Portrét špionky

Daniel Silva

(2012)

Hodnocení:

92%

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Pro Gabriela Allona a jeho ženu Chiaru to měl být příjemný víkend v Londýně. Ten však vzal za své, když se oba stali nedobrovolnými účastníky sebevražedného útoku islámského atentátníka. Výčitky, že nedokázal krveprolití zabránit, Gabriela donutí, aby se znovu upsal světu výzvědných služeb. Tentokrát se musí postavit fanatickému jemenskému imámovi, který byl kdysi placeným agentem CIA, avšak nyní dokončuje přípravy na novou vlnu vražedných útoků v západních metropolích. A nenechává nikoho na pochybách, že se nejedná jen o plané hrozby. Gabriel se svým týmem sestaví v krátkém čase důmyslný plán, jak novou teroristickou síť zničit. Má-li však uspět, musí podstoupit návrat do vlastní krvavé minulosti a setkat se s ženou, na kterou by raději zapomněl. Samotářská dědička miliardářského impéria a dcera odvěkého nepřítele je však jediná, kdo může pomoci Allonovi překročit záludné vody mezi islámem a západním světem…

Daniel Silva

Portrét špionky

Džihád už je pomalu stejně americký jako Coca Cola a stejně britský jako čaj o páté.

Anwar al-Awlakí, ideolog a agitátor al-Káidy

Jediný zásadový člověk může znamenat zásadní rozdíl – rozdíl mezi životem a smrtí.

Elie Wiesel, americký protiválečný aktivista

Část první

TRŽIŠTĚ SMRTI

1

POLOOSTROV LIZARD, CORNWALL

Nakonec to byl onen Rembrandtův obraz, který celou záhadu definitivně vysvětlil. Když se pak místní obyvatelé potkávali na nákupech v těch svých bizardních krámcích a popíjeli v pohaslých hospůdkách na pobřeží, jen nevěřícně kroutili hlavou, jak mohli přehlédnout tak jasná znamení, a nakonec se společně od srdce zasmáli některým výstředním teoriím, jež tu kolovaly o skutečné náplni jeho práce. Nikdo z nich si totiž ani v nejdivočejších snech nedokázal představit, že by ten zamlklý chlapík z druhého konce zátoky Gunwalloe mohl být restaurátor obrazů, a to ještě světově proslulý.

Nebyl to první cizinec, který zabloudil do Cornwallu, aby se tu ukryl s nějakým tajemstvím, ale sotvakdo jej strážil tak žárlivě, pletichářský a s takovou elegancí. Názorným příkladem byl třeba způsob, jak si tu pro sebe a pro svou mnohem mladší ženu opatřil bydlení. Vybral si malebnou chatu přímo na útesech a zaplatil nájem na celých dvanáct měsíců dopředu – jev v těchto končinách naprosto nevídaný. A všechno zařídil jakýsi právník až v Hamburku, o kterém tu nikdo jakživ neslyšel. Nastěhoval se až za čtrnáct dnů, jako by vzal nečekaně ztečí nějakou vzdálenou nepřátelskou výspu. Ti, kdo se s ním setkali na jeho prvních výletech do vesnice, nemohli na jeho osobě přehlédnout naprostý nedostatek otevřenosti. Jako by ani neměl jméno – alespoň ne takové, které by byl ochoten někomu prozradit – a nikdo nedokázal přijít na to, odkud vlastně přišel. Duncan Reynolds, který kdysi dělal na dráze, byl už třicet let v důchodu a místní jej považovali za největšího světáka, říkával, že „ten chlápek je záhadnej jak šifra“, zatímco ostatní se stěží dokázali dohodnout, jestli je „studenej jak psí čumák“ nebo „neomalenej až hrůza“. Nicméně všichni se nakonec shodli na tom, že jejich vesnička na západním cípu Cornwallu je teď díky němu mnohem zajímavější.

Po nějaké době se jim podařilo vypátrat, že se jmenuje Giovanni Rossi a že stejně jako jeho půvabná žena pochází z Itálie. O to podivnější pak ovšem bylo, když si začali všímat vozidel s vládními značkami, které se tu občas pozdě v noci plížily uličkami. A pak tu byli ti dva chlápci, co čas od času rybařili v zátoce. Bez výjimky se všichni shodli na tom, že to byli ti nejhorší rybáři, co se tu kdy ukázali. A jak se v malých osadách typu Gunwalloe nevyhnutelně stává, rozpoutala se vášnivá debata o tom, kdo ten nově příchozí ve skutečnosti je a čím se živí. Všechny dohady nakonec zodpověděl Portrét mladé ženy, olej na plátně 104 krát 86 centimetrů, který namaloval Holanďan Rembrandt van Rijn.

Kdy k tomu přesně došlo, si už nikdo nedokázal vzpomenout. Bylo to nejspíš někdy v polovině ledna, protože zrovna tehdy si všimli dramatické změny v jeho každodenním rituálu. Jeden den ještě šlapal po rozeklaných útesech poloostrova Lizard, jako by se potýkal se špatným svědomím, a den nato už stál před malířským stojanem ve svém improvizovaném ateliéru se štětcem v jedné ruce, s paletou v druhé a do toho všeho vyřvávala nějaká opera tak hlasitě, že ji nemohli přeslechnout až v Marazionu ještě kus za zálivem Mount. Protože jeho chata stála docela blízko pobřežní silnice, bylo jej možné uvnitř zahlédnout – tedy pokud člověk na správném místě přibrzdil a ve správném úhlu natáhl krk. Nejdřív si mysleli, že pracuje na nějakém vlastním obrazu. Jak se ale týdny pomalu vlekly vpřed, začínalo být zřejmé, že se ten člověk věnuje restaurátorskému řemeslu.

„Co je tohle sakra za práci?“ zeptal se jednou v hospodě U Beránka Malcolm Braithwaite, vysloužilý lovec humrů, který neustále páchl po moři.

„To znamená, synku, že dává tu hrůzu do pořádku,“ řekl Duncan Reynolds. „Vobraz, to je živá věc. Jak zestárne, začne se drolit a rozpadat, zrovna jako ty, Malcolme.“

„Tuhle jsem zaslech, že je to nějaká mladice.“

„Náramně hezká,“ přisvědčil Duncan. „Tvářičky jak broskvičky. Jenom se zakousnout.“

„A vod koho to veledílo vlastně je?“

„To brzo zjistíme, už se na tom dělá.“

A skutečně nezaháleli. Hledali v nejrůznějších knížkách, proslídili spoustu internetových stránek a ptali se i u lidí, kteří toho o umění věděli víc než oni – což vlastně platilo o většině populace západního Cornwallu. Nakonec, někdy začátkem dubna, se Dottie Coxová z vesnického krámu osmělila a jednoduše se na to zeptala té krásné mladé Italky, když k ní přišla na nákup. Žena se otázce vyhnula mnohoznačným úsměvem. Nato si jen přehodila přes rameno svou slaměnou tašku, loudavě se vydala zpět k zátoce a bujné tmavé vlasy se jí zmítaly v jarním povětří. Pár minut poté, co zmizela ve dveřích, opera utichla a v celé chatě spadly rolety jako těžká oční víčka.

A zůstaly spuštěné celý příští týden, kdy restaurátor i jeho půvabná manželka zcela bez varování zmizeli. Několik dní se obyvatelé Gunwalloe obávali, jestli náhodou nemají v úmyslu vrátit se, odkud přišli, a několik místních dokonce projevilo výčitky z toho, že strkali nos do jejich soukromí. Když ale jednou ráno Dottie Coxová listovala v Timesech, narazila na článek washingtonského zpravodaje, který se zmiňoval o odhalení dlouho ztraceného Rembrandtova portrétu – portrétu, který vypadal přesně jako ten, který občas zahlédli v chatě na opačném konci zátoky. A záhada byla konečně vyřešena.

Shodou okolností se na titulní straně stejných novin psalo také o sérii záhadných explozí ve čtyřech tajných íránských jaderných zařízeních. Nikoho v Gunwalloe ani ve snu nenapadlo, že by tyto dvě události spolu mohly nějak souviset. Alespoň zatím.

Když se restaurátor vrátil z Ameriky, nikomu neunikla jeho proměna. I když pořád s každým komunikoval velmi obezřetně a pořád byl z těch, jimž se člověk po soumraku raději vyhne, bylo zřejmé, že z něj něco těžkého spadlo. Tu a tam se dal na jeho hranaté tváři zahlédnout úsměv a z jeho až nepřirozeně zelených očí vyzařoval jas, který už neměl tak vyhraněný defenzivní odstín. I jeho dlouhé denní vycházky byly jiné; dřív se plahočil po strmých pěšinách, jako by jej někdo uhranul, teď se vznášel vzhůru na mlžné útesy jako duch z artušovských legend, který se vrátil domů z nějakých vzdálených končin.

„Já vám říkám, že se ten chlap musel zbavit nějakýho móc těžkýho závazku,“ poznamenala Mildred Hobbsová, majitelka místního pekařství. Když ji ovšem vyzvali, aby druh závazku blíže upřesnila či objasnila, ke komu jej měl cizinec mít, odmítla spekulovat. Tak jako skoro každý usedlík se už stačila ztrapnit svým zaručeným tipem na jeho povolání. „Uděláme nejlíp,“ hájila se, „když jej necháme na pokoji. Jinak se totiž může stát, že až odsud zase někdy zmizí, už se tu znovu nemusí ukázat.“ Jakmile se zářivé léto začalo pomalu loučit, stávaly se restaurátorovy plány na nejbližší budoucnost hlavním tématem pro celou vesnici.

V září měl vypršet nájem na chatu, a protože zatím nic nenasvědčovalo tomu, že by se jej snažil prodloužit, začali potajmu vymýšlet, jak by jej přiměli zůstat. Došli k závěru, že restaurátora by mělo ke cornwallskému pobřeží něco poutat – nějaká činnost, která by zaměstnala jeho jedinečné vlohy a trochu jej osvobodila od toho věčného bloumání po útesech. O jakou práci by se mělo jednat a kdo by mu ji měl poskytnout, zatím neměli nejmenší potuchy, byli však pevně rozhodnuti něco rafinovaného vymyslet.

Po dlouhém dohadování a rozmýšlení nakonec přišla Dottie Coxová s originálním nápadem uspořádat první ročník velkolepé přehlídky gunwalloeského výtvarného umění, nad nímž by slavný restaurátor Giovanni Rossi trůnil jako čestný předseda. A hned na druhý den svůj návrh přednesla jeho mladé paní, když se v obvyklý čas zastavila na nákup. Vyvedlo ji to očividně z míry, a když se z toho vzpamatovala, prohlásila, že je to lichotivá nabídka, ale měla trochu pochybnosti, jestli ji signor Rossi přijme. Jeho oficiální odmítavá odpověď přišla hned následující den a vyhlídka na všemi vyhledávaný festival umění se sesypala jako domeček z karet. Bylo to ale nakonec jedno, protože už pár dní poté se dozvěděli, že restaurátor si chatu pronajal na další rok. A opět zaplatil na rok dopředu a veškeré náležitosti vyřídil tentýž záhadný právník z Hamburku.

Život se tak zase vrátil do jistého normálu. Lidé se s restaurátorem pravidelně vídávali skoro každé dopoledne, když se s ženou vypravil na nákupy, a pak zase v pozdním odpoledni, když se procházel po útesech ve svém honáckém nepromokavém plášti a placatou čepicí staženou do čela. Pokud jim náhodou zapomněl odpovědět na pozdrav, nezlobili se. A pokud jej náhodou něčím uvedli do rozpaků, velkoryse jej nechali, ať se s tím vyrovná po svém. Objevil-li se cizinec ve městě, sledovali jej na každém kroku, dokud zase neodešel. Možná, že restaurátor a jeho žena sem původně opravdu přišli z Itálie, teď už ale patřili do Cornwallu a chraň bůh, jestli se jim je zase někdo pokusí odlákat pryč.

Na Lizardu ovšem bylo i pár takových, kteří byli přesvědčeni, že pravda je někde jinde. A zvláště jeden člověk si byl zatvrzele jistý, že ví kde. Šlo o Teddyho Sinclaira, provozovatele docela slušné pizzerie v Helstonu a nadšence pro nejrůznější konspirační teorie. Teddy byl přesvědčen, že přistání na Měsíci byl podfuk. Věřil i tomu, že útoky z Jedenáctého září byly dílem americké vlády. A byl si také jistý, že muž ze zátoky Gunwalloe ukrývá víc než zvláštní schopnost omlazovat staré obrazy.

Aby svoje přesvědčení jednou provždy prokázal, svolal druhý listopadový čtvrtek k Beránku všechny zájemce, před jejichž zraky odhalil zvláštní tabulku, která tak trochu připomínala periodickou soustavu prvků. Ta měla nad veškerou pochybnost doložit, že ty výbuchy v íránských jaderných zařízeních byly dílem legendárního důstojníka izraelské tajné služby Gabriela Allona a že je to právě Gabriel Allon, kdo teď v poklidu žije v Gunwalloe pod jménem Giovanni Rossi. Když salva smíchu konečně utichla, označil to Duncan Reynolds za tu nejpitomější věc, co slyšel od doby, kdy jistý Francouz prohlásil, že by Evropa měla mít společnou měnu. Tentokrát si však Teddy stál neochvějně na svém, což se ze zpětného pohledu jeví jako nanejvýš správné. Možná se mýlil ve věci měsíční mise nebo Jedenáctého září, pokud však šlo o muže ze zátoky Gunwalloe, měl stoprocentní pravdu.

Následujícího rána, které připadlo na den památky padlých, zaskočila obyvatele vesnice a okolí zpráva, že restaurátor a jeho žena zmizeli. Mildred Hobbsová na nic nečekala a hned pospíchala dolů k zátoce. Když nahlédla do oken chaty, všimla si, že restaurátorovy propriety leží rozložené na nízkém stolku a že na stojanu je připevněné plátno s ženským aktem ležícím na pohovce. Trvalo jen zlomek vteřiny, než Mildred došlo, že ta pohovka je totožná s kusem nábytku, co mají v obývacím pokoji, a že tou ženou není nikdo jiný než dáma, kterou vídá každé ráno ve svém pekařském krámě. I přes své značné pohoršení se Mildred nedokázala od plátna odtrhnout, protože shodou okolností to byl jeden z nejúchvatnějších obrazů, které kdy spatřila. A zároveň to bylo i dobré znamení, říkala si, když se pak vracela do vesnice. Takový obraz nikdo nenechá jen tak ležet, když se náhodou rozhodne prásknout do bot. Restaurátor se i se svou ženuškou určitě vrátí. A jestli ne, tak to ten syčák Sinclair pěkně schytá…

2

PAŘÍŽ

První bomba vybuchla v 11:46 na třídě Champs-Elysées v Paříži. Ředitel francouzské bezpečnostní služby později prohlásil, že k útoku neobdržel žádné varovné signály; od svých kritiků by za to nejspíš sklidil hlasité posměšky, kdyby ztráty na životech nebyly tak vysoké. Varovná znamení přímo bila do očí, tvrdili. Nevidět je mohli jenom slepí a ti, kdo je záměrně přehlíželi.

Z pohledu Evropy nemohly útoky přijít v horší chvíli. Po desetiletích bezuzdného rozhazování na sociální výdaje se kontinent zmítal na pokraji finančního krachu. Státní dluhy neustále rostly, státní kasy zely prázdnotou a rozmazlené, nezadržitelně stárnoucí obyvatelstvo postupně propadalo beznaději. Šetřilo se všude, kam se dalo sáhnout. V současné atmosféře nebyla žádná kráva dostatečně posvátná, aby nakonec neskončila na porážce: zdravotní péči, vysokoškolské vzdělávání, dotace do kultury, a dokonce i starobní důchody postihly drastické škrty. Menší ekonomiky na takzvané evropské periférii padaly jako domino. Řecko pomalu mizelo pod hladinou Egejského moře, Španělsko už mělo nasazenou resuscitační masku a irský zázrak splaskl jako přefouklá bublina. Mnozí eurokrati se konečně v bruselských kuloárech odvažovali nahlas připustit to, co bylo dříve zcela nemyslitelné – že sen o společné Evropě umírá. A v kritičtějších chvílích se mezi nimi našli i takoví, kteří se netajili dojmem, že umírá i Evropa, kterou až doposud znali.

Další článek víry skončil v troskách už v listopadu – ono dětinské přesvědčení, že Evropa dokáže zvládnout nekonečný příliv muslimských přistěhovalců z dřívějších kolonií a přitom si zachová svou kulturu a zaběhlý způsob života. Dříve dočasný program na překlenutí poválečného nedostatku pracovních sil už natrvalo změnil tvář celého kontinentu. Vzdorovité muslimské čtvrti lemovaly okraje téměř každého většího města a některé státy na tom byly demograficky natolik mizerně, že jim již koncem století hrozilo zaplavení muslimskou populační většinou. Nikdo z těch, kdo byli právě u moci, se neobtěžoval zeptat na názor prostých občanů, než bezhlavě otevřeli brány, a dnes, po letech relativní pasivity, se je násilím zase snažili zavřít. Dánsko zavedlo přísná omezení na sňatky imigrantů. Francie zakázala muslimkám nosit na veřejnosti zahalenou tvář. A Švýcaři, kteří se stěží tolerují navzájem, se rozhodli, že budou mít svá úhledná města a městečka bez nevzhledných minaretů. Vůdčí představitelé Británie a Německa prohlásili éru multikulturalismu, který se stal v postkřestanské Evropě druhým náboženstvím, za skončenou. Zdůrazňovali, že doba, kdy se většina podřizovala vůli menšiny, je nenávratně pryč. A že nebudou mlčky přihlížet vlně extremismu, která se zvedá přímo v jejich středu. Zdálo se, že odvěké soupeření Evropy s islámem vstoupilo do nové a rizikové fáze. Mnozí se obávali, že půjde o nevyrovnaný souboj. Jedna strana byla přestárlá, znavená a samolibě spokojená. Tu druhou dokázala k vražednému šílenství vyprovokovat jediná čmáranice v dánských novinách.

Nikde nebyly problémy tak viditelné jako v Clichy-sous-Bois, výbušné arabské banlieue na pařížském předměstí. Tato čtvrť, kde vládla téměř nejvyšší míra nezaměstnanosti a násilných trestných činů v zemi, se stala ohniskem krvavých nepokojů, jež zasáhly Francii v roce 2005. V Clichy-sous-Bois bylo tak nebezpečno, že i francouzská policie odmítla vstupovat do vřícího kotle městských činžáků – včetně toho, v němž bydlel šestadvacetiletý Alžířan Nazim Kádir, zaměstnaný ve slavné restauraci Fouquet, i s dvanácti dalšími členy své rozvětvené rodiny.

To listopadové ráno vyšel ještě za tmy ze svého bytu, aby se očistil v nedaleké mešitě postavené za saúdské peníze a obsazené saúdským imámem, který neuměl ani slovo francouzsky. Když dokončil nejdůležitější pilíř islámu, nastoupil do autobusu číslo 601AB do předměstské čtvrti Le Raincy a poté přesedl na pařížský rychlovlak do Gare Saint-Lazare. Poslední část své trasy pokračoval metrem. Nikde nevzbudil nejmenší podezření; žádný úředník ani spolucestující si nevšiml, že pod kabátem má připevněný pás s trhavinou.

V obvyklých 11:40 vystoupil ve stanici Jiřího V. a pokračoval pěšky po třídě Champs-Élysées. Ti, kdo měli to štěstí a přežili následující peklo, později vzpomínali, že na jeho vzezření nebylo nic neobvyklého, ačkoli majitel oblíbeného květinářství později tvrdil, že když jej zahlédl vcházet do restaurace, zaznamenal v jeho kroku jakési podivné odhodlání. Mezi lidmi, kteří v tu chvíli stáli poblíž, byl náměstek ministra spravedlnosti, televizní moderátor, modelka z titulní stránky posledního čísla časopisu Vogue, cikánská žebračka s nemluvnětem v náruči a hlučná skupinka japonských turistů. Sebevražedný atentátník se naposledy podíval na hodinky a pak si rozepnul kabát.

Nikdy se s jistotou nepotvrdilo, zda jeho aktu předcházelo tradiční zvolání Alláhu akbar. Několik přeživších tvrdilo, že jej zaslechli; několik dalších zase přísahalo, že útočník se odpálil bez jediného slova. Na zvuk samotného výbuchu si ti, kdo stáli nejblíže, vůbec nepamatovali, protože jim tlaková vlna ještě předtím vážně poškodila ušní bubínky. Všichni do jednoho si však vzpomněli na oslepující záblesk světla. Jeden člověk uvedl, že to bylo světlo smrti. Takové, co člověk spatří v okamžiku, kdy poprvé stane před Bohem.

Bomba samotná byla malým konstrukčním zázrakem. Nepatřila k těm, jaké se dají postavit podle návodu z internetu či ohmataných manuálů, které kolují po salafistických mešitách po celé Evropě. Byla dovedena k dokonalosti v bojových podmínkách na území Palestiny a Mezopotámie. Byla napěchována hřeby smáčenými v jedu na krysy, jak je běžné u sebevražedných atentátníků z Hamásu, a cestu hustým davem si proklestila hladce jako cirkulárka. Detonace byla natolik silná, že se tlakovou vlnou otřásla i pyramida v Louvru vzdálená od místa výbuchu bezmála tři kilometry. Oběti, které byly atentátníkovi nejblíže, byly rozmetány na kusy, přervány vpůli nebo skončily s odtrženou hlavou, což je upřednostňovaný hrdelní trest pro bezvěrce. Ještě ve vzdálenosti čtyřiceti kroků to lidem trhalo končetiny. Na nejzazším konci smrtícího perimetru byli všichni bez výjimky mrtví. Byli ušetřeni traumatického umírání, usmrtila je prudká tlaková vlna, která zdevastovala jejich vnitřní orgány jako tsunami. Prozřetelnost jim udělila milost vykrvácet beze svědků.

Policistům, kteří se na místo neštěstí dostavili jako první, se okamžitě zvedl žaludek. Dlažební kostky byly poseté utrženými končetinami, botami, rozbitými hodinkami, jejichž ručičky se zastavily na čase 11:46, a vyzvánějícími mobilními telefony, které nikdo nezvedal. Kusy atentátníkova těla ležely ledabyle mezi ostatky jeho obětí jako poslední urážka – všechny až na jeho hlavu s podivně nevzrušeným výrazem, která přistála na kapotě dodávky téměř sto metrů od místa výbuchu.

Francouzský ministr vnitra dorazil už za deset minut. Když se rozhlédl po těch krvavých jatkách, prohlásil: „Bagdád přišel do Paříže.“ Za sedmnáct minut došlo i na zábavní park Tivoli v centru Kodaně, kde se druhý sebevražedný atentátník odpálil přesně ve 12:03 přímo uprostřed skupiny dětí nedočkavě nastupujících do vagónů horské dráhy. Dánská bezpečnostní služba PET rychle potvrdila, že se šahíd narodil v Kodani, navštěvoval dánské školy a byl ženatý s dánskou občankou. Jako by jej vůbec netrápilo, že jeho vlastní děti navštěvovaly stejnou školu jako jeho oběti. Pro bezpečnostní složky po celé Evropě to bylo naplnění toho nejhoršího scénáře – koordinovaná a detailně promyšlená série útoků, kterou zjevně naplánoval a provedl jeden důmyslný mozek. Obávali se, že teroristé brzy zaútočí znovu, ale unikaly jim dvě zásadní informace. Nikdo nevěděl kde a nikdo nevěděl kdy.

3

ČTVRŤ ST. JAMES, LONDÝN

Velitelství protiteroristického útvaru londýnské městské policie vynaložilo později mnoho cenného času a úsilí na to, aby zrekonstruovalo pohyb jednoho člověka z onoho osudného rána jistého Gabriela Allona, legendárního, i když vzpurného syna izraelské rozvědky, jenž byl nyní formálně ve výslužbě a trávil svůj čas v poklidu na území Spojeného království. Z očitých svědectví jeho všetečných sousedů bylo zjištěno, že pár minut po svítání nastoupil v doprovodu své půvabné manželky Chiary do svého range roveru a odjel ze své chaty v Cornwallu. Díky orwellovskému systému průmyslových kamer Britové také věděli, že oba v téměř rekordním čase dorazili do centrálního Londýna a že – zřejmě díky zásahu nějakých nadpřirozených sil – se jim podařilo sehnat více méně regulérní místo na parkování přímo na náměstí Piccadilly. Odtud pokračovali pěšky na Mason’s Yard, poklidné nádvoří dlážděné kočičími hlavami ve čtvrti St. James, kde se konečně zastavili u vchodu do galerie Isherwood Fine Arts. Podle kamery umístěné přímo v ulici vešli dovnitř přesně v 11:40 londýnského času, i když si Maggie, Isherwoodova poslední nevalná sekretářka, do svého diáře mylně zapsala čas 11:45.

Galerie dodávala obrazy italských a holandských mistrů muzejní kvality již od roku 1968 a dříve sídlila na honosné adrese v New Bond Street ve čtvrti Mayfair. Mocnější konkurenti jako Hernťs, Burberry a Cartier ji záhy poslali do vyhnanství v St. James, kde našla útočiště ve třech podlažích polorozpadlého skladiště, jež patřívalo věhlasnému obchodnímu domu Fortnum & Mason. Mezi uzavřenými a záludnými obyvateli St. James byla Isherwoodova galerie vždycky považována za dobrý zábavní podnik, který dokáže sehrát komedii stejně dobře jako tragédii, vystoupat do strmých výšek a řítit se do zdánlivě bezedných hlubin – a pokaždé s nádechem nějakého lišáckého spiknutí. Do značné míry to bylo díky zvláštní povaze jejího majitele. Julian Isherwood byl stižen až osudově nepříznivou vlastností pro živnost obchodníka s uměním – vždy raději umění vlastnil, než byl ochoten prodat. Důsledkem toho byl zatížen množstvím položek, jimž se poněkud zjemněle říká „umrtvený inventář“ – tedy díly, za něž by žádný kupec nikdy nezaplatil odpovídající cenu. Říkalo se, že Isherwoodovy sbírky se mohou směle poměřovat s těmi, co vlastní královská rodina. Dokonce i Gabriel, který pro tuto galerii restauroval už víc než třicet let, měl jen matnou představu o tom, co se v ní skutečně ukrývá.

Našli jej v jeho pracovně – vytáhlou, poněkud vratkou postavu, jež se hrbila nad stolem zavaleným starými katalogy a monografiemi. Měl na sobě šedé proužkované sako a levandulovou kravatu, kterou dostal minulý večer od své nejnovější přítelkyně. Jako vždy vypadal jako po opici, což byl dojem, na němž si záměrně zakládal. Smutnýma očima sledoval televizi.

„Předpokládám, že už to víš.“

Gabriel pomalu přikývl. S Chiarou zaslechli první čerstvé zprávy z rádia, když projížděli západním předměstím Londýna. Záběry z obrazovky se až pozoruhodně podobaly těm, které se samovolně vytvořily v Gabrielově hlavě – mrtvoly v plastových vacích, zkrvavené obličeje přeživších, svědkové s dlaněmi ve zmatené hrůze vtisknutými do obličeje. Bylo to pokaždé stejné. Připadalo mu, že se to nikdy nezmění.

„Minulý týden jsem obědval s jedním zákazníkem u Fouqueta,“ řekl Isherwood a prohrábl si rukou své dlouhé šediny. „Rozloučili jsme se přesně na tom místě, kde se ten šílenec odpálil. Co kdyby to ten můj klient odložil na dnešek? Klidně jsem už mohl být…“

Isherwood se zarazil. Typická reakce po útoku, uvědomil si Gabriel. Živí se vždycky snaží najít nějakou spojitost s mrtvými.

„V Kodani atentátník zavraždil děti,“ řekl Isherwood. „Dovede mi někdo vysvětlit, čemu může posloužit vražda nevinných obětí?“

„Strachu,“ odpověděl Gabriel. „Chtějí, abychom se báli.“

„Kdy tohle skončí?“ ptal se dál Isherwood a znechuceně kroutil hlavou. „Kdy to proboha skončí?“

„Tohle přece dávno víš, Juliane.“ Gabriel ztlumil hlas a dodal: „Tuhle válku jsi přece dlouho sledoval přímo z první řady.“

Isherwood se melancholicky pousmál. Jeho nezaměnitelně anglické příjmení a hlasový rozsah poněkud zastíraly fakt, že technicky vzato neměl s Angličany nic společného. Měl sice britskou státní příslušiiost a pas, ale narodil se v Německu, vyrostl ve Francii a vyznáním byl žid. Pouze hrstka důvěrných přátel věděla o tom, že se Isherwood v roce 1942 náhodou dostal do Londýna se skupinkou dětských uprchlíků, které převedla přes zasněžené Pyreneje dvojice baskických pastevců. Nebo že jeho otec, věhlasný pařížský obchodník s uměním Samuel Isakowitz, byl i s jeho matkou zavražděn v koncentračním táboře v Sobiboru. I když si Isherwood tajemství své minulosti bedlivě střežil, dostala se zpráva o jeho dramatickém útěku z nacisty okupované Evropy až k uším legendárního šéfa izraelské rozvědky Ariho Shamrona. V polovině sedmdesátých let, kdy izraelské cíle v Evropě zasáhla vlna palestinských teroristických útoků, najal Isherwooda jako sajana, dobrovolníka. Měl jediný úkol – vytvářet falešnou identitu mladého restaurátora a tajného agenta Gabriela Allona.

„Nezapomínej prosím na jednu věc,“ řekl Isherwood. „Teď pracuješ pro mě, ne pro ně. Tohle není tvůj problém, kámo. Už ne.“ Namířil ovladač na televizi a chaos v Paříži a Kodani alespoň na chvíli utichl. „Raději se podíváme na něco příjemnějšího.“

Prostor galerie byl omezený, což Isherwooda přinutilo uspořádat své království vertikálně – depozitáře v přízemí, kanceláře v prvním patře a ve třetím skvostná výstavní síň okopírovaná podle proslulé pařížské galerie Paula Rosenberga, kde mladý Julian strávil spoustu šťastných chvil. Když vstoupili do místnosti, oslepilo ho polední slunce, které vnikalo dovnitř stropním světlíkem a dopadalo na velkou olejomalbu vystavenou na stojanu, jenž byl potažen kulečníkovým plátnem. Byl to výjev s madonou a dítětem ve společnosti Marie Magdalény s večerním pozadím, evidentně benátská škola. Chiara si svlékla plášť dlouhý až po zem a usadila se do stylové starožitné pohovky uprostřed síně. Gabriel se postavil přímo před plátno, jednou rukou si podepřel úzkou bradu a hlavu naklonil na stranu.

„Kde jsi k tomu přišel?“

„V jedné honosné kamenné ruině na norfolkském pobřeží.“

„Patří ta ruina někomu?“

„Trvá na anonymitě. Jenom prozradím, že pochází ze šlechtického rodu, má obrovský majetek a jeho hotovost se znepokojivým tempem ztenčuje.“

„Takže tě požádal, zda bys mu ze stěny nepomohl sundat pár starých obrazů, aby mohl ještě další rok vydržet nad vodou.“

„Podle toho, jak zachází s penězi, bych mu dával nanejvýš tak dva měsíce.“

„Kolik jsi za to zaplatil?“

„Dvacet tisíc.“

„To je od tebe šlechetné, Juliane.“ Gabriel obrátil pohled k Isherwoodovi a dodal: „Předpokládám, že jsi jako vždy zahladil stopy a přibral ještě pár dalších kousků.“

„Šest bezcenných mazanic,“ přiznal Isherwood. „Pokud mě ale neklame nos, tak za tuhle investici rozhodně stály.“

„Jaká je provenience?“

„Počátkem devatenáctého století ji někde v okolí Benátek koupil jeden z klientových předků. Od té doby byl obraz v rodině.“

„Co autorství?“

„Dílna Palmy Vecchia.“

„Opravdu?“ zeptal se Gabriel skepticky. „Kdo to tvrdí?“

„Italský odborník, který obchod dojednával.“

„Copak byl slepý?“

„Jen na jedno oko.“

Gabriel se usmál. Mnozí Italové, kteří radili britským šlechticům na jejich cestách za nákupy umění, byli protřelí podvodníci, kteří čile obchodovali s bezcennými kopiemi připisovanými velkým florentským a benátským mistrům. Občas se ale také zmýlili v opačném směru. Isherwood měl pocit, že obraz na stojanu spadal do té druhé kategorie. A Gabriel taktéž. Přejel ukazovákem přes madoninu tvář a setřel z ní staletou špínu.

„Kde to viselo? V uhelném dole?“

Dloubl nehtem do značně vybledlého laku. S největší pravděpodobností se skládal z mastixu nebo damarové pryskyřice rozpuštěné v terpentýnu. Odstranit takovou vrstvu bude vyžadovat únavnou a precizní práci, na kterou bude potřeba pečlivě namíchané směsi acetonu, methylproxitolu a lakového benzínu. Gabriel si velmi živě dokázal představit, co jej čeká, až se mu podaří odstranit starý lak: souostroví pentimenta, poušť povrchových prasklin a škrábanců, masové ztráty původní barvy zakryté nešetrnými zásahy předchozích restaurátorů. A pak ten žalostný stav plátna, které se za staletí dramaticky prověsilo. Opravným prostředkem byla rentoiláž neboli zažehlení novým plátnem – velmi riskantní procedura vyžadující přesnou aplikaci tepla, vlhka a tlaku. Každý restaurátor, který někdy prováděl rentoiláž, to může dokázat nějakou bolavou jizvou. Gabriel jednou zcela zničil velkou část malby od Domenica Zampieriho jen proto, že použil žehličku s vadným teplotním kalibrem. Plně restaurovaný obraz, jenž se necvičenému oku zdál neposkvrněný, byl z velké části společným dílem slavného Zampieriho a ateliéru Gabriela Allona.

„Takže?“ dožadoval se odpovědi Isherwood. „Kdo ten zázrak namaloval?“

Gabriel se naoko zamyslel. „Abych mohl provést definitivní atribuci, budu potřebovat rentgenový snímek.“

„Můj člověk se zastaví ještě dnes odpoledne a zhotoví snímky. Oba ale dobře víme, že na odhad žádné snímky nepotřebuješ. Jsi stejný jako já, kámo. Kolem obrazů se pohybuješ už zatraceně dlouho – podíváš se a hned vidíš.“

Gabriel vylovil z kapsy kabátu malou lupu a podíval se přes ni na stopy po tazích štětcem. Naklonil se lehce dopředu a ucítil důvěrně známý tvar devítimilimetrové beretty, která se mu vtlačila do levé kyčle. Protože spolupracoval s britskou rozvědkou na zmrazení íránského jaderného programu, dovolili mu nosit zbraň na svou osobní ochranu. Dostal rovněž britský pas, na nějž mohl volně cestovat po celém světě za podmínky, že nebude pracovat pro své staré chlebodárce. To už ale bylo definitivně pryč. Zářná kariéra agenta Gabriela Allona nenávratně skončila. Už to nebyl izraelský anděl pomsty. Nyní byl restaurátorem obrazů, který pracuje pro Isherwood Fine Arts, a jeho domovem se stala Anglie.

„Máš nějaké tušení,“ řekl Isherwood. „Vidím to v těch tvých zelených očích.“

„To opravdu mám,“ odpověděl Gabriel, stále upoutaný technikou malby. „Ale chtěl bych si nejdřív vyslechnout druhý názor.“

Ohlédl se přes rameno k Chiaře. Pohrávala si s pramínkem neposlušných vlasů a na tváři měla lehce nerozhodný výraz.

V této póze se až příliš nápadně podobala ženě z obrazu. Na tom ale není nic divného, pomyslel si Gabriel. Je přece potomek Židů, které v roce 1492 vyhnali ze Španělska, a vyrostla ve starém benátském ghettu. Bylo docela pravděpodobné, že některý z jejích předků stával modelem mistrům takového jména, jako byl Bellini, Veronese nebo Tintoretto.

„Co si o tom myslíš ty?“ zeptal se jí.

Chiara se postavila vedle Gabriela před plátno a při pohledu na jeho žalostný stav nesouhlasně mlaskla jazykem. I když vystudovala římské dějiny, pomáhala Gabrielovi v mnoha restaurátorských projektech a během času se z ní stala výtečná a zcela osobitá znalkyně dějin umění.

„Skvělá ukázka Svaté rozmluvy neboli Sacra Conversazione, idylického výjevu, na němž jsou postavy seskupeny před esteticky vytříbeným pozadím. Každý diletant ví, že za původce této formy je považován Palma Vecchio.“

„A co si myslíš o kvalitě kresby?“ zeptal se Isherwood jako advokát, který navádí důvěřivého svědka.

„Na Palmu až příliš dobrá,“ odpověděla Chiara. „Měl sice bezkonkurenční barevnou škálu, ale nikdy nebyl dobrý kreslíř.“

„A ta žena, co mu stála modelem k madoně?“

„Myslím, že to může být jedině Violante. Objevuje se na mnoha Palmových obrazech. V Benátkách byl ovšem ještě jeden vynikající malíř, který měl prý pro ni docela slabost. Byl to…“

„Tiziano Vecellio,“ doplnil její myšlenku Isherwood. „Známý jednoduše jako Tizian.“

„Blahopřeji, Juliane,“ pousmál se Gabriel. „Právě jsi ulovil Tiziana za mrzkých dvacet tisíc liber. Teď už jen potřebuješ šikovného restaurátora, který mu vrátí lesk.“

„Za kolik?“ zeptal se Isherwood.

Gabriel svraštil obočí. „Bude to moře práce.“

„Tak kolik?“ opakoval Isherwood.

„Dvě stě tisíc.“

„Od jiného to mám za polovic.“

„To jistě. Ale oba si dobře pamatujeme, jak to dopadlo naposledy, když jsi to zkusil.“

„Kdy se do toho můžeš pustit?“

„Než ti něco slíbím, musím se podívat do diáře.“

„Dám ti sto tisíc zálohy.“

„V tom případě můžu začít hned.“

„Pošlu ti to do Cornwallu hned pozítří,“ řekl Isherwood. „Zbývá jen otázka, kdy mi ho vrátíš.“

Gabriel neodpověděl. Na chvíli zíral na hodinky, jako by přestaly ukazovat správný čas, a pak zdvihl obličej k prozářenému světlíku.

Isherwood mu zlehka položil ruku na rameno. „Tohle není tvůj problém, kámo,“ řekl. „Už ne.“

4

COVENT GARDEN, LONDÝN

Policejní hlídka nedaleko náměstí Leicester Square zcela zastavila dopravu na Charing Cross Road. Gabriel a Chiara se spěšným krokem prodrali mračnem výfukových plynů a pokračovali po Cranbourn Street. Ulice byla osázena hospodami a denními bary, v nichž se občerstvovaly davy turistů, kteří se celý den bezcílně toulali po čtvrti Soho, jako by ani neexistovaly nevlídné roční doby. Gabriel je očividně nevnímal. Zíral na displej svého mobilního telefonu. Oběti na životech v Paříži a Kodani rostly.

„Kolik už jich je?“ zeptala se Chiara.

„Osmadvacet na Champs-Élysées a dalších třicet sedm v Tivoli.“

„Ví už něco o tom, kdo to udělal?“ ptala se dál Chiara.

„Ještě je příliš brzy, Francouzi se ale domnívají, že to mohla být al-Káida z nějaké islámské severoafrické země.“

„Myslíš, že by zvládli zorganizovat takový koordinovaný útok?“

„Mají své buňky po Evropě i v Severní Americe, analytici od Krále Saula ale vždycky pochybovali, že by dokázali provést něco v tak pompézním stylu jako bin Ládin.“

Na bulváru Krále Saula sídlila izraelská zahraniční výzvědná služba. Měla dlouhý a záměrně matoucí název, který měl jen velmi málo společného se skutečnou náplní její práce. Její zaměstnanci jí nikdy neřekli jinak než Ústav. Dokonce ani agenti ve výslužbě, jako byli Gabriel s Chiarou, nikdy skutečný název této organizace nevyslovovali.

„Ani mně to nepřipomíná bin Ládina,“ řekla Chiara. „Spíš je to jako…“

„Bagdád,“ doplnil Gabriel. „Na útok provedený na otevřeném prostranství je počet obětí opravdu vysoký. To napovídá, že výrobce výbušniny velmi dobře věděl, co dělá. Pokud budeme mít štěstí, najdeme jeho podpis.“

„My dva?“ zeptala se Chiara.

Gabriel beze slova uložil telefon do kapsy kabátu. Došli až k chaotickému kruhovému objezdu na konci Cranbourn Street. Nacházely se tam dvě italské restaurace – Spaghetti House a Bella Italia. Pohlédl na Chiaru a vybídl ji, aby si vybrala.

„Promiň, ale nechci začínat dlouhý víkend v Londýně v nějaké lidové stravovně,“ řekla zachmuřeně. „Slíbil jsi mi slušný oběd.“

„V Londýně může člověk s jídlem dopadnout daleko hůř než v Bella Italia.“

„Pokud se ovšem nenarodil v Benátkách.“

Gabriel se usmál. „Neboj se, máme rezervaci na jednom příjemném místě na Wellington Street. Jmenuje se Orso a je opravdu italské. Říkal jsem si, že bychom tam mohli dojít přes Covent Garden.“

„Stále se na to cítíš? Je to přece ještě kus cesty.“

„Musíme něco sníst,“ řekl, „a procházka nám oběma prospěje.“

Přeběhli přes kruhový objezd na Garrick Street, kde právě dva městští policisté v citrónově zelených pláštích zastavili bílou dodávku s řidičem tmavší pleti. Úzkost na tvářích chodců byla téměř hmatatelná. V některých se zračil neskrývaný strach, v jiných zarputilé rozhodnutí pokračovat v cestě, jako by se nic nedělo. Když procházeli kolem výkladních skříní, chytila se jej Chiara pevně za ruku. Už dlouho se na tento víkend těšila a byla rozhodnutá, že si jej Paříží ani Kodaní nenechá zkazit.

„Byl jsi na Juliana trochu tvrdý. Dvě stě tisíc je dvakrát víc, než si normálně bereš.“

„Je to Tizian, Chiaro. Julianovi se to i tak náramně vyplatí.“

„Alespoň jsi nemusel odmítat jeho pozvání na slavnostní oběd.“

„Nechci dnes obědvat s Julianem. Chci obědvat s tebou.“

„Měl v plánu s tebou něco projednat.“

„Copak?“

„Partnerskou spolupráci,“ řekla Chiara. „Chce, abychom se stali společníky jeho galerie.“

Gabriel se zastavil. „Rád bych si hned zkraje ujasnil jednu věc,“ řekl. „Nemám ani ten nejmenší zájem být společníkem věčně insolventní firmy Isherwood Fine Arts.“

„A proč ne?“

„Především proto,“ řekl a dal se opět do chůze, „že nemáme nejmenší ponětí, jak takový podnik funguje.“

„V minulosti už jsi vedl několik docela prosperujících podniků.“

„Je to snadné, když má člověk za zády zpravodajskou službu.“

„Zbytečně se podceňuješ, Gabrieli. Jak složité asi je řídit uměleckou galerii?“

„Neskutečně složité. Jak Julian sám pravidelně dokazuje, je snadné dostat se do problémů. I ta nejúspěšnější galerie může jít ke dnu, když vsadí na špatného koně.“ Gabriel se na ni koutkem oka podíval a zeptal se: „Kdy jste tohle spiknutí s Julianem zosnovali?“

„Říkáš to, jako bychom se domlouvali za tvými zády.“

„Taky že ano.“

„Když jsme byli ve Washingtonu na tom slavnostním odhalení Rembrandta,“ doznala se s úsměvem Chiara. „Julian si mě tehdy vzal stranou a řekl mi, že přemýšlí o tom, že by šel definitivně do důchodu. Chce ale, aby jeho galerie skončila v důvěryhodných rukou.“

„Julian v důchodu nikdy neskončí.“

„Tím si nejsem tak jistá.“

„Kde jsem zrovna byl, když jste šili tuhle dohodu?“

„Vypařil ses ven, aby sis beze svědků popovídal s jistou britskou investigativní reportérkou.“

„Proč jsi mi celou dobu nic neřekla?“

„Julian nechtěl.“

Svým podrážděným mlčením Gabriel Chiaře jasně naznačil, že se provinila vůči jednomu ze základních článků jejich manželství. Tajemství, i ta nejbanálnější, byla zakázána.

„Je mi to líto, Gabrieli. Chtěla jsem ti to alespoň naznačit, ale Julian byl neoblomný. Věděl, že hned instinktivně odmítneš.“

„Může ji obratem ruky prodat Oliveru Dimblebymu a odplout na svůj karibský ostrov.“

„Zvážil jsi, co to pro nás může znamenat? Opravdu chceš čistit plátna pro Olivera Dimblebyho? Nebo Gilese Pittawaye? Nebo chceš zkoušet, jestli se pro tebe náhodou nenajde nějaký kšeftík v Tateově nebo Národní galerii?“

„To zní, jako byste už s Julianem byli domluveni.“

„To také jsme.“

„Pak by ses možná měla stát jeho společníkem sama.“

„Jedině kdybys pro mě čistil obrazy ty.“

Gabriel zpozoroval, že Chiara zvážněla. „Vést galerii neznamená jenom navštěvovat oslnivé aukce a chodit na večeře do luxusních restaurací na Jermyn Street. Nedá se provozovat jen tak pro zábavu.“

„Díky za upozornění, to jsem vážně nevěděla.“

„Tak jsem to nemyslel a ty to víš.“

„Nejsi sám, kdo skončil službu u Ústavu, Gabrieli. Mě se to týká taky. Ale na rozdíl od tebe nemám žádné staré mistry, kteří by vyplnili můj volný čas.“

„Chceš tedy raději kšeftovat s uměním? Celé dny strávíš mezi hromadami průměrných maleb, abys našla druhého Tiziana. Může se ale stát, že nikdy na žádného nenarazíš.“

„To není zase tak špatná vyhlídka.“ Chiara se rozhlédla po ulici. „Aspoň bychom mohli žít tady.“

„Myslel jsem, že se ti v Cornwallu líbí.“

„Ale ano, líbí,“ přiznala. „Až na ty zimy.“

Gabriel se odmlčel. Už delší dobu sbíral síly na tento rozhovor. „Myslel jsem, že si pořídíme dítě.“

„I já,“ odpověděla Chiara, „ale začínám ztrácet naději. Zkouším všechno, ale jako by nic nefungovalo.“

V jejím hlase zazněla rezignace, již Gabriel nikdy předtím neslyšel. „Budeme se tedy snažit dál,“ řekl.

„Jen nechci, abys byl zklamaný. Já tehdy potratila a je pro mě těžší znovu otěhotnět. Kdo ví, možná by změna prostředí pomohla. Zkus o tom prosím aspoň přemýšlet,“ řekla a stiskla mu ruku. „Možná by nám tu bylo vážně dobře, lásko. O nic jiného mi nejde.“

Na širokém prostranství před krytou tržnicí v Covent Garden zrovna pouliční klaun aranžoval dva důvěřivé německé turisty do dosti choulostivé polohy. Chiara se opřela o sloup a pozorovala představení, zatímco Gabriel upadl do ponižující nevrlé nálady a očima přejížděl velký zástup, jenž se shromáždil na náměstí a na balkónu baru Punch and Judy. Nezlobil se na Chiaru, ale na sebe. Tolik let se jejich vztah točil jen kolem jeho práce. Nikdy jej nenapadlo, že by Chiara mohla chtít dokázat i něco svého. Kdyby byli normální pár, možná by na to bral ohled. Oni však nebyli normální pár. Byli bývalými operačními důstojníky jedné z nejvyhlášenějších zpravodajských služeb světa. A jejich minulost byla až příliš krvavá na to, aby mohli vést tak otevřený život.

Když vešli do vzdušné, prosklené pasáže tržnice, zbytek napětí z jejich rozhovoru se rychle rozplynul. Dokonce i Gabriel, který nesnášel nákupy ve všech podobách, se nyní cítil dobře při obchůzce pestrobarevných obchůdků a stánků s Chiarou po boku. Nechal se opájet vůní jejích vlasů a představoval si, co se bude dít během nadcházejícího odpoledne. Po klidném obědě příjemná procházka zpět na hotel; tam pak Gabriel v chladném stínu pokoje Chiaru pomalu svlékne a pomiluje se s ní v ohromné posteli. Alespoň na chvíli si dokázal představit, jaké by to bylo vymazat minulost, nechat ze svých skutků učinit zapomenuté legendy, na něž sedá prach v archivech Krále Saula. Zůstala mu jen bdělost – instinktivní, hlodající ostražitost, jež mu nikdy neumožní cítit se na veřejných místech v bezpečí. Nutila jej i v přelidněné tržnici vytvářet v duchu uhlové skici každé kolemjdoucí tváře. A na Wellington Street, když už byli na dohled od restaurace, jej donutila zastavit se. Chiara jej rozpustile zatahala za ruku. Pak mu pohlédla přímo do očí a uvědomila si, že se něco děje.

„Vypadáš, jako bys spatřil ducha.“

„Ducha ne. Mrtvolu.“

„A kde?“

Gabriel pokynul k postavě v šedém vlněném zimníku.

„Přímo tady.“

5

COVEINIT GARDEN, LONDÝN

Sebevražední atentátníci mají jisté příznačné společné znaky. Někdy samovolně pohybují rty, když v duchu odříkávají poslední modlitby. Jindy jejich skelný pohled směřuje do nedefinovatelné vzdálenosti. A jejich tvář může vypadat až nepřirozeně bledě, což je dokladem, že během přípravy na své poslání shodili zanedbaný vous. Sebevrah kráčející přímo proti němu však nevykazoval žádný z těchto rysů. Rty měl sevřené, oči jasné a soustředěné. A už dlouho se pravidelně holil.

Prozradil jej však tenký pramínek potu, který mu stékal po levé tváři. Proč se potil v sychravém podzimním odpoledni? Jestli mu bylo horko, proč nechával ruce zabořené v kapsách svého vlněného kabátu? A proč měl ten kabát, na pohled o několik čísel větší, pořád zapnutý až ke krku? I fyzicky zdatný třicátník by měl problém předstírat normální chůzi, pokud by byl obtížen pětadvaceti kilogramy vysoce účinné trhaviny, hřebů a ložiskových kuliček. Když sebevrah míjel Gabriela, vypadal až nezvykle vzpřímeně, jako by se snažil vyrovnat zvýšenou zátěž kolem břicha a beder. Látka jeho gabardénových kalhot se chvěla při každém kroku, jako by se jeho kyčle a kolena otřásaly pod tíhou výbušniny. Možná ten potící se mladík v kabátu nadměrné velikosti byl neškodný člověk, který si jen potřeboval nakoupit, Gabriel z něj však cítil něco jiného. Byl přesvědčen, že muž, který kráčí několik kroků před ním, představuje velké finále dnešní kontinentální hrůzy. Nejdříve Paříž, pak Kodaň a nyní Londýn.

Gabriel nařídil Chiaře, aby se uchýlila do bezpečí restaurace, a rychle přešel na protější chodník. Sledoval muže zhruba sto metrů a pak pozoroval, jak zahnul za roh do vchodu tržnice. Na východní straně náměstí se nacházely dva bary a v každém se mačkali stálí denní zákazníci. Mezi nimi stáli na prosluněném kousku dláždění tři uniformovaní městští policisté. Nikdo z nich si sebevraha, který vstoupil do pasáže, nevšiml.

Gabriel se nyní musel rozhodnout. Nejjednodušším krokem bylo svěřit se s podezřením policistům – nejjednodušším, ovšem nikoli optimálním. Policisté by nejspíš zareagovali tak, že by jej vzali stranou a začali jej vyslýchat, čímž by ztratil drahocenný čas. Ještě horší by bylo muže zadržet – takový manévr by jej téměř najisto přiměl k okamžitému odpálení. I když prakticky každý důstojník londýnské metropolitní policie obdržel základní taktické pokyny, jak postupovat proti teroristům, jen hrstka jich měla tolik zkušeností nebo tak dobrou zbraň a mušku, aby zastavila zapřisáhlého džihádistu na cestě za mučednickou smrtí. Gabriel byl vybaven obojím a se sebevražednými atentátníky měl již vícekrát co do činění. Prosmýkl se mezi třemi policisty a vstoupil do pasáže.

Sebevrah byl od něj nyní nějakých dvacet metrů, pohyboval se po vyvýšené promenádě v hlavní lodi tržnice. Gabriel odhadoval, že má na sobě dostatek výbušnin a střepin, aby zabil každého v okruhu pětadvaceti metrů. Pravidla Gabrielovi nařizovala, aby se držel za hranicí smrtících účinků bomby, dokud nenastane okamžik k zásahu. Prostředí jej nicméně nutilo, aby zkrátil vzdálenost a vystavil se většímu nebezpečí. Přímý zásah do hlavy z pětadvaceti metrů byl krajně obtížný i za těch nejlepších podmínek, dokonce i pro tak famózního střelce, jako je Gabriel Allon. A v přeplněné nákupní pasáži byl prakticky nemožný.

Gabriel ucítil v kapse kabátu zavrnění mobilu. Ignoroval jej a sledoval sebevraha, který se právě zastavil u zábradlí promenády a podíval se na hodinky. Gabriel si všiml, že je má na levém zápěstí, což znamenalo, že rozbušku drží s největší pravděpodobností v pravé ruce. Proč by ale sebevražedný atentátník na své pouti za mučednickou smrtí sledoval čas? Nejlogičtějším vysvětlením bylo, že měl rozkaz ukončit svůj život a životy mnoha nevinných lidí v přesný okamžik. Teroristé al-Káidy a jejích odnoží milovali symboliku, zvláště pokud se týkala čísel.

Gabriel se už k sebevrahovi přiblížil natolik, že mu viděl do očí. Byly jasné a soustředěné, což bylo povzbudivé znamení. Nemyslel totiž ještě na tělesné rozkoše, které jej očekávají v ráji, ale stále na svůj úkol. Kdyby už snil o navoněných tmavookých huriskách, bylo by to na jeho výrazu vidět. Přesně to potřeboval – aby sebevrah v tomto světě ještě nějakou chvíli zůstal.

Sebevrah se znovu podíval na hodinky. Gabriel rychle zkontroloval čas na těch svých. 14:34. Nechal číslice prolétnout databází své paměti a hledal mezi nimi nějakou spojitost. Sčítal je, odčítal, násobil a převracel a přeskupoval jejich pořadí. Pak si vzpomněl na dva předchozí útoky. K prvnímu došlo v 11:46, ke druhému ve 12:03. Bylo možné, že časy představují léta podle gregoriánského kalendáře, žádnou souvislost však Gabriel nedokázal vypozorovat.

V duchu smazal hodinu útoků a zaměřil se pouze na minuty. Čtyřicet šest minut, tři minuty. Pak pochopil. Ty hodnoty mu byly důvěrně známé jako tahy Tizianova štětce. Čtyřicet šest minut, tři minuty. Byly to ty nejslavnější okamžiky v dějinách terorismu – přesný čas, kdy 11. září roku 2001 dvě unesená dopravní letadla udeřila na Světové obchodní centrum v New Yorku. Let American Airlines číslo 11 narazil do severní věže v 8:46. Let United Airlines číslo 175 zasáhl jižní věž v 9:03. Třetí letadlo, jež úspěšně zasáhlo cíl, patřilo opět společnosti American Airlines a dopadlo do západního křídla Pentagonu. Bylo to v 9:37 místního času, 14:37 londýnského.

Gabriel znovu zkontroloval své digitální hodinky. Bylo jen pár sekund po 14:35. Když zvedl oči, muž v šedém kabátu se již znovu dal do rychlé chůze, ruce měl zabořené v kapsách a zdálo se, že lidi kolem sebe už vůbec nevnímá. Jakmile se Gabriel pustil za ním, telefon v jeho kapse se rozechvěl podruhé. Tentokrát jej zvedl a uslyšel v něm Chiařin hlas. Řekl jí, že sebevražedný atentátník se chystá odpálit v Covent Garden, a dal jí pokyn, aby se okamžitě spojila s MI5. Pak schoval telefon zpátky do kapsy a začal zkracovat vzdálenost od terče. Měl obavu, aby o život nepřišlo mnoho nevinných lidí, a zvažoval, co všechno může udělat pro to, aby tomu zabránil.

6

COVENT GARDEN, LONDÝN

Byla tu pochopitelně ještě jiná možnost – že muž, který šel několik kroků před Gabrielem, neměl pod kabátem nic kromě několika kil tuku navíc. Gabriel si nemohl nevzpomenout na případ Jeana Charlese de Menezese, elektrikáře brazilského původu, který byl britskou policií zastřelen ve stanici metra Stockwell na jihu Londýna poté, co byl mylně identifikován jako hledaný islámský terorista. Britští vyšetřovatelé nakonec odmítli obvinit důstojníky odpovědné za jeho smrt a svým rozhodnutím vyvolali nevoli mezi aktivisty za lidská práva a občanskými liberály po celém světě. Gabriel věděl, že za daných okolností by se mu podobné shovívavosti rozhodně nedostalo. Proto než něco udělá, musí si tím být stoprocentně jistý. V této chvíli byl přesvědčen o jediné věci: že atentátník, ještě než zmáčkne roznětku, zanechá stejně jako malíř svůj podpis. Bude chtít, aby jeho oběti věděly, že jejich blízká smrt není bezúčelná, že jsou ve jménu Alláhově položeny na oltář svátého džihádu.

V dané chvíli však Gabriel neměl jinou volbu než muže sledovat a čekat. Pomalu a ostražitě zkracoval vzdálenost a neustále nenápadně měnil vlastní postavení, aby si uchoval otevřenou palebnou pozici. Oči měl soustředěné na dolní část mužovy lebky. Pár centimetrů pod ní byl mozkový kmen, nervová tkáň nezbytná pro řízení motorických a smyslových činností ve zbytku těla. Stačí zasáhnout mozkový kmen několika přesnými dávkami a sebevrah nebude mít čím zmáčknout svou rozbušku. Zásah jen o kousek mimo mohl způsobit, že mučedník svou misi uskuteční v posledním smrtelném záškubu. Gabriel byl jedním z mála jedinců na světě, který skutečně usmrtil teroristu okamžik před tím, než se stačil odpálit. Věděl, že rozdíl mezi úspěchem a nezdarem se měří zlomkem vteřiny. Úspěch znamená, že zemře jenom jeden. Nezdar bude mít za následek smrt desítek nevinných lidí, nejspíše včetně Gabriela samotného.

Sebevrah prošel branou na náměstí. Bylo na něm daleko víc lidí než předtím. Nějaký cellista přehrával Bachovu suitu. Imitátor Jimiho Hendrixe se svíjel v potyčce s elektrickou kytarou. Slušně oděný muž stál na dřevěné bedýnce a vykřikoval něco o Bohu a irácké válce. Sebevrah dokráčel přímo do středu náměstí, kde zatím klaunovo vystoupení upadlo za nadšení velkého zástupu přihlížejících do ještě hlubší perverze. Gabriel využil technik, které se naučil už v mládí, a jeden po druhém umlčel všechny rušivé zvuky ve svém okolí, počínaje slabými tóny Bachovy suity a konče bouřlivým jásotem davu. Pak se naposled podíval na hodinky a čekal, až sebevrah vyloží svůj podpis.

Bylo 14:36. Muž došel k vnějšímu okraji velkého shluku lidí. Na několik vteřin se zastavil, jako by hledal nejsnazší přístup do davu, a pak si proklestil cestu mezi dvěma polekanými dámami. Gabriel udělal totéž v jiném místě několik kroků po mužově pravici a téměř nepozorovaně proklouzl kolem rodinky amerických turistů. Dav lidí byl ve čtyřech řadách povětšině zhusta natěsnán, což Gabrielovi působilo ještě další dilema. Ideální municí pro tuto situaci byl náboj s dutým expanzním hrotem, který způsobuje rozsáhlé poškození tkáně, a tím značně snižuje riziko dalších obětí na životech. Gabrielova beretta však byla nabita běžným devítimilimetrovým střelivem parabellum. Proto bude muset střílet z pozice, která má výrazně klesavou trajektorii – jinak bude značně pravděpodobné, že ve snaze životy zachránit neúmyslně nějaký zmaří.

Sebevrah pronikl vnitřním válem davu a nyní směřoval rovnou ke klaunovi. V jeho očích se objevil skelný pohled směřující do nedefinovatelné vzdálenosti. Začaly se mu pohybovat rty… Poslední modlitby… Pouliční klaun mylně usoudil, že se muž chce zúčastnit jeho představení. Usmál se a udělal k němu dva vstřícné kroky, zarazil se však v okamžiku, kdy muž vytáhl ruce z kapes. Levici měl lehce sevřenou. Pravou měl sevřenou do pěsti a palec mu z ní trčel v pravém úhlu. Gabriel však stále vyčkával. Co když to není roznětka, ale propiska nebo balzám na rty? Musel si být stoprocentně jistý. Prozraď se, vybízel jej v duchu. Vylož svůj podpis. Sebevrah se otočil směrem k budově tržnice. Hosté dívající se z vyvýšené zahrádky baru Punch and Judy se nervózně zasmáli a několik přihlížejících z davu se k nim přidalo. Gabriel v duchu odrušil smích a znehybnil celý výjev. Celá scéna mu teď připadla, jako by ji namalovala Canalettova ruka. Postavy stály bez hnutí; pouze Gabriel, restaurátor, se mezi nimi mohl volně pohybovat. Proklouzl přední řadou diváků a zaměřil svůj zrak na jediné místo v týlu lebky. Nebylo možné pálit z horního úhlu. Nicméně další možností, jak se vyhnout případným obětem na životech, byla střela vedená zespodu, která by bezpečně směřovala nad hlavy přihlížejících a skončila by ve zdi přilehlé budovy. Přehrál si narychlo v hlavě sekvenci pohybů – křižné tasení zbraně, přikrčení, výstřel, bleskový pohyb vpřed – a čekal, až sebevrah konečně ukáže svůj podpis.

Ticho v Gabrielově hlavě přerušil opilecký výkřik z balkónu Punch and Judy – jenž byl výzvou mučedníkovi, aby uhnul z výhledu a nechal představení běžet dál. Muž zareagoval tím, že zvedl obě ruce nad hlavu jako vítěz dálkového běhu, který protíná cílovou pásku. Po vnitřní straně jeho zápěstí bylo vidět tenký drát vedoucí od spínače roznětky k výbušnině. Přesně to byl důkaz, který Gabriel potřeboval. Sáhl do saka a uchopil rukojeť své beretty. Jakmile sebevrah vykřikl Alláhu akbar!, Gabriel poklekl na jedno koleno a napřáhl zbraň proti cíli. Dráha střely byla kupodivu čistá, bez rizika náhodných obětí. Ještě než však stačil zmáčknout spoušť, srazila jej váha dvou mužů na kamenné dláždění.

V okamžiku, kdy dopadl na zem, uslyšel zvuk podobný šlehnutí hromu a pocítil, jak se nad ním přehnala vlna spalujícího vzduchu. Několik dalších vteřin Gabriel neslyšel vůbec nic. Pak se spustil křik – jediný hlas, který se vzápětí proměnil v žalozpěv srdceryvných nářků. Gabriel zdvihl hlavu a spatřil scénu ze svých nejhorších snů. Kusy těla, potoky krve. Bagdád na Temži.

7

NOVÝ SCOTLAND YARD, LONDÝN

Je jen málo tragičtějších hříchů, kterých se může dopustit profesionální zpravodajský důstojník, než padnout do rukou místních úřadů. A protože Gabriel se už dlouho pohyboval v tom pekelném mezisvětě na pomezí světa zjevného a tajného, prošel si tímto osudem vícekrát než většina jeho kolegů. Ze zkušenosti už věděl, že k takovým situacím se vztahuje určitý zavedený rituál, jakýsi tanec z divadla Kabuki, který musí bez přerušení dospět do svého završení, než bude moci zasáhnout vyšší moc. Dopředu znal všechny následující kroky. Naštěstí i jeho hostitelé.

Byl zadržen už několik minut po útoku a spěšně převezen do Nového Scotland Yardu, velitelství londýnské metropolitní policie. Po příjezdu byl odveden do vyšetřovací místnosti bez oken, kde mu byly ošetřeny početné řezné rány a oděrky a nabídnut šálek čaje, kterého se nedotknul. Vyšetřovatel z protiteroristického oddělení dorazil nedlouho poté. Prohlédl si Gabrielovy doklady s nedůvěrou, kterou si zasloužily, a poté se snažil zjistit sled událostí, které vedly „pana Rossiho“ k tomu, aby před tržnicí v Covent Garden tasil ukrytou zbraň v okamžiku, kdy sebevražedný terorista na sobě odpálil pás výbušnin. Gabriel měl neodolatelnou potřebu položit své vlastní otázky. Rád by se například dozvěděl, proč se dva agenti z útvaru S019 rozhodli zneškodnit zrovna jej, a ne evidentního teroristu, který se právě chystal spáchat bezohlednou masovou vraždu. Místo toho ale na každý vyšetřovatelův dotaz odpověděl stejným telefonním číslem. „Zavolejte na něj,“ řekl a prstem zaťukal na místo v zápisníku, kam si vyšetřovatel číslo zapsal. „Zazvoní v takové velké budově kousek odsud. Jméno člověka, který vám odpoví, určitě znáte. Nebo byste přinejmenším měl.“

Gabriel neznal identitu důstojníka, který číslo nakonec vytočil, ani nevěděl, kdy přesně k tomu došlo. Věděl pouze to, že jeho zadržování v budově Nového Scotland Yardu trvalo mnohem déle, než bylo nutné. Byla už vlastně skoro půlnoc, když jej vyšetřovatel vyprovodil několika ostře osvětlenými chodbami k východu z budovy. Vyšetřovatel měl v ruce konopnou obálku, v níž byly Gabrielovy věci. Podle velikosti a tvaru usoudil, že v ní chybí jeho beretta ráže 9 milimetrů.

Venku mezitím příjemné odpolední počasí ustoupilo bičujícímu dešti. Pod přístřeškem už s ospale vrnícím motorem čekal tmavý jaguar. Gabriel převzal obálku a otevřel zadní dveře do vozu. Uvnitř seděl s nohama elegantně přehozenýma přes sebe muž, který vypadal, jako by byl k tomuto úkolu přímo stvořen. Měl na sobě dokonale padnoucí popelavě šedý oblek a stříbrnou kravatu, jež ladila s barvou jeho vlasů. Za normálních okolností byly jeho bledé oči naprosto nečitelné, nyní se v nich ale odráželo napětí dlouhé a únavné noci. Jako zástupce ředitele MI5 nesl Graham Seymour na svých bedrech tíživou zodpovědnost za ochranu britské pevniny před útoky islámského extremismu. A opět došlo na to, že i přes nejlepší snahy jeho oddělení islámský extremismus zvítězil.

I když se už oba muži znali velmi dlouho, věděl Gabriel o Seymourově osobním životě jen málo. Bylo mu známo, že je ženatý sjistou Helen, kterou upřímně miluje, a že má syna, který momentálně pečuje v New Yorku o vklady důvěřivých investorů v pobočce jednoho významného britského finančního ústavu. Kromě toho věděl Gabriel o Seymourově soukromí jen to, co si v Ústavu přečetl v objemném spise s jeho jmenovkou. Graham byl pozůstatkem slavné britské minulosti, vedlejším produktem vyšší střední třídy, jenž byl vychován, vzdělán a naprogramován pro vůdčí roli. Věřil v Boha, ovšem nijak zaníceně. Věřil ve svou zemi, nebyl však slepý k jejím nedostatkům. Hrál dobře golf a jiné hry, pokud si to ale žádal vyšší zájem, byl ochoten prohrát i se slabším soupeřem.

Požíval všeobecné vážnosti, především mu však bylo možné věřit – což se mezi agenty a tajnými policisty pokládalo za vzácnost. Graham Seymour ovšem neoplýval nekonečnou trpělivostí, jak dosvědčil jeho nevlídný výraz v obličeji, který nasadil ve chvíli, kdy se jaguar rozjel. Z přihrádky na sedadle vytáhl zítřejší číslo Telegraphu a pohodil jej Gabrielovi do klína. Pod novinami byly tři fotografie zachycující důsledky všech tří bombových útoků. Gabriel si pozorně prohlédl snímek z Covent Garden, není-li na něm náhodou zachycena i jeho osoba, spatřil však jen oběti. Je to obraz zmaru, pomyslel si, osmnáct mrtvých, desítky vážně zraněných včetně agentů, kteří se po něm vrhli. A to vše jen kvůli tomu, že bylo Gabrielovi znemožněno vystřelit.

„Šílený den,“ řekl Seymour znaveně. „Myslím, že horší by to mohlo být jedině v případě, že by se o tobě dozvěděl tisk. Snovači konspiračních teorií by ještě ani nedopověděli svoje podezření a celý islámský svět už by věřil, že za tím vším stojí Izraelci se svým Ústavem.“

„K tomu dojde v každém případě.“ Gabriel vrátil noviny a zeptal se: „Kde je má žena?“

„V hotelu. Dole v hale hlídkuje pár mých mužů.“

Seymour se na chvíli odmlčel a pak dodal: „Nemusím ti snad ani říkat, že z tebe nemá žádnou velkou radost.“

„Jak to víš?“ Gabrielovi stále zvonilo v uších v důsledku exploze. Zavřel oči a zeptal se, jak jej mohli lidé z S019 tak rychle vystopovat.

„To víš, máme k dispozici všelijaké technické zázraky.“

„Třeba můj mobil nebo vaši síť průmyslových kamer?“

„Přesně tak,“ řekl Seymour. „Dokázali tě lokalizovat jenom pár vteřin po tom, co nám Chiara zavolala. Informaci jsme zaslali operačnímu krizovému štábu a ten okamžitě vyslal do terénu dva týmy specialistů.“

„Museli být někde poblíž.“

„Taky že ano,“ potvrdil Seymour. „Po útocích v Paříži a Kodani jsme byli v pohotovosti. Několik týmů už hlídalo finanční čtvrti a místa, kde se ve větším houfují turisté.“

„Ale proč šli po mně, a ne po tom atentátníkovi?“

„Protože Scotland Yard ani bezpečnostní služba nechtěly zopakovat stejné fiasko jako s Menezesem. Kvůli jeho smrti byla zavedena hezká řádka nových pravidel a procedur, aby se už nikdy nic podobného nemohlo opakovat. A z nich zkráceně plyne, že jedno varování ještě neznamená podniknout likvidační akci a to ani když informace shodou okolností přichází od jistého Gabriela Allona.“

„Takže proto zahynulo osmnáct nevinných lidí…“

„A kdyby to nebyl terorista, ale jenom další pouliční komediant nebo cvok? Pak by nás upálili na hranici.“

„On to ale nebyl ani komediant, ani cvok, Grahame. Byl to sebevražedný atentátník. A já jsem vás na to upozornil.“

„A jak jsi to poznal?“

„Klidně si mohl vzít čelenku s nápisem, co chce provést.“

„Bylo to opravdu tak nápadné?“

Gabriel vyjmenoval všechny příznaky, které vzbudily jeho počáteční podezření, a pak vysvětlil, jakým výpočtem došel k výsledku, že se terorista hodlá odpálit přesně ve 14:37. Seymour jen pomalu pokýval hlavou.

„Už ani nevím, kolik hodin jsme strávili výcvikem našich terénních důstojníků a učili je rozpoznávat potenciální teroristy – a to ani nemluvím o těch milionech liber, co jsme nalili do softwaru na detekci podezřelého chování, který máme instalovaný v našich průmyslových kamerách. A přesto se vzorový džihádista dostane až na Covent Garden a nikdo si toho ani nevšimne. Nikdo kromě tebe, samozřejmě.“

Seymour se pohroužil do zadumaného mlčení. Jeli směrem na sever bíle nasvíceným kaňonem Regent Street. Gabriel unaveně opřel hlavu o sklo a zeptal se, zda atentátníka již identifikovali.

„Jmenoval se Farid Chán. Jeho rodiče se koncem sedmdesátých let přistěhovali do Spojeného království z pákistánského Láhauru, Farid se narodil až v Londýně. Přesněji ve čtvrti Stepney,“ řekl Seymour. „Jako mnoho britských muslimů své generace odmítl vlažnou, apolitickou víru svých rodičů a stal se islamistou. Koncem devadesátých let trávil až moc volného času v mešitě na Whitechapel Road ve východním Londýně. Zakrátko se už stal vlivným členem radikálních uskupení Hizb at-Tahrír a al-Muhadžirún.“

„To zní, jako byste si už na jeho jméno vedli složku.“

„Přesně tak,“ souhlasil Seymour, „ovšem ne z důvodů, které máš na mysli. Víš, Farid Chán byl takový náš světlý paprsek, naděje do budoucnosti. Aspoň jsme si to tedy mysleli.“

„Vy jste si mysleli, že jste jej získali na svou stranu?“

Seymour přikývl. „Nedlouho po Jedenáctém září se Farid přihlásil ke skupině Nový začátek. Jejím záměrem bylo přeprogramovat militanty a začlenit je do hlavního proudu islámského a britského veřejného mínění. Farida považovali za svůj velký úspěch. Holil si vousy, přerušil kontakty se svými starými přáteli. Na King’s College byl skoro nejlepším absolventem ročníku a sehnal si slušně placenou práci u jedné malé londýnské reklamky. Před pár týdny se zasnoubil s dívkou z bývalého sousedství.“

„Tak jste ho tedy vyškrtli ze seznamu?“

„Dalo by se to tak říct,“ řekl Seymour. „Teď to vypadá, že se mu podařilo tahat nás celou dobu za nos. Farid byl tikající bomba, která čekala, až přijde její čas. A to doslova.“

„Máte nějaké podezření, kdo tuhle bombu aktivoval?“

„Probíráme se jeho telefonními a počítačovými záznamy a analyzujeme video na rozloučenou, které po sobě zanechal. Je zřejmé, že jeho útok má spojitost s atentáty v Paříži a Kodani. Zrovna se intenzivně řeší, jestli je koordinovaly zbytky z vedení al-Káidy nebo nějaká nová síť. Ať to bylo jakkoli, tebe se to netýká. Tvá role v této záležitosti je oficiálně skončena.“

Jaguár projel kolem stanice metra na Cavendish Place a zastavil před vchodem do hotelu Langham.

„Chtěl bych zpátky svou zbraň.“

„Uvidím, co se s tím dá dělat,“ řekl Seymour.

„Jak dlouho tu budu muset zůstat?“

„Scotland Yard by tě rád měl v Londýně alespoň přes víkend.

V pondělí ráno se můžeš vrátit do svého srubu na pobřeží a nerušeně pracovat na svém Tizianovi.“

„Odkud víš o Tizianovi?“

„Já vím všechno, Gabrieli. Všechno až na to, jak zabránit britskému muslimovi vraždit v Covent Garden.“

„Já ho mohl zastavit, Grahame.“

„Ano,“ řekl Seymour jakoby z dálky. „A my bychom tě za to z vděku rozcupovali.“

Gabriel vystoupil z vozu bez dalšího slova. Tvá role v této záležitosti je oficiálně skončena, opakoval si v duchu, když vcházel do vstupní haly. A opakoval si to znovu a znovu jako posvátnou mantru.

8

NEW YORK

Téhož večera zavládlo napětí i v druhém světě Gabriela Allona, ovšem ze zcela odlišných důvodů. V New Yorku právě vrcholila podzimní aukční sezóna, neklidné období, kdy se celý umělecký svět ve vší své pošetilosti a výstřednosti na dva týdny sejde na jednom místě, aby se pustil do horečných nákupů a prodejů. Jak s oblibou říkával Nicholas Lovegrove, byla to jedna z mála zbývajících příležitostí, kdy být ohromně bohatý se stále ještě považovalo za módní. Šlo však také o smrtelně vážný byznys. Vznikaly tu velkolepé sbírky, lidé tu znenadání ohromně bohatli a stejně rychle také přicházeli na mizinu. Jedna jediná podařená transakce mohla odstartovat zářnou kariéru. Stejně tak ji mohla spolehlivě zničit.

Pan Lovegrove se toho večera stejně jako Gabriel Allon těšil skvělé profesní reputaci. Narodil se a vystudoval v Británii a nyní byl považován za jednoho z nejvyhledávanějších konzultantů v oboru umění na světě – za muže tak mocného, že mohl pohnout trhem jen stručnou neformální poznámkou nebo ohrnutím svého elegantního nosu. Jeho znalost umění byla stejně legendární jako objem jeho bankovního účtu. Lovegrove se už nemusel trmácet za klienty; přicházeli k němu sami, obyčejně na kolenou nebo s příslibem obří provize. Tajemství jeho úspěchu spočívalo v neomylném oku a také ve zdrženlivosti. Lovegrove nikdy nezklamal důvěru, nikdy nešířil pomluvy ani nehrál na obě strany. Byl to jeden z nejvzácnějších exemplářů v obchodu s uměním – muž, jenž si stál za svým slovem.

Nicholas Lovegrove spěchal po Šesté avenue a bez ohledu na své renomé se trápil obvyklou dávkou předaukční trémy. Po letech padajících cen a chudokrevných prodejů začínal trh s uměním konečně ukazovat známky oživení. První aukce sezóny byly slušné, ale nepodařilo se jim splnit očekávání. Prodej naplánovaný na dnešní večer, poválečné a současné umění v aukční síni Christie’s, měl ovšem potenciál rozpoutat ve světě umění pořádný poprask. Jako obvykle měl Lovegrove klienty na obou frontách. Dva prodejce – v profesním žargonu nazývané vendoři a kupce, který měl zájem o položku 12, Okrová a rudá na rudé, olej na plátně od Marka Rothka. Dotyčný klient byl zvláštní tím, že Lovegrove neznal jeho jméno. Jednal pouze s jistým panem Hamdalim z Paříže, jenž se pak obracel přímo na svého klienta. Toto aranžmá bylo sice značně neobvyklé, nicméně z Lovegrovova pohledu neobyčejně lukrativní. Jen za posledních dvanáct měsíců nakoupil sběratel obrazy v hodnotě přes dvě stě milionů dolarů. Lovegrovovy provize z těchto prodejů se vyšplhaly vysoko přes dvacet milionů. Pokud by dnes večer vše probíhalo podle plánu, jeho konto by se opět významně rozrostlo. Za rohem zahnul na Devětačtyřicátou západní ulici a pokračoval ještě půl bloku ke vchodu do aukční síně Christie’s. Vstupní hala s vysokým stropem a prosklenými zdmi byla plná diamantů, hedvábí a kolagenu. Lovegrove se krátce zastavil, aby políbil navoněné líčko jisté dědičky německého výrobce balicí techniky, a pak pokračoval do foyer, kde se na něj okamžitě vrhla dvojice nějakých druhořadých dealerů z Upper East Side. Setřásl je obranným gestem ruky, poté si vyzvedl svou cedulku s identifikačním číslem a spěchal po schodech vzhůru do dražební místnosti.

Ačkoli se v tomto prostoru spřádaly velké intriky a praktikovala uhrančivá magie, byla to místnost až překvapivě střízlivá, něco mezi síní generálního shromáždění OSN a kostelem televizního evangelisty. Stěny se utápěly v ponurém odstínu šedé a béžové, stejně jako skládací židle, jež byly sraženy co nejvíce k sobě, aby se prostor maximálně využil. Za vyvýšeným stupínkem stála otočná vitrína a vedle ní pult s přístroji, u nichž asistovala šestice telefonních operátorů. Lovegrove zvedl zrak k proskleným luxusním lóžím v naději, že se mu za tónovaným sklem podaří zahlédnout nějakou tvář, a pak se obezřetně obrátil zpět k novinářům, kteří se jako dobytek tísnili v zadním rohu. Byla tu zaslíbená země, místo, kde jednou toužili sedět všichni dealeři, poradci a sběratelé. Nic pro lidi se slabým srdcem ani s nepřesvědčivou hotovostí. Lovegrove jej nazýval „perimetr smrti“.

Aukce měla být zahájena v šest. Francis Hunt, hlavní licitátor Christie’s, dopřál nervóznímu obecenstvu ještě pět minut, aby zpozdilci stihli dohledat sedadla a usadit se, a pak zaujal své místo. Měl vybroušené způsoby a komickou anglickou zdvořilost, která z nějakého nevysvětlitelného důvodu dokázala v Američanech vyvolat pocit méněcennosti. V pravé ruce držel pověstnou černou knihu, jež ukrývala tajemství vesmíru, alespoň co se týkalo tohoto večera. Každá položka měla svou stránku, jež obsahovala informace o nejnižší přijatelné ceně pro prodejce, zasedací pořádek naznačující pozici předpokládaných dražitelů a Huntovu strategii k vyždímání nejvyšší možné ceny. Lovegrovovo jméno se objevilo na stránce věnované položce 12. Během předprodejní prohlídky Lovegrove naznačil, že by mohl mít jistý zájem, avšak pouze v případě, že cena bude příznivá a bude dobrá konstelace. Hunt samozřejmě věděl, že Lovegrove blafuje. Hunt věděl všechno.

Popřál obecenstvu příjemný večer a pak s veškerou okázalostí vrchního z nóbl restaurace oznámil: „Položka první, Twombly.“ Přihazování bylo zahájeno bez zbytečných průtahů a svižně se šplhalo ve dvousettisícových příhozech. Licitátor celý proces zručně kormidloval s nenápadnou pomocí dvou dokonale uhlazených fotogenických mladíků, kteří se naparovali za vyvolávacím pultíkem jako modelové na přehlídce. Na Lovegrova by toto představení možná udělalo dojem, kdyby nevěděl, že bylo dopředu pečlivě zinscenované a nacvičené. Přihazování se zastavilo na jednom milionu pěti stech tisících, záhy jej však znovu rozproudila telefonická nabídka na jeden milion šest set tisíc. V rychlém sledu došlo ještě na šest dalších příhozů a pak se dražba zadrhla podruhé. „Vážení, nabídka je dva miliony jedno sto tisíc, na telefonu ale ještě máme paní Cordelii,“ odříkával monotónně Hunt a očima vyzývavě přejížděl po jednotlivých dražitelích. „Ani vy, madam? Ani vy, pane? Telefonická nabídka za Twomblyho dva miliony jedno sto tisíc. Žádné další podání? Poslední výzva. Dva miliony sto tisíc poprvé, podruhé…“ Kladívko zostra udeřilo o dřevěnou podložku. „Potřetí. Prodáno, děkuji vám,“ zamumlal Hunt a zaznamenal transakci do své černé knihy.

Po Twomblym následoval Lichtenstein a po něm Basquiat, Diebenkorn, De Kooning, Johns, Pollock a několik Warholů. Každé dílo vyneslo víc, než kolik naznačoval předprodejní odhad, a víc než předchozí položka. Nebyla to žádná náhoda; Hunt chytře zamíchal kartami a naordinoval vzestupnou stupnici příhozů. Ve chvíli, kdy se ve vitríně objevila položka 12, měl obecenstvo i dražitele přesně tam, kde je chtěl mít.

„Po mé pravé ruce máme jednoho Rothka,“ oznámil. „Začneme dražit na dvanácti milionech?“

To bylo o dva miliony víc než předchozí odhad, což bylo signálem, že Hunt očekává, že se položce bude opravdu dařit. Lovegrove vytáhl mobil z náprsní kapsy svého saka od Brioniho a vyťukal číslo do Paříže. Pan Hamdali se mu ozval hlasem, který zněl jako čaj oslazený medem.

„Můj klient by rád nasál atmosféru v sále, než učiní první nabídku.“

„Moudrý tah.“

Lovegrove si položil telefon na klín a založil ruce na prsou. Velmi záhy se ukázalo, že to bude tuhý boj. Příhozy létaly na Hunta ze všech stran sálu i od operátorů u telefonického pultu. Hector Candiotti, poradce jednoho belgického průmyslového magnáta, držel svou ceduli ve vzduchu, jako by převáděl školku přes frekventovaný přechod, což byla divoká dražební technika známá jako „parní válec“. Tony Berringer, který se propůjčil do služeb jednoho ruského hliníkářského oligarchy, přihazoval, jako by na tom závisel celý jeho život, což se nedalo zcela vyloučit. Lovegrove vyčkal, dokud se cena nepřehoupla přes třicet milionů, a teprve potom znovu zvedl telefon.

„Jak tedy?“ zeptal se klidným hlasem.

„Ještě ne, pane Lovegrove.“

Tentokrát si Lovegrove nechal telefon u ucha. V Paříži zatím Hamdali něco vyřizoval arabsky. Nebyl to bohužel žádný z jazyků, které Lovegrove plynně ovládal. Dal tedy do dražby na chvíli vlastní čas a rozhlédl se po zasklených lóžích, zda v nich nezahlédne nějaké tajemné dražitele. V jedné z nich zachytil krásnou mladou ženu s mobilním telefonem u ucha. Po pár vteřinách si všiml něčeho jiného. Když Hamdali hovořil, žena tiše seděla a poslouchala. A když žena hovořila, Hamdali mlčel. Možná to byla souhra náhod, říkal si. Ale možná také ne.

„Možná je na čase otestovat vodu,“ navrhl Lovegrove a nespouštěl oči z ženy ve skyboxu.

„Asi máte pravdu,“ odpověděl Hamdali. „Okamžik, prosím.“

Hamdali zamumlal několik arabských slov. Pár vteřin nato řekla žena ve skyboxu něco do telefonu. Potom se ozval Hamdali anglicky: „Klient souhlasí, pane Lovegrove. Učiňte první příhoz.“

Momentální cena byla na čtyřiatřiceti milionech. Jediným zvednutím obočí ji Lovegrove zvedl o další milion.

„Takže třicet pět,“ řekl Hunt tónem, který oznamoval, že v aréně se objevil další nebezpečný predátor. Hector Candiotti i Tony Berringer okamžitě kontrovali. Dvojice dražitelů po telefonu vytlačila cenu přes hranici čtyřiceti milionů. Chvíli poté ležérně přihodil milion Jack Chambers, král trhu s nemovitostmi. Jack nedělal Lovegrovovi žádné velké starosti. Ten románek s lacinou courou z New Jersey jej při rozvodu přišel pěkně draho. Jack už neměl dost šťávy na dlouhé běhy.

„Máme tu jedenačtyřicet milionů,“ zašeptal Lovegrove do telefonu.

„Klient se domnívá, že jde jen o taktický manévr.“

„Tohle je aukce v Christie’s, tady je taktizování součástí etikety.“

„Jen trpělivost, pane Lovegrove.“

Když se cena přehupovala přes padesát milionů, Lovegrove držel ženu v lóži stále v hledáčku. Jack Chambers předložil poslední nabídku – šedesát. Tony Berringer a jeho ruský desperát se blýskli rovnými sedmdesáti miliony. Hector Candiotti rezignoval a zvedl bílou vlajku.

„Tak už je to jen mezi námi a tím Rusem,“ vzkázal Lovegrove muži do Paříže.

„Můj klient nemá Rusy příliš rád.“

„Co s tím tedy uděláme?“

„Jaký je za Rothka aukční rekord?“

„Dvaasedmdesát plus nějaké drobné.“

„Nabídněte pětasedmdesát.“

„To je ale příliš, za to nikdy…“

„Prosím přihoďte, pane Lovegrove.“

Lovegrove zvedl obočí a ukázal pět zdvižených prstů. „Nabídka za položku dvanáct je pětasedmdesát milionů,“ řekl Hunt. „Nabídne někdo víc? Ani vy, pane? Ani vy? Tedy pětasedmdesát milionů poprvé…, podruhé…, prodáno.“

Sál zalapal po dechu. Lovegrove zvedl zrak ke skyboxu, ale žena už byla pryč.

9

POLOOSTROV LIZARD, CORNWALL

Se souhlasem Scotland Yardu, ministerstva vnitra a samotného předsedy vlády se Gabriel s Chiarou tři dny po bombovém útoku v Covent Garden vrátili do Cornwallu. Madona s dítětem a Marií Magdalénou, olej na plátně 110 krát 92 centimetrů, dorazil následujícího dopoledne v deset hodin. Gabriel obraz opatrně vyňal z ochranného obalu, položil jej na starožitný dubový stojan v obývacím pokoji a po zbytek odpoledne studoval rentgenové snímky. Ty přízračné obrazce jej jen utvrdily v přesvědčení, že jde skutečně o Tiziana, a to opravdu povedeného.

Bylo to už několik měsíců, co Gabriel naposled pracoval na obraze, a proto se nemohl dočkat, až se opět pustí do práce. Příští ráno vstal brzy, uvařil si hrnek kávy s horkým mlékem a hned se dal do náročného úkolu – rentoiláže plátna. Nejprve musel lícní stranu podlepit hedvábným papírem, aby zabránil dalšímu odpadávání malby během této procedury. Nabízela se celá řada běžně prodávaných adheziv, Gabriel však vždycky dával přednost vlastní směsi, jejíž recepturu se naučil v Benátkách od svého mistra Umberta Contiho – kousky klihu z králičí kůže rozpuštěné v roztoku vody, octa, volské žluči a melasy.

Povařil ten nevábně vonící lektvar na kuchyňském sporáku, dokud nezískal konzistenci sirupu, a než vychladl, zkrátil si čas sledováním ranních zpráv BBC. Jméno Farid Chán teď ve Spojeném království znali všichni. Vzhledem k přesnému načasování útoku se Scotland Yard a britská rozvědka domnívali, že bombový útok měl spojitost s událostmi v Paříži a Kodani. Nejasná zatím byla příslušnost atentátníků k teroristickým sítím. Mezi televizními odborníky došlo k ostré debatě; jeden tábor zastával názor, že útoky byly dílem zbytků starého velení al-Káidy a řízené z Pákistánu, druhý tábor prohlašoval, že se jedná o jasný počin nové sítě, která se zatím neukázala na radarech západních zpravodajských služeb. Evropské úřady se však v každém případě připravovaly na další krveprolití. Analytické protiteroristické centrum MI5 vyhlásilo riziko hrozby za kritické, což znamenalo, že další útok je možné čekat okamžitě.

Největší pozornost věnoval Gabriel zprávě, která se soustředila na postup Scotland Yardu bezprostředně před útokem. Pověřenec metropolitní policie v pečlivě připraveném prohlášení oznámil, že jejich útvar obdržel upozornění na podezřelého muže, který směřoval ke Covent Garden, tento tip však bohužel, jak pověřenec zdůraznil, nedosahoval požadované úrovně upřesnění, která je nezbytná pro likvidační zásah. Pak potvrdil, že do Covent Garden byli vysláni dva speciální agenti S019, na základě platných směrnic však byli nuceni zdržet se střelby.

Co se týkalo nepodložených zpráv o tom, že se na místě objevila tasená zbraň, policie dotyčného muže vyslechla a potvrdila, že se nejednalo o zbraň, nýbrž o fotoaparát. Z důvodů ochrany osobnosti nebyla totožnost muže sdělena. Vypadalo to, že tisk verzi událostí předloženou policejním ředitelstvím akceptuje, a k médiím se přidali i občanští liberálové, kteří ocenili zdrženlivost, již policie prokázala, třebaže to znamenalo smrt osmnácti nevinných obětí.

Když do místnosti vešla Chiara, Gabriel televizi vypnul. Okamžitě otevřela okno, aby vypudila odporný zápach volské žluči a octa, a vyčinila Gabrielovi za to, že zaneřádil její oblíbenou nerezovou pánev. Gabriel se jen usmál a namočil do roztoku ukazováček. Konečně vychladla na potřebnou teplotu. S Chiarou nahlížející přes rameno nanesl rovnoměrnou klihovou vrstvu na zažloutlou polituru a přiložil na povrch několik archů hedvábného papíru. Tizianovo dílo se skrylo před zvědavými zraky a zůstane tak několik příštích dní, dokud nebude přeplátování obrazu dokončeno.

Gabriel nemohl toho rána udělat nic víc než občas zkontrolovat, zda klíh na obraze správně zasychá. Seděl pod zastřešenou terasou s vyhlídkou na moře a s notebookem na klíně procházel internet, aby o třech bombových útocích zjistil více informací. Chvíli měl pokušení přeptat se přímo u Krále Saula, ale záhy mu došlo, že by to nebylo na místě. Vždyť opomenul Tel Aviv o svém dostaveníčku s hrůzou informovat, a kdyby to učinil nyní, dal by svým bývalým kolegům důvod, aby znovu vstoupili do jeho života. Gabriel už věděl, že s Ústavem je nejlepší jednat jako s bývalou milenkou. Kontakty je nutno omezit na minimum, a když už jsou nezbytné, pak je odbýt na veřejných místech, kde se obě strany zdrží dramatických scén.

Krátce před polednem se nad zátokou Gunwalloe přehnaly poslední zbytky půlnoční bouřky a nechaly za sebou křišťálově modré a jasné nebe. Gabriel provedl poslední kontrolu klihové vrstvy, oblekl si větrovku, nazul trekingové boty a vyrazil na svou každodenní procházku po útesech. Předešlý den odpoledne šel na sever po pobřežní silnici do vesničky Praa Sands, dnes vyšplhal na malé návrší za chatou a vydal se na jih k Lizard Pointu.

Netrvalo dlouho a magické ovzduší cornwallského pobřeží vyhnalo z jeho hlavy vzpomínky na mrtvé a zraněné z Covent Garden. Vlastně už když došel na kraj golfového klubu Mullion, kousek za Gunwalloe, byl už poslední hrůzný obraz onoho dne bezpečně překryt barevnou vrstvou zapomnění. Přiměl se k chůzi ještě dále na jih kolem pollurijských útesových vyvřelin a myslel pouze na práci, jež jej čeká na Tizianovi. Zítra pečlivě vyjme obraz z rámu a potom tlakem těžké krejčovské žehličky přilepí vetché plátno na speciální italskou lněnou tkaninu. Pak přijde na řadu nejpracnější fáze restaurátorské práce – odstranění rozpraskané a zažloutlé lakové vrstvy a retuš částí obrazu, které utrpěly časem a nešetrným zacházením. Někteří špičkoví restaurátoři byli známí průbojným retušérským stylem, Gabriel však ve světě umění proslul nesmírně lehkým rukopisem a tajuplnou schopností napodobit tahy štětce starých mistrů. Sám věřil, že povinností restaurátora je zůstat nespatřen – nezanechat jinou stopu své přítomnosti než obraz v jeho původní nádheře.

Ve chvíli, kdy Gabriel došel až na severní konec zátoky Kynance, zakryl slunce pás temných mračen a vítr z moře se znatelně ochladil. Docela slušně se už vyznal ve vrtošivém cornwallském počasí, a proto mu bylo zřejmé, že onen „světlý interval“, jak britští meteorologové s oblibou označovali slunečné počasí, zakrátko skončí. Na okamžik se zastavil, aby si rozmyslel, kam se ukryje před nepřízní povětří. Východně za pestrobarevně sešívanými políčky ležela vesnice Lizard, přímo před ním se zvedal nejjižnější cíp poloostrova. Gabriel se rozhodl pro druhou variantu. Nechtěl si zkracovat vycházku kvůli takové drobnosti, jako je krátká přeháňka. Kromě toho stála na útesech příjemná restaurace, kde mohl bouřku přečkat a dát si čerstvé vdolečky s konvičkou čaje.

Zvedl si límec větrovky a s prvními kapkami deště se spěšně vydal po okraji zátoky. Brzy se v mlze ukázaly kontury restaurace. U zchátralé loděničky kryté před větrem holou skálou postával asi pětadvacetiletý muž s krátce střiženými vlasy a slunečními brýlemi zdviženými do čela. Na vyhlídce stál druhý muž a hrbil se u dalekohledu na mince. Gabriel věděl jistě, že přístroj je už pár měsíců nefunkční.

Pomalu se zastavil a obrátil zrak k restauraci právě ve chvíli, kdy z ní na terasu vyšel třetí muž. Na hlavě měl nepromokavý klobouk stažený až k obočí a brýle bez obroučky, jaké mají v oblibě němečtí intelektuálové a švýcarští bankéři. Z jeho tváře se dala vyčíst netrpělivost – jako u zaneprázdněného ředitele, jemuž manželka nařídila dovolenou. Podíval se přímo na Gabriela a po významné pomlce zvedl k obličeji zápěstí, aby zkontroloval čas na hodinkách. Gabriel měl chuť se otočit a odejít. Raději však sklopil zrak k zemi a pokračoval v cestě. Nejlepší bude, když se to odbude na veřejném místě, říkal si v duchu. Alespoň se to obejde bez dramatických scén.

10

LIZARD POINT, CORNWALL

„To jsi vážně musel objednávat ty vdolky?“ zeptal se popuzeně Uzi Navot.

„Mají tu ty nejlepší v Cornwallu. I tu šlehačku.“

Navot se ani nepohnul. Gabriel se chápavě usmál. „Kolik kilo ti Bella zase nařídila shodit?“

„Tři. Pak se musím začít udržovat,“ dodal Navot sklesle, jako by šlo o výkon trestu. „Co bych dal za tvé spalování. Vzal sis jednu z nejlepších kuchařek, co znám, a přitom máš tělo jako pětadvacetiletý mladík. A já? Vzal jsem si největší izraelskou expertku na Sýrii, a když jenom ucítím něco sladkého, už si musím popustit kalhoty.“

„Možná je na čase, abys požádal Bellu o zmírnění diety.“

„Požádej ji sám,“ řekl Navot. „Celé roky studuje ten jejich damašský socialismus a mám pocit, že se to na ní zle podepsalo. Někdy se mi zdá, že žiju v policejním státě.“

Seděli u osamoceného stolu kousek od okna, do kterého už bičoval déšť. Gabriel byl obrácen zády k oknu, Navot se díval k moři. Měl na sobě manšestrové kalhoty a béžový svetr, který stále ještě voněl po pánském oddělení obchodního domu Harrods. Klobouk odložil na volnou židli vedle sebe a prohrábl si blond vlasy, které připomínaly strniště otrhaných jahod. Gabriel zaznamenal, že v nich od posledního setkání přibylo šedin, ale nebylo se čemu divit. Uzi Navot teď šéfoval izraelské tajné službě. Šedivé vlasy byly jedním z mnoha „funkčních požitků“ Navotova úřadu.

I kdyby mělo jeho krátké funkční období skončit již zítra, patřil bezpochyby už teď k nejúspěšnějším kormidelníkům dlouhé a bohaté historie Ústavu. Většina poct a uznání se mu dostala v důsledku operace Masterpiece, společného anglicko-americko-izraelského podniku, jemuž se úspěšně podařilo ukončit provoz čtyř tajných íránských jaderných zařízení. Převážný díl zásluh přináležel po právu Gabrielovi, k čemuž se Navot nerad vracel. Šéfem se koneckonců stal jen díky tomu, že Gabriel tuto funkci opakovaně odmítl. A ona čtyři obohacovací zařízení se mohla nerušeně roztáčet dál, kdyby Gabriel náhodou neodhalil a nenaverboval jistého švýcarského podnikavce, který pod rukou Íráncům prodával potřebné součástky.

Chvíli se nicméně zdálo, že se Navotovy myšlenky soustředí pouze na tác s pečivem. Už mu nedokázal vzdorovat, jeden kousek si vybral, pečlivě jej rozpůlil, potřel jahodovou marmeládou a završil důstojným kopečkem šlehačky. Gabriel si nalil čaje z hliníkové konvice a tlumeným hlasem se otázal na důvod Navotovy neohlášené návštěvy. Hovořil plynulou němčinou, do níž přidal berlínský přízvuk své matky. Němčina byla jedním z pěti jazyků, jimiž se tito dva muži mohli plynně domlouvat.

„Měl jsem s našimi britskými kolegy dořešit několik provozních záležitostí. Na program se ovšem dostala také poněkud matoucí zpráva o jednom našem bývalém agentovi, který si tu momentálně užívá důchodu pod ochranou MI5. O tom agentovi kolují nějaké divoké zvěsti v souvislosti s bombovým útokem v Covent Garden. Abych byl upřímný, moc se mi ty řeči nezdají. Znám toho chlapíka docela dobře a nechce se mi věřit, že by udělal takovou hloupost a vytáhl na veřejnosti pistoli.“

„Co jsem měl podle tebe udělat, Uzi?“

„Zavolat svému ochránci z MI5 a dát od toho ruce pryč.“

„A co bys udělal ty, kdyby ses ocitl v podobné situaci?“

„Kdyby to bylo v Jeruzalémě nebo Tel Avivu, nerozpakoval bych se a rozstřílel toho ničemu na kousky. Ale tady…“ Navotův hlas slyšitelně zeslábl. „Nejspíš bych předem zvážil potenciální důsledky svého jednání.“

„Osmnáct lidí přišlo o život, Uzi.“

„Pak se považuj za šťastlivce, že nejsi devatenáctý.“ Navot odložil své tenoučké brýle, což dělal vždy, když se chystal říct něco nepříjemného. „Mám chuť se zeptat, jestli jsi měl skutečně v úmyslu vystřelit, když však vezmu v úvahu tvůj výcvik a tvoji střeleckou kariéru, dokážu si odpovědět sám. Agent Ústavu vytahuje zbraň pouze za jediným účelem. Nemává jí kolem sebe jako gangster a nepoužívá ji na plané výhrůžky. Zmáčkne spoušť a usmrtí protivníka.“ Navot se odmlčel a posléze dodal: „Čiňte předem druhým to, co by oni činili vám. Myslím, že tuhle svátou poučku najdeš na straně dvanáct Shamronovy rudé knížky.“

„On už o Coven Garden ví?“

„To je snad zbytečná otázka. Shamron ví vždycky všecko. Ani bych se nedivil, kdyby se o tvém dobrodružství dozvěděl dřív než já. Snažil jsem se už všemožně, aby nadobro odešel do důchodu, jenže on pořád udržuje kontakty se svými zdroji ze starých časů.“

Gabriel si do čaje přidal pár kapek mléka a pomalu zamíchal. Shamron… To jméno bylo skoro synonymem historie státu Izrael a jeho tajných služeb. Ari Shamron bojoval ve válce, jež vedla k opětovnému vytvoření izraelského státu, a následujících šedesát let strávil obranou své země před zástupy nepřátel usilujících o její zničení. Pronikal na dvory králů, kradl tajemství tyranům a sprovodil ze světa bezpočet ničemů, někdy vlastní rukou, jindy prostřednictvím lidí, jako byl Gabriel. Shamronovi unikalo pouze jediné tajemství – tajemství spokojenosti. Dnes už byl starý a měl značně podlomené zdraví, stále však urputně lnul ke své roli šedé eminence izraelské bezpečnosti a stále se míchal do vnitřních záležitostí Ústavu, jako by to bylo jeho dědičné léno. Shamrona k tomu ale nepoháněla arogance, nýbrž neodbytná obava, aby jeho celoživotní dílo nepřišlo nazmar. I když Izrael ekonomicky prosperoval a byl i vojensky silný, zůstával obklopen světem, jenž se z velké části stavěl nepřátelsky k jeho samotné existenci. A skutečnost, že se Gabriel rozhodl zrovna v takovém světě usadit, patřila k největším Shamronovým zklamáním.

„Překvapuje mě, že nepřišel sám,“ nadhodil Gabriel.

„To víš, že chtěl.“

„Tak proč tu není?“

„Už špatně snáší cestování.“

„Co mu zase je?“

„Nejspíš všechno možné“ řekl Navot a pokrčil těžkými rameny. „Poslední dobou sotva opouští Tiberiadu. Jenom sedí na verandě a hledí na jezero. Gilah už je z něj na mrtvici. Pořád mě prosí, abych ho něčím zaměstnal.“

„Mám za ním zajet?“

„Ještě není na smrtelné posteli, jestli ti jde o tohle. Ale i tak bys to neměl dlouho odkládat. Kdo ví – možná se ti u nás zase zalíbí.“

„Já svou zemi nepřestal mít rád, Uzi.“

„Ale nestačí to k tomu, abys v ní žil.“

„Vždycky mi něčím připomeneš Shamrona,“ poznamenal Gabriel a svraštil čelo. „Teď je ale ta podobnost až zarážející.“

„Není to dlouho, co mi totéž řekla i Gilah.“

„To nebyl kompliment.“

„Ani od ní.“ Navot si s přehnanou péčí navršil na vdolek další lžíci šlehačky.

„Proč jsi sem tedy přijel, Uzi?“

„Chtěl bych ti nabídnout jedinečnou příležitost.“

„Mluvíš jako podomní obchodník.“

„Jsem tajný agent,“ řekl Navot. „Není v tom velký rozdíl.“

„Tak o co jde?“

„O možnost, jak napravit chybu.“

„Jakou chybu?“

„Měl jsi Faridovi udělat díru do hlavy dřív, než stačil zmáčknout roznětku.“ Navot ztlumil hlas a důvěrně dodal: „Protože přesně to bych udělal i já, kdybych byl na tvém místě.“

„Jak bych tedy měl to své trestuhodné zaváhání odčinit?“

„Stačí přijmout pozvání.“

„Od koho?“

Navot se mlčky zadíval západním směrem.

„Od Američanů?“ zeptal se Gabriel.

Navot se pousmál. „Ještě trochu čaje?“

Déšť ustal stejně náhle, jako začal. Gabriel nechal na stolku drobné a pak vedl Navota po strmé pěšině k zátoce Polpeor. Bodyguard se stále opíral o ztrouchnivělá prkna přístavku se záchranným člunem. S předstíraným nezájmem pozoroval, jak se Gabriel s Navotem pomalu přemisťují přes kamenitou pláž až k pohyblivé hranici vody. Navot vrhl znepokojený pohled na své nerezové hodinky a zvedl límec svého pláště, aby se ukryl před nárazy větru, který se zvedal od moře. Gabriela znovu ohromila ta zarážející podobnost se Shamronem. Nyní už ale pronikala hluboko pod povrch. Jako by se Shamron pouhou silou své vůle záhadně převtělil do Navotova těla i duše. Není to Shamron oslabený věkem a tělesnými neduhy, pomyslel si Gabriel, ale Shamron na vrcholu sil. Chyběly už jen ty příšerné turecké cigarety, které mu zničily zdraví. Bella nikdy nedovolila Navotovi kouřit, ani kvůli profesnímu maskování.

„Kdo je za těmi útoky, Uzi?“

„Zatím se nám nepodařilo nikoho přesně určit. Jak se ale zdá, Američané se domnívají, že jde o novou tvář globálního džihádu a nového bin Ládina.“

„Už má ten nový bin Ládin nějaké jméno?“

„Američané si tuhle informaci schovávají až na osobní jednání. Byli by rádi, kdyby ses co nejdříve vypravil do Washingtonu, pochopitelně na jejich náklady.“

„Od koho přišlo pozvání?“

„Osobně mi volal Adrian Carter.“

Adrian Carter byl ředitel ústřední tajné služby, jedné ze čtyř hlavních složek CIA.

„Co si mám vzít na sebe?“

„Civilní obleček. Tvoje návštěva Spojených států bude zcela mimo evidenci.“

Gabriel si chvíli mlčky Navota prohlížel. „Zjevně trváš na tom, abych jel, jinak bys tu nebyl.“

„Neuškodí to,“ zareagoval Navot. „Alespoň zjistíme, co o těch bombových útocích soudí za velkou louží. Navíc to bude mít i další skrytý přínos.“

„Jaký?“

„Je pravda, že naše vztahy by potřebovaly trochu zrestaurovat.“

„V jakém směru?“

„Tys to nezaznamenal? Ve Washingtonu teď fouká nový vítr. Změna je přímo cítit,“ doplnil Navot sarkasticky. „Nový americký prezident je velký idealista. Věří, že se mu podaří urovnat vztahy mezi Západem a islámem, a navíc je přesvědčen, že podstatnou součástí problému jsme my.“

„Takže řešením je vyslat mě, bývalého tajného agenta s rukama potřísněnýma krví mnoha palestinských a islámských teroristů?“

„Když agenti hrají kolektivní hru, promítá se to i do politiky, a přesně to je důvod, proč na tvé cestě trvá i předseda vlády.“

„Předseda vlády? Tak teď už zbývá jen dodat, že v tom má prsty i Shamron.“

„Nepleteš se.“ Navot se shýbl pro oblázek a mrštil jím do moře. „Po té íránské operaci jsem si naivně myslel, že Shamron konečně v poklidu odejde do ústraní. Setsakramentsky jsem se spletl. On mi prostě nedovolí řídit Ústav, aniž by do toho bez přestání zasahoval. To ale nikoho nepřekvapí, že, Gabrieli? Oba dobře víme, že Shamron si v téhle funkci představoval někoho jiného. Já v historii naší slavné služby zapadnu jako nahodilý ředitel a ty budeš vždycky ten vyvolený.“

„Vyvol si někoho jiného, Uzi. Už jsi zapomněl, že jsem na odpočinku? Do Washingtonu vyšli někoho jiného.“

„Na tohle Adrian nebude slyšet,“ řekl Navot a položil Gabrielovi ruku na rameno. „Ani Shamron. A co se týče tvého takzvaného odpočinku, ten skončil okamžikem, kdy ses rozhodl sledovat Farida Chána do Covent Garden.“

Gabriel zíral na otevřené moře a před očima se mu rozeběhly dozvuky výstřelu, který nevyšel: kusy těl, krev, Bagdád na Temži. Navot jako by vytušil, o čem přemýšlí. Rozhodl se, že příležitost nepustí.

„Američané by se s tebou rádi setkali hned ráno. Za Londýnem už čeká gulfstream. Je to jedno z těch letadel, co používali k mimořádným deportacím zadržených teroristů, ale dostal jsem ujištění, že želízka a injekční stříkačky už odtamtud zmizely.“

„A co Chiara?“

„Pozvánka je jen pro jednoho.“

„Nemůže tu zůstat sama.“

„Graham slíbil, že pošle ochranku z Londýna.“

„Nevěřím jim, Uzi. Vezmi ji s sebou zpátky do Izraele. Než se vrátím, může pomoct pár dní Gilah s péčí o staříka.“

„To by jí určitě nevadilo.“

Gabriel se pozorně zadíval na Navota. Věděl určitě víc, než říkal. Jako vždy.

„Právě jsem slíbil Julianu Isherwoodovi, že mu zrestauruji jeden vzácný obraz.“

„Madonu s dítětem a Marií Magdalénou, dříve přisuzovaný dílně Palmy Vecchia, nyní provizorně Tizianovi, ale je to ještě třeba nechat posoudit dalším odborníkem.“

„Působivé, Uzi.“

„Bella se mi snaží rozšířit obzory.“

„Ten obraz nemůže zůstat v prázdné chatě na pobřeží.“

„Julian souhlasil, že si jej odveze zpět. Jak jistě tušíš, je notně zklamaný.“

„Měl jsem za něj dostat dvě stě tisíc liber.“

„Na mě se nedívej, Gabrieli. Kasička je prázdná. Musel jsem udělat plošné škrty ve všech útvarech. Účetní už jdou i po mých služebních výdajích. Příspěvky na diety jsou horší než almužna.“

„Ještě že máš dietu.“

Navot se nepřítomně dotkl břicha, jako by chtěl zkontrolovat, zda se po odchodu z domu nezvětšilo.

„Do Londýna je to ještě pěkný kus, Uzi. Možná bych ti měl na cestu přibalit pár vdolečků.“

„Ať tě to ani nenapadne.“

„Máš strach, že to Bella zjistí?“

„O tom nepochybuj.“ Navot vrhl pohled po bodyguardovi, který se stále opíral o lodní přístavek. „Tihle syčáci jí vždycky všechno vyzvoní. Je to jako v policejním státě.“

11

GEORGETOWIM, WASHINGTON D.C.

Budova stála na N Street číslo 3000 v elegantním bloku rezidencí ve federalistickém slohu, jejichž pořizovací cena převyšovala možnosti běžných smrtelníků. Gabriel vystoupal po obloukovém vstupním schodišti ještě za ranního pološera a v souladu s pokyny vešel, aniž by zvonil. Adrian Carter již čekal v hale, oblečen v pokrčených plátěných kalhotách, svetru až ke krku a světle hnědém manšestrovém saku. Toto oblečení v kombinaci s rozčepýřenými řídnoucími vlasy a staromódním knírem vytvářelo dojem profesora nějaké druhořadé univerzity, který neustále usiluje o dobrou věc a je trnem v oku svému děkanovi. Jako ředitel ústřední tajné služby CIA Carter v posledních dnech usiloval pouze o to, jak zabránit dalším útokům na americké půdě i když alespoň dvakrát v měsíci, pokud mu to pracovní rozvrh dovoloval, bylo možné na něj narazit v suterénu episkopálního kostela v předměstské čtvrti Reston, kde připravoval jídlo pro bezdomovce. Pro Cartera byla dobrovolnická činnost meditací, vzácnou příležitostí, jak své ruce zaměstnat něčím jiným než bratrovražedným bojem, který ustavičně probíhal v jednacích místnostech neustále se rozrůstající americké zpravodajské komunity.

Pozdravil Gabriela s obezřetností, jež bývá pro muže z utajeného světa příznačná, a uvedl jej dovnitř. Gabriel se na chvíli zastavil uprostřed chodby a rozhlédl se. V těchto jednotvárně zařízených místnostech se rodily a umíraly tajné dohody; mnozí zde byli svedeni k tomu, aby zradili svou zemi za kufřík plný amerických dolarů a příslib americké ochrany. Carter to zde využíval tak často, že v Langley té budově říkali Carterovo přechodné bydliště. Jeden vtipálek ze zpravodajské služby je překřtil na Dar-al-Harb, což je arabsky dům války. Šlo pochopitelně o skrytou válku, protože Carter jiným způsobem zásadně neválčil.

Adrian Carter se za mocí nijak snaživě nehrnul. Byla na jeho útlá ramena nuceně, kousek po kousku nakládána. Úřad jej rekrutoval ještě za studií a většinu své kariéry strávil ve skryté válce proti Rusům – nejprve v Polsku, kde předával peníze a cyklostylové tiskárny aktivistům Solidarity, pak v Moskvě, kde působil jako šéf základny, a nakonec v Afghánistánu, kde motivoval a vyzbrojoval Alláhovy bojovníky, i když dopředu věděl, že jednoho dne obrátí svůj hněv a zbraně proti němu. Kdyby se stal Afghánistán zhoubou komunistické říše zla, přinesl by Carterovi poukázku na povýšení. Pád Sovětského svazu už nesledoval z bojiště, ale z pohodlné kanceláře v Langley, kde byl nedlouho předtím jmenován šéfem evropské divize. Zatímco jeho podřízení se nepokrytě radovali ze skonu dávného rivala, Carter sledoval vývoj událostí s jistou zlou předtuchou. Jeho drahá tajná služba nedokázala předpovědět pád komunismu a tento lapsus tížil Langley ještě dlouhá léta. Horší ovšem bylo to, že mrknutím oka ztratila CIA samotný smysl své existence.

To se ale změnilo osudného dopoledne 11. září roku 2001. Válka, jež následovala, byla válkou v říši stínů, kterou Carter dobře znal. Zatímco se Pentagon snažil na hrůzy Jedenáctého září najít účinnou vojenskou odpověď, byl to právě Carter a jeho štáb z protiteroristického střediska, kdo vytvořil smělý plán na likvidaci afghánské svatyně al-Káidy prostřednictvím gerilové války za peníze CIA, kterou řídila skupinka amerických operačních důstojníků. A když začali do rukou Američanů padat velitelé i pěšáci al-Káidy, byl to opět Carter, kdo je – nyní už od stolu v Langley – často přímo soudil. Utajovaná detenční zařízení, mimořádné deportace k výslechům, radikální způsoby mučení nesly nesmazatelné Carterovy otisky. Ze svých rozhodnutí si nedělal nejmenší výčitky; nemohl si takový luxus dovolit. Pro Adriana Cartera byl každý nový den dvanáctým zářím. Zapřísahal se, že už se nikdy nebude znovu dívat na to, jak se američtí občané vrhají z hořících mrakodrapů, protože už nedokážou snášet výheň teroristických plamenů.

Deset let se Carterovi dařilo tento slib plnit. Nikdo neudělal víc pro to, aby Spojené státy uchránil před tolik očekávaným druhým útokem, a přesto byl za mnohé své tajné hříchy pranýřován v médiích a musel snášet výhrůžky slibující trestní stíhání za údajně spáchané zločiny. Na radu právníků z CIA si vydržoval drahého washingtonského advokáta; tato výstřednost jej neustále ochuzovala o úspory a nakonec donutila jeho ženu Margaret vrátit se za katedru. Přátelé Cartera nabádali, aby ze zpravodajské služby odešel a raději si našel práci v kvetoucím soukromém bezpečnostním průmyslu, on však odmítal. Stále jej pronásledovala výčitka, že nedokázal zabránit Jedenáctému září. A duchové tří tisícovek mrtvých jej nutili pokračovat v boji, dokud svého nepřítele definitivně nesrazí na kolena.

Tato válka si na Carterovi vybrala svou daň – nejen na jeho rodinném životě, který už doutnal v troskách, ale i na jeho zdraví. Tvář měl zchvácenou a vyzáblou, a když bezduše plnil tác erárními cukrovinkami, všiml si Gabriel lehkého třesu jeho ruky. „Vysoký krevní tlak,“ vysvětlil Carter, když si odléval kávu z termosky. „Začalo to v den prezidentské inaugurace a od té doby mi stoupá nebo klesá podle toho, jaký je zrovna stupeň teroristické hrozby. Nerad to říkám, ale po deseti letech boje s islámským terorem to vypadá, že se ze mě stala chodící stupnice ohrožení národní bezpečnosti.“

„A jaký je stupeň dnes?“

„Tys to neslyšel?“ zeptal se Carter. „Systém barevných kódů už neplatí. Nedávno se přestal používat.“

„Tak co na to říká tvůj krevní tlak?“

„Červená,“ řekl Carter nevlídně. „Rudě červená.“

„Vaše ředitelka národní bezpečnosti to nevidí tak zle. Podle ní žádné přímé ohrožení nehrozí.“

„Ona není výhradní autorkou svých prohlášení.“

„A kdo jí s nimi pomáhá?“

„Bílý dům,“ řekl Carter. „A prezident nerad zbytečně děsí občany. Zvýšení úrovně ohrožení by navíc narazilo na ty dětinské historky, které se dnes šíří mezi užvaněnými intelektuály po celém Washingtonu.“

„Co je to za historky?“

„Nesmysly o tom, že jsme na Jedenácté září reagovali příliš vypjatě. Že al-Káida už není pro nikoho hrozbou, tím méně pro nejmocnější zemi světa. Že je na čase vyhlásit globální tažení proti terorismu za vítězné a starat se konečně o vlastní problémy.“ Carter se zamračil. „Kdysi psali historky beletristé a novináři se spokojili s holými fakty. A fakta jsou opravdu prostá. Na světě dnes existuje organizovaná síla, která se snaží oslabit, a dokonce zničit západní svět prostřednictvím nevybíravého násilí. Ta síla je součástí širšího radikálního hnutí, které se snaží uplatňovat zákon šaría a znovu nastolit islámský kalifát. Tu sílu ale žádná zbožná přání nezastaví.“

Seděli proti sobě na opačných stranách obdélníkového stolu. Carter žmoulal v prstech rožek okoralého croissantu a myšlenkami byl očividně jinde. Gabriel dobře věděl, že průběh rozhovoru nemá smysl nijak urychlovat. Nakonec vždycky řekne své, předtím ale bude muset vyslechnout několik nutných odboček, které se mu ale později nejspíš budou velmi dobře hodit.

„V jistých ohledech chápu, že chce prezident konečně obrátit list dějin,“ pokračoval Carter. „Vnímá globální válku s terorismem jako rušivý element, který mu brání řešit palčivější problémy. Možná tomu nebudeš věřit, ale setkal jsem se s ním pouze dvakrát. A říká mi Andrew.“

„Alespoň nám ale dal naději.“

„Naděje není vhodná strategie, když jde o spoustu lidských životů. Naděje nás dovedla k Jedenáctému září.“

„Kdo tedy tahá za nitky současné administrativy?“

„James McKenna, presidentův asistent pro otázky národní bezpečnosti a boje proti terorismu, jemuž se také říká teroristický car, což je docela zajímavé, protože vydal nařízení zakazující používat slovo terorismus ve veřejných projevech. Dokonce od něj odrazuje i při jednání za zavřenými dveřmi. A běda, jestli k tomu utrousíme slovo islámský. Podle Jamese McKenny nevedeme válku s islámskými teroristy, ale podnikáme mezinárodní snahu proti malé nadnárodní skupině extremistů. A tihle extremisté, kteří jsou čirou náhodou muslimové, jsou sice iritující záležitostí, nepředstavují však pro naši existenci žádnou reálnou hrozbu.“

„To ať zkusí vysvětlit rodinám těch, kdo teď zahynuli v Paříži, Kodani a Londýně.“

„To je jenom pudová emocionální reakce,“ řekl Carter jízlivě. „Pokud je řeč o terorismu, netoleruje James McKenna žádné emoce.“

„Chtěl jsi říct o extremismu,“ upozornil Gabriel.

„Omlouvám se. McKenna je politické zvíře, které si myslí, že je velký odborník na zpravodajské otázky. V devadesátých letech pracoval v senátním zpravodajském výboru a přišel do Langley krátce poté, co se tam objevil ten Řek. Vydržel tam sice jenom pár měsíců, to mu ale nebrání, aby se dnes považoval za veterána z CIA. Poslechni si jej a dozvíš se, že mu jde vždycky a v prvé řadě o zájem zpravodajského úřadu. Pravda je ovšem trochu jinde: úřad mu leží v žaludku a nejvíc ze všeho já.“

„Proč?“

„Zřejmě jsem se ho něčím dotknul na nějakém vládním jednání. Už si přesně nevzpomínám, o co tenkrát šlo, ale asi se přes to dodnes nepřenesl. Kromě toho jsem se doslechl, že mě McKenna považuje za škůdce, který nevratně zhyzdil obraz Ameriky ve světě. Nejšťastnější bude, až mě uvidí za mřížemi.“

„Je dobré vědět, že vaše zpravodajská obec zase vzorně funguje.“

„McKenna má dojem, že všechno funguje skvěle právě proto, že to má pod palcem on. Dokonce jmenoval sám sebe předsedou naší nové skupiny pro vyšetřování vysoce postavených zadržovaných osob. Pokud někde ve světě zase dopadneme nějakého významného teroristu, bude za všech okolností jeho výslech vést právě McKenna. V rukách jediné osoby je to skutečně ohromná moc, i kdyby se jednalo o vysoce kompetentního jedince. To ale bohužel není McKennův případ. Je ambiciózní, nemyslí to zle, ale vůbec neví, co dělá. A pokud bude v tomto duchu dál pokračovat, přivede nás všechny do záhuby.“

„To zní povzbudivě,“ řekl Gabriel. „Kdy se s ním setkám?“

„Nikdy.“

„Tak proč jsem zde, Adrianě?“

„Kvůli Paříži, Kodani a Londýnu.“

„Kdo je má na svědomí?“

„Nová odnož al-Káidy,“ řekl Carter. „Nejhorší na tom ovšem je, že je podporoval člověk, který zastává citlivý a mocný post v západní rozvědce.“

„Kdo?“

Carter už víc neřekl. Jen jeho pravá ruka se lehce třásla.

12

GEORGETOWN, WASHINGTON D.C.

Přesunuli se na zadní terasu a usadili se do kovaných židlí vedle sloupkového zábradlí. Carter na koleni vyrovnával šálek s kávou a pozoroval šedé věžičky, které se elegantně vypínaly na vrcholku georgetownské univerzity. Trochu paradoxně přitom vyprávěl o zchátralé čtvrti v San Diegu, kam jednoho letního dne roku 1999 přijel mladý jemenský duchovní jménem Rašíd al-Husejní. Za prostředky, jimiž jej vybavil jeden saúdský islamistický dobročinný spolek, koupil jeden neprosperující krám, předělal jej na mešitu a začal se shánět po věrných ovečkách. Většinu jich ulovil v areálu státní univerzity mezi arabskými studenty, kteří uprchli do Ameriky před dusivým sociálním útlakem, jen aby se později cítili ztraceni a bezprizorní v ghurbě, zemi cizinců. Rašíd měl mimořádné předpoklady, aby se jich ujal jako vůdce. Narodil se ve Spojených státech jako jediný syn bývalého jemenského ministra, mluvil hovorovou americkou angličtinou a byl ne zrovna pyšným majitelem amerického pasu.

„V Rašídově mešitě se začaly scházet všemožné zbloudilé existence včetně dvou saúdských Arabů Chálida al-Mihdhára a Nawafa al-Hazmího.“ Carter se zadíval na Gabriela a dodal: „Předpokládám, že ta jména znáš.“

„Byli to ti dva svalnatí únosci vnitrostátního letu číslo sedmdesát sedm, které si osobně vybral sám Usáma bin Ládin. V lednu dva tisíce byli přítomni na plánovací poradě v Kuala Lumpuru, po které je binládinovská jednotka CIA ztratila z hledáčku. Později se zjistilo, že oba odletěli do Los Angeles a pravděpodobně byli celou dobu ve Spojených státech – o čemž jste nějak zapomněli informovat FBI.“

„K mé věčné hanbě“ řekl Carter. „Nejde tu ale o al-Mihdhára ani al-Hazmího.“

Jak Carter dále vysvětlil, šlo o Rašída al-Husejního, který zanedlouho získal v islámském světě reputaci uhrančivého kazatele, jehož Alláh obdaroval lahodným a svůdným jazykem. Jeho proslovy se povinně poslouchaly nejen v San Diegu, ale i na Středním východě, kde se šířily na kazetách. Na jaře 2001 mu byl nabídnut post duchovního v jednom vlivném islámském středisku nedaleko Washingtonu, v městečku Falls Church ve Virginii. Netrvalo dlouho a modlil se tam s ním i Nawaf al-Hazmí a také mladý Saúd z Taifu jménem Hani Handžur.

„Ta mešita shodou okolností stojí u dálnice Leesburg Pike,“ pokračoval Carter. „Když z ní kousek za městem odbočíš, na Columbia Pike, narazíš po pár kilometrech do západního křídla Pentagonu. A přesně to udělal Handžur Jedenáctého září dopoledne. Rašíd byl v té době ve své pracovně. Na vlastní uši slyšel, jak mu letadlo pár vteřin před dopadem prolétlo nad hlavou.“

Agentům FBI netrvalo dlouho, aby je al-Hazmí s Handžurem dovedli do mešity ve Falls Church a aby si k Rašídovým dveřím našly cestu mediální štáby. Objevili mladého, výmluvného a osvíceného duchovního, zdrženlivého muže, který bez vyhýbavých řečí odsoudil útoky z Jedenáctého září a naléhal na své muslimské bratry, aby upustili od násilí a teroru ve všech formách. Bílý dům byl charismatickým imámem natolik oslněn, že jej společně s dalšími muslimskými učenci a kleriky pozvali na soukromou schůzku s prezidentem. Ministerstvo zahraničí získalo dojem, že Rašíd je ideálním prostředníkem, který by jim mohl pomoci vybudovat most porozumění mezi Amerikou a jednou a půl miliardou nedůvěřivých muslimů. CIA však dostala lepší nápad.

„Mysleli jsme si, že by nám Rašíd mohl pomoci proniknout do tábora našeho nového nepřítele,“ řekl Carter. „Než jsme se ovšem k němu mohli přiblížit, potřebovali jsme mít jistotu v několika důležitých otázkách. Šlo zejména o to, zda byl nějak zapleten do událostí z Jedenáctého září, nebo zda byly jeho kontakty se třemi sebevražednými únosci čistě náhodné. Dívali jsme se na něj ze všech možných úhlů, přičemž jsme vycházeli z teze, že má na svých rukou spoustu krve nevinných Američanů. Nakonec jsme dospěli k závěru, že imám Rašíd al-Husejní je čistý jako lilie.“

„A pak?“

„Pak jsme do Falls Church vyslali zmocněnce, aby prověřil, bude-li Rašíd ochoten svá slova dokázat činem. Souhlasil. Hned na druhý den ráno jsme jej naložili do auta a odvezli na bezpečné místo u pensylvánských hranic. A tam začalo opravdové divadlo.“

„Teď jste jej začali důkladně prověřovat.“

Carter přikývl. „Tentokrát už ale seděl před námi připojený na detektor lži. Vyšetřovali jsme jej tři dny, do poslední tečky jsme rozebrali jeho minulost i společníky.“

„A jeho verze prošla.“

„Vedl si až podezřele dobře. Tak jsme před něj na stůl položili náš návrh a k tomu pořádný balík peněz. Byla to jednoduchá operace: Rašíd měl jezdit po islámských zemích, kázat o toleranci a umírněnosti a současně nám dodávat jména dalších potenciálních rekrutů. Kromě toho měl pátrat i po mladých rozhněvaných mužích, kteří by snadno mohli podlehnout vábničce džihádistů. Nejdříve jsme jej otestovali na domácí půdě, kde jsme vydatně spolupracovali s FBI. A pak jsme jej poslali do světa.

Rašíd pak operoval ze základny v jedné převážně muslimské čtvrti v západním Londýně a následující tři roky křižoval Evropu a Blízký východ. Promlouval na konferencích, kázal v mešitách, dával rozhovory úlisným novinářům. Odsuzoval bin Ládina jako vraha, který přestoupil zákony Alláhovy a zpronevěřil se Prorokovu učení. Uznával právo Izraele na vlastní existenci a Saddáma Husajna označoval za odpadlíka od islámu, i když se na doporučení svých manipulátorů z CIA zdržel podpory americké invaze do Iráku. Jeho poselství se u posluchačů ne vždy setkávalo s úspěchem a jeho aktivity se neomezovaly pouze na hmotný svět. S asistencí CIA začal žít i na internetu, kde se snažil konkurovat džihádistické propagandě al-Káidy. Návštěvníci jeho webové stránky byli identifikováni a jejich pohyb po kyberprostoru sledován.

Operaci jsme považovali za náš nejúspěšnější pokus o průnik do světa, který byl pro nás z větší části zcela nesrozumitelný.

Rašíd své drezéry krmil pravidelnými dodávkami jmen hodných i zlobivých hochů a někdy přidal i tip na nějaký právě se rodící komplot. V Langley jsme se dlouho opájeli tím, jak jsme mazaní. Mysleli jsme si, že to tak bude navždy. Všechno to ale velmi rychle skončilo.

Dějiště nemohlo být stylovější. Rašíd dostal pozvání do Mekky, aby promluvil na místní univerzitě, což byla pro duchovního s americkým pasem značná pocta. Vzhledem k tomu, že je Mekka pro nemuslimy uzavřená, neměla CIA jinou volbu než jej pustit samotného. Odletěl z Ammánu do Rijádu, kde se naposledy setkal s jedním ze svých zpravodajských koučů, a pak nasedl na vnitrostátní let Saudia Airlines do Mekky. Jeho proslov byl ohlášen na osmou hodinu večer, nikdy s ním však nevystoupil. Prostě zmizel beze stopy.

Nejdřív jsme se obávali, jestli jej neunesla a nezavraždila místní buňka al-Káidy. Bohužel se ale ukázalo, že je to jinak. Náš drahocenný poklad se o pár týdnů později vynořil na internetu. Nebyl to už ale ten výřečný, osvícený a zdrženlivý mladý muž. Nahradil jej nepříčetný fanatik, který hřímal, že jediný způsob, jak jednat se Západem, je zničit jej.“

„Vodil vás tedy za nos.“

„Evidentně.“

„Jak dlouho?“

„To je otázkou,“ řekl Carter. „Někteří z Langley si myslí, že byl Rašíd špatný od samého začátku, jiní tvrdí, že jej k obratu dohnala vina, že dělá agenta bezvěrcům. Těžko říct, jak to je, jisté je ale jedno. V době, kdy se za mé peníze potuloval po islámském světě, vytvořil si pozoruhodně rozsáhlou síť tajných spolupracovníků, a to nám přímo pod nosem. Má neskutečný čich na schopné lidi a disponuje pozoruhodnou schopností klamat a zavádět. Věřili jsme, že se bude držet kázání a náboru, a vymstilo se nám to. Ty útoky v Evropě jsou teprve Rašídův zahajovací večírek. Chce nahradit bin Ládina v roli vůdce světového džihádu. A chce také dokázat něco, co se bin Ládinovi po Jedenáctém září už nikdy nepodařilo.“

„Zasáhnout vzdáleného nepřítele přímo v jeho domovině,“ řekl Gabriel. „Prolít americkou krev na americké půdě.“

„Prostřednictvím sítě, kterou zaplatila Ústřední zpravodajská služba,“ doplnil Carter věcně. „Jak by se ti líbilo mít tohle vyryté na náhrobku? Kdyby se někdy dostalo na veřejnost, že Rašíd al-Husejní byl na naší výplatní listině…“ Carterovi se zadrhl hlas. „A nezůstane stát na kameni kámen…“

„Co po mně vlastně chceš, Adrianě?“

„Chci, abys zařídil, že ten krvavý útok Rašída al-Husejního v Covent Garden byl poslední, který spáchal. Chci, abys rozprášil tu jeho síť dřív, než kvůli mé bláhovosti zemře někdo další.“

„Nic víc?“

„Ještě něco,“ řekl Carter. „Uvítal bych, kdyby se o té operaci nikdy nedozvěděl prezident, James McKenna a zbytek americké zpravodajské obce.“

13

GEORGETOWIM, WASHINGTON D.C.

Když došlo na špionážní praktiky, byl Adrian Carter značně dogmatický, což znamenalo, že nedokázal příliš dlouho hovořit uvnitř žádné zabezpečené budovy, ani když byla jeho vlastní. Vyšli tedy po obloukovém schodišti ven a s jediným hlídačem CIA v patách se vydali na západ po N Street. Bylo teprve pár minut po deváté. Carterovy mokasíny vyťukávaly pravidelný rytmus do chodníku z červených cihel, Gabriel jako by se pohyboval s vypnutým zvukem. Kolem hlučně prosvištěl napěchovaný městský autobus. Gabriel si vzpomněl na tentýž vůz rozervaný v půli a zahalený v plamenech.

„Kam odešel z Mekky?“

„Myslíme si, že žil pod ochranou kmenových živlů v jemenském údolí Rafadh. Je to místo, kde neplatí žádné zákony, nejsou tam školy, dlážděné ulice ani spolehlivé dodávky vody. Celá země je ve skutečnosti vyprahlá jako poušť. San’á je zřejmě první hlavní město na Zemi, kde došla voda.“

„Na rozdíl od islámských militantů,“ řekl Gabriel.

„Přesně tak,“ potvrdil Carter. „Jemen je na nejlepší cestě stát se druhým Afghánistánem. Zatím nám stačí, když tam občas přes hranici vystřelíme jeden řízený Hellfire. Je ale jen otázkou času, kdy tam budeme muset poslat našé vojáky a tu bažinu vysušit.“ Podíval se na Gabriela a doplnil: „V Jemenu jsou opravdu bažiny je to pás močálů podél celého pobřeží, kde se líhnou malaričtí moskyti velcí jak chrobáci. Je to na mou duši příšerné místo.“

Carter kráčel chvíli mlčky s rukama za zády a sklopenou hlavou. Gabriel se obratně vyhnul kořeni stromu, kterému se podařilo protlačit na světlo mezi dlaždicemi, a zeptal se, jak se Rašídovi dařilo řídit síť z tak odříznutého místa.

„Na to jsme zatím nepřišli,“ přiznal Carter. „Předpokládáme, že využívá lidi z místních kmenů, aby doručovali jeho zprávy do San’á nebo možná přes Adenský záliv do Somálska, kde se mu podařilo navázat vztah s militantní skupinou al-Šabáb. Jedno ale víme bezpečně. Rašíd nepoužívá telefon, satelit ani nic podobného. Když byl u nás, hodně se dozvěděl o tom, co všechno umíme. A teď těch poznatků na druhé straně obratně využívá.“

„Nepředpokládám, že jste ho také učili, jak naplánovat a provést sérii útoků na tři evropské země.“

„Rašíd je vyhledávač talentů a agitátor,“ řekl Carter, „ale žádný operační řídicí mozek. Musí s někým schopným spolupracovat. Můj názor je, že ty tři útoky jsou prací někoho, kdo už se stačil dobře vyškolit na jiné frontě.“

„Třeba v Bagdádu,“ dokončil Gabriel myšlenku za kolegu.

„Tedy přímo na vysoké škole terorismu,“ dodal Carter a souhlasně přikývl. „Všichni absolventi jsou profesoři ve svém oboru a na svých stážích si změřili důvtip s tím nejlepším, co má CIA a americká armáda k dispozici.“

„Právě proto byste si to s nimi měli vyříkat sami.“

Carter neodpověděl.

„Tak proč my, Adrianě?“

„Protože americký protiteroristický aparát už narostl do takových proporcí, že si začínáme navzájem překážet. Dnes už máme víc jak osm set tisíc lidí s prověrkou na přísně tajné. Osm set tisíc,“ zopakoval nevěřícně Carter, „a přesto jsme nebyli schopni zabránit jednomu jedinému islámskému militantovi, aby položil bombu přímo do srdce Time Square. Dokážeme sbírat informace jako nikdo jiný, ale jsme už tak přebujelí, že nedokážeme být dostatečně efektivní. A navíc jsme Američané, takže pokud se setkáme s hrozbou, začneme na ni plýtvat obrovskými penězi. Někdy je lepší být malý a nesmlouvavý. Jako vy.“

„Varovali jsme vás, že reorganizace má svá rizika.“

„A měli jsme vás poslechnout,“ řekl Carter. „Ale ty naše neskladné rozměry jsou jen jednou částí problému. Po Jedenáctém září jsme odložili rukavičky, a když došlo na jednání s nepřítelem, byli jsme neúprosní. Dnes se bojíme vyslovit protivníkovo jméno, abychom se jej nedotkli. V Langley pokládají boj proti terorismu za politické riziko. Všichni nejlepší důstojníci v tajné službě se teď učí mluvit mandarínsky.“

„Číňané se přece nijak nesnaží Američany vyhubit.“

„Ale Rašíd ano,“ řekl Carter, „a z našich informací vyplývá, že ve velmi blízké budoucnosti plánuje něco velkolepého. Potřebujeme tu jeho síť rozprášit a musíme to udělat co nejdřív. K tomu se ale nikdy nedostaneme, pokud budeme postupovat podle nových směrnic, které zavedl prezident Nadějný a jeho dobromyslný posluhovač James McKenna.“

„Takže špinavou práci za vás máme vykonat my.“

„Udělal bych pro vás totéž,“ podotkl Carter. „A nezkoušej mě přesvědčovat, že na to nemáte kapacity. Váš Ústav byl první ze zpravodajských služeb, který zavedl analytickou jednotku proti hnutí celosvětového džihádu. A také jste byli první, kdo identifikoval Usámu bin Ládina jako nebezpečného teroristu, a jako první jste také po něm šli. Kdybyste tehdy uspěli, nejspíš by k Jedenáctému září nikdy nedošlo.“

Došli až na roh Třiatřicáté ulice. Vjezd do dalšího bloku byl pro dopravu uzavřen. Na opačné straně ulice děti na školním hřišti skákaly přes švihadlo a házely si míčem, jejich radostný křik se odrážel od fasád protějších budov. Byla to téměř idylická scéna plná půvabu a života, ale Cartera viditelně znervóznila.

„Vnitřní bezpečnost je jenom mýtus,“ řekl při pohledu na bezstarostné ratolesti. „Jenom pohádka před spaním, kterou se snažíme uklidnit naše občany, aby se v noci nebáli. Přes naši nejlepší snahu a miliardy vynaložených dolarů jsou Spojené státy stále neuvěřitelně zranitelné. Jediný způsob, jak zabránit útokům na americké půdě, je uhasit je ještě dřív, než se donesou k našim břehům. Musíme zpřetrhat jejich sítě a vyhubit jejich agenty.“

„Tedy i Rašída al-Husejního.“

„S největší radostí,“ řekl Carter. „To ale nebude možné, dokud nějak nepronikneme do jeho blízkosti.“

Carter vedl Gabriela severně po Pětatřicáté ulici. Vytáhl si z kapsy dýmku a začal ji nepřítomně plnit tabákem.

„Bojuješ proti teroristům déle než kdokoli z nás, Gabrieli – samozřejmě kromě Shamrona. Víš, jak se dostat do jejich sítí, to nám nikdy moc dobře nešlo. A dovedeš z nich dostat, co je třeba.

Chci po tobě, abys pronikl do Rašídovy sítě a zničil ji. Abys ji jednou provždy poslal k čertu.“

„Proniknout do sítě džihádistů není totéž jako proniknout do OOP. Mají až příliš důslednou klanovou strukturu, nepřijímají lidi zvenčí a jejich členové jsou značně imunní proti pozemským svodům.“

„Stokrát obehraná písnička. Ale darebák vždycky zůstane darebákem a síť sítí.“

„Můžeš být konkrétnější?“

„Uznávám, že v organizační struktuře džihádistů a palestinských teroristů jsou rozdíly, ale jejich základy jsou vždycky stejné. Všude jsou plánovači a pěšáci, pokladníci a proviantní náčelníci, kurýři a tajné skrýše. Místa, kde se tyto body protínají, jsou nejzranitelnější a jen čekají na to, aby je někdo mazaný jako ty využil.“

Závan větru zanesl kouř z dýmky Gabrielovi do tváře. Tabák si Carter nechával míchat až v New Yorku. Páchl po spáleném listí a mokrém psovi. Gabriel jej rukou odehnal a zeptal se: „Jak by to mělo fungovat?“

„Znamená to, že do toho jdeš?“

„Ne,“ řekl Gabriel, „pouze mne zajímá, jak přesně by to mělo fungovat.“

„Budeš operovat jako faktická základna našeho protiteroristického centra skoro stejným způsobem, jakým fungoval bin Ládin před Jedenáctým zářím, pouze s jedním zásadním rozdílem.“

„To středisko kromě tebe o mně nebude mít nejmenší tušení.“

Carter přikývl. „Veškeré dokumenty budu vyřizovat já nebo mí přímí podřízení. A až přijde čas, abys vyrazil do akce, budu fungovat jako tajný dopravní policista a budu dávat pozor, abys náhodou nezkřížil cestu nějaké právě probíhající operaci CIA a ona ji nezkřížila tobě.“

„Budu chtít vidět všechno, co máš. Úplně všechno, Adrianě.“

„Budeš mít přístup k těm nejcitlivějším informacím, které má vláda Spojených států k dispozici, včetně všech záznamů o Rašídovi a všech odposlechů Národní bezpečnostní služby. Rovněž budeš mít k dispozici veškeré zpravodajské informace o těch třech bombových útocích, které nám posílají naše sesterské služby z Evropy.“ Carter se na chvíli odmlčel. „Řekl bych, že už jen informace samy o sobě by měly být pro tebe dostatečně lákavý důvod, abys ten úkol přijal. Pokud vím, vaše součinnost s Evropany na tom momentálně není nijak zvlášť dobře.“

Gabriel neodpověděl přímo. „Těch materiálů bude příliš mnoho, abych je analyzoval sám. Budu potřebovat pomoc.“

„Můžeš si vzít pomocníků, kolik budeš potřebovat, tedy alespoň do určité míry. A vzhledem k citlivé povaze těch materiálů budu vyžadovat, aby se ti někdo od nás koukal přes rameno. Někdo, kdo dobře zná tvé mazané způsoby. Kandidátku už mám.“

„Kdo to je?“

„Čeká v kavárně na Wisconsin Avenue.“

„Ty si vážně věříš, Adrianě.“

Carter se zastavil a zkontroloval dýmku. „Pokud bych se měl snížit k čiré sentimentalitě,“ řekl po chvíli, „pak bych ti připomenul ta jatka, jichž jsi byl minulý pátek odpoledne svědkem, a vyzval tě, aby sis představil, jak se opakují znovu a znovu, pořád dokola. To ale neudělám, nebylo by to profesionální. Místo toho ti připomenu, že Rašíd má armádu mučedníků stejných jako Farid Chán, kteří jen vyčkávají na jeho pokyn – armádu, kterou naverboval s mou pomocí. Já jsem stvořil Rašída, je to můj omyl. A já potřebuji tebe, abys jej zneškodnil dřív, než bude muset zemřít někdo další.“

„Možná tomu nebudeš chtít věřit, ale já nejsem oprávněn ti odpovědět. Nejdříve to bude muset stvrdit Uzi.“

„Už to udělal. I váš předseda vlády.“

„Předpokládám, že máš i tichý souhlas Grahama Seymoura.“

Carter přisvědčil. „Ze zřejmých důvodů by měl Graham rád o tvém postupu přehled. A pochopitelně by ocenil včasné varování, pokud by se operace měla přiblížit na dohled britských břehů.“

„Tahal jsi mě celou dobu za nos, Adrianě.“

„Jsem agent,“ řekl Carter a znovu si zapálil dýmku. „Lžu zcela automaticky. Ale to ty taky, pokud se nepletu. Teď už jen musíš vymyslet způsob, jak zalhat Rašídovi. Jen dávej dobrý pozor, jak to uděláš. Je zatraceně dobrý, ten náš Rašíd. Můžu ti ukázat jizvy.“

14

GEORGETOWIM, WASHINGTON D.C.

Kavárna se nacházela na severním konci Georgetownu na okraji zóny městské zeleně Book Hill Park. Gabriel si u baru objednal cappuccino a odnesl si jej otevřenými prosklenými dveřmi na malou zahrádku, kterou ze tří stran lemovaly zdi obrostlé divokou révou. Tři stolky byly ukryté ve stínu, čtvrtý se vyhříval na ostrém slunci. Seděla u něj osamocená žena a četla noviny. Na sobě měla sportovní soupravu, která jí těsně přiléhala ke štíhlé postavě, a neposkvrněně bílé tenisky. Blond vlasy po ramena měla sčesané dozadu a v týle stažené pružnou sponou. Sluneční brýle jí sice ukrývaly oči, nikoli však její nepřehlédnutelný půvab. Když k ní Gabriel přistoupil, brýle si sňala a nechala se políbit na tvář. Vypadala překvapeně.

„Doufala jsem, že to budeš ty,“ řekla Sarah Bancroftová.

„Adrian ti neprozradil, kdo přijde?“

„Je v těchhle věcech hrozně staromódní,“ řekla s přezíravým mávnutím ruky. Promlouvala hlasem a řečí z jiné doby. Jako by člověk naslouchal postavě z Fitzgeraldova románu. „Včera večer mi poslal šifrovaný e-mail a vzkázal, abych tu byla v devět. Měla jsem čekat až do půl jedenácté. Kdyby se nikdo neukázal, měla jsem odejít normálně do práce. Je dobře, že jsi přišel. Vždyť víš, jak nesnáším, když někdo nepřijde na rande.“

„Vidím, že ses vybavila čtivem,“ řekl Gabriel a ukázal pohledem na noviny.

„Máš něco proti?“

„Vnitřní směrnice zakazují agentům číst v kavárnách noviny. Je to příliš okaté.“ Po krátké odmlce dodal: „Doufal jsem, že jsme tě něčemu naučili, Saro.“

„To víš, že naučili, ale občas mám chuť chovat se jako normální člověk. A normální člověk si občas rád v kavárně přečte noviny, když je příjemné podzimní ráno.“

„S glockem zasunutým vzadu za pasem.“

„Díky tobě je pořád se mnou.“

Sarah se melancholicky usmála. Jako dcera vlivného ředitele Citibank prožila převážnou část svého dětství v Evropě, kde získala kontinentální vzdělání, znalost kontinentálních jazyků a také dokonalé kontinentální způsoby. Pak se vrátila do Spojených států, kde nastoupila na Darthmouth College v New Hampshire a později, po roce na prestižním Courtauldově uměleckém institutu, se stala nejmladší ženskou držitelkou doktorátu z dějin umění v historii Harvardu.

Do světa zpravodajských služeb však Saru Bancroftovou nepřivedlo prvotřídní vzdělání, ale milostný život. Když dokončovala svou diplomovou práci, začala chodit s mladým právníkem Benem Callahanem, který shodou nešťastných okolností dne 11. září 2001 ráno nastoupil do letu číslo 175 společnosti United Airlines. Než letadlo narazilo do jižní věže Světového obchodního centra, stihl uskutečnit jediný hovor. Patřil Sáře. S požehnáním Adriana Cartera a s pomocí jednoho ztraceného van Gogha se ji Gabrielovi podařilo vpašovat do doprovodu saúdského miliardáře Ziziho al-Bakrího, v němž se měl ukrývat teroristický vůdce. Po skončení operace vstoupila do služeb CIA a byla přidělena k protiteroristickému centru. Od té doby udržovala těsné kontakty i s Ústavem, a tak s Gabrielem i jeho týmem měla možnost mnohokrát spolupracovat. Dokonce si v Ústavu našla i milence, agenta a operačního důstojníka Michaila Abramova. Podle chybějícího snubního prstenu se dalo předpokládat, že se vztah vyvíjí pomalejším tempem, než by očekávala.

„Chvíli jsme spolu a pak zase nejsme,“ řekla, jako by četla Gabrielovy myšlenky.

„A jak jste na tom teď?“

„Nijak,“ odpověděla. „Definitivní konec.“

„Říkal jsem ti, aby sis nic nezačínala s člověkem, který zabíjí pro svou vlast.“

„Měl jsi pravdu, Gabrieli. Jako vždycky.“

„Co se stalo?“

„Nerada bych zabředla do všech nechutných podrobností.“

„Mně říkal, že tě miluje.“

„Mně říkal totéž. Je to absurdní.“

„Ublížil ti?“

„Myslím, že mně už nedokáže ublížit nikdo.“ Chvíli jí trvalo, než se usmála. Gabriel pochopil, že je to jen zoufalý zastírací manévr.

„Mám s ním promluvit?“

„Prosím, jen to ne,“ řekla. „Život si dokážu definitivně zpackat sama.“

„Má teď za sebou několik náročných operací, Saro. Ta poslední…“

„O všem mi řekl,“ skočila mu do věty. „Někdy si říkám, že by pro mě bylo lepší, kdyby se z těch Alp nevrátil živý.“

„To přece nemyslíš vážně.“

„Nemyslím,“ řekla s jistým sebezapřením. „Ale aspoň si tím ulevím.“

„Asi by sis měla najít někoho, od koho tě nedělí půlka světa. Někoho odtud, z Washingtonu.“

„A co mu mám odpovědět, až se zeptá, kde pracuji?“

Gabriel mlčel.

„Navíc nejsem nejmladší. Nedávno mi bylo…“

„Já vím, třicet sedm,“ dopověděl Gabriel.

„Což znamená, že se nezadržitelně blížím věku staré panny,“ řekla Sarah zachmuřeně. „V téhle chvíli můžu přinejlepším myslet už jen na nějaké pohodlné, citově střízlivé manželství s nějakým starším zajištěným mužem. Pokud budu mít štěstí, svolí, abych s ním měla jedno dvě děti, které ale stejně budu muset vychovávat sama, protože on o ně nebude mít zájem.“

„Určitě to není tak bezvýchodné.“

Jen pokrčila rameny a usrkla kávy. „A co ty a Chiara?“

„Skvělé.“

„Obávala jsem se, že to řekneš,“ procedila Sarah potutelně.

„Saro…“

„Neboj se, Gabrieli, už jsem tě dávno pustila z hlavy.“

Na zahrádku vešly dvě ženy ve středním věku a usadily se ke stolku na opačném konci. Sarah se v předstírané důvěrnosti naklonila vpřed a francouzský se Gabriela zeptala, co tu ve městě dělá. Odpověděl jí poklepem na titulní stránku novin.

„Odkdy je náš neustále se prohlubující státní dluh problémem pro izraelskou tajnou službu?“ zeptala se laškovně.

Gabriel ukázal prstem na článek ohledně vášnivé diskuse mezi americkými zpravodajskými složkami nad původcem tří útoků v Evropě.

„Jak ses k tomu přimotal ty?“

„Minulý pátek odpoledne jsme si s Chiarou řekli, že si zajdeme na oběd a vezmeme to přes Covent Garden.“

Sarah zvážněla. „Takže ty zvěsti o blíže neurčeném muži, který těsně před explozí vytáhl pistoli…“

„Jsou pravdivé,“ řekl Gabriel. „Mohl jsem zachránit osmnáct životů. Britové byli bohužel proti.“

„Kdo si tedy myslíš, že za tím stojí?“

„Ty jsi expert na terorismus, Saro. Řekni mi to ty.“

„Je možné, že útoky naplánovalo konzervativní vedení al-Káidy v Pákistánu,“ odpověděla. „Podle mě ale máme co do činění s úplně novou sítí.“

„A kdo stojí v jejím čele?“

„Někdo, kdo má charisma jako bin Ládin, kdo dokáže naverbovat své lidi přímo v Evropě a kdo má moc povolat buňky jiných teroristických skupin.“

„Už máš nějaké kandidáty?“

„Jen jednoho,“ odpověděla. „Rašída al-Husejního.“

„Proč si vybrali Paříž?“

„Zákaz zahalování obličeje.“

„A Kodaň?“

„Pořád je dopalují ty karikatury.“

„Zbývá Londýn.“

„Londýn je snadný cíl. Tam lze zaútočit kdykoli.“

„Na bývalou kurátorku Phillipsovy sbírky výtvarného umění to není špatná analýza.“

„Jsem historička, umím si propojit body. A můžu jich přidat ještě pár, jestli budeš chtít.“

„Prosím.“

„To, že jsi ve Washingtonu, znamená, že jsou ty zvěsti pravdivé.“

„Jaké zvěsti?“

„Že Rašíd byl po Jedenáctém září celé roky na výplatní listině CIA. Že to byl původně dobrý nápad, ale úplně se zvrhl. Že Adrian Rašídovi důvěřoval a on se mu odměnil tím, že mu přímo pod nosem vybudoval plně funkční teroristickou síť. Předpokládám, že Adrian by chtěl, abys ten problém vyřešil za něj – samozřejmě mimo veškerou evidenci.“

„Existuje nějaké lepší řešení?“

„Kde jsi už ty, asi sotva,“ řekla. „Ale co s tím mám společného já?“

„Adrian potřebuje někoho, kdo by mě hlídal. A ty jsi byla jasný kandidát.“ Gabriel chvíli váhal a pak dodal: „Jestli si ale myslíš, že to není na místě…“

„Kvůli Michailovi?“

„Je možné, že spolu zase budete pracovat, Saro. Byl bych nerad, kdyby city narušovaly hladké fungování týmu.“

„Odkdy váš tým funguje hladce? Jste přece Izraelci a ti se chvíli nenechají na pokoji.“

„Ale nikdy nedovolíme, aby byla operační rozhodnutí ovlivňována osobními citovými pohnutkami.“

„Jsem profesionálka,“ řekla. „Vzhledem k naší společné minulosti mě na to nemusíš upozorňovat.“

„To vím.“

„Tak čím začneme?“

„Potřebujeme se s Rašídem blíže seznámit.“

„Jak to uděláme?“

„Přečteme si, co má o něm CIA ve složkách.“

„Ty jsou ale plné lží.“

„Správně,“ souhlasil Gabriel. „Ale ty lži jsou jako vrstvy malby na starém plátně. Když je pečlivě sloupneme, možná pod nimi uvidíme holou pravdu.“

„Takhle v Langley nikdy nikdo nemluví.“

„Já vím,“ řekl Gabriel. „Protože kdyby mluvil, mohl jsem teď v Cornwallu nerušeně pracovat na Tizianovi.“

15

GEORGETOWIM, WASHINGTON D.C.

Na druhý den ráno v devět se Gabriel se Sárou uhnízdili v domě na N Street. První várka spisů dorazila o hodinu později šest nerezových bedýnek zajištěných digitálním zámkem. Z nějakého nepochopitelného důvodu svěřil Carter jejich přístupové kombinace pouze Sáře. „Pravidla jsou od toho, aby se dodržovala,“ vysvětloval, „a ta pro CIA vyžadují, aby se kódy nikdy nesdělovaly příslušníkům cizích zpravodajských služeb.“ Když Gabriel namítl, že už viděl mnohé z toho nejšpinavějšího amerického prádla, Carter dál trval na svém. Technicky vzato měly materiály zůstat pouze v rukou Sary. Bylo povoleno jen minimální pořizování poznámek a kopírování bylo zakázáno bez výjimky. Carter osobně vynesl z místnosti zabezpečený fax a požádal Gabriela, aby mu odevzdal svůj mobilní telefon, což Gabriel zdvořile odmítl. Dostal jej od Ústavu, který jej vybavil několika speciálními prvky, jež se nedaly koupit v obchodě. Využil jej i předešlý večer, aby prověřil, zda nejsou v hotelovém pokoji štěnice. Našel čtyři. Spolupráce mezi rozvědkami měla očividně své hranice.

První soubor dokumentů se zaměřoval výlučně na Rašídovo působení v Americe před Jedenáctým zářím a jeho přímé či nepřímé vazby na samotné události. Většinu z nich dala dohromady FBI, nevalný rival úřadu v Langley, a byly předány během krátkého období, kdy měly na základě prezidentského nařízení oba úřady spolupracovat. Z materiálů vyplývalo, že na radaru federálů se Rašíd al-Husejní objevil už několik týdnů po svém příjezdu do San Diega a stal se dokonce terčem poněkud apatického sledování. Byly zde i přepisy soudně povolených odposlechů jeho mobilních telefonů a fotografie pořízené v krátkých obdobích, kdy ještě měly detašované útvary v San Diegu a Washingtonu dostatek času a lidí na jeho sledování. Byla tu i kopie tajné zprávy, která oficiálně zproštovala Rašída podezření z jakéhokoli zapojení do událostí Jedenáctého září. Hluboce naivní kus papíru, pomyslel si Gabriel. Imám z něho vycházel v tom nejpříznivějším světle. Gabriel věřil, že člověka lze nejlépe poznat podle společnosti, v níž se pohybuje, a on se v prostředí teroristických sítí pohyboval již dost na to, aby poznal agenta. Rašíd al-Husejní byl téměř jistě kurýr nebo poskytoval úkryt sobě podobným. A rozhodně sympatizoval s militanty. Gabriel měl jasno v tom, že tihle lidé nepatří do tajných služeb jako vlivní a dobře placení agenti. Je třeba je dobře sledovat, a když je to nutné, rázně se s nimi vypořádat.

Další várka obsahovala přepisy a záznamy z Rašídova výslechu pod dohledem CIA, po nichž následovalo množství střepů z nevydařené operace, na niž došlo nedlouho poté a v níž sehrál hlavní roli. Materiály končily sebekritickou pitevní zprávou, která byla sepsána po Rašídově zběhnutí v Mekce. Uvádělo se v ní, že operace byla už od samého počátku špatně vymyšlena. Velký podíl viny padl na bedra Adriana Cartera, jemuž byl kladen za vinu velmi ledabylý dohled. Následovalo Carterovo vlastní hodnocení, které mohlo jen sotva být méně kritické. Předpokládal negativní zpětný dopad a doporučil důkladné přezkoumání všech Rašídových kontaktů ve Spojených státech i Evropě. To však jeho nadřízený zamítl. Ústřední zpravodajská služba byla zaneprázdněná natolik, že si nemohla dovolit honit se za stíny. Rašíd byl zpátky v Jemenu, kam patřil. Zaplať pánbůh.

„Na to hoši nemůžou být moc pyšní,“ prohlásila Sarah pozdě večer, kdy si dali přestávku ve čtení. „Museli jsme být úplní blázni, když jsme mu tak důvěřovali.“

„Vyšli jste ze správného předpokladu, že Rašíd je darebák, ale pak jste v nějakém bodě propadli jeho kouzlu. Dalo se to předpokládat, protože ten člověk je opravdu přesvědčivý.“

„Skoro stejně jako ty.“

„Já ale neposílám rekruty do ulic, aby bezhlavě vraždili.“

„To ne,“ řekla Sara. „Ty je jen posíláš na tajná bojiště, aby hubili tvé nepřátele.“

„Není to až tak biblicky přímočaré.“

„Ale je, věř mi. Už o tom něco vím.“ Pohlédla unaveně na stohy složek. „Čeká nás ještě hora papírů, a to jsme teprve na začátku. Stavidla se teprve otevřou.“

„Nezoufej,“ usmál se Gabriel. „Pomoc už je na cestě.“

Následující odpoledne přistáli pod falešnými jmény a s falešnými pasy na mezinárodním washingtonském letišti v Dullesu. Za svůj přečin ovšem nebyli potrestáni, spíše naopak: celý tým agentů z CIA je propasíroval pasovou kontrolou a pak je nasměroval do kolony obrněných terénních cadillaků. Podle pokynů Adriana Cartera vyjížděly auta z letiště v patnáctiminutových intervalech. A tak se nejlegendárnější tým ve světě zpravodajských služeb, aniž by si toho někdo z okolí vůbec povšiml, usídlil ještě téhož večera v budově na N Street.

Jako první dorazila Chiara, po ní expertka na terorismus Dina Saridová. Tato drobná černovláska poznala hrůzy extremistického násilí na vlastní kůži. Dne 19. října roku 1994 stála na telavivské Dizengoffově ulici, když sebevražedný atentátník z Hamásu proměnil linkový autobus číslo 5 v hořící rakev pro jedenadvacet obětí. Mezi mrtvými byla její matka a dvě sestry, sama Dina byla vážně zraněna a při chůzi dodnes mírně pokulhávala. Když se zotavila, zapřísahala se, že bude proti terorismu bojovat nikoli silou, ale hlavou. Byla chodící databází, která dokázala odrecitovat čas, místo, pachatele a počet obětí na životech každého teroristického útoku proti izraelským nebo západním cílům. Jednou Dina Gabrielovi řekla, že toho o teroristech ví více, než oni sami o sobě. A Gabriel jí věřil.

Jako další se objevil postarší muž jménem Eli Lavon. Byl hubený a neupravený, měl rozcuchané řídké šediny a pronikavé hnědé oči a považovali ho za největší eso v pouličním sledování, jakého kdy Ústav vyprodukoval. Měl dar přirozené anonymity a na pohled vypadal jako ušlápnutý, zkroušený člověk; ve skutečnosti to byl nevyzpytatelný dravec, který dokázal sledovat cvičeného agenta nebo zatvrzelého teroristu po jakékoli ulici na světě, aniž by vzbudil nejmenší pozornost. Lavonovy vazby na Ústav byly nyní podobně jako ty Gabrielovy přinejmenším značně oslabené. Stále vyučoval na akademii – žádný absolvent této „univerzity pro tajné agenty“ se nedostal do terénu, dokud neprošel Lavonovýma rukama –, v poslední době však jeho pracovní adresou byla Jeruzalémská hebrejská univerzita, kde vyučoval archeologii. Z hrsti úlomků keramiky dokázal Eli Lavon vyčíst ta nejtemnější tajemství jakékoli vesnice z doby bronzové. A z několika nesouvislých vláken zpravodajských informací dokázal totéž odhalit i o teroristické síti.

Jakov Rosman, veterán mezi agenty s trudovitou tváří, se objevil jako další a po něm z auta vystoupili dva nepostradatelní pomocníci operativců v terénu, Oded a Mordechaj. Za nimi následovala Rimona Sternová, dřívější důstojnice vojenské rozvědky, která měla nyní na starost záležitosti ohledně odstaveného íránského jaderného programu. Tato rubensovsky mohutná žena s vlasy barvy pískovce byla shodou okolností Shamronovou neteří. Gabriel ji znal již od dětství – jeho nejrozkošnější vzpomínky na Rimonu patřily neohroženému děvčátku, které se prohánělo na koloběžce po příkré příjezdové cestě k domu jejího slavného strýčka. Na své levé hýždi měla dodnes viditelnou jizvu, ke které přišla po jednom ošklivém pádu. Gabriel jí tehdy ránu ošetřil krycím obvazem a Gilah utřela slzičky. Shamron byl natolik rozrušený, že jí nijak nepomohl. Jako jediný z rodiny přežil holocaust, a tak nedokázal přihlížet utrpení blízkých.

Několik minut po Rimoně přijel i Jossi Gavish. Tento plešatící dlouhán, oblečený v manšestrácích a tvídovém saku, byl expertem výzkumného oddělení, jak se v žargonu Ústavu říkalo analytickému útvaru. Narodil se v Londýně, studoval antické klasiky na oxfordské All Souls College a hovořil hebrejsky s nápadným anglickým akcentem. Jednu chvíli tíhnul k herectví a na jeho ztvárnění Jaga v Othellovi dodnes někteří kritici ve Stratfordu vzpomínali, kromě toho byl také slušný cellista. Jossiho hudební vlohy zatím Gabriel neměl příležitost vyzkoušet, nicméně jako herec se již v terénu několikrát bravurně osvědčil.

V jedné pobřežní restauraci v St. Barts pracovala servírka, která jej považovala za sen, a jistý recepční jednoho ženevského hotelu by jej ještě dnes nejradši zlostí uškrtil.

Poslední jako obvykle přijel Michail Abramov. Vytáhlý světlovlasý Rus s chlapecky jemnou, bezkrevnou tváří a očima barvy zmrzlého sněhu emigroval do Izraele z Moskvy ještě jako chlapec a nastoupil do Sajeret Matkalu, elitní bojové jednotky izraelských obranných složek. Kdysi jej kdosi označil za „Gabriela bez svědomí“, neboť bez milosti sprovodil ze světa několik teroristických špiček z Hamásu a palestinského islámského džihádu. Nesl s sebou dva těžké kufříky s elektronickými přístroji a se Sárou se přivítal nepřehlédnutelně chladným polibkem. Eli Lavon tento akt později popsal jako nejchladnější od doby, kdy byl Shamron ve zlatých mírových časech přinucen potřást si rukou s Jásirem Arafatem.

Těchto devět osob z Gabrielova týmu, známého pod kódovým označením Barak, což hebrejsky znamená blesk, mělo mezi sebou spoustu osobitých rozbrojů i rituálů. Mezi rozbroje patřilo dětinské hašteření o to, kdo bude v operační místnosti zastávat jaký úkol. K tradicím se řadila opulentní večeře, kterou vždycky první plánovací večer pro všechny uspořádala Chiara. Ta, která se odehrála na N Street, byla mnohem dojemnější než všechny předchozí především proto, že se nikdy neměla uskutečnit. Celý tým se stejně jako poslední zřízenec u Krále Saula domníval, že operace proti íránskému jadernému programu bude Gabrielova poslední. Dozvěděli se to od svého šéfa Uziho Navota, který byl ředitelem jen podle jména a pro něhož to nebyla zcela nepříznivá zpráva, a souběžně i od Shamrona, který z ní byl značně rozrušený. „Neměl jsem jinou možnost, než jej nechat odejít,“ řekl Shamron po své památné schůzce s Gabrielem na cornwallských útesech. „Tentokrát už je to definitivní.“

Možná by to platilo i pro Gabriela, kdyby nezpozoroval Farida Chána na Wellington Street s bombou pod kabátem. Muži a ženy, kteří se shromáždili u slavnostního stolu, dobře věděli, jakou daň si Covent Garden na Gabrielovi vybralo. Před mnoha lety, v jiném životě a pod jiným jménem, se mu ve Vídni nepodařilo zabránit pumovému útoku, který navždy změnil běh jeho života. Bomba tehdy nebyla ukryta pod kabátem šahída, ale v podvozku Gabrielova auta. Za oběť jí nepadli bezejmenní lidé, ale ti nejbližší – jeho žena Leah a jejich jediný syn Dani. Leah nyní žila v žaláři vzpomínek v psychiatrické léčebně na hoře Herzl v Jeruzalémě a v těle, které znetvořily plameny. Jen matně si uvědomovala, že Dani je pohřben jen kousek od ní na Olivetské hoře.

Členové Gabrielova týmu toho večera nehovořili o Lei ani o Danym, ani se nezabývali sledem událostí, které dovedly Gabriela k tomu, že se stal nedobrovolným svědkem mučednické smrti Farida Chána. Mluvili o svých rodinách a přátelích, o knihách, které četli, a filmech, jež viděli, a také o pozoruhodných událostech, které se v tom čase hnaly arabským světem. V Egyptě konečně padl přestárlý faraón, nepolevující vlna protestů třásla trůny králů a diktátorů, kteří v této oblasti vládli už celé generace. Otázka, zda tyto změny přinesou Izraeli větší bezpečnost nebo ohrožení, se stala tématem ostrých debat v Ústavu a toho večera i u jídelního stolu. Jossi, který byl od přírody optimista, věřil, že pokud Arabové dostanou možnost vládnout si sami, budou se od těch, kdo chtějí válčit s Izraelem, distancovat. Jakov, který strávil mnoho let vysíláním agentů proti nepřátelským režimům, považoval Jossiho naděje za nebezpečně naivní a téměř každý ze zúčastněných mu dal za pravdu. Pouze Dina odmítla vyslovit k věci svůj názor, neboť se její myšlenky již soustředily na bedny spisů, které čekaly v hale. V jejím ohromujícím mozku již začaly tikat hodiny a byla přesvědčená, že každá další promarněná minuta je pro teroristy časem k dobru, aby mohli dál spřádat své plány. Ty čekající dokumenty v sobě skrývaly příslib zachráněných životů. Byly to svaté texty obsahující šifru, kterou uměla rozluštit jen ona.

Když konečně všichni dojedli, byla už skoro půlnoc. Následovala tradiční roztržka o to, kdo sklidí špinavé nádobí, kdo je umyje a kdo utře. Gabriel se jí odmítl zúčastnit; místo toho seznámil Dinu s dokumenty a odvedl Chiaru do společného pokoje. Byl ve třetím patře s výhledem do zadní zahrady. Rudá varovná světla pro letecký provoz, jež byla umístěná na hrotech věží georgetownské univerzity, tlumeně blikala do dálky a upomínala na zranitelnost města vůči teroristickým útokům ze vzduchu.

„Těch pár dní to tu snad nějak vydržíme,“ řekla Chiara. „Kam jsi uložil Michaila se Sárou?“

„Co nejdál od sebe, jak to jen šlo.“

„Jaké jsou šance, že je tahle příležitost dá zase dohromady?“

„Stejné, jako že nám Arabové zítra přiznají právo na vlastní existenci.“

„Až tak zlé?“

„Bohužel to tak vypadá.“ Gabriel vzal Chiařinu tašku a položil ji na postel. Ta se pod její váhou prohnula. „Co v ní proboha máš?“

„Gilah ti poslala pár věcí.“

„Kameny?“

„Něco k jídlu,“ řekla Chiara. „Vždyť ji znáš. Vždycky se jí zdá, že jsi moc hubený.“

„Jak se jí daří?“

„Když teď Ari netráví tolik času doma, vypadá líp.“

„Snad se nakonec nepřihlásil na ten keramický kurz, o kterém vždycky snil?“

„Vlastně je zpátky u Krále Saula.“

„A co tam dělá?“

„Uzi si myslel, že by se měl něčím zaměstnat, tak z něj udělal tvého operačního koordinátora. Máš mu hned ráno zavolat.“ Chiara jej políbila na tvář a usmála se. „Vítej doma, miláčku.“

16

GEORGETOWN, WASHINGTON, D.C.

Pro každou teroristickou síť platí jedno neměnné pravidlo: dát dohromady nezbytné kousky skládačky není zase tak složité, jak by člověk na první pohled očekával. Jakmile však jednou mozek celé struktury zmáčkne spoušť a uskuteční svůj první hrůzný počin, ztrácí rázem výhodu momentu překvapení a síť se najednou objeví v denním světle. V prvních letech boje s terorismem – když se Černé září nebo Šakal Carlos pustili do bezuzdného řádění za vydatné pomoci užitečných levičáckých euroidiotú, k nimž patřila například skupina Baader-Meinhofová a Rudé brigády – využívali agenti bezpečnostních služeb pro identifikaci členů buňky především sledování v terénu, neskladná odposlouchávací zařízení a starou dobrou detektivní dřinu. S příchodem internetu a celosvětové satelitní komunikace se však terén bojiště výrazně proměnil. Internet poskytl teroristům mocný nástroj k organizování, šíření myšlenek a komunikaci, současně však také umožnil zpravodajským službám sledovat každý jejich krok. Kyberprostor vypadal jako les v zimě. Teroristé se v něm mohli nějaký čas skrývat, nerušeně v něm spřádat své plány a organizovat síly, nemohli se však pohybovat dovnitř ani ven, aniž by za sebou ve sněhu zanechávali stopy. Nejtěžším úkolem protiteroristického agenta bylo sledovat ty správné otisky, neboť virtuální prales byl temný a matoucí prostor, v němž mohl člověk bloudit bez cíle, zatímco umírali nevinní.

Gabriel se svým týmem do tohoto prostoru obezřetně vkročili hned na druhý den ráno, kdy britská rozvědka na základě stálé dohody seznámila své americké bratrance s předběžnými výsledky šetření bombového útoku v Covent Garden. V materiálech se objevil i obsah Faridových domácích a pracovních počítačů, přehled všech telefonních čísel, která kdy vytočil ze svého telefonu, a seznam známých islámských extremistů, s nimiž se jako člen Hizb ut-Tahríru a al-Muhadžirúnu setkal. Byla zde i kopie jeho nahrávky na rozloučenou a několik stovek jeho fotografií z průmyslových kamer, jež byly pořízeny během posledních měsíců jeho života. Na závěrečném snímku byl zachycen, jak se zdviženýma rukama stojí uprostřed Covent Garden a ve výši jeho pasu se začíná rozvíjet plamenný zárodek explodující výbušniny. Na zemi několik metrů od něj pod dvěma muži ležel Gabriel. Když si snímek zvětšil, rozeznal ve své levé ruce stín pistole.

Carter tyto tajné materiály zaslal protiteroristickému centru v Langley a NSA ve Fort Meade v Marylandu. Poté, aniž by se obtěžoval o tom někoho z výše jmenovaných uvědomit, odevzdal třetí kopii v domě na N Street. Následující den tam nechal doručit i pozoruhodně podobný balík dokumentů od Dánů, nicméně trvalo celý týden, než se objevily zprávy z Paříže. „Francouzům stále nedochází, po čem tu všichni jdeme,“ řekl Carter. „Pořád za těmi útoky vidí selhání svých zpravodajců, což nám dává jistotu, že to, co nám posílají, je jen část pravdy.“

Gabriel a jeho tým probrali dokumenty v co nejkratším čase, každému detailu však věnovali maximální pozornost, přesně jak tento úkol vyžadoval. Gabriel svým lidem po svém kladl na srdce, že je k případu třeba přistupovat stejně, jako by to bylo obrovské plátno, na němž byly poškozeny rozsáhlé plochy malby. „Nesnažte se na věc dívat z dálky a vidět všechno v celku,“ varoval. „To vás dožene jen k beznaději. Začněte pozvolna postupovat od okrajů dovnitř. Zaměřte se na drobné detaily – ruku, oko, lem šatů, jedinou nit vinoucí se všemi třemi událostmi. Zpočátku vám bude unikat, ale je tam, věřte mi.“

S pomocí NSA a vládních sběračů dat, kteří pracovali v anonymních budovách rozesetých kolem silnice Capital Beltway, se tým vnořil hluboko do paměti střediskových počítačů a obřích serverů rozesetých po celém světě. Telefonní čísla vydala další telefonní čísla, e-mailové účty vydaly další e-mailové účty, jména přinášela další jména. Četli tisíce aktuálních zpráv v deseti různých jazycích. Z historií prohlížených webových stránek skládali dohromady záměry, z fotografií dedukovali, co je cílem obhlídek, z hesel zadávaných do vyhledávačů se snažili vyčíst skryté touhy a zakázané vášně.

Postupně se začaly vynořovat první nejasné obrysy reálné teroristické sítě. Byly útržkovité a rozptýlené – tu jméno potenciálního komplice v Lyonu, tam adresa možného úkrytu v Malmó, podezřelé telefonní číslo z Karáčí nebo webová stránka nejasného původu nabízející volně ke stažení videa sebevražedných atentátů a stětí hlavy, pornografie džihádistů. Spřátelené západní rozvědky ochotně vydávaly materiály, které by za normálních okolností nedaly z ruky, v domnění, že jednají s CIA. Stejně tak i tajné policejní orgány v islámském světě. Zanedlouho byly stěny provizorní plánovací místnosti pokryty až odrazující spletí zpravodajských informací. Elimu Lavonovi to připomínalo pohled na oblohu bez pomoci hvězdářské mapy. Je to rozkošné, podotkl, ale pokud jde o život, značně neproduktivní. Někde venku se ukrýval organizující princip, skrytá řídicí ruka teroru. Charismatický eklektik Rašíd vybudoval síť svými vábivými řečmi, ale někdo jiný ji musel aktivovat, aby v přesném sledu okamžiků mohlo dojít ke třem krvavým útokům ve třech evropských městech. Ten člověk nebyl žádný amatér. Byl to profesionální teroristický plánovač, hlavní mozek sítě. Přiřadit této bestii jméno a podobenku se u Diny stalo přímo posedlostí. Sarah, Chiara a Eli Lavon neúnavně pracovali po jejím boku, zatímco Gabriel se spokojil s rolí poslíčka. Dvakrát denně mu Dina předkládala seznam otázek, které si žádaly urgentní odpovědi. Někdy se Gabriel vypravil na izraelské velvyslanectví na severozápadním okraji Washingtonu a po zabezpečené komunikační lince je zasílal Shamronovi. Jindy je předal Adrianu Carterovi, který se poté vypravil na pouť do Fort Meade, aby si za oponou promluvil s lovci dat. Večer v Den díkůvzdání, kdy na ulice Georgetownu padla atmosféra vylidněného města, zavolal Carter Gabriela do bistra na Pětatřicáté ulici, aby mu předal další tučný balík dokumentů.

„Co myslíš, jak daleko se s tímhle Dina dostane?“ zeptal se Carter a šťoural se v plastovém víčku kávy Americano, kterou nemínil pozřít.

„Ani já netuším“ odpověděl Gabriel. „Má svoji zvláštní metodiku. Raději se snažím zůstávat opodál.“

„Ta holka nám to pokaždé nandá. Zpravodajské služby Spojených států na tenhle případ nasadily dvě stovky analytiků a jediná žena jim dává na frak.“

„To proto, že Dina přesně ví, co se stane, když je neodstavíme. Skoro jako by ani nepotřebovala spát.“

„Už má nějakou teorii o tom, kdo za tím vším stojí?“

„Má pocit, že ho zná.“

„Osobně?“

„U ní je to vždycky osobní, Adrianě. Proto je v tom, co dělá, tak dobrá.“

Ačkoli si to Gabriel odmítal připustit, byla to i pro něj osobní záležitost. Když zrovna nebyl na ambasádě nebo na schůzce s Carterem, obvykle na něj bylo možné narazit v Rašídistánu – tak členové týmu překřtili stísněnou knihovnu budovy na N Street. Všechny čtyři stěny byly pokryty snímky fotogenického imáma. Byly chronologicky seřazeny a mapovaly jeho pochybný vzestup z bezejmenného místního kazatele ze San Diega ve vůdce džihádistické teroristické sítě. Jeho vzezření se za tu dobu změnilo jen málo – měl tentýž řídký vous, tytéž knihovnické brýle a tentýž přívětivý výraz v hnědých očích. Nevypadal jako člověk schopný spáchat masovou vraždu ani jako někdo, kdo k ní dokáže podněcovat. Gabriela to nepřekvapilo; už jej mučili muži s kněžskýma rukama, a jednou dokonce zastřelil protřelého palestinského zabijáka s dětskou tváří. Ani dnes, po více než dvaceti letech, si Gabriel nedokázal spojit bezelstnost jeho nevýrazného obličeje s úděsným množstvím krve, jež ulpěla na jeho rukou.

Rašídovou největší předností nebylo jeho všední vzezření, nýbrž jeho hlas. Gabriel se zaposlouchal do jeho kázání v arabštině i hovorové americké angličtině, vyslechl mnoho promyšlených rozhovorů, které po Jedenáctém září poskytl tisku. Především se ale zaměřil na nahrávky, na nichž Rašíd měřil svoji duchaplnost a mazanost s vyšetřovateli CIA. Byl tak trochu básník, trochu kazatel, trochu profesor džihádu. Varoval Američany, že jejich demografická struktura jednoznačně nahrává jejich nepřátelům, že islámský svět je mladý, rozrůstá se a kypí nevyzpytatelnou směsí hněvu a ponížení. „Dokud nepodniknete něco, čím byste tuto rovnici změnili, padne džihádu za oběť celá jedna vaše generace.“ Amerika potřebovala vybudovat most, jenž by ji spojil s muslimským světem – a Rašíd al-Husejní se nabídl, že jí s tím pomůže.

Ostatní členové týmu už byli znaveni záludnou Rašídovou přítomností, a tak požádali Gabriela, aby příště při poslechu nahrávek řádně zavřel dveře do knihovny. Avšak pozdě v noci, kdy se ostatní již odebrali na lůžko, tuto žádost vždycky ignoroval, nejspíš proto, aby se zbavil klaustrofobického pocitu z Rašídova hlasu. A vždycky pak našel v přechodném plánovacím středisku Dinu, jak zírá na skládačku sestavenou na stěnách. „Jdi spát, Dino,“ říkával jí. Dina mu odpovídala: „Půjdu spát, až ty půjdeš spát.“

První prosincový pátek zasypal ulice Georgetownu nečekaný příval sněhu a Gabriel si znovu přehrával Rašídovo poslední hlášení, jež předložil svým drezérům z CIA. Bylo to večer před jeho zběhnutím. Zdálo se, že jeho hlas je vzrušenější než kdy předtím, a byla na něm znát jistá nervozita. V samém závěru schůzky předal Rašíd důstojníkovi jméno jednoho imáma v Oslu, jenž podle jeho soudu zajišťoval finanční prostředky pro irácké bojovníky z Vlasteneckého hnutí odporu. „Tohle nejsou vlastenci, tohle jsou obyčejní teroristé,“ opravil jej nevybíravě muž z CIA. „Odpusť, Bille,“ odpověděl Rašíd a použil při tom důstojníkův pseudonym, „ale někdy mám problém si pamatovat, na které straně vlastně stojím.“

Gabriel vypnul počítač a tiše vklouzl do plánovací místnosti. Dina stála tiše před svou rovnicí a třela si místo na noze, které ji bolelo vždycky, když byla unavená.

„Jdi spát, Dino,“ řekl Gabriel.

„Dnes ne,“ odpověděla.

„Už jej máš?“

„Myslím, že ano.“

„Kdo je to?“

„Málik,“ odpověděla tiše. „Jestli je to on, pak ať Bůh stojí při nás.“

17

GEORGETOWN, WASHINGTON, D.C.

Bylo pár minut po druhé ráno – čas, který Shamron kdysi označil za příšernou hodinu, kdy se dá jen sotva zosnovat geniální plán. Gabriel navrhl počkat do rána, ale Dině tikaly hodiny v hlavě až příliš naléhavě. Sama vytáhla ostatní členy z postele a nervózně přešlapovala po místnosti, než se dovařila káva. Když nakonec promluvila, zněla naléhavě, ale uctivě. Málik, mistr hrůzy, si tento tón zasloužil.

Začala přehledem o Málikově původu – poměrech, jež mohly mít jen jedno logické vyústění. Byl potomkem rodového klanu al-Zubairů – smíšené palestinsko-syrské rodiny, jež pocházela z vesnice Abú Ghoš u západní příjezdové cesty do Jeruzaléma –, narodil se však v uprchlickém táboře Zarqá v Jordánsku. Zarqá bylo žalostné místo, dokonce i podle nedůstojných měřítek těchto humanitárních zařízení, a zároveň semeniště islámského extremismu. Jako inteligentní, ale bezprizorní mladík strávil Málik hodně času v mešitě al-Faláh, kde na něj silně zapůsobil buřičský salafistický imám, který jej brzy přivedl, do náruče islámského hnutí odporu známého pod označením Hamás. Málik vstoupil do jeho militantního křídla, takzvaných Brigád Izz ad-Dína al-Kassáma, a teroristickému řemeslu se vyučil u jednoho z nejbrutálnějších praktiků v oboru. Protože byl přirozený vůdce a schopný organizátor, rychle stoupal v hodnostním žebříčku a s nástupem druhé intifády už fungoval jako jedna ze špiček Hamásu. Z bezpečného závětří tábora připravil několik zvlášť krvavých útoků z tohoto období, včetně sebevražedného atentátu v nočním klubu v Tel Avivu, který si vyžádal třiatřicet životů.

„Po tomto útoku“ pokračovala Dina, „podepsal předseda vlády rozkaz k fyzické likvidaci Málika. Ten se ukryl hluboko v uprchlickém táboře a začal připravovat svůj zatím největší úder – bombový útok u Západní zdi. Naštěstí se nám podařilo zadržet tři šahídy dřív, než se stačili dostat k cíli. Považuje se to za zatím jediný Málikův neúspěch.“

„V létě roku 2004,“ pokračovala Dina, „začínalo být zřejmé, že izraelsko-palestinský konflikt je pro Málika už příliš malým jevištěm. Inspiroval se Jedenáctým zářím a v převlečení za ženu unikl z uprchlického tábora, aby se v Ammánu setkal s náhončím al-Káidy. Když odrecitoval baját, přísahu věrnosti Usámovi bin Ládinovi, byl tajně přepraven do Sýrie. Za šest týdnů pak přešel hranice do Iráku.

Málik byl mnohem rafinovanější než všichni ostatní příslušníci irácké al-Káidy,“ řekla Dina. „Roky pracoval na zdokonalení svého řemesla v konfrontaci s těmi nejsilnějšími protiteroristickými útvary světových velmocí. Nejenže byl expertem na výrobu výbušnin, ale uměl své šahídy dostat i za ta nejpřísnější bezpečnostní opatření. Je považován za strůjce těch nejkrvavějších a nejokázalejších útoků povstalců. Jeho vrcholným počinem byla jednodenní vlna sebevražedných útoků v jedné bagdádské šíitské čtvrti, kde zemřelo přes dvě stě lidí.

Málikovou poslední smrtící vizitkou v Iráku byl bombový útok na šíitskou mešitu, v níž našlo smrt padesát věřících. V té době už byl terčem masivní pátrací akce speciální zásahové jednotky Task Force 6-26, která operovala pod společným velením americké armády a zpravodajských služeb. Deset dní po útoku jednotka zjistila, že se Málik se dvěma dalšími předáky al-Káidy ukrývají v jednom domě asi patnáct kilometrů severně od Bagdádu. Ještě tentýž den v noci na objekt zaútočily americké stíhačky F-16 a zasáhly jej dvěma laserově naváděnými střelami, při prohledávání trosek se však našly pouze ostatky dvou mužů. A žádné nepatřily Málikovi al-Zubairovi.

Zřejmě z domu unikl pár minut před leteckým zásahem,“ řekla Dina. „Později se svým druhům svěřil, že dostal od Alláha vnuknutí, aby uprchl. Tato událost jen posílila jeho víru, že byl Bohem povolán, aby vykonal velké věci.

Tehdy Málik usoudil, že je na čase vstoupit na mezinárodní scénu. Zalíbilo se mu vraždit Američany v Iráku a dostal chuť zabíjet je i v jejich rodné vlasti. Vydal se tedy do Pákistánu, aby zde hledal podporu a prostředky přímo v ústředí al-Káidy. Bin Ládin mu pečlivě naslouchal – a pak jej vyrazil.

Má se ale za to,“ doplnila Dina vzápětí, „že za rozhodnutím poslat Málika domů s prázdnýma rukama stál ve skutečnosti Ajmán al-Zawáhrí. Egypťan měl proti Západu několik slibně rozjetých akcí a nepřál si, aby mu je ohrozil nějaký palestinský výrostek ze Zarqá.“

„Málik tedy pokračoval do Jemenu a nabídl své služby Rašídovi?“ zeptal se Gabriel.

„Přesně tak.“

„Důkazy,“ naléhal Gabriel. „Jsou pro to nějaké důkazy?“

„Já jsem zpravodajský analytik,“ pravila Dina bez známky obhajoby, „sotva kdy si můžu dovolit luxus nezvratného důkazu. To, co vám tu předkládám, je hypotéza založená na několika relevantních faktech.“

„Například?“

„Například Damašek,“ řekla. „Na podzim dva tisíce osm dostal Ústav od svého člověka v syrské rozvědce informaci, že se Málik ukrývá právě tam a přemisťuje se mezi několika tajnými úkryty v bytech, které vlastní různí členové al-zubairského klanu. Na Shamronovo naléhání nás nakonec předseda vlády pověřil naplánováním Málikovy opožděné likvidace. Uzi byl tenkrát ještě šéfem speciálních jednotek. Poslal do Damašku tým operačních důstojníků, v němž byl i Michail Abramov,“ dodala Dina a pohlédla jeho směrem. „Za několik dnů už byl Málik pod nepřetržitým dohledem.“

„Pokračuj, Dino.“

„Málika nebylo snadné sledovat, jak vám může sám Michail potvrdit. Neustále měnil vzezření – vousy, brýle, klobouky, oblečení, dokonce i styl chůze –, týmu se nicméně podařilo držet s ním krok. Pozdě večer třiadvacátého října jej zahlédli, jak vchází do bytu, jenž patřil muži jménem Kemel Arwiš. Ten se rád prezentoval jako umírněný sympatizant západních hodnot, který má v úmyslu dovést své zaostalé spoluobčany do jednadvacátého století. Ve skutečnosti to ale byl kovaný islamista, který koketoval s al-Káidou a různými jejími odnožemi. Jeho schopnost pohybovat se bez podezření mezi Blízkým Východem a západními zeměmi z něj činila užitečného kurýra pro nejrůznější příležitosti.“ Dina se zadívala přímo na Gabriela. „Protože jsi měl možnost se důvěrně seznámit s Rašídovými složkami od CIA, předpokládám, že Kemelovo jméno a adresu dobře znáš.“

„Rašíd se v roce 2004 ještě v amerických službách zúčastnil slavnostní večeře, kterou pořádal Kemel ve svém bytě v Damašku,“ řekl Gabriel. „Později svým nadřízeným z CIA sdělil, že s Arwišem dlouho probírali možnosti, jak utlumit plameny džihádu.“

„Pokud je to pravda, pak.“

„Může to být jen náhoda, Dino.“

„Může, ale oba jsme byli vyškoleni, abychom nikdy nevěřili náhodám.“

„Co se stalo s operací Málik?“

„Proklouzl nám mezi prsty stejným způsobem, jakým zmizel Američanům v Bagdádu. Uzi zvažoval, že by na Kemela nasadil sledovací tým, ale nakonec to nebylo nutné. Tři dny poté, co Málik zmizel, se tělo Kemela Arwiše našlo v poušti východně od Damašku. Byla mu dopřána relativně bezbolestná smrt.“

„Málik jej nechal zabít?“

„Možná Málik, možná Rašíd. Není to nijak zvlášť podstatné. Arwiš byl malá ryba ve velkém rybníce. Doručil vzkaz a pak se stal nepohodlným.“

Gabriel nevypadal přesvědčeně. „Co máme dalšího?“

„Provedení sebevražedných pásů, které na sobě měli šahídi v Paříži, Kodani a Londýně,“ řekla. „Jsou identické s typem pásů, které Málik používal při svých útocích během druhé intifády, a ty byly pro změnu totožné s těmi, které používal v Bagdádu.“

„Samo provedení sebevražedných pásů ještě nemusí být Málikova práce. Mohlo se šířit po stokách džihádistického podsvětí už roky.“

„Je vyloučeno, aby ten plánek Málik šířil po internetu. Zapojení kabelů, rozbuška, tvar nálože a střepiny jsou všechno jeho inovace. V podstatě mi tím sám říká, že je to on.“

Gabriel zůstal zticha. Dina zvedla obočí a zeptala se: „Ještě nějaké připomínky k náhodám?“

Gabriel narážku ignoroval. „Jaké je jeho poslední známé místo pobytu?“

„Dostali jsme nepotvrzené zprávy, že je zpátky v Zarqá. Šéf naší základny v Turecku zaslechl, že si žije na vysoké noze v Istanbulu. Nakonec to ale byla falešná zpráva. Pro Ústav je Málik stále duch.“

„I duch musí mít pas.“

„Myslíme si, že cestuje na syrské doklady, které mu vystavil sám velký reformátor v Damašku. Bohužel nemáme nejmenší tušení, jaké jméno používá a jak dnes vypadá. Poslední známá Málikova fotografie je už víc jak dvacet let stará. Je nám k ničemu.“

„Existuje nějaká jeho blízká osoba, ke které bychom se mohli dostat? Nějaký příbuzný? Přítel? Starý druh z Hamásu?“

„Zkoušeli jsme to, když nám Málik zle zatápěl během druhé intifády,“ řekla Dina a zakroutila hlavou. „V Izraeli ani na námi obývaných územích nezůstali žádní al-Zubairovci a od těch, co se stále zdržují v táboře Zarqá, žádnou spolupráci rozhodně čekat nemůžeme.“ Na chvíli se odmlčela. „Jedna věc by přece jen mohla pracovat v náš prospěch.“

„A sice?“

„Mám dojem, že jejich síti pomalu docházejí peníze.“

„Odkud to víme?“

Dina ukázala na fotografii Farida Chána, útočníka z Covent Garden.

„Od něj.“

18

GEORGETOWN, WASHINGTON, D.C.

Během posledních týdnů svého nedlouhého, avšak impozantně završeného života zanechal Farid Chán – kat osmnácti nevinných duší v zemi, v níž se narodil – několik zoufalých vzkazů na jednom islámském internetovém fóru, v nichž si stěžoval, že nemá dost peněz na to, aby své sestře koupil řádný svatební dar. Zřejmě se chtěl svatbě nějak vyhnout, aby se neztrapnil. Jak ale Dina upozornila, měla jeho story jednu trhlinu. Alláh požehnal Chánovu rodinu čtyřmi potomky, všichni ovšem byli chlapci.

„Jsem si jistá, že hovořil o výplatě za své mučednictví – finanční prémii, kterou mu Málik přislíbil. Tak se to dělá v Hamásu. Ten se vždycky postará o posmrtné finanční potřeby svých šahídů.“

„Dostal nakonec ty peníze?“

„Týden před útokem poslal poslední vzkaz, v němž oznámil, že nakonec dostal prostředky na to, aby své sestře dar koupil. Nakonec se přece jen bude moci svatby zúčastnit, sláva Alláhovi.“

„Takže Málik nakonec své slovo dodržel.“

„To je pravda, ovšem až po výhrůžce, že šahíd od své mise upustí. Síť možná má k dispozici prostředky na financování dalšího kola útoků, pokud se ale Rašíd s Málikem chtějí stát druhým bin Ládinem nebo Zawáhrím…“

„Pak potřebují slušné kapitálové zázemí.“

„Přesně tak.“

Gabriel udělal krok vpřed a zahleděl se na Dininu galaxii jmen, telefonních čísel a tváří. Pak se obrátil k Lavonovi a zeptal se: „Kolik myslíš, že je potřeba na vytvoření nové džihádistické skupiny, která má opravdu celosvětový dosah?“

„Mohlo by stačit nějakých dvacet milionů,“ odpověděl Lavon. „Možná trochu víc, pokud bys jim chtěl dopřát prvotřídní ubytování a cestování.“

„To je spousta peněz, Eli.“

„Terorismus není levná záležitost.“ Lavon úkosem pohlédl na Gabriela. „Co máš za lubem?“

„Myslím, že máme dvě možnosti. Můžeme tu dál sedět, hledět na tabulky s telefonními čísly a e-mailovými adresami a doufat, že nám do klína spadne nějaká klíčová informace, nebo…“ Gabriel významně ztlumil hlas.

„Nebo co?“

„Nebo se sami zapojíme do teroristické branže.“

„A jak to asi provedeme?“

„Dáme jim peníze, Eli. Dáme jim peníze.“

Jak Gabriel členům svého týmu poněkud nadbytečně připomenul, existují dva základní druhy získávání špionážních informací. K prvnímu typu patří lidé, kteří se v profesní hantýrce označují zkratkou humint. U druhého jde o data ze signálů nejrůznějších elektronických zařízení, jako jsou radary, odposlechy telefonů, datové přenosy po internetu a podobně, jež se nazývají sigint. Ovšem možnost sledovat finanční toky v reálném čase prostřednictvím globálního bankovního systému poskytla tajným agentům třetí, významnou formu získávání citlivých dat někdy přezdívanou finint. Finint je ve většině případů neuvěřitelně spolehlivý. Peníze nelžou; jdou přesně tam, kam se jim řekne. A co víc, elektronická stopa, kterou jejich pohyb zanechá, je svou povahou snadno předvídatelná. Islámští teroristé se už dávno naučili, jak ošálit západní špionážní agentury klamavými řečmi, ale jen zřídkakdy investovali drahocenné finanční prostředky do nějakých falešných stop. Peníze obyčejně putovaly k reálným osobám, které byly zapojeny do reálných akcí. „Sledujte peníze,“ řekl Gabriel, „a ony vám osvětlí Rašídovy a Málikovy záměry jako světla letištní rampy.“

Ale jak správně na to? To byla otázka, se kterou se Gabriel a členové týmu potýkali po zbytek oné dlouhé a bezesné noci. Mazaným podvodem? Gabriel trval na svém. Ne, na to je svět džihádistů příliš izolovaný. Pokud by tým stvořil nějakého fiktivního bohatého muslimského dobrodince, teroristé by jej brzy posadili před kameru a řeznickým nožem mu uřízli hlavu. Peníze musí přijít od někoho, kdo má mezi vyznavači džihádu nezpochybnitelnou pověst, jinak peníze nikdy nepřijmou. Kde ale najít někoho, kdo by stál na obou stranách? Koho by teroristé považovali za opravdového a kdo by byl přesto ochoten spolupracovat s izraelskou a americkou rozvědkou? Zavolejme staříkovi, navrhl Jakov. S velkou pravděpodobností nějaké jméno vycucá ze svých zažloutlých prstů, a když ne, určitě bude vědět, kde hledat. Jak se nakonec ukázalo, Shamron o někom skutečně věděl a jeho jméno zašeptal ve čtyři hodiny ráno přes zabezpečenou telefonní linku Gabrielovi do ucha. Shamron už onu osobu sledoval mnoho let. Dostat se k ní bude po osobní i profesní stránce pro Gabriela velmi riskantní, Shamron však měl ve svých šuplících dostatek důkazů, které naznačovaly, že přijetí může být nakonec kladné. Přednesl svou myšlenku Uzimu Navotovi a za pár minut už byl pod ní jeho podpis. A tak byl jedním tahem Navotova zlatého pera návrat Gabriela Allona, vzpurného syna izraelské výzvědné služby, završen.

Členové týmu Barak se už mnohokrát pustili do ostré hádky, žádná se však nemohla rovnat té, která nastala onoho prosincového rána za zdmi domu na N Street. Chiara nápad vyloučila jako nebezpečnou a bláznivou hru; Dina v ní viděla plýtvání drahocenným časem a prostředky, které nakonec budou žalostně chybět. Dokonce i Eli Lavon, Gabrielův nejbližší přítel a spojenec, se na možný úspěch zatvářil značně skepticky. „Bude z toho naše verze Rašída,“ řekl. „Budeme se plácat po zádech, jak jsme mazaní. A pak nám to jednoho dne vyletí přímo před očima do vzduchu.“

K překvapení všech to byla právě Sarah, kdo se jako jediný postavil na Gabrielovu obranu. Znala totiž Shamronova kandidáta mnohem lépe než všichni ostatní a věřila v moc vykoupení.

„Ona není dcerou svého otce“ řekla Sarah. „Ona je jiná. Snaží se věci změnit.“

„To je pravda,“ upozornila Dina, „to ale neznamená, že bude souhlasit se spoluprací.“

„Nejhorší, co může udělat, je odmítnout.“

„Možná,“ řekl Lavon zasmušile. „Anebo nejhorší bude, když bude souhlasit.“

19

VOLTA PARK, WASHINGTON, D.C.

Gabriel počkal až do svítání a teprve pak zavolal Adrianu Carterovi. Carter už byl na cestě do Langley, na svou první zastávku nesnesitelně dlouhého dne. Ten se skládal z neveřejného zasedání v budově Kongresu na Capitol Hill, oběda s delegací kolegů z Polska a konečně odpolední porady protiteroristických stratégů v takzvané krizové místnosti v západním křídle Bílého domu, jíž nepředsedal nikdo jiný než James McKenna. Večer krátce po šesté se Carter na Q Street vysoukal z obrněného terénního cadillacu a v pološeru vstoupil do Volta Parku. Gabriel čekal na lavičce u tenisových kurtů a zvednutým límcem kabátu se chránil před zimou. Carter si k němu přisedl. Obrněný vůz postával s běžícím motorem na ulici a tvářil se nenápadně jako velryba uvízlá na mělčině.

„Mohu?“ zeptal se Carter a vylovil z kapsy kabátu dýmku s váčkem tabáku. „Měl jsem dnes krušné odpoledne.“

„Copak, McKenna?“

„Vlastně se nás svou přítomností rozhodl poctít sám pan prezident a mám takový dojem, že ho vůbec nezajímalo, co jsem mu chtěl říct.“ Vypadalo to, jako by Carter všechny své pozoruhodné schopnosti právě soustředil na napěchování dýmky. „Už jsem měl tu čest být za dobu své služby seřván čtyřmi americkými prezidenty. A zatím to nikdy nebylo nic příjemného.“

„Co je za problém?“

„Národní bezpečnostní služba pochytila pár hlášek, které poukazují na brzký útok. Prezident chtěl znát přesné podrobnosti včetně místa, času a provedení. Když jsem mu nedokázal odpovědět, rozčílil se.“ Carter si zapálil dýmku a na okamžik ozářil své ztrhané rysy. „Ještě před dvanácti hodinami bych nad nimi mávl rukou. Ovšem teď, když vím, že máme co do činění s Málikem al-Zubairem, už tak optimistický nejsem.“

„Jakmile se protiteroristický důstojník začne cítit optimisticky, obvykle začnou umírat nevinní lidé.“

„To máš pořád tak povzbudivou náladu?“

„Mám za sebou pár dlouhých dnů.“

„Je si Dina opravdu jistá, že je to on?“

Gabriel mu převyprávěl základní prvky její hypotézy: nezdařený pokus o získání bin Ládinovy podpory, setkání s Kemelem Arwišem v Ammánu a specifická konstrukce Málikových sebevražedných pásů. Carter už další důkazy nepožadoval. V minulosti si musel vystačit s daleko vágnějšími fakty a právě na tyto čekal už dlouho. Málik byl typ teroristy, kterého se Carter nejvíce obával. A Málik ve spojení s Rašídem byla vzkříšená noční můra.

„Jen pro zajímavost,“ řekl, „nikdo na protiteroristickém si zatím Rašída s Málikem nespojil. Dina na to kápla první.“

„To je u ní normální.“

„Jak by měl člověk jako já s takovou informací naložit? Mám ji poskytnout analytikům, kteří potí krev v útrobách hlavního stanu CIA? Nebo svému nadřízenému a prezidentovi?“

„Pokud mi dotyčný nechce zkazit celou operaci, pak si takovou informaci nechá pro sebe.“

„Co je to za operaci?“

Gabriel vstal a odvedl Cartera přes park k další lavičce s výhledem na prázdné dětské hřiště. Naklonil se Carterovi k uchu, a zatímco osiřelá houpačka mdle vrzala v lehkém vánku, nastínil mu svůj plán.

„Cítím v tom Ariho Shamrona.“

„Oprávněně.“

„O co ti přesně jde? Věnovat příspěvek na nějakou islámskou charitu?“

„Vlastně nám jde o něco mnohem cílenějšího.“

„Chcete naplnit pokladničku přímo Rašídovi?“

„Něco podobného.“

Vítr se pohnul ve větvích stromů kolem hřiště a spustil spršky ovadlých listů. Carter si jeden setřel z ramene a pokračoval: „To bude trvat strašně dlouho.“

„Trpělivost je příkladná vlastnost, Adrianě.“

„To ovšem neplatí tady ve Washingtonu. My tu máme rádi hned všechno hotové.“

„Máš tedy nějaký lepší nápad?“

Zatvrzelým mlčením dal Carter najevo, že nikoli. „Je to zajímavé,“ připustil nakonec. „Spíš bych řekl ďábelská lest. Pokud bychom se stali hlavním sponzorem Rašídovy sítě…“

„Pak by byla naše, Adrianě.“

Carter poklepal dýmkou o hranu lavičky a pomalu ji dosypal tabákem. „Nenechme se ale zbytečně strhnout. Tento náš rozhovor je zcela bezpředmětný, pokud nedokážete přesvědčit nějakého zámožného muslima s vyhlášenou pověstí mezi džihádisty, aby pro vás pracoval.“

„Neřekl jsem, že to bude snadné.“

„Evidentně už ale máte v rukávu nějakého kandidáta.“

Gabriel se podíval směrem k basketbalovému hřišti, kde se pomalu procházel člen Carterovy ochranky.

„Copak?“ zeptal se Carter. „Ty mi nevěříš?“

„Nejde o tebe, Adrianě. Jde o těch zbývajících osm set tisíc lidí z vaší branže s prověrkami na přísně tajné.“

„Pořád ještě umíme třídit informace.“

„To vysvětli svým přátelům a spojencům, kteří vám dovolili postavit si na jejich území tajná vězeňská zařízení. Jsem si jistý, že jste jim slíbili, že ten program zůstane přísně tajný. Jenže ve skutečnosti se o něm za chvíli mohl dočíst každý z titulní stránky Washington Postu.“

„Máš pravdu,“ řekl Carter mrzutě. „Myslím, že jsem něco takového taky četl.“

„Ten člověk, o kterém uvažujeme, pochází ze země, která má s tou vaší velmi blízké vazby. Kdyby se někdy ukázalo, že pracoval pro nás…“ Gabriel snížil hlas. „Pak by se škody neomezily pouze na problémový novinový článek. Umírali by lidé, Adrianě.“

„Tak mi alespoň prozraď, co máš v plánu dál.“

„Musím v New Yorku vyhledat jednu přítelkyni.“

„Znám ji?“

„Jenom podle jména. Kdysi pracovala jako investigativní reportérka pro londýnský Financial Journal. Dnes pracuje pro CNBC.“

„S novináři zásadně nespolupracujeme.“

„Ta zásada u nás neplatí. A jak oba dobře víme, tohle je izraelská operace.“

„Jenom dávej dobrý pozor, kam šlapeš. Byli bychom velmi neradi, kdyby ses objevil ve večerních zprávách.“

„Ještě nějaká další užitečná rada?“

„Ty hlášky, co se k nám dostaly, mohou být neškodné nebo záměrně klamavé,“ řekl Carter a postavil se. „Ale stejně tak mohou být pravdivé.“

Bez dalšího slova se otočil a vykročil zpět ke svému cadillaku, u něhož hlídkoval bodyguard. Gabriel zůstal sedět na lavičce a pozoroval, jak se prázdná houpačka kolébá ve větru. Po několika minutách se zvedl, vyšel z parku a pokračoval po mírně se svažující Čtyřiatřicáté ulici na jih. S hlukem kolem něj prosvištěly dva motocykly se štíhlými muži v černých přilbách a zmizely ve tmě. V té chvíli Gabrielovi z paměti vystoupil obraz – byla to silně rozrušená žena s havraními vlasy, která klečela nad tělem svého otce na nábřeží Saint-Pierre v Cannes. Zvuk motorek se rozptýlil a s ním i vzpomínka na tu ženu. Gabriel zabořil ruce hluboko do kapes svého kabátu, pokračoval v chůzi, a zatímco ze stromů kanuly slzy zlatavého listí, nemyslel vůbec na nic.

20

PALISADES, WASHINGTON, D.C.

V tentýž okamžik zastavilo auto před domem s prkennou fasádou ve washingtonské čtvrti Palisades. Zelený Ford Focus patřil stejně jako onen dum Ellisi Coylovi z CIA. Byla to drobná stavba, spíše chata než dům, a Coyla zahnala do velmi tíživé finanční situace. Po mnoha letech strávených služebně za oceánem se chtěl konečně usadit v nějaké cenově dostupné čtvrti v severní Virginii, Norah však trvala na tom, že budou žít v hlavním městě, aby to měla co nejblíže do práce. Coylova manželka byla dětská psycholožka; vždycky mu to připadalo poněkud zvláštní, protože nikdy nepřivedla na svět vlastní potomky. Zaměstnání měla skutečně za rohem, jen čtyři bloky chůze po třídě MacArthur Boulevard, což výrazně kontrastovalo s Coylovým dvojnásobným každodenním trmácením přes řeku Potomac. Nějakou dobu se v autě snažil poslouchat relaxační hudbu, aby uklidnil nervy, ale zjistil, že jej ty unylé zvuky New Age naopak ještě víc rozčilují. Teď si oblíbil knihy namluvené na kazetě. Zrovna nedávno doposlouchal úžasný životopis Winstona Churchilla od Martina Gilberta. Díky rekonstrukci viaduktu Chain Bridge mu to netrvalo ani týden. Coyle vždycky obdivoval Churchillovu rozhodnost. A nedávno byl i Coyle chlapsky rozhodný.

Vypnul motor. Musel parkovat na ulici, protože dům, za který zaplatil skoro milion dolarů, neměl ani garáž. Doufal, že mu ta dřevěnice poskytne předmostí do hlavního města, stane se určitým přechodným stanovištěm, které pak vymění za něco většího v přilehlém Kentu, Spring Valley nebo snad i Wesley Heights. Místo toho ale jen zoufale přihlížel, jak ceny nemovitostí stoupají do výšin, kam již jeho úřednický plat nedosáhl. Pouze ti nejbohatší – vydřidušští právníci, zkorumpovaní lobbisté či slavní novináři, kteří se každou chvíli naváželi do jeho zaměstnavatele – si mohli dovolit v takových čtvrtích platit hypotéky. Dokonce i v Palisades se starobylé dřevěné domky nemilosrdně strhávaly a na jejich místě vznikala bizarní panská sídla. Coylův soused, úspěšný právník Roger Blankman, si nedávno postavil pseudosecesní obludnost, která vrhala studený stín na jeho kdysi prosluněný jídelní kout. Blankmanovi nevychovaní spratci se co chvíli Coylovi proháněli po pozemku, stejně jako čety zahradních stylistů, kteří neustále vylepšovali kontury jeho jalovců a živého plotu. Coyle mu ty laskavosti oplácel tím, že mu trávil výstavní netýkavky. Odjakživa fandil tajným operacím.

Teď seděl bez hnutí za volantem a hleděl do světla, které vycházelo z kuchyně. Dokázal si živě představit, jaká scéna bude vzápětí následovat, neboť večer co večer bývala prakticky neměnná. Norah bude sedět u stolu se svou první skleničkou merlota, probírat se poštou a poslouchat nějaký úmorný program z veřejnoprávního rádia. Vtiskne mu nepřítomný polibek a připomene mu, že je potřeba vyvenčit Lucy, jejich černého labradorského retrívra. Pes, stejně jako dům zrovna ve čtvrti Palisades, byl nápad Nory, přesto se starost o jeho pravidelné vyprazdňování nějakým řízením přesunula na Coyla. Lucy měla ve zvláštní oblibě Battery Kemble Park, návrší s hustým porostem, kterému se ženy bez doprovodu raději vyhýbaly. Někdy, když Coyle cítil obzvláště odbojnou náladu, nechával psí výkaly ležet na trávníku. Páchal i jiné vzpurné skutky – ty však před svou ženou a kolegy z Langley tajil.

Jedním z nich byla Renate. Setkali se před rokem v jednom hotelovém baru v Bruselu. Coyle tam byl vyslán na schůzi západních protiteroristických důstojníků a fotografka Renate přijela z Hamburku, aby pořídila snímky na jakousi humanitární kampaň pro svůj časopis. Ty dvě noci, které spolu prožili, byly nejvášnivější v celém životě Ellise Coyla. Znovu se setkali za tři měsíce, když si Coyle vymyslel služební cestu a na náklady daňových poplatníků vyrazil do Berlína; Renate mu návštěvu oplatila hned další měsíc, kdy přiletěla do Washingtonu nafotit zasedání Světové banky. Jejich milostný život dosáhl dalšího vývojového stupně a jejich vzájemná náklonnost se ještě prohloubila. Svobodná Renate naléhala, aby od své ženy odešel. Coyle jí se slzami v očích přiznal, že nic by si nepřál víc. Potřeboval ale zařídit ještě jednu věc. Nějakou chvíli to sice potrvá, vysvětloval jí, ale nebude to nic složitého. Coyle měl přístup k tajemstvím – tajemstvím, které mohl přetavit ve zlato. Jeho dny v Langley se chýlily ke konci. A stejně tak i večery, kdy se bude vracet k Noře a jejich dřevěnému domku v Palisades.

Vystoupil z auta a vešel dovnitř. Norah na sobě měla ošuntělou plisovanou sukni, tlusté punčochy a půlkruhové brýle, které jí podle Coylova mínění vůbec neslušely. Přijal její letmý polibek, a když mu připomněla, že je třeba vyvenčit Lucy, odpověděl: „Jistě, drahá.“

„A nebuď venku dlouho, Ellisi,“ řekla a zamračila se na složenku za elektřinu. „Víš, jak je mi smutno, když jsi pryč.“

Coyle využíval metody, které jej naučili v práci, jak v sobě utlumit pocit viny. Když vyšel před dům, byl mu dopřán pohled na souseda Blankmana, který právě zajížděl do jedné ze tří garáží obřím mercedesem. Lucy tiše zavrčela a pak Coyla zatahala směrem k MacArthur Boulevard. Na druhé straně široké ulice byl vstup do parku. Hnědá dřevěná cedule upozorňovala na zákaz vjezdu kol a na nutnost držet psy neustále na vodítku. U paty cedule byla křídou zaznačená jakási značka, částečně zastíněná trsem trávy. Coyle pustil Lucy z vodítka a sledoval, jak se zběsile vřítila do parku. Pak značku setřel špičkou boty a vydal se za psem.

Část druhá

INVESTICE

21

NEW YORK CITY

Pozoruhodně přesná verze znepokojivých zvěstí o chystaných teroristických útocích se objevila na druhý den ráno v deníku New York Times. Gabriel se do ní začetl na palubě rychlovlaku Acela Express z Washingtonu do New Yorku. Jeho spolucestující z vedlejšího sedadla, jistá washingtonská politická konzultantka, strávila celou cestu pokřikem do mobilního telefonu. Každých třicet minut prošel vozem policista v polovojenské uniformě a se psem cvičeným na vyhledávání výbušnin. Vypadalo to, že resort vnitřní bezpečnosti si konečně uvědomil, že vlaky společnosti Amtrak představují pro stále se vzmáhající teroristické útoky snadný cíl.

Když Gabriel vycházel z nádraží Penn Station, přivítal jej pichlavý déšť. I přesto následující hodinu strávil procházkou ulicemi v centru Manhattanu. Na rohu Lexington Avenue a Východní třiašedesáté ulice zahlédl Chiaru, která si prohlížela výlohu s obuví a k pravému uchu tiskla mobilní telefon. Pokud by jej držela u levého ucha, znamenalo by to, že je Gabriel sledován. Pravé ucho znamenalo, že je vzduch čistý a může pokračovat přímo k cíli.

Prošel další tři bloky až na Pátou avenue. Dina už posedávala na kamenné zídce, která lemovala hranici Central Parku, a kolem krku měla ovázanou černobílou kafíju. Jen pár kroků na jih si Eli Lavon od pouličního prodavače kupoval limonádu. Gabriel jej bez jediného slova minul a pokračoval ke Stánkům s levnými knihami na Východní šedesáté ulici. U jednoho ze skládacích pultů stála osamělá atraktivní žena, jako by si krátila čas před schůzkou s přítelem.

Když k ní Gabriel přistoupil, nechala zrak několik vteřin spuštěný k zemi a pak na něj dlouhou chvíli mlčky zírala. Měla tmavé vlasy, olivovou pleť a široké hnědé oči. Tvář jí oživoval odměřený úsměv. Nebylo to poprvé, co měl Gabriel nepříjemný pocit, že si jej prohlíží postava z obrazu.

„Bylo nutné, abych jela tou děsnou podzemkou?“ zeptala se Zoe Reedová popuzeně svým snobským londýnským přízvukem.

„Museli jsme mít jistotu, že vás nikdo nesleduje.“

„Počítám, že když jste tu, tak nikdo.“

„Jste čistá.“

„Tak to jsem si oddechla,“ řekla čtverácky. „V tom případě byste mě mohl vzít k Pierrovi na drink. Jsem už od šesti na nohou.“

„Obávám se, že pro takové místo máte až příliš známý obličej.

V Americe už jste docela hvězda.“

„To jsem byla vždycky,“ odpověděla laškovně. „Pouze se to nepočítá, dokud nejste v televizi.“

„Slyšel jsem, že prý budete mít dokonce svou vlastní show.“

„Přímo v hlavním vysílacím čase. Má to být takový zábavný diskusní pořad zaměřený na světové dění a byznys. Nechcete se ukázat v pilotním díle?“ Snížila hlas a spiklenecky dodala: „Aspoň budeme moci světu konečně říct, jak jsme zametli s íránskými jadernými ambicemi. Ten příběh má vše, co k pořádnému taháku patří. Chlapec potká dívku, svede ji, ona mu ukradne tajemství a pak je předá izraelské tajné službě.“

„Myslím, že by tomu nikdo neuvěřil.“

„Ale v tom je krása amerického televizního zpravodajství. Nemusí být věrohodné, hlavně že je poutavé.“ Setřela si kapku deště z tváře a zeptala se: „Čemu vděčím za tu čest? Doufám, že mi zase nebudete v zájmu národní bezpečnosti diktovat, co mohu a nesmím zveřejňovat.“

„To já nedělám.“

„Vy ne, ale znám vám podobné.“ Zvedla z pultu nějaký román a ukázala obálku Gabrielovi. „Už jste jej četl? Ta hlavní postava je vám dost podobná – náladový, egoistický, ale je citlivý, čemuž ženy nedokážou odolat.“

„Já dávám přednost něčemu takovému“ řekl a ukázal na sešlou monografii o Rembrandtovi.

Zoe se zasmála. „Jestli dovolíte, ráda bych vám ji koupila.“

„To je od vás velmi pozorné, ale nevešla by se mi do příručního zavazadla, navíc už ji mám.“

„To se nedivím.“ Vrátila knihu na místo a s předstíranou nenuceností obrátila zrak směrem k Páté avenue. „Jak vidím, přivedl jste si s sebou i své věrné pomocníky. Jestli si dobře vzpomínám, v té vaší tajné skrýši v Highgate jste jim říkal Max a Sally. Jestli chcete znát můj názor, tak to nejsou moc povedená krycí jména. Hodí se spíš pro párek jorkšírských teriérů než pro dva profesionální agenty.“

„V Highgate jsou jen samé obyčejné domy, Zoe, nezapomínejte.“

„Ano, já vím. Byl to jen takový zlý sen.“ Podařilo se jí vyloudit kraťoučký úsměv. „Nebylo to nakonec tak zlé, Gabrieli, co myslíte? Vlastně to běželo všechno hladce, až na ten konec. Stejně to chodí i v milostných příbězích. Vždycky končí katastrofou a jeden z dvojice vždycky odchází zraněný. Obvykle ta ženská půlka.“

Vzala do ruky Rembrandtovu monografii a listovala jí, dokud nedošla k reprodukci obrazu nazývaného Portrét mladé ženy. „Na co podle vás myslí?“ zeptala se.

„Je zvědavá,“ odpověděl Gabriel.

„Na co?“

„Na to, proč se muž z její nedávné minulosti znovu objevil bez ohlášení.“

„A proč?“

„Potřebuje od ní laskavost.“

„Když jí o totéž žádal posledně, málem to nepřežila.“

„Tentokrát to nebude tak riskantní.“

„O co tedy půjde?“

„O zajímavý námět pro její nový diskusní pořad.“

Zoe zavřela knihu a vrátila ji na místo. „Poslouchá. Ale nesnažte se ji podfouknout. Nezapomínejte, Gabrieli, že je to jediná osoba na tomhle světě, která pozná, když lžete.“

• • •

Když vešli do parku, přestalo pršet. Prošli kolem Delacortových hudebních hodin a pokračovali až k dolnímu konci Aleje literátů. Většinu času Zoe s potlačovaným mlčením naslouchala a přerušila Gabriela jen tehdy, když chtěla něco zpochybnit nebo blíže vysvětlit. Své otázky kladla s pronikavou rozvahou a prozíravostí, jež z ní učinily jednu z nejuznávanějších a nejobávanějších světových reportérek. Za svou velkolepou kariéru se Zoe Reedová dopustila pouze jediného přehmatu – zamilovala se do okouzlujícího švýcarského miliardáře, který, aniž by to tušila, prodával zakázaný jaderný materiál íránské islámské republice. Zoe se však ze svého hříchu vykoupila, když svolila ke spolupráci s Gabrielem a jeho spojenci z britské a americké tajné služby. Výsledkem operace byl smutný konec íránského jaderného programu.

„Takže do sítě vpravíte valutové sérum,“ řekla, „které s trochou štěstí doputuje tepnami až do samotné hlavy.“

„Nedokázal bych to říct výstižněji.“

„A co se stane pak?“

„Pak tu hlavu uřízneme.“

„Co si pod tím mám představit?“

„To bude zcela záviset na okolnostech.“

„Nenapínejte mě, Gabrieli.“

„Může to znamenat zatčení špiček sítě, Zoe. Nebo něco radikálnějšího.“

„Radikálnějšího? Opravdu elegantní eufemismus.“

Gabriel se zastavil před sochou Shakespeara, neřekl však nic.

„Nechci mít nic společného se zabíjením, Gabrieli.“

„Chtěla byste mít raději něco společného s dalším masakrem nevinných lidí, jako byl ten v Covent Garden?“

„Přece to na mě nebudete zkoušet tak průhledným způsobem.“

Gabriel to uznal sklopením hlavy. Potom uchopil Zoe za loket a odváděl ji alejí pryč.

„Zapomínáte na jednu podstatnou věc,“ řekla. „Souhlasila jsem, že s vámi a vašimi přáteli budu spolupracovat na tom Íránském případu, to ale neznamená, že jsem se zřekla svých zásad.

V jádru jsem pořád ortodoxní levičácká novinářka. A proto věřím, že se světovým terorismem bychom měli bojovat tak, abychom se nezpronevěřili svým principům.“

„Tento ušlechtilý názor je na místě, když jej vyslovíte v bezpečí televizního studia, ale ve skutečném světě se bohužel nedá uplatnit.“ Gabriel se na chvíli odmlčel a pak dodal: „Vzpomenete si občas na skutečný svět, Zoe, viďte?“

„Ještě jste mi nevysvětlil, co to má společného se mnou.“

„Rádi bychom vás s někým seznámili. Váš jediný úkol bude začít konverzaci. Pak se nenápadně přesunete do pozadí a už se na scéně neobjevíte.“

„Doufám, že budu mít stále hlavu na krku.“ Dělala si legraci, ale i tak ji na okamžik zamrazilo. „Je to někdo, koho znám?“

Gabriel vyčkal, až kolem nich projde párek milenců, potom vyslovil jméno. Zoe se zastavila a zvedla obočí.

„To myslíte vážně?“

„Víte dobře, že často nežertuji, Zoe.“

„Je to jedna z nejbohatších žen světa.“

„Právě proto.“

„A kromě toho notoricky nesnáší novináře.“

„K tomu má jistě dobré důvody.“

Zoe se znovu dala do chůze. „Vzpomínám si na ten večer, kdy jí v Cannes zabili otce. Ve zprávách říkali, že byla u toho, když jej zastřelili. Podle svědků jí prý zemřel v náručí. Muselo to být příšerné.“

„Také jsem to slyšel.“ Gabriel se podíval přes rameno a spatřil pár kroků za sebou Eliho Lavona, který si právě nesl pod pravou paží tlustý poznámkový blok a vypadal jako básník, který hledá inspiraci. „Zajímala jste se někdy o ten případ?“

„O Cannes?“ Zoe lehce přivřela víčka. „Jen zběžně.“

„A k čemu jste došla?“

„Neměla jsem nic konkrétního, co by stálo za publikování.

V londýnských finančních kruzích se tenkrát proslýchalo, že ta vražda byla nějaká vnitřní saúdská vendeta. Údajně se týkala nějakého prince z nižších příček královské rodiny, který měl nějaké opletačky s evropskou policií a hotelovým personálem.“

Podívala se na Gabriela. „Předpokládám, že mi o té záležitosti prozradíte víc.“

„Jsou věci, které vám mohu prozradit, a věci, které nemohu. Všechno je to ale pro vaši bezpečnost.“

„Stejně jako posledně, že?“

Gabriel přikývl. „Stejně jako posledně.“

Několik kroků před nimi seděla na lavičce osamocená Chiara. Když procházeli kolem ní, Zoe se jí snažila vyhnout pohledem. Šli ještě kousek dál až k pergole s popínavými visteriemi a schoulili se pod mřížovím. Když se znovu spustil déšť, vysvětlil Gabriel Zoe všechno, co potřebovala vědět.

„Co se bude dít, když se jí to náhodou znelíbí a rozhodne se informovat mé nadřízené, že pracuji pro izraelskou rozvědku?“

„Takovou hloupostí by si sama velmi zkomplikovala život. Navíc, kdo by takovému bláznivému nařčení uvěřil? Zoe Reedová přece patří k nejuznávanějším světovým žurnalistům.“

„S tímhle tvrzením by minimálně jeden švýcarský byznysmen nesouhlasil.“

„Ten vám nemusí dělat nejmenší starosti.“

Zoe se pohroužila do zamyšleného mlčení, které přerušilo až cinknutí jejího BlackBerry. Vylovila jej z kabelky a pak se mlčky s úzkostlivým obličejem zadívala na displej. Za několik vteřin zavibroval v kapse BlackBerry i Gabrielovi.

„Vypadá to, že to přece jen nebyly neškodné povídačky,“ řekl. „Pořád si myslíte, že bychom s těmi bestiemi měli bojovat tak, abychom se nezpronevěřili vašim principům? Anebo se na chvíli vrátíte do skutečného světa a pomůžete nám zachránit nevinné životy?“

„Nemám žádnou jistotu, že mi vůbec odpoví.“

„Odpoví vám, nemějte obavu,“ uklidňoval ji Gabriel. „Vám odpoví každý.“

Požádal Zoe o její telefonní přístroj. Za dvě minuty, během nichž jí do něj nahrál webovou stránku nabízející zlevněné zájezdy do Svaté země, jí ho zase vrátil.

„Mějte toto zařízení zapnuté při všech jednáních. Pokud nám budete potřebovat něco říct, stačí to vyslovit v blízkosti telefonu. Budeme vám naslouchat celou dobu.“„Stejně jako posledně?“

Gabriel přikývl. „Stejně jako posledně.“

Zoe upustila BlackBerry do své kabelky a zvedla se k odchodu. Gabriel sledoval, jak se vzdaluje v neviditelném doprovodu Lavona a Chiary. Ještě několik minut seděl a pročítal první ranní zprávy. Vypadalo to, jako by Rašíd s Málikem udělali další velký krok směrem k americké pevnině.

A nezůstane stát na kameni kámen…

22

MADRID – PAŘÍŽ

Do Madridu se vrátila dřívější nevšímavost, ale to se konečně dalo očekávat. Od krvavých výbuchů ve vlacích již uplynulo sedm let a vzpomínky na to děsivé ráno už dávno vyprchaly. Spanělé odpověděli na masakr svých občanů stažením vlastních vojenských jednotek z Iráku a vznikem takzvaného civilizačního spojenectví s islámským světem. Podle politických komentátorů se díky této strategii přesunul muslimský hněv zpátky do Ameriky, kam patřil. Španělsko se podrobilo přáním al-Káidy a věřilo, že je to uchrání před dalšími útoky.

Nálož explodovala v 21:12 na křižovatce dvou rušných ulic nedaleko náměstí Puerta del Sol. Byla sestrojena v pronajaté garáži v jedné průmyslové městské čtvrti a ukryta v dodávkovém peugeotu. Díky důmyslné konstrukci byla počáteční síla výbuchu směrována vlevo přímo do restaurace, kterou měly v oblibě španělské vládní špičky. Nebylo možné získat svědeckou výpověď toho, co se odehrálo uvnitř, protože nikdo nepřežil. Pokud by alespoň jeden člověk zůstal naživu, řekl by, že v jediném hrůzném okamžiku se všechna těla zvedla do vzduchu ve smrtícím mraku skla, příborů, střepů a krve. Celá budova se zhroutila a ve svých troskách pohřbila mrtvé a umírající.

Následky byly ničivější, než předpokládali i sami teroristé.

V celém bloku byly strženy čelní zdi činžovních domů a v jedné vteřině se tak obnažil jejich vnitřní život, který za nimi do té chvíle pokojně běžel. I ve zničených obchůdcích a bistrech umírali lidé, stromy lemující ulici přišly o všechno listí a byly vytrženy i s kořeny. Po dodávce nezůstaly žádné viditelné stopy, pouze obrovský kráter na ulici v místě, kde předtím stála. Prvních čtyřiadvacet hodin vyšetřování byla španělská policie přesvědčena, že bomba byla odpálena na dálku. Později však byly objeveny stopy šahídovy DNA, které patřily dvacetiletému nezaměstnanému marockému tesaři z madridské čtvrti Lavapiés. Ve svém videu na rozloučenou se obdivné zmínil o Jákúbu al-Mansúrovi, almohadském chalífovi z dvanáctého století, který proslul svými krvavými nájezdy do křesťanských zemí.

V takovéto příšerné kulise vytočila Zoe Reedová z americké zpravodajské stanice CNBC svůj první telefonát na oddělení pro styk s veřejností společnosti AAB Holdings, jež dříve sídlila v Rijádu a Ženevě a jež se nedávno přestěhovala na Boulevard Haussmann v devátém pařížském obvodě. Bylo deset minut po čtvrté a v Paříži bylo v souladu s předpovědí zataženo. Na dotaz nepřišla žádná bezprostřední odpověď, přesně v duchu protokolu AAB.

Časopis Forbes tuto společnost každoročně řadil do žebříčku nejúspěšnějších a nejprogresivnějších investičních společností. Založil ji v roce 1979 Abdul Azíz-Bakrí, příznivci i odpůrci jednoduše přezdívaný Zizi, jenž byl devatenáctým synem významného saúdského obchodníka, osobního bankéře a finančního poradce Ibn Saúda, prvního absolutního vládce saúdského království. Kapitálové podíly AAB byly stejně rozmanité jako výnosné. AAB se zajímala o těžbu i dopravu. AAB vyráběla léky i chemikálie, měla většinové podíly v řadě amerických a evropských bank. Realitní a hotelová divize AAB patřila k největším na světě. Zizi cestoval v pozlaceném Boeingu 747, vlastnil síť paláců od Rijádu přes francouzskou Riviéru a konče v Aspenu a plavil se po mořích na jachtě jménem Alexandria, která svou velikostí připomínala bitevní loď. Jeho sbírka impresionistů a moderního umění byla považována za nejrozsáhlejší kolekci v soukromých rukách. Krátkou dobu v ní setrvala i Marguerite Gaclietová u toaletního stolku od Vincenta van Gogha, kterou zakoupil v galerii Isherwood Fine Arts, sídlící na adrese 7-8 Mason’s Yard, St. James’s, Londýn. Prodej tehdy zprostředkovala mladá Američanka Sarah Bancroftová, která krátce působila jako Ziziho konzultantka.

Zizi byl terčem mnoha nehorázných pomluv, jež se týkaly zejména původu jeho závratného jmění. Nablýskané propagační letáky AAB jednohlasně tvrdily, že se zrodilo ze skromného dědictví, jež Zizi dostal po smrti svého otce, toto tvrzení však jeden prestižní americký hospodářský deník po podrobném prověření shledal poněkud neuspokojivým. Tvrdil, že neuvěřitelná likvidita AAB má pouze jediné možné vysvětlení: saudský dvůr ji využívá jako zástěrku, jak tiše po celém světě investovat své petrodolary. Článek Ziziho velmi pobouřil a pohrozil žalobou. Na doporučení svých právníků však brzy obrátil. „Nejlepší reakcí na takové pomluvy je slušný život,“ svěřil jednomu reportérovi z Wall Street Journalu. „A to je věc, kterou opravdu umím.“

Možná to byla pravda, nicméně ona hrstka lidí ze Západu, které se dostalo výsady dostat se do jeho blízkosti, měla vždycky pocit, že byl zvláštním způsobem neklidný. Jeho večírky bývaly opulentní, a přesto jako by Ziziho nebavily. Nekouřil ani nepil, nesnášel psy i vepřové. Modlil se pětkrát denně, a když začala v zimě saúdská poušť rozkvétat pod přívaly dešťů, uchýlil se do odlehlého tábora v Nadždu, aby tam meditoval a lovil se svými sokoly. Prohlašoval se za potomka Muhammada Abdula Wahhába, kazatele z osmnáctého století, jehož odříkavá, puritánská verze islámu se později stala oficiálním náboženstvím Saúdské Arábie. Budoval mešity po celém světě, několik dokonce i ve Spojených státech a Evropě, štědře obdarovával Palestince. Firmy, které měly zájem obchodovat s AAB, si dávaly velmi dobrý pozor, aby nikdo z těch, kdo za ně jednali, neměl židovské jméno. Proslýchalo se, že Zizi měl Židy rád ještě méně než prodělečné investice.

Jak se nakonec ukázalo, Ziziho dobročinnost daleko přesahovala jeho veřejně známé zásluhy. Býval štědrý i k organizacím, které měly vazby na islámský extremismus, a dokonce sponzoroval i al-Káidu. Nakonec překročil onu tenkou, ale jasnou linii, která oddělovala podporovatele terorismu od teroristů samotných. Výsledkem byl útok na Vatikán, po němž zůstalo víc jak sedm set mrtvých a bazilika svátého Petra v troskách. S pomocí Sary Bancroftové se Gabrielovi podařilo muže zodpovědného za tento čin vypátrat – byl to Ahmad bin Šafiq, bývalý saúdský zpravodajský důstojník – a v jednom istanbulském hotelovém pokoji jej zastřelil. A o týden později na nábřeží Quai Saint-Pierre zabil i Ziziho.

I když Zizi lpěl na saúdských tradicích, měl jenom dvě manželky, s nimiž byl už rozvedený, a jediné dítě – krásnou dceru Nadíu. Ta svého otce pochovala podle wahhábských zvyků do neoznačeného pouštního hrobu a hned poté převzala pod svou správu jeho majetek. Evropské sídlo AAB přestěhovala z nudné Ženevy do Paříže, kde se cítila doma. Několik zbožnějších zaměstnanců impéria odmítlo pracovat pod vedením ženy – zvláště takové, která nenosila závoj a nepohrdla skleničkou něčeho ostřejšího –, většina však zůstala. Pod Nadíinou taktovkou vstoupila společnost do zatím neprobádaných teritorií. Získala známou francouzskou módní značku, italského výrobce luxusního koženého zboží, většinový podíl v americké investiční bance a německou filmovou produkční společnost. Významné změny provedla i ve svém osobním majetku. V tichosti prodala mnoho otcových rezidencí i jeho Alexandrii a Boeing 747. Dnes cestovala po světě skromnějším tryskovým letounem Boeing Business Jet a vlastnila jen dva domy – elegantní sídlo na Avenue Foch v Paříži a okázalý palác v Rijádu, kam se vracela jen vzácně. Celková hodnota jmění AAB pod jejím vedením nyní převyšovala veškeré dřívější historické výsledky společnosti a Nadía al-Bakrí byla ve svých teprve třiatřiceti letech považována za jednu z nejbohatších žen světa.

Mediální obraz AAB spadal do kompetencí Nadíiny výkonné asistentky, Zachovalé padesátileté Francouzky Yvette Duboisové. Madame Duboisová se jen zřídka obtěžovala tím, aby reagovala na žádosti novinářů o rozhovor, zvláště pokud je zaměstnávaly americké agentury. Když však obdržela následný telefonát od proslulé Zoe Reedové, rozhodla, že odpověď bude na místě. Nechala utéci další den a pak jí návdavkem zavolala přímo uprostřed noci, samozřejmě newyorského času, kdy – jak předpokládala – bude paní Reedová již tvrdě spát. Z důvodů, které madame Duboisové nemohly být známy, byla Zoe zrovna v nejlepší náladě. Rozhovor, který následoval, se nesl v srdečném duchu, moc nadějí však nesliboval. Madame Duboisová vysvětlila, že nabídka na hodinový rozhovor v hlavním vysílacím čase je sice velkorysá, nicméně zcela nereálná. Paní al-Bakrí je neustále na cestách a musí řešit množství naléhavých záležitostí. Navíc paní al-Bakrí neposkytuje rozhovory, jaké by si paní Reedová představovala.

„Předáte jí alespoň moji žádost?“

„Předám,“ odpověděla Francouzka. „Ale vyhlídky jsou opravdu velmi slabé.“

„Nikoli tedy nulové,“ sondovala Zoe.

„Nebudeme se tahat za slovíčka, paní Reedová. Ani jedna z nás to nemá zapotřebí.“

Závěrečná poznámka madame Duboisové vyvolala v Cháteau Treville, zámečku z osmnáctého století, jež stál u vesnice Seraincourt severně od Paříže, výbuch vzácného smíchu. Před zvědavýma očima jej chránila čtyřmetrová zeď, měl vyhřívaný bazén, dva antukové kurty, dvaatřicet akrů udržovaného trávníku a čtrnáct zdobených ložnic. Gabriel jej pronajal jménem jistého německého výrobce špičkové techniky, který existoval pouze v hlavě právníka Ústavu, a bezodkladně zaslal účet Arimu Shamronovi na bulvár Krále Saula. Za normálních okolností by Shamron takovou přemrštěnou cenu okamžitě zarazil, tentokrát ovšem účtenku s neskrývaným zalíbením přeposlal do Langley, které na sebe vzalo závazek za uhrazení všech operačních nákladů.

Několik následujících dnů strávil Gabriel se svým týmem monitorováním chytrého telefonického přístroje Zoe Reedové, který nyní fungoval jako neúnavný elektronický vyzvědač v její kapse. Znali její přesné souřadnice, a když se pohybovala, i přesnou rychlost. Věděli, kdy si kupuje svůj ranní šálek v kavárně Starbucks, kdy uvízla v newyorské zácpě i kdy ji namíchli producenti, což se stávalo poměrně často. Ze sledování její aktivity na internetu věděli, že plánuje přestavět svůj byt na Upper West Side. Z jejích e-mailů zase vysledovali, že má mnoho virtuálních ctitelů, včetně jednoho movitého obchodníka s obligacemi, který si i přes těžké ztráty našel minimálně dvakrát denně čas, aby jí složil milostné psaníčko. I navzdory tomu úspěchu měli dojem, že Zoe není v Americe úplně šťastná. Často jim šeptala kódované pozdravy. A v noci její spánek rušily divoké sny.

Zbytku světa ovšem vysílala signál chladné nezdolnosti. A několika málo vyvoleným, kteří měli možnost sledovat její vábení francouzské tiskové mluvčí, poskytla další důkaz o tom, že je ta nejnadanější rozená špionka, se kterou se kdo z nich za celou kariéru setkal. Její řemeslná dovednost byla přímo učebnicovou kombinací skvělé techniky a nepolevující houževnatosti. Zoe lichotila, Zoe přemlouvala a na konci jednoho zvlášť hašteřivého hovoru se jí dokonce podařilo vyloudit několik slz. I tak se madame Duboisová ukázala být víc než úctyhodný protivník. Po týdnu oznámila, že jednání skončila ve slepé uličce, jen aby o dva dny později otočila o sto osmdesát stupňů a zaslala Zoe podrobný dotazník. Zoe jej v dokonalé francouzštině vyplnila a hned nazítří ráno odeslala, načež madame Duboisová zaujala pozici mlčící vysílačky. Gabrielova týmu v Cháteau Treville se zmocnila netypická bezmoc, neboť několik následujících dnů nedošlo k žádnému kontaktu. Jen Zoe to viděla optimisticky. Podobné námluvy absolvovala již mnohokrát a poznala, kdy se někdo chytil na háček. „Máme ji, vážení,“ zašvitořila jednou večer Gabrielovi na dálku, když se její BlackBerry dobíjel na nočním stolku. „Je jen otázkou času, kdy kapituluje.“

Její předpověď se nakonec ukázala jako správná, i když si Francouzka dopřála ještě dalších čtyřiadvacet hodin, než vyhlásila podmínečnou kapitulaci. Přišla formou zdráhavého pozvání. Zdálo se, že kvůli nečekanému zrušení nějaké schůzky vznikla v programu slečny al-Bakrí mezírka v čase oběda, a to už za dva dny. Bude paní Reedová ochotná v tak krátké lhůtě vážit cestu do Paříže? Jako správná profesionálka vyčkala Zoe dalších vypjatých devadesát minut, než vytočila číslo a pozvání přijala.

„Byla bych ráda, kdybychom si ujasnili jednu věc,“ řekla madame Duboisová. „Nejedná se o rozhovor. Tento oběd proběhne zcela mimo záznam. Pokud se slečna al-Bakrí bude ve vaší společnosti cítit dobře, můžeme se bavit o dalším kroku.“

„Kde se s ní mohu setkat?“

„Jak jistě chápete, slečna al-Bakrí nerada projednává obchodní věci v restauracích. Dovolili jsme si proto objednat salonek Ludvíka XV. v hotelu Crillon. Jste očekávána ve třináct třicet. Jste zvána, to je jedna ze zásad slečny al-Bakrí.“

„Má ještě nějaké další, o kterých bych měla vědět?“

„Nemá ráda otázky týkající se smrti jejího otce,“ řekla madame Duboisová. „A rovněž bych se vyhýbala tématům islámu a terorismu. Shledává je totiž nadmíru únavnými. Á tout á l’heure, paní Reedová.“

23

PAŘÍŽ

Až bude definitivně po všem, bude tým vzpomínat na období příprav jako na jedno z vůbec nejméně příjemných, které museli vytrpět. Příčinou nebyl nikdo jiný než Gabriel, jehož podrážděná nálada padla na všechny místnosti v Cháteau Treville. Hádal se nad umístěním pozorovacích stanovišť, nad záložními plány, jednu chvíli dokonce požadoval změnu místa. Za normálních okolností by neváhali a zahnali jej do patřičných mezí, nyní však cítili, že tato operace má v sobě něco, co jej udržuje v neustálé nervozitě. Dina se domnívala, že je to kvůli Covent Garden a neodbytné vzpomínce na zmařený výstřel, Eli Lavon však s touto teorií nesouhlasil. Podle něj Gabrielovu mysl netížil Londýn, nýbrž Cannes. Toho večera Gabriel přestoupil svou přísnou zásadu: zastřelil Ziziho před očima jeho dcery. Zizi al-Bakrí, sponzor masových vražd, si zasloužil zemřít, ale Nadía, jeho jediná dcera, neměla být svědkem jeho smrti.

Pouze Zoe zůstávala ušetřena poryvů špatných Gabrielových nálad. Poslední den strávila v poklidu v New Yorku a následujícího dne v pět třicet odpoledne nastoupila do letu číslo 17 společnosti Air France do Paříže. Jako zkušená cestovatelka si sbalila pouze malou cestovní tašku a kufřík s notebookem a poznámkami, jež obsahovaly i složky s vysoce utajovanými informacemi a podrobné instrukce ke strategii hovoru u zítřejšího oběda. Tyto materiály dostala Zoe krátce po startu od své spolucestující, agentky z newyorské služebny Ústavu, která si je těsně před přistáním opět převzala.

Zoe stále vlastnila britský pas, a tak bez zdržení proplula přepážkou pro občany EU a vzala si taxi do centra. Když dorazila do hotelu Crillon, bylo skoro devět; zaregistrovala se na recepci, a když si vybalila, převlékla se do sportovního a šla si zaběhat do parku Jardin des Tuileries. V jedenáct třicet se dostavila do exkluzivního kadeřnictví vedle hotelu, aby si nechala umýt a vyfénovat vlasy, a pak se vrátila do pokoje, kde se převlékla na oběd. Z pokoje odešla s velkým předstihem a za chvíli již postávala v elegantním foyeru s rukama spojenýma před sebou, aby skryla to nervózní vlnobití uvnitř, zatímco impozantní stojací hodiny odbíjely čtvrt na dvě.

Crillonu to byla poklidná část sezóny, jakési příměří mezi letními nájezdy turistů a obléháním celebrit v čase zimních svátků. Vrchní majordomus monsieur Didier stál za svou barikádou a ve zlatých brýlích zaseknutých na samé špičce svého královského nosu vypadal jako ten poslední člověk na zeměkouli, jehož by se host odvážil požádat o laskavost. Herr Schmidt, denní provozní importovaný až z Německa, postával pár kroků od recepce s telefonem u ucha, zatímco Isabelle, koordinátorka společenských akcí, nervózně pobíhala kolem naaranžovaných orchidejí v oslnivé vstupní hale. Její snažení nechával znuděný arabský obchodník, sedící kousek od výtahu, z velké části bez povšimnutí a stejně tak i dvojice milenců, jež se k sobě choulila u šálku pressa v chladivém stínu vnitřního vestibulu. Ten obchodník byl ve skutečnosti zaměstnancem bezpečnostního oddělení AAB, milence představovali Jakov a Chiara. Hotelový personál byl přesvědčen, že jde o sympatický pár z Montrealu, který si v Paříži udělal krátkou zastávku, aby utěšil nějakého přítele, který právě procházel komplikovaným rozvodem.

Když hodiny odbíjely půl, Isabelle se přesunula ke vchodu a v olověně šedém pařížském odpoledni nedočkavě vyhlížela příjezd významné osobnosti. Zoe vrhla pohled do vestibulu, kde Jakov ťukal do krabičky od sirek, jež ležela na stole. Tento předem dohodnutý signál naznačoval, že kolona – dva mercedesy s najatou ochrankou a Maybach 62 s Její Výsostí – již vyrazila od budovy AAB na Boulevard Haussmann k hotelu. Zrovna v této chvíli automobily vázly v ospalé dopravě v úzké ulici rue de Miromesnil. Jakmile se z ní vymotaly, trvalo jim to k hotelu Crillon slabých pět minut. U vchodu je již vyčkávala Isabelle s tou lépe vypadající půlkou obslužného personálu. Příslušník tajné ochranky AAB přestal předstírat nudu a vznášel se v bezprostřední blízkosti Zoe, přičemž se nijak nesnažil maskovat fakt, že je ozbrojen.

Venku se téměř jednohlasně otevřelo šest dveří aut a z nich vystoupilo šest mužů, do jednoho bývalých příslušníků elitní saúdské národní gardy. Jednoho z nich Gabriel a ostatní členové jeho týmu dobře znali: byl to Rafiq al-Kamal, bývalý šéf Ziziho osobní ochranky, jenž nyní vykonával tutéž funkci pro jeho dceru. Byl to právě tento urostlý muž, který tentýž den časně ráno provedl důkladnou prohlídku hotelu. A byl to al-Kamal, jdoucí ve vzdálenosti jednoho poslušného kroku za Nadíou, která nyní vcházela do foyeru, v němž již stála Zoe s porcelánovým úsměvem na tváři a srdcem prudce bušícím do žeber.

V archívech u Krále Saula mají mnoho fotografií Nadíi v mladší verzi nebo – jak s oblibou říkával Eli Lavon – Nadíi před pádem. Zoe jich pár zhlédla během letu z New Yorku. Byla na nich zachycena nedůtklivá, asi pětadvacetiletá žena, jež se vyznačovala jakousi temnou krásou, rozmazleností a povýšeností. Kouřila cigarety a popíjela alkohol za otcovými zády a v rozporu s učením proroka Mohameda obnažovala své tělo na těch nejoslnivějších plážích světa. Smrt jejího otce poněkud vzpřímila její držení těla a do tváře vlila vážnější tón, nepřipravila ji ale ani o zrnko její krásy. Na sobě měla zářivé šaty v odstínu zimní běloby, černé vlasy jí visely rovně mezi lopatkami jako saténová pelerína. Měla široké, téměř černé oči a dlouhý rovný nos. Karamelovou kůži jejího krku zdobily pravé perly, parfém byl omamnou směsí jasmínu, levandule a slunce. Ruka, kterou sevřela dlaň Zoe, byla studená jako mramor.

„Mám radost, že vás konečně poznávám,“ řekla Nadía tónem, v němž se neodráželo nic jiného než nesmírné bohatství. „Už jsem o vaší práci hodně slyšela.“

Poprvé se usmála, bylo to však opatrné gesto, které se nijak nepromítlo v jejích očích. Zoe se v obležení bodyguardú cítila poněkud klaustrofobicky, Nadía se však chovala, jako by jejich přítomnost vůbec nevnímala.

„Omlouvám se, že jste se musela tak narychlo vypravit do Paříže.“

„To není nutné, slečno al-Bakrí.“

„Nadío,“ pronesla a její úsměv nebyl už předstíraný. „Chci, abyste mi říkala Nadío.“

Al-Kamal se už nedočkavě snažil skupinku přesunout z foyeru a stejně neklidně vypadala i madame Duboisová, jež se začala houpat na špičkách. Zoe náhle na svém lokti ucítila ruku, která ji lehce postrkovala k výtahu. Vtěsnala se do přeplněné kabiny vedle Nadíi a její tělesné strážce a musela lehce stočit ramena, aby se vůbec zavřely dveře. Vůně jasmínu a levandule ve stísněném prostoru působila téměř halucinogenně. V Nadíině dechu byly cítit nezřetelné stopy její poslední cigarety.

„Jezdíte do Paříže často, Zoe?“

„Ne tolik, co dřív,“ odpověděla.

„Už jste někdy pobývala v Crillonu?“

„Ne, dnes tu jsem poprvé.“

„Bude mi ctí, když mi přenecháte veškeré náklady za pobyt.“

„Obávám se, že to nebude možné,“ řekla Zoe se zdvořilým úsměvem.

„Je to pro mne opravdu maličkost.“

„Navíc by to nebylo etické.“

„Pročpak?“

„Mohl by vzniknout dojem, že od vás přijímám jistou protislužbu za příznivý mediální obraz. To se v seriózní žurnalistice nedělá.“

„Říkáte v seriózní žurnalistice? Měla jsem dojem, že nic takového neexistuje.“

„I tady se dá občas narazit na slušnou firmu.“ Zoe se pokusila vyloudit důvěrný úsměv.

„A ta vaše k těm seriózním taky patří?“

„Věřím, že ano,“ odpověděla Zoe. „Vlastně bych se cítila mnohem lépe, kdybych na oběd mohla pozvat já vás.“

„O tom nemůže být řeč. A navíc,“ dodala Nadía, „nemyslím si, že by se slovutná Zoe Reedová nechala uplatit jedním pařížským obědem.“

Zbytek cesty už jen mlčely. Když se nakonec dveře výtahu s chrastěním otevřely, al-Kamal nejprve obhlédl chodbu, než obě ženy rázně odvedl do salonku Ludvíka XV. Klasický francouzský nábytek v místnosti byl přestavěn tak, aby vyvolal dojem elegantní soukromé jídelny. Před vysokými okny s výhledem na náměstí Svornosti byl stůl prostřený pro dvě osoby. Nadía souhlasně přehlédla celý prostor a pak zhasila jedinou svíci, která hořela uprostřed stříbra a křišťálu. Pak pohybem svých temných očí naznačila Zoe, aby se usadila ke stolu. Následovalo několik trapných okamžiků vyplněných rozkládáním ubrousků, kradmých pohledů a zastřených hovorů – ve francouzštině i arabštině. Nakonec se na naléhání Nadíi všechen personál stáhl do chodby za dveře i s madame Duboisovou, která se tvářila očividně nesvá, že musí nechat svou paní o samotě s krvelačnou novinářkou. Someliér nalil Nadíi do skleničky několik kapek montrachetu. Nadía se zatvářila souhlasně a pak se zadívala na telefon, který ležel vedle Zoe na stole jako nevítaný host. „Vadilo by vám, kdybyste jej vypnula?“ zeptala se a snažila se svou žádost odlehčit. „Pokud jde o moderní vynálezy, člověk se před nimi nemůže mít nikdy dost na pozoru. Nikdy nevíte, kdo poslouchá.“

„Samozřejmě, rozumím,“ přitakala Zoe.

Nadía položila skleničku na stůl a řekla: „To jsem ráda.“

Kdyby v místnosti nebyl pečlivě ukrytý miniaturní vysílač, byla by tato tři nevinná i zlověstná slova nadlouho poslední, jež by muž středního vzrůstu nervózně přecházející po místnostech jednoho zámku severně od Paříže zaslechl. Stačilo však pár úderů do klávesnice jeho notebooku, aby se zvukový přenos jen s nepatrným přerušením obnovil. Mladý pár z vestibulu již odešel a jeho místo zaujaly dvě pětatřicetileté ženy. Jedna měla vlasy barvy pískovce a statné boky, druhá tmavé vlasy a lehce kulhavou chůzi. Předstírala, že si čte v exkluzivním pařížském módním magazínu; pomáhalo jí to zmírnit tikání hodin, které jí bez ustání běželo v hlavě.

24

PAŘÍŽ

Získávání lidí pro spolupráci s tajnou službou je občas jako milostné svádění, někdy hraničí s vydíráním a jindy připomíná balet mrzáků. Ale dokonce i Ari Shamron, který se v tajném světě pohyboval déle než všichni ostatní, musel později přiznat, že se nikdy nesetkal s ničím podobným, jako bylo naverbování Nadíi al-Bakrí. Zahajovací akt poslouchal přes zabezpečenou telefonní linku u Krále Saula a prohlásil jej za jedno z nejzdařilejších mistrovských děl práce v terénu, jakého kdy byl svědkem. Bylo to zvláště vysoké ocenění vzhledem k tomu, že osoba, která se o ně zasloužila, zastupovala profesi, pro niž měl Shamron vždy jen opovržení.

Gabriel svoji naháněčku instruoval, aby postupovala pomalu. A ona se jeho pokynů držela. Během první hodiny schůzky, kdy do hotelového salonku vcházeli a zase z něj vycházeli mlčenliví číšníci, se Zoe zdvořile vyptávala Nadíi na změny, které provedla v investičním schématu AAB, a na nesnáze, jež jí připravila nekončící globální recese. K velkému Gabrielovu překvapení se ze samotářské saúdské dědičky vyklubala podmanivá a přímočará společnice, která se jevila mnohem vyspělejší, než napovídal její mladistvý věk. Vlastně se v konverzaci neobjevila ani známka napětí, dokud se Zoe nenuceně nezeptala, jak často jezdí Nadía do Saúdské Arábie. Otázka vyvolala první nepříjemnou pauzu, přesně jak Gabriel očekával. Nadía se na okamžik zadívala na Zoe svýma bezednýma černýma očima a pak odpověděla svou otázkou.

„Vy jste už někdy byla v Saúdské Arábii?“

„Jednou,“ odpověděla Zoe.

„Pracovně?“

„Z jiných důvodů mí krajané do Saúdské Arábie snad ani nejezdí.“

„To máte pravdu.“ Výraz v Nadíině obličeji byl o něco přístupnější. „Kde jste byla?“

„Strávila jsem dva dny v Rijádu, pak jsem pokračovala do pouště Rub al-Chálí, kde jsem navštívila nový naftový vrt saudského Aramca v Sajbahu. Skutečně impozantní.“

„Ve skutečnosti jste to nazvala technickým zázrakem, který zajistí saúdskou nadvládu na světových trzích s ropou alespoň pro další generaci.“ Nadía se krátce usmála. „Jistě uznáte, že bych těžko souhlasila s naším setkáním, kdybych si vás předtím trochu neprověřila. Přece jen máte jistou pověst.“

„Mohu se zeptat jakou?“

„Býváte prý velmi nemilosrdná,“ prohlásila Nadía bez rozpaků. „Říká se o vás, že jste až puritánský nekompromisní. Ráda prý ničíte firmy a jejich majitele, kteří vybočí z řady.“

„Tuto práci už nedělám. Teď pracuji v televizi. Tam se po ničem nepátrá, tam se jen mluví.“

„Nechybí vám ta živá žurnalistická praxe?“

„Myslíte novinařina?“

„Ano.“

„Tu a tam,“ připustila Zoe. „Pak se ale podívám na svůj bankovní účet a cítím se mnohem líp.“

„Proto jste tedy odešla z Londýna? Kvůli penězům?“

„Měla jsem jiné důvody.“

„Jaképak?“

„Takové, o kterých se na pracovních schůzkách obvykle nemluví.“

„To zní, jako by v tom byl nějaký muž,“ řekla Nadía smířlivým tónem.

„Jste velmi všímavá.“

„To ano.“ Nadía se natáhla po své skleničce, ale zarazila se. „Nejezdím do Saúdské Arábie často,“ přiznala náhle. „Jednou za tři čtyři měsíce, častěji ne. A když už přijedu, nezdržím se dlouho.“

„Pročpak?“

„Myslím, že důvody byste dokázala vyjmenovat sama.“ Nadía jako by svá další slova volila s větší péčí. „Islámské zákony a národní tradice jsou staré a v životě tamních lidí hrají významnou roli. Naučila jsem se proplouvat tím systémem tak, aby mi to co nejméně zasahovalo do mého byznysu.“

„A co vaše krajanky?“

„Co je s nimi?“

„Většina z nich nemá tolik štěstí co vy. Ženy se v Saúdské Arábii nepovažují za lidskou bytost, ale za majetek. Většina jich stráví svůj život zamčená za zdmi domu. Nemají dovoleno řídit auto, chodit na veřejnost bez mužského doprovodu ani bez abáje a nikábu. Nesmějí cestovat ani ve své vlastní zemi, dokud neobdrží písemné dobrozdání svého otce nebo staršího bratra. Pokud žena sešle hanbu na svou rodinu nebo se nechová podle islámských pravidel, není trestné ji pro zachování cti zabít a cizoložství je zločin, který se trestá ukamenováním. V zemi, kde se zrodil islám, nesmějí ženy navštěvovat mešity s výjimkou Mekky a Medíny, což je docela zvláštní, protože Mohamed byl tak trochu feminista. Jednejte se ženami slušně a buďte k nim laskaví, pravil Prorok, neboť jsou vašimi družkami a oddanými pomocnicemi.“

Nadía sebrala z ubrusu neviditelné smítko. „Obdivuji vaši upřímnost, Zoe. Většina novinářů by se snažila pojistit důležitý rozhovor lichotkami a vtíravými frázemi.“

„Pokud je vám to milejší, mohu se k nim snížit.“

„Mám raději upřímnost. Té v Saúdské Arábii mnoho nemáme. Vlastně se jí za každou cenu vyhýbáme.“ Nadía obrátila pohled k oknu. Venku bylo dost šero na to, aby se na sklo promítl její přízračný obraz. „Nikdy bych si nemyslela, že se tak zajímáte o poměry muslimských žen,“ řekla tlumeně. „Alespoň z vaší dosavadní práce to nijak nevyplývá.“

„Kolik jste z ní četla?“

„Skoro všechno,“ řekla Nadía. „Našla jsem v ní mnoho příběhů o zkažených byznysmenech, ale ani jeden o tíživé situaci muslimek.“

„Zajímají mne práva všech žen bez rozdílu vyznání.“ Zoe se na chvíli odmlčela a pak provokativně dodala: „Předpokládala bych, že člověk ve vašem postavení se o ně bude zajímat taktéž.“

„A proč to předpokládáte?“

„Protože máte moc a vliv, abyste se stala příkladem k následování.“

„Vedu velkou společnost, Zoe. Nemám čas ani potřebu plést se do politiky.“

„U vás to nemá smysl?“

„Co máte na mysli?“

„Politiku.“

„Jsem občanka Saudské Arábie,“ řekl Nadía. „My máme krále, ne politiku. Kromě toho na Blízkém východě je politika dost nebezpečná věc.“

„Vašeho otce zabili kvůli politice?“ zeptala se Zoe s největší opatrností. Nadía se otočila a pohlédla na Zoe. „Nevím, proč mého otce zavraždili. Zdá se, že to neví nikdo, samozřejmě kromě jeho vrahů.“

Nastalo tíživé ticho, které po několika vteřinách přerušilo otevření dveří. Do salonku vešla dvojice číšníků, kteří přinášeli podnosy s kávou a pečivem. Po nich vstoupil šéf ochranky Rafiq al-Kamal a madame Duboisová, která nervózně ťukala na sklíčko svých cartierek, jako by chtěla naznačit, že se schůzka už příliš protahuje. Zoe se obávala, že se Nadía chopí tohoto signálu jako záminky k odchodu, místo toho ale naopak panovačným gestem ruky vypoklonkovala narušitele ven. Totéž naznačila i číšníkovi s pečivem, nechala si však naservírovat kávu. Vypila ji s neuvěřitelnou dávkou cukru.

„Máte v úmyslu klást mi podobné otázky i před kamerou?

O právech saúdských žen a smrti mého otce?“

„My otázky dopředu neprozrazujeme.“

„Ale no tak, Zoe, vždyť obě dobře víme, jak to chodí.“

Zoe se na okamžik zamyslela. „Pokud bych se nezeptala na vašeho otce, brali by to kolegové novináři jako profesní selhání. Právě to z vás totiž dělá nesmírně působivou osobnost.“

„Dělá to ze mě pouze dceru bez otce.“ Nadía vytáhla z kabelky krabičku úzkých viržinek a jednu si zapálila dosti ordinérním zlatým zapalovačem.

„Byla jste s ním ten večer v Cannes?“

„Ano,“ řekla Nadía. „Jednu chvíli jsme si užívali úžasnou večeři v naší oblíbené restauraci a v další už mi na ulici umíral v náručí.“

„Viděla jste ty muže, co jej zavraždili?“

„Byli dva,“ řekla a přikývla. „Jeli na motorkách, velmi rychle a velmi zkušeně. Nejdřív jsem si myslela, že to jsou jen nějací místní mladíci, co si v parný letní večer vyrazili za zábavou. A pak jsem zahlédla zbraně. Byly to evidentně profesionálové.“ Potáhla z cigarety a vyslala ke stropu úzký sloup kouře. „Pak už bylo všechno zamlžené.“

„Podle některých svědeckých výpovědí jste na ně prý křičela, že se pomstíte.“

„Odplata je bohužel vžitý beduínský zvyk,“ řekla Nadía smutně. „Asi ji mám v krvi.“

„Musela jste svého otce velmi obdivovat,“ tlačila dál Zoe.

„To máte pravdu,“ přitakala Nadía.

„Byl také velký sběratel umění.“

„Nenasytný.“

„Počítám, že tuto vášeň jste po něm také zdědila.“

„Má sbírka umění je čistě soukromá,“ podotkla Nadía a natáhla se po šálku kávy.

„Ne zase tak soukromá, jak myslíte.“

Nadía se na ni ostře zadívala, neřekla však nic.

„Od svých zdrojů jsem se dozvěděla, že jste si minulý měsíc pořídila mimořádný přírůstek. Prý jste to byla vy, kdo na aukci v New Yorku zaplatil rekordní sumu za Rothkúv obraz.“

„Vaše zdroje nemají přesné informace, Zoe.“

„Mé zdroje jsou vždycky přesné. Prozradily mi o vás i spoustu dalších zajímavých věcí. Vyplývá z nich, že nejste až tak lhostejná k ženským právům v islámském světě, jak vypadáte. Tiše jste věnovala již miliony dolarů na boj proti násilí na ženách a na propagaci ženského podnikání, které podle vás může muslimky povznést jako nic předtím. Tím ale váš charitativní zájem nekončí. Ze svého jmění prý podporujete svobodná a nezávislá arabská média. Také se angažujete proti šíření nebezpečné wahhábské ideologie a podporujete organizace, které usilují o prosazení tolerantnější verze islámu.“ Zoe se na chvíli odmlčela. „Z toho všeho vyplývá trochu jiný obraz vaší osoby – jste odvážná žena, která se sama často proti všem snaží změnit tvář dnešního Blízkého východu.“

Nadía se pokusila vyloudit přezíravý úsměv. „Úchvatný příběh,“ řekla po chvíli. „Škoda jen, že nic z toho není pravda.“

„To je opravdu škoda,“ odpověděla Zoe, „protože jsou lidé, kteří by vám v tom rádi pomohli.“

„Co je to za lidi?“

„Takoví, co rádi zůstávají v pozadí.“

„Na Blízkém východě to obvykle znamená, že jsou to buď tajní agenti, nebo teroristé.“

„Mohu vás ujistit, že s teroristy nemají nic společného.“

„Pak to musejí být tajní agenti.“

„Jejich příslušnost bohužel neznám.“

Nadía se na ni pochybovačně podívala. Zoe jí podala kartičku. Nebylo na ní žádné jméno, pouze číslo jejího BlackBerry.

„Je to mé soukromé číslo. Musím vás požádat, abyste postupovala obezřetně. Jak víte, pohybují se kolem vás lidé, kteří vaši touhu po změně nesdílejí – vaše tělesné strážce nevyjímaje.“

„Jaký máte v této věci zájem vy, Zoe?“

„Nemám jiný zájem než získat rozhovor se ženou, které si nesmírně vážím.“

Nadía zaváhala. Pak si však kartičku vzala a zasunula ji do kabelky. V tomtémž okamžiku se dveře hotelového salonku znovu otevřely a dovnitř vstoupila madame Duboisová s Rafiqem al-Kamalem po boku. Opět si ťukala na hodinky. Tentokrát se Nadía zvedla. Když natáhla ruku k Zoe, vypadala náhle znaveně.

„Nejsem si jistá, jestli jsem připravená tu roušku odhalit,“ řekla, „ale ráda bych si vzala nějaký čas na zváženou. Mohla byste se ještě pár dní v Paříži zdržet?“

„Bude to pro mě velké utrpení,“ řekla Zoe žertem, „ale pokusím se to nějak zařídit.“

Nadía odtáhla ruku a následovala šéfa své ochranky na chodbu. Zoe v salonku ještě nějakou chvíli zůstala a pak se vrátila do svého pokoje o tři patra níže. Zapnula svůj telefon a zavolala produkčnímu do New Yorku, že musí ještě zůstat v Paříži a pokračovat v jednání. Potom BlackBerry položila na noční stolek a dlouho mlčky seděla na hraně postele. Voněla jasmínem a levandulí a vzpomínala na okamžik rozloučení s Nadíou. Její ruka byla nezvykle chladná na dotek. Byla to ruka strachu, pomyslela si Zoe. Ruka smrti.

25

SERAINCOURT, FRANCIE

Zoin telefonát do New Yorku zněl ve vysokých komnatách Cháteau Treville jako trubková fanfára. Gabriel na něj zareagoval okamžitým odesláním zabezpečené zprávy Adrianu Carterovi, po níž se AAB Holdings a její majitelka Nadía al-Bakrí staly terčem sledování Národní bezpečnostní agentury Spojených států. To znamenalo, že Carter se právě dozvěděl jméno bohaté muslimky s nezpochybnitelnou pověstí mezi vyznavači džihádu, jejímž prostřednictvím chtěl Gabriel financovat Rašídovu síť. Současně to také znamenalo, že její jméno bude znát i několik desítek příslušníků rozlezlé americké zpravodajské komunity. Gabrielovi nezbývalo než toto riziko podstoupit. Schopnosti Izraelců k získávání špionážních informací z elektronických signálních zařízení byly fenomenální, stále se ale nemohly rovnat těm, jimiž disponovala americká NSA. Její kontrola nad digitálním světem neměla konkurenci. Byl to ale lidský faktor – schopnost verbovat agenty a pronikat přímo do kuchyně nepřátel –, který Američané postrádali a kvůli němuž se obrátili na Ústav.

Na Gabrielovu žádost se Carter vynasnažil, aby Nadíino jméno zůstalo před zbytkem washingtonské administrativy utajeno.

I přes zřejmé důsledky, které se mohly odrazit na americko-saúdských vztazích, jej opomenul zmínit prezidentovi i Jamesi McKennovi na pravidelné pondělní protiteroristické poradě v Bílém domě. Stejně pečlivě se snažil zakrýt také identitu strany, která vyhodnocovala výsledky sledování a odposlechů NSA. Ty chodily na stůl přímo Carterovi do Langley a poté na služebnu CIA do Paříže. Její náčelník, který za svou kariéru vděčil Carterovi, je pak osobně zavezl do Seraincourtu, kde je postoupil Sáře Bancroftové. Gabriela a jeho tým zvláště zajímaly telefonické a e-mailové účty Rafiqa al-Kamala, šéfa Nadíiny ochranky. V žádném ze svých četných hovorů, které adresoval svým kontaktům uvnitř saúdské tajné služby a na ministerstvu vnitra, se al-Kamal ani jednou nezmínil o Zoe Reedové. To však neplatilo v případě madame Duboisové, která většinu z následujících dvaasedmdesáti hodin žhavila dráty mezi Paříží a Londýnem, aby vyhrabala nějakou užitečnou špínu v Zoině profesní minulosti. Gabriel to vnímal jako příznivé znamení. Znamenalo to totiž, že co se AAB týče, představuje obávaná investigativní reportérka CNBC problém mediálního obrazu, nikoli bezpečnostní hrozbu.

Stran všech intrik, které se kolem ní roztočily, zůstávala Zoe v blažené nevědomosti. Řídila se Gabrielovým pečlivě připraveným scénářem a zdržela se jakýchkoli dalších kontaktů s AAB či jejími zaměstnanci. Čas si krátila návštěvami muzeí a dlouhými procházkami po nábřeží Sieny, čehož využil Eli Lavon a ostatní terénní agenti, aby se přesvědčili, že není nikým sledována. Po dvou dnech, kdy se Nadía stále neohlásila, již začal být producent v New Yorku netrpělivý. „Chci tě mít v pondělí ve Státech,“ řekl jí do telefonu, „bez ohledu na to, jestli ti to přiklepne nebo ne. Podívej, je to čistě otázka peněz. Ta ženská jich má plné barely, kdežto my tu obracíme každý pětník.“

Nálada v luxusním polním stanu v Seraincourtu po tomto telefonátu poněkud vystřízlivěla a nepřidal jí ani projev francouzského prezidenta, jenž toho odpoledne promluvil na zasedání bezpečnostního výboru Národního shromáždění. „Otázkou není, zda bude Francie opět napadena teroristy,“ varoval prezident, „nýbrž to, kdy a kde se to stane. Je smutnou skutečností, že plameny extremismu si vyžádají další životy. To je bohužel úděl občanů Evropy jedenadvacátého století.“

Pár minut po tomto proslovu přišla zpráva od Krále Saula z jeho operační sekce. Obsahovala pouze čtyři znaky – dvě písmena a dvě číslice, její smysl však byl jednoznačný. Bůh čekal v bytě na Montmartru. A bůh si chtěl s Gabrielem promluvit v soukromí.

26

MONTMARTRE, PAŘÍŽ

Činžovní dům stál nedaleko od hřbitova na rue Lepic. Byl šedý a měl sedm pater, kované zábradlí a podkrovní pokoje pod střechou. Na dvoře rostl jediný strom bez listí a z útulné vstupní haly se vzhůru stáčelo kruhové schodiště s ošuntělým běhounem, který tlumil Gabrielovy kroky, když vycházel do třetího poschodí. Dveře bytu číslo 3A byly lehce pootevřené; v obývacím pokoji čekal starý muž v pomačkaných khaki kalhotách, bílé plátěné košili a kožené bundě s dírou na rameni, kterou zatím nikdo nezašil. Seděl na hraně brokátem potaženého ušáku s nohama mírně od sebe a obrovskýma rukama zapřenýma do berly z olivového dřeva, jako cestující na peróně smířený s dlouhým čekáním. Mezi dvěma zažloutlými prsty dohořívala cigareta bez filtru. Štiplavý kouř se mu stahoval kolem hlavy jako soukromý bouřkový mrak.

„Vypadáš dobře,“ řekl Ari Shamron. „Návrat do terénu ti svědčí.“

„Na zimu jsem měl poněkud jiné plány.“

„Pak jsi se ale neměl pouštět za sebevrahem do Covent Garden.“

Shamron se bezduše usmál a pak rozdrtil cigaretu v popelníku. V něm už leželo šest zhaslých nedopalků, vyskládaných úhledně vedle sebe jako střelivo připravené k zasunutí do zásobníku. Přidal k nim sedmý a zamyšleně se skrz kouřovou clonu zadíval na Gabriela.

„Rád tě zase vidím, synu. Obával jsem se, že minulé léto v Cornwallu jsem tě viděl naposled.“

„Já v to zase tajně doufal.“

„Mohl bys alespoň předstírat, že si mých citů trochu vážíš?“

„Ne.“

Shamron si svým starým zapalovačem Zippo připálil další cigaretu a schválně vyfoukl oblak kouře směrem ke Gabrielovi.

„Opravdu výmluvně,“ řekl Gabriel.

„Někdy mě slova zrazují, což mí nepřátelé naštěstí dělají jen zřídka. Opět tě poslali zpátky do náruče Krále Saula, kam patříš.“

„Jen dočasně.“

„Ano, samozřejmě,“ dodal Shamron s předstíraným souhlasem. „Tato situace je už z podstaty čistě dočasná.“

Gabriel přešel k oknu s výhledem na rue Lepic a otevřel jej. Do pokoje zavanul chladivý vzduch a přinesl s sebou hluk večerní dopravy.

„Je to nutné?“ zeptal se Shamron a zamračil se. „Doktoři mi říkali, abych se vyhýbal průvanům.“

„Ti mí mě zase upozornili, abych se vyhýbal pasivnímu kouření. Díky tobě mám plíce jako kuřák, co denně vybafá čtyřicet cigaret.“

„Jednou mě budeš muset přestat obviňovat za všechno, co ve tvém životě bylo špatné.“

„Proč?“

„Protože je to kontraproduktivní.“

„Jenže je to bohužel pravda.“

„Vždycky jsem se pravdě obloukem vyhýbal. Vždycky vedla jenom ke zbytečným komplikacím.“

Gabriel zavřel okno, umlčel zvuk aut a zeptal se Shamrona, proč je v Paříži.

„Uzi se domníval, že by se ti v terénu hodila pomocná ruka.“

„Proč mi tedy nedal vědět, že přijedeš?“

„Asi zapomněl.“

„Ví vůbec, že jsi tu?“

„Ne.“

Gabriel se neubránil úsměvu. „Tak ještě jednou, Ari. Proč jsi tady?“

„Měl jsem obavu.“

„O naši operaci?“

„O tebe,“ přiznal Shamron. „Takoví už otcové bývají. Bojíme se o své potomky, dokud neumřeme.“

„A umíráme těžce, když je přežijeme.“

„Odpusť, synu,“ řekl Shamron. „Vím, je to i moje vina.“

Narovnal se, ztěžka se opřel o svou holi a přešel do kuchyně. Na pracovní desce ležely jednotlivé díly presovače, prázdná konvice a otevřený balíček Carte Noir. Shamron se neprůbojně pokusil zapálit plynový sporák a pak jen rezignovaně zvedl ruce. Gabriel jej postrčil k nízkému stolku a pozdvihl mu k nosu balíček kávy. Byl cítit prachem.

„Jestli se nepletu,“ řekl Shamron a usedl do křesla, „je to ta sama káva, co jsme tu pili posledně.“

„Hned vedle je krám. Přežiješ, než se vrátím zpátky?“

Přezíravým mávnutím ruky Shamron naznačil, že kávě nic není. Gabriel napustil do konvice vodu a postavil ji na sporák.

„Jedné věci stále nerozumím,“ pokračoval Shamron a nespouštěl z Gabriela oči.

„Není to nic složitého, Ari. Nejdřív do toho nasypeš kávu, pak naliješ vodu a nakonec zmáčkneš tenhle knoflík.“

„Mluvím o tom masakru v Londýně. Proč jsi ho sledoval? Proč jsi jednoduše nezavolal Grahamovi a nevrátil se do té své chatrče na pobřeží?“

Gabriel neodpověděl.

„Mohl bych říct, co si myslím já?“

„Když musíš…“

„Šel jsi po něm, protože jsi věděl, že Britové nemají dost odvahy ani rozhodnosti, aby jej sami zastavili. Naši evropští přátelé se totiž propadli do krize identity. Jsem přesvědčen, že to je jeden z důvodů, proč námi pohrdají. My máme jasný cíl a poslání a věříme, že náš boj je spravedlivý. Oni nevěří v nic, možná v pětatřicetihodinový týden, to jejich globální oteplování a pravidelnou šestitýdenní dovolenou v teplých krajích. Ještě mi ale vrtá hlavou, proč právě ty ses rozhodl žít mezi nimi.“

„Protože kdysi dávno opravdu věřili v boha a jejich víra je inspirovala tak, že malovali jako andělé.“

„To je pravda,“ souhlasil Shamron. „Ale víra v boha dnes téměř výlučně přežívá jen mezi džihádisty. Bohužel je to víra, která vyrostla z wahhábistické nesnášenlivosti a vykrmuje se saúdskými penězi. Po Jedenáctém září Saúdové slíbili, že učiní přítrž tomu nenávistnému podněcování, ze kterého se vylíhl bin Ládin a al-Káida. Jenže dnes, po deseti letech, jsou to zase Saúdové, kdo svými penězi živí nenávist, a Američané tomu jen mlčky přihlížejí.“

„Jsou přesvědčeni, že Saúdové jsou jejich významným spojencem v boji proti terorismu.“

„Nechají se vodit za nos,“ řekl Shamron. „Není to ale jenom jejich chyba. Ze Saúdské Arábie na Západ neteče jenom ropa.

V potrubí putuje i spousta špionážních informací. Saúdská tajná služba zásobuje americkou CIA i její evropské kolegyně pravidelnými hláškami o podezřelých osobách a rizikových skupinách. Najde se v tom pár užitečných tipů, většinou je to ale samá hlušina.“

„Nechceš tím snad naznačit,“ namítl Gabriel jízlivě, „že Saúdové hrají starou dvojí hru a džihádisty nejen potírají, ale zároveň i podporují?“

„Přesně to se snažím naznačit. A Američané jsou v této chvíli natolik ekonomicky vyštaveni, že s tím nemohou vůbec nic dělat.“

Konvice začala syčet. Gabriel nalil do presovače vodu a počkal u něj, než se káva vyluhuje. Podíval se na Shamrona. Mrzutý výraz v jeho obličeji zřetelně naznačoval, že stále ještě myslí na Američany.

„Každá americká administrativa má své populární heslo. Ta současná ráda neustále mluví o vyrovnaném účtu. Neustále nám připomínají, kolik už toho investovali do Blízkého východu. A kolik je stál Irák, Afghánistán a udržování stabilní ceny ropy. Momentálně nemáme v americkém účetnictví žádnou valnou hodnotu. Kdyby se vám ovšem podařilo zlikvidovat tu Rašídovu síť…“

„Pak by se naše účty zase srovnaly.“

Shamron zasmušile přikývl. „To ale neznamená, že se budeme chovat jako filiálka CIA. Předseda vlády naopak trvá na tom, abychom této příležitosti využili a dokončili rozdělané případy.“

„Například Málika al-Zubaira?“

Shamron přikývl.

„Mám dojem, že jsi od počátku věděl, že je v tom Málik namočený.“

„Řekněme, že jsem měl silné podezření.“

„Takže když mě Adrian Carter pozval do Washingtonu…“

„Odložil jsem své obvyklé pochybnosti a bez váhání souhlasil.“

„To je od tebe velkorysé,“ řekl Gabriel. „Proč si tedy teď děláš starosti?“

„Kvůli Nadíi.“

„Byla přece tvůj nápad.“

„Možná jsem se mýlil. Možná nás celé ty roky jen vodila za nos. Možná je po svém otci víc, než si myslíme.“ Na chvíli se odmlčel a pak dodal: „Možná byste ji měli nechat plavat a zkusit někoho jiného.“

„Žádný další takový člověk neexistuje.“

„Tak si ho vymyslete,“ řekl Shamron. „V tom jste byli vždycky dobří.“

„To je nemožné a ty to dobře víš.“

Gabriel přinesl kávu ke stolu a rozlil ji do dvou šálků. Shamron si do ní nasypal cukr a zamyšleně ji chvíli míchal.

„I když vám Nadía al-Bakrí kývne na spolupráci,“ řekl Shamron, „nebudete mít žádné nástroje, jak si ji zavázat. Máme sice svoje osvědčené metody kesef, kavod a kussit – peníze, vliv a sex –, ale ona z toho nic nepotřebuje. A proto ji nelze nijak ovládat.“

„Pak jí možná budeme muset důvěřovat.“

„Důvěřovat?“ zeptal se Shamron. „Je mi líto, Gabrieli, ale tohle slovo neznám.“ Upil kávy a zašklebil se. „Líbí se mi jedno staré přísloví. Říká, že budoucnost je před námi ukrytá pod závojem, který utkal anděl milosrdenství. Bohužel však neexistuje žádný závoj, který by před námi ukryl minulost. A ta je plná duchů. Duchů našich nejbližších, duchů našich nepřátel – ti jsou pořád s námi. Jsou tu s námi i teď.“ Jeho uslzené oči chvíli těkaly po těsné kuchyni a pak se znova usadily na Gabrielovi. „Možná je rozumnější nechat minulost být. Bude to lepší pro Nadíu i pro tebe.“

Gabriel si Shamrona pečlivě prohlížel. „Zdá se mi to, Ari, nebo se opravdu cítíš provinile, že jsi mě znovu zatáhl zpátky?“

„Svoje přání jsi jasně vyjádřil loni v létě v Cornwallu. Měl jsem je respektovat.“

„To jsi přece nikdy nedělal. Tak proč teď?“

„Protože mi nakonec došlo, že si to zasloužíš. A poslední věc, kterou máš v této fázi života zapotřebí, je konfrontace s dcerou muže, kterého jsi chladnokrevně zavraždil.“

„Nemám v úmyslu zpovídat se ze svých hříchů.“

„Neměl jsi na vybranou,“ řekl Shamron. „Slib mi ale, Gabrieli, jednu věc. Že pokud s ní do toho nakonec půjdete, neuděláte stejnou chybu jako Američané s Rašídem. Je to nepřítel, který nám jde po krku, a podle toho je třeba s ním zacházet.“

„Proč se nepřidáš k nám? Pro jednoho by se u nás ještě místo našlo.“

„Už jsem starý,“ řekl Shamron zasmušile. „Jenom bych překážel.“

„Co tedy budeš dělat?“

„Budu tady sedět a dělat si starosti. Poslední dobou stejně nic jiného nedělám.“

„Zatím si ty starosti můžeš ušetřit, Ari. Je možné, že se nám Nadía už neozve.“

„Ozve,“ oponoval Shamron.

„Jak si můžeš být tak jistý?“

„Protože někde hluboko uvnitř tuší, že právě ty jsi ten našeptávač. Neodolá příležitosti, aby se ti mohla podívat do tváře.“

Podle operačních pravidel se měl Gabriel ihned vrátit do Cháteau Treville, hněv jej však přiměl ještě vykonat pouť na Champs-Elysées. Na místo dorazil krátce po půlnoci, všechny známky nedávného bombového útoku však již byly pečlivě zahlazeny. Obchody měly opravené výkladní skříně a restaurace průčelí, v budovách byla vyměněna okna a fasády nově natřeny. Z dlažebních kostek byla smyta každá krvavá skvrna. Žádná známka, že by se tu stalo něco strašného, žádná upomínka na mrtvé, žádná výzva k rozumu a svědomí pro svět, který propadl šílenství. Kdyby na rohu ulice nepostávali dva strážníci, nic by nenasvědčovalo tomu, že se tu nedávno odehrálo něco zlého. Na okamžik Gabriel zalitoval, že se sem vypravil, když však odcházel, obdržel od týmu ze Seraincourtu zabezpečený e-mail, který mu zvedl náladu. Nadía al-Bakrí, dcera muže, jehož Gabriel zavraždil ve Starém přístavu v Cannes, právě zrušila cestu do Petrohradu. Gabriel vrátil telefon do kapsy a v záři nočních lamp pokračoval v chůzi. Závoj, který halil jeho budoucnost, se roztrhl vedví. Spatřil krásnou ženu s havraními vlasy, jež přechází po nádvoří zámku severně od Paříže. A starý muž sedící v samotě bytu na Montmartru se začal obávat nejhoršího.

27

PAŘÍŽ

Nadía al-Bakrí zavolala Zoe osobně v 10:22, aby ji pozvala na čaj do svého sídla na Avenue Foch. Zoe zdvořile odmítla. Vypadalo to, že už něco má.

„Odpoledne strávím ve společnosti starého přítele z Londýna. Vydělal ohromný balík na soukromých kapitálových investicích a koupil si zámek ve Val-ďOise. Mám podezření, že na mou počest uspořádal malou oslavu.“

„Narozeninovou party?“

„Jak to víte?“

„Než jsem vás pozvala na oběd do Crillonu, mé bezpečnostní oddělení si vás diskrétně prověřilo. Dnes máte třicet…“

„Neříkejte to prosím nahlas. Zatím předstírám, že je to jen zlý sen.“

Nadía se zasmála. Pak se zeptala na jméno londýnského přítele.

„Fowler. Thomas Fowler.“

„Jakou má firmu?“

„Žádnou. Je až odbojně nezávislý. Ale vy dva jste se už setkali, před pár lety v Karibiku. Na jednom z francouzských ostrovů. Nepamatuji si, na kterém, snad St. Barts nebo Antigua.“

„Na Antigui jsem nikdy nebyla.“

„Tak pak to muselo být na St. Barts.“

Ticho.

„Haló, jste tam ještě?“ zeptala se Zoe.

„Ano.“

„Stalo se něco?“

„Kde jsem se s ním měla setkat?“

„Řekl, že v jednom baru někde u pláže.“

„Ve kterém baru?“

„To bohužel nevím.“

„A u které pláže?“

„Obávám se, že tak podrobně jsme o tom nemluvili.“

„Byl Thomas ten den sám?“

„Byl se svou ženou. Příjemná dáma. Trošku přehnaně ambiciózní, ale to je v takovém teritoriu asi nezbytné.“

„V jakém teritoriu?“

„V blízkosti miliardářů, jako je Thomas.“

Další pomlka, tentokrát ještě delší.

„Je mi líto, ale nevzpomínám si.“

„On si na vás ovšem vzpomíná velmi dobře.“

„Zkuste mi jej popsat.“

„Vytáhlý chlapík, jako pouliční lampa. Když se s ním blíže seznámíte, je mnohem zajímavější. Myslím, že před pár lety dělal obchody s jedním ze společníků vašeho otce.“

„Nevíte náhodou, jak se jmenoval?“

„Proč se na to nezeptáte přímo Thomase?“

„Co jste říkala, Zoe?“

Ve druhém poschodí Cháteau Treville byl ponurý hudební salonek se stěnami potaženými rudým hedvábím a okázalou okenní výzdobou. V jednom konci stál spinet se zlacenou ozdobnou lištou a malovaným pastorálním výjevem na křídle. Na opačné straně byl starožitný renesanční stůl s intarzií z ořešáku, za nímž seděl Gabriel s Elim Lavonem a oba zírali do dvou počítačů. Na jednom blikalo světlo, které ukazovalo současnou polohu a souřadnice Zoe. Na druhém běžela nahrávka rozhovoru, který uskutečnila v 10:22 s Nadíou al-Bakrí. Gabriel si ji s Lavonem poslechl desetkrát. Bylo právě 11:55; Lavon se zamračil na Gabriela a naposledy stiskl přehrávání.

„Nevíte náhodou, jak se jmenoval?“

„Proč se na to nezeptáte přímo Thomase?“

„Co jste říkala, Zoe?“

„Nechtěla byste se s ním dnes setkat? Vím jistě, že Thomas by byl nadšený, a my dvě bychom tak spolu mohly strávit ještě nějaký čas.“

„Nemyslím, že by to bylo vhodné.“

„Pročpak?“

„Protože váš přítel… Odpusťte, Zoe, jakže se jmenuje?“

„Thomas Fozvler. Jako postava z románu Grahama Greena.“

„Koho?“

„To není důležité. Důležité je, abyste přišla.“

„Velmi nerada bych obtěžovala.“

„To je přece naprosto vyloučené. Navíc mám narozeniny a udělala byste mi tím ohromnou radost.“

„Kde přesně ten váš přítel bydlí?“

„Kousek na sever od Paříže. Z hotelu mi tam už zařídili odvoz.“

„Tak jim řekněte, ať ho zruší. Odvezu vás tam svým vozem. Alespoň si budeme moci promluvit.“

„To je úžasné. Co se týče pravidel oblékání, Thomas si potrpí na aristokraticky neformální oděv, ale já osobně budu spíš opatrná. Thomas si rád rýpne, ale jinak je docela neškodný.“

„Uvidíme se v poledne, Zoe.“

Hovor skončil. Gabriel jej zastavil tlačítkem, a když zvedl zrak od obrazovky, spatřil Jossiho, jak nahlíží dveřmi dovnitř a vypadá jako nadmíru úspěšný podnikatel v soukromých kapitálových investicích, který se rozhodl strávit víkend na svém venkovském zámeckém sídle ve Francii. „Á propos,“ pronesl svým líným oxfordským přízvukem, „vůbec se mi nelíbila ta pasáž o té pouliční lampě.“

„Určitě to myslela jako projev náklonnosti.“

„Jak by ses cítil, kdyby tě někdo srovnával s pouliční lampou?“

„Cítil bych se poctěn.“

Jossi si uhladil své kašmírové sako.

„Myslíš, že je to dostatečně aristokraticky neformální?“

„Myslím, že určitě.“

„Široká kravata a zvednuté límce taky?“

„Není nutné.“

„Naopak, nezbytné,“ řekl Lavon. „Široká kravata rozhodně.“

Jossi se vytratil z místnosti. Gabriel znovu sáhl po počítačové myši, Lavon mu však zastavil ruku.

„Ona ví, že jsme to my, a přesto přijde,“ řekl Lavon. Potom dodal: „Teď už s tím stejně nic neuděláme.“

Gabriel obrátil zrak ke druhé obrazovce. Výškový údaj naznačoval, že Zoe právě schází dolů do vstupní haly. Potvrdilo se to jen o pár vteřin později, kdy zaslechl zvuk otvírajících se dveří výtahu, po němž následoval klapot dámských podpatků, když Zoe přecházela přes halu ke dveřím. Popřála dobrý den Herr Schmidtovi, poděkovala Isabelle za košík ovoce, který jí jako pozornost podniku nechala včera večer v pokoji, a poslala vzdušný polibek monsieur Didierovi, který se právě snažil zajistit rezervaci v hotelu Jules Verne pro Chiaru a Jaakova – rezervaci, která později bohužel musela být zrušena. Jako další následovalo burácení rušné ulice, když Zoe vyšla ven, a vzápětí tupá rána, když se zavřely dveře limuzíny. Nastalo ticho jako v rakvi, které přerušil až příjemný hlas ženy s vyhlášenou pověstí mezi džihádisty.

„Ráda vás opět vidím, Zoe,“ řekla Nadía al-Bakrí. „Vzala jsem pro vašeho přítele láhev latouru. Doufám, že pije červené.“

„Neměla jste si dělat škodu.“

Poté se bod na obrazovce dal znovu do pohybu pronásledován třemi dalšími blikajícími světélky, která symbolizovala sledovací týmy. Za několik okamžiků už všechna směřovala na západ po Champs-Elysées rychlostí padesát dva kilometrů v hodině. Když přijížděla k Vítěznému oblouku, Zoe se nabídla, že vypne svůj chytrý telefon.

„Nemusíte,“ řekla Nadía tiše. „Teď už vám věřím Zoe. Ať se stane cokoli, budu vás stále považovat za přítelkyni.“

28

SERAINCOURT, FRANCIE

Severovýchodní předměstí Paříže jako by se táhlo do nekonečna, postupně však šedivé činžáky řídly a začaly se vynořovat první ostrůvky zeleně. I v zimě, kdy byla obloha nízká a těžká, vypadal francouzský venkov, jako by jej někdo uklidil před pořízením rodinné fotografie. Svištěli krajinou v černém maybachu bez jediného doprovodného vozidla, žádného si alespoň Zoe nevšimla. Rafiq al-Kamal, šéf ochranky s obličejem jako pemzový kámen, seděl se zakaboněným výrazem vedle řidiče. Na sobě měl černý oblek, z úcty k neformálnosti akce si však nevzal kravatu. Nadía byla oblečená ve slavnostním krémovém svetru, těsně padnoucích světle hnědých velurových kalhotách a botách s nízkým podpatkem, které se dobře hodily na chození po záludných venkovských uličkách. Aby zakryla svou nervozitu, mluvila bez pauz. O Francouzích, o otřesné letošní módě na zimu, o článku, který to ráno četla ve Financial Journalu a který hořekoval nad ubohým stavem ekonomik eurozóny. Vedro v autě bylo tropické. Zoe se potila pod svými šaty, Nadía se však lehce třásla zimou. Ruce měla nezvykle bezkrevné. Když si povšimla, že ji Zoe pozoruje, svedla to na vlhké perské počasí, o němž pak bez přestávky mluvila až do chvíle, kdy je dopravní značení upozornilo na to, že se blíží do Seraincourtu.

V tomtéž okamžiku je předjela motorka. Byl to nějaký silný stroj japonské výroby, na němž bývá jezdec nakloněný dopředu v nepohodlném úhlu. Když projížděl, nahlédl do okénka k Zoe, jako by byl zvědavý, co za lidi se vozí v tak drahém automobilu, pak udělal obscénní gesto na řidiče a zmizel za clonou silniční vodní tříště. Ahoj, Michaile, řekla si v duchu Zoe. Ráda tě zase vidím.

Vytáhla z kabelky telefonní přístroj BlackBerry a vytočila číslo. Hlas, který jí odpověděl, měl vzdáleně povědomý tón. Jistěže ho znala. Rychle si uvědomila, že patří Thomasi Fowlerovi, starému příteli z Londýna. Thomasovi, který veleúspěšně investoval bůhví do čeho. Thomasovi, který se setkal s Nadíou před několika lety v baru na pláži na ostrově St. Barts. Thomasovi, který právě naváděl Zoe ke svému oslňujícímu zámečku – vpravo na rue de Vexin, vlevo na rue des Vallées a pak vpravo na Route des Hedes. Vjezd byl vlevo od silnice, hned za starou vinicí. Upozorněním na volně běhající psy se nemusejí zatěžovat. Byla to jen záminka kvůli bezpečnosti. Thomas si o vlastní bezpečnost dělal velkou starost. Měl pro to ostatně dobré důvody.

Zoe ukončila hovor a vrátila telefon do kabelky. Když zvedla oči, všimla si, že ji Rafiq al-Kamal ostražitě sleduje ve zpětném zrcátku. Nadía melancholicky sledovala ubíhající krajinu. Usmívej se, říkala si v duchu Zoe. Jedeme přece na příjemnou oslavu. Tak se snaž usmívat.

Pro to, co měli v úmyslu učinit, neexistoval žádný formální precedens, žádná zavedená směrnice Ústavu, žádný modelový případ, z něhož by mohli čerpat. Během jednoho z nekonečných nácviků Gabriel celou situaci přirovnal k odhalování obrazu: Nadía jako potenciální kupec a Gabriel jako dílo vystavené na stojanu. Celé události bude předcházet krátká projížďka, na které, jak vysvětlil, se tým s Nadíou vypraví z přítomnosti do nedávné minulosti. Účinek této jízdy je nutno přesně nakalibrovat. Musí být natolik příjemná, aby Nadíu neodradila, a přece dostatečně svižná, aby neměla příležitost z ní vyskočit. Dokonce i Gabriel, který strategii naplánoval, odhadoval šance přinejlepším jedna ku třem. Eli Lavon byl ještě pesimističtější. Ostatně jako znalec biblických pohrom měl beznaděj v povaze.

V tomto okamžiku však nebyl v Lavonově hlavě pro myšlenky na nezdar žádný prostor. Byl zabalený v několika vlněných vrstvách, pozůstatcích jeho operační minulosti, a ploužil se s vycházkovou holí v ruce a hlavou zdánlivě v oblacích po travnaté krajnici rue des Vallées. Krátce se zastavil, aby si prohlédl projíždějící limuzínu – kdyby tak neučinil, vypadal by podezřele, nevěnoval však žádnou pozornost pětidveřovému renaultu, který se držel za maybachem v těsném závěsu jako chudý příbuzný. Za renaultem byla prázdná vozovka, přesně jak Lavon očekával. Zvedl ruku k ústům a předstíral zakašlání, čímž Gabriela informoval, že cíl postupuje přesně podle instrukcí a kromě jejich týmu jej nikdo jiný nesleduje.

V té chvíli již maybach odbočil na Route des Hedes a odhodlanou rychlostí míjel starou vinici. Zanořil se do vstupní brány a pokračoval po štěrkové příjezdové cestě, na jejímž konci již stál Jossi v zahálčivé póze, kterou je možné koupit pouze za peníze. Vyčkal, až se vůz zastaví, a pak se k němu pomalu vydal, zarazil se však v okamžiku, když se vynořily agresivní temné obrysy al-Kamala. Saudský ochránce stál několik vteřin vedle auta, očima přelétnul fasádu impozantního šlechtického sídla a teprve pak otevřel zadní dveře v přesném pětačtyřicetistupňovém úhlu. Nadía vystupovala pomalu a po etapách – nejprve se okázalá bota postavila do štěrku, pak ruka ovinutá oslnivými šperky uchopila horní hranu dveří a nakonec se zableskly hedvábné vlasy, které jako by do sebe vtahovaly zbytky odpoledního světla.

Z důvodů, které Gabriel ostatním nesvěřil, se rozhodl tuto chvíli zvěčnit na fotografii, která dodnes odpočívá v archivech Krále Saula. Pořídila ji Chiara z okna v druhém poschodí a je na ní Nadía konající první krok na cestě přes nádvoří se Zoe po boku, jednou rukou váhavě nataženou k Thomasi Fowlerovi a druhou svírající hrdlo láhve s latourem. Obočí již má mírně zamračené a v očích je znát nepatrný náznak rozpoznání. Opravdu toho muže kdysi potkala na ostrově St. Barts, v jednom útulném baru na terase s výhledem na pobřežní soliska. Toho dne popíjela daiquiri; ten muž byl spálený od slunce a s pivem v ruce o pár stolů vedle doplňoval tekutiny. Vedle něj seděla spoře oděná žena s vlasy barvy pískovce a kyprými boky – stejná žena právě vyšla z vchodových dveří v oděvu, který se stylem i cenou vyrovnal těm Nadíiným, a podržela jí ruku, jako by ji už nikdy nechtěla pustit. „Jsem Jenny Fowlerová,“ řekla Rimona Steinová.

„Jsem velice ráda, že jste k nám zavítala. Pojďte prosím dovnitř, ať tu nenastydnete.“

První úsek Nadíiny cesty se právě završil a všichni se sborově vydali k hlavnímu vchodu. Tělesný strážce se je pokusil následovat, Nadía jej však zarazila prvním konspirativním gestem ruky a několika uklidňujícími arabskými větami. Jestli se domnívala, že jí hostitelé nerozumí, mýlila se; oba Fowlerovi hovořili plynně arabsky a stejně tak i útlá žena s tmavými vlasy, jež čekala pod lustrem v majestátním salonku. Znovu se zdálo, že Nadía tento obličej vzdáleně rozpoznává. „Já jsem Emma,“ řekla Dina Saridová. „Jsem stará přítelkyně Fowlerových. Velmi mě těší.“

Nadía uchopila nataženou ruku, další etapu cesty měla za sebou a nechala Dinu, aby ji zavedla do velké místnosti s klenutým stropem. Před řadou francouzských oken stála žena se světlými vlasy a alabastrovou kůží a zrak upírala do nově upravené terasovité zahrady. Když za sebou zaslechla kroky, otočila se a na delší chvíli na Nadíu zaměřila své chladné modré oči. Nenamáhala se představovat falešným jménem; nebylo by to na místě.

„Dobrý den, Nadío,“ řekla nakonec Sarah Bancroftová. „Moc ráda vás zase vidím.“

Nadía lehce ucukla a poprvé znejistěla.

„Pane bože,“ zvolala po chvíli váhání. „Jste to opravdu vy? Myslela jsem, že jste…“

„Mrtvá?“

Nadía neodpověděla. Očima přecházela z jedné tváře ke druhé a nakonec se zastavila u Zoe.

„Vy všechny ty lidi znáte?“

„Samozřejmě.“

„Pracujete pro ně?“

„Ne, pracuji pro newyorskou CNBC.“

„A co potom děláte tady?“

„Tito lidé si s vámi potřebují promluvit. Jinak se to nedalo zařídit.“

Zdálo se, že Nadía alespoň pro tuto chvíli vysvětlení přijala. Její zrak začal znovu obíhat po místnosti. Tentokrát padl na Saru.

„O co tu jde?“

„O vás, Nadío.“

„Proč zrovna o mě?“

„Protože se snažíte změnit islámský svět. A my bychom vám v tom rádi pomohli.“

„A vy jste kdo?“

„Sarah Bancroftová, ta Američanka, která prodala vašemu otci jednoho van Gogha. Potom mi nabídl, abych pro něj pracovala jako soukromá konzultantka. Zúčastnila jsem se vaší každoroční zimní plavby v Karibiku a pak jsem odešla.“

„Vy jste také agent?“ zeptala se Nadía, Sarah však odpověděla pouze podáním ruky. Nadíina cesta byla téměř u konce. Zbývala ještě jedna zastávka. Seznámení s posledním člověkem.

29

SERAINCOURT, FRANCIE

Dvojité masivní dveře oddělovaly velkolepý salonek od méně formálního přijímacího pokoje se stěnami obloženými knihami a přeplněného nejrůznějšími kusy nábytku, které se soustředily v blízkosti velkého kamenného krbu. Prostor působil uklidňujícím a lekce konspiračním dojmem jako místo, kde se v minulosti tajně vyměňovaly polibky, zpovídalo z hříchů a uzavíraly tajné dohody. Nadía, jíž do místnosti uvedla Sarah, se nejprve nervózně prošla po obvodu a pak usedla do rohu dlouhé pohovky. Zoe se uvelebila na opačném konci, jako by chtěla zachovat rovnováhu, a Sarah s rukama spořádaně složenýma v klíně a lehce odvráceným pohledem spočinula naproti. Zbytek týmu zaujal škálu odpočinkových pozic, jako by se znovu vrátili k zábavě, kterou Nadíin příjezd přerušil. Jedinou výjimkou byl Gabriel, který stál před vyhaslým ohništěm s bradou vtlačenou do dlaně a hlavou nakloněnou mírně do strany. V této chvíli zvažoval, jak nejlépe odpovědět na otázku, kterou mu Nadía položila několik sekund poté, co vešel do místnosti. Vyvedená z míry jeho mlčením mu nyní položila otázku znovu, tentokrát důrazněji.

„Kdo jste?“

Gabriel pustil bradu a volnou rukou si pomohl s představováním. „Toto jsou Fowlerovi, Thomas a Jenny. Thomas peníze vydělává, Jenny je utrácí. Tato poněkud melancholická dívka v rohu je Emma, Thomasova stará přítelkyně. Kdysi spolu chodili a Jenny mívá ve slabších chvilkách podezření, že to trvá dál.“ Na okamžik se odmlčel, aby stačil položit ruku na rameno Sary. „Na tuto ženu si vzpomínáte. Je to Sarah, naše hvězda. Sarah má víc titulů než my všichni dohromady. I přes nákladné vzdělání, které uhradil její provinilý otec, pracovala ještě před několika lety v jedné zapadlé londýnské galerii. Tam se potkala s vaším otcem, který zrovna pátral po nějakém van Goghovi, jenž mu jako jediný ve sbírce chyběl. Sarah na něj udělala takový dojem, že okamžitě propustil svého dlouholetého konzultanta a nabídl jí práci za plat několikanásobně převyšující její tehdejší příjem. K funkčním požitkům patřila i plavba po Karibiku na palubě Alexandrie. Pokud si dobře vzpomínám, byla jste tehdy vůči ní zpočátku hodně rezervovaná. Ale v době, kdy jste přistáli u kouzelného ostrova St. Barts, už z vás byly dobré přítelkyně. Řekl bych až důvěrnice.“

Sarah reagovala, jako by nic neslyšela. Nadía ji okamžik zkoumala pohledem a pak se obrátila zpět ke Gabrielovi.

„Nebyla náhoda, že se tito čtyři lidé objevili na St. Barts ve stejnou chvíli. Víte, Nadío, všichni jsou to profesionálové. Thomas, Jertny a Emma pracují pro zahraniční zpravodajskou službu státu Izrael, stejně jako já. Sarah pracuje pro CIA. Její znalosti v oboru umění jsou skutečné, což je důvod, proč byla vybrána pro operaci namířenou proti AAB Holdings. Váš otec byl tajný dobrodinec tak jako vy, Nadío. Jeho charita však bohužel směřovala na opačný konec islámského spektra. On přispíval rozvracečům, podněcovatelům, agitátorům a nakonec i samotným teroristům. Když váš otec zjistil, co Sarah ve skutečnosti dělá, předal ji svým důvěrným spojencům, aby ji mučili a pak zabili. To jste ale tehdy věděla, viďte, Nadío? Proto jste dnes byla tak překvapená, když jste spatřila svou přítelkyni Saru mezi živými a ve velmi dobré kondici.“

„Ještě jste mi neprozradil své jméno.“

„V této chvíli není mé jméno důležité. Často si ale připadám jako sběrač jisker.“ Odmlčel se a pak dodal: „Něco jako vy.“

„Zřejmě vám nerozumím.“

„Kdysi dávno někteří naši rabíni věřili, že když Bůh tvořil svět, uložil své světlo do zvláštních nebeských nádob. Jenže stvoření se nepovedlo zcela podle božího plánu a došlo k neštěstí. Nádoby se rozbily a vesmír se zaplnil jiskrami božího světla a střepinami nádob. Rabíni věřili, že smysl stvoření se naplní až tehdy, když budou všechny jiskry opět sesbírány dohromady.

Říkáme tomu tikkun olam, náprava světa. Všichni lidé v této místnosti se snaží napravit svět Nadío, a věříme, že vy také. Snažíte se sesbírat střepiny nenávisti, které rozeseli wahhábističtí kazatelé. Snažíte se napravit škodu, kterou způsobil váš otec tím, že podporoval teroristy. Tleskáme vašemu úsilí a chtěli bychom vám pomoci.“

„Odkud o mně toto všechno víte?“

„Už dlouho vás pozorujeme.“

„Proč?“

„Z opatrnosti,“ řekl Gabriel. „Když váš otec zemřel v Cannes, obávali jsme se, že se svůj slib pomsty pokusíte splnit. Poslední věc, co dnes svět potřebuje, je další bohatý Saúd, který plní kapsy teroristů. A naše obavy se znásobily v okamžiku, kdy jste do svých služeb v tajnosti povolala bývalého důstojníka saúdské GID jménem Faisal Qahtani, aby prošetřil okolnosti smrti vašeho otce. Pan Qahtani vám oznámil, že vašeho otce zavraždila izraelská tajná služba s požehnáním CIA a amerického prezidenta. Pak vám zevrubně citoval z otcovy dlouhé tajné historie, z níž vyšel jako mecenáš globálního džihádistického hnutí.“ Gabriel se odmlčel. „Vždycky jsem si říkal, která stránka života vašeho otce vás trápila víc – to, že byl masový vrah, nebo že vám lhal. Musí to být velmi traumatizující, když se člověk dozví, že jej klamal vlastní otec.“

Nadía nereagovala. Gabriel pokračoval dál.

„Víme přesně, co vám pan Qahtani sdělil, protože totéž prozradil i nám za docela rozumnou cenu jednoho sta tisíc amerických dolarů, které byly uloženy na číslovaný účet v jedné švýcarské bance.“ Gabriel si dovolil krátký úsměv. „Pan Qahtani má sice dokonalé informační zdroje, ale velmi pochybný smysl pro loajalitu. Má rovněž slabost pro krásné profesionálky.“

„Ty jeho informace byly pravdivé?“

„Které konkrétně myslíte?“

„Ty, které tvrdily, že mého otce zavraždila izraelská tajná služba s požehnáním CIA a amerického prezidenta.“

Gabriel se podíval na Zoe, která se nepovedeně snažila skrývat překvapení. Její úkol již skončil a bylo vhodné, aby ji někdo nenápadně odvedl za dveře. Gabriel se však rozhodl nechat ji prozatím v místnosti. Měl pro to zcela zištné důvody. Velmi dobře si uvědomoval pouto, které se utvořilo mezi jeho cílem a seznamovací agentkou. A také si uvědomoval, že Zoe může být značnou výhodou při uzavírání konečného paktu. Už samotná její přítomnost dodávala Gabrielově věci opodstatnění a jeho záměrům jistou ušlechtilost.

„Vražda není zcela přesné slovo pro to, co se stalo vašemu otci,“ řekl. „Pokud byste ale dovolila, pokračoval bych ještě chvíli vyprávěním o našem společném známém se dvěma tvářemi, panu Qahtanim. On totiž udělal víc, než jen sepsal protokol o smrti vašeho otce. Zároveň vám předal i vzkaz od samotného saúdského monarchy. Z něj plynulo, že jisté kruhy saúdského královského dvora o aktivitách vašeho otce věděly a mlčky je schvalovaly. A tito lidé trvali na tom, abyste se za žádných okolností nepokoušela o unáhlenou odvetnou akci proti izraelským nebo americkým cílům. V té době byl saúdský dvůr pod obrovským tlakem Washingtonu, zejména pokud šlo o podporu terorismu a islámského extremismu. Král si nepřál, abyste zavdala příčinu dalšímu napětí mezi Rijádem a americkou administrativou.“

„To vám také prozradil pan Qahtani?“

„Bylo to v původním balíčku bez požadavku na zvláštní finanční prémii.“

„Vyjádřil se nějak pan Qahtani o mé údajné reakci?“

„Vyjádřil,“ řekl Gabriel. „Uvedl, že varování saúdského dvora bylo zřejmě zbytečné, protože podle jeho názoru jste neměla vůbec v úmyslu svá hněvivá slova z onoho osudného dne uskutečnit. Vůbec si ale neuvědomil, jak citelně vás tehdy zasáhlo to, co jste se o svém otci dozvěděla – bylo to dokonce natolik hluboké, že se z vás stal také svým způsobem extremista. Jakmile jste definitivně převzala AAB Holdings, rozhodla jste se, že prostřednictvím otcova bohatství odčiníte zlo, které způsobil. Začala jste napravovat svět, stala jste se sběračkou jisker.“

Nadía se přezíravě usmála. „Jak jsem již před několika dny řekla vaší přítelkyni Zoe, je to pěkný příběh, ale bohužel není pravdivý.“

Gabriel vycítil, že jejímu popření chybí jistota. Usoudil, že udělá nejlépe, když ho bude ignorovat.

„Jste tu mezi přáteli, Nadío,“ pokračoval vlídně. „Dokonce bych řekl, že mezi obdivovateli. Obdivujeme nejen odvahu, s jakou se vrháte do práce, ale také žasneme nad tím, jak mistrně se vám daří všechno skrývat. Trvalo nám zatraceně dlouho, než jsme přišli na to, jak důvtipně využíváte investic do umění, abyste vyprala peníze a předala je těm, kterým chcete pomoci. Jako profesionálové se musíme sklonit před vaší zahlazovací taktikou. Ve vší upřímnosti vám mohu přiznat, že bychom to nedokázali lépe.“

Nadía se na něj zostra podívala, tentokrát však už nic nepopřela. Gabriel toho využil a pokračoval: „Díky obratným transakcím se vám podařilo udržet svou práci v tajnosti před saúdskou rozvědkou a královskou rodinou al-Saúdů. Je to opravdu neuvěřitelný úspěch, když zvážíme, že jste ve dne v noci obklopena starými zaměstnanci a ochrankou vašeho otce. Zpočátku nás mátlo, že jste se rozhodla dál využívat jejich služeb. Když se na to však podívám zpětně, důvody jsou zcela zřejmé.“

„A sice?“

„Vlastně jste neměla jinou volbu. Váš otec byl mazaný obchodník, ke svému jmění však nepřišel zrovna poctivou cestou. Ziziho rod si koupila a platila královská rodina Saúdů, což znamená, že al-Saúdové vás mohli poslat na dlažbu lusknutím svých urozených prstů.“

Gabriel pohlédl na Nadíu, její obličej však zůstával nehybný.

„To znamená, že hrajete nebezpečnou hru,“ pokračoval Gabriel. „Využíváte monarchových peněz, abyste šířila myšlenky, které monarchu mohou nakonec připravit o trůn. To z vás činí podvratný živel. Heretičku. A oba dobře víme, co se stane podvratným živlům a heretikům, kteří se pokusí ohrozit saúdský dvůr. Vždycky jsou tak či onak zlikvidováni.“

„Z toho nijak neplyne, že byste mi měli chtít pomáhat. Spíše to zní, jako byste mne chtěli vydírat a donutit udělat to, co potřebujete.“

„Naším jediným záměrem je, aby vaše aktivita dál pokračovala. Rádi bychom vám ale dali jednu radu.“

„Radu?“

„Radu, jak investovat,“ řekl Gabriel. „Myslíme si, že je správný čas, abyste ve svém portfoliu provedla pár změn, které více ladí s vaší pověstí jediného potomka zesnulého Ziziho al-Bakrího.“

„Můj otec sponzoroval teroristy.“

„Ne, Nadío, váš otec nebyl lecjaký sponzor násilí. Váš otec neměl sobě rovného. Byl továrnou na džihád.“

„Odpusťte, ale stále mi uniká, co po mně vlastně chcete.“

„Je to velmi prosté. Chceme, abyste se vydala v otcových šlépějích. Chceme, abyste pozvedla korouhev džihádu, která mu vypadla toho osudného večera v Cannes z rukou. Chceme, abyste pomstila jeho smrt.“

„Vy po mně chcete, abych se stala teroristou?“

„Přesně tak.“

„A jak bych to podle vás měla udělat?“

„Koupíte si svou vlastní teroristickou skupinu. Ale nemějte obavy, Nadío. Nebudete na to sama. Thomas a já vám s tím pomůžeme.“

30

SERAINCOURT, FRANCIE

Došli do místa, na němž bylo dobré se na chvíli zastavit – do oázy, pomyslel si Gabriel, kterého se náhle zmocnily symbolické obrazy z pouště. Důvody, proč sem Nadíu povolali, se jim podařilo úspěšně odkrýt. Nyní nastala chvíle, aby se poohlédli za cestou, již zatím urazili. A nastala také chvíle, aby probrali jednu méně příjemnou záležitost. Gabriel měl několik otázek, které potřeboval zodpovědět, než bude moci pokračovat – otázek, v nichž se proplétala politika s pradávnou nenávistí. První z nich položil, když s nezapálenou sirkou mezi prsty podřepí před krbem.

„Jak nás vlastně vnímáte?“ zeptal se a škrtl zápalkou o kamenné zdivo.

„Myslíte Izraelce?“

„Židy,“ odpověděl Gabriel a přiložil hořící zápalku k dříví na podpal. „Myslíte, že jsme potomci ďáblovi? Že ovládáme světové finance a média? Myslíte, že jsme si holocaust způsobili sami? Že používáme krev nežidovských dětí na přípravu nekvašených chlebů? Věříte, že jsme opice a prasata, jak nás rádi líčí wahhábističtí kněží a saúdské učebnice?“

„Nechodila jsem do školy v Saúdské Arábii,“ řekla Nadía bez známky obhajoby.

„To je pravda,“ přiznal Gabriel. „Navštěvovala jste ty nejprestižnější evropské akademie, tak jako vaše přítelkyně Sarah. A Sarah si velmi živě vybavuje jednu příhodu na pláži na ostrově St. Barts, kdy jste prohlásila něco velmi nepěkného na adresu jednoho muže, u něhož jste předpokládala židovský původ. Také si vzpomíná na časté hrubé řeči o Židech, na něž došlo pokaždé, když se váš otec a jeho doprovod začali bavit o politice.“

Nadía se zadívala na Saru s jistým smutkem v očích, jako by zradila jejich důvěrné přátelství. „Názory mého otce na Židy byly obecně známé,“ řekla po krátkém zaváhání. „Bohužel jsem byla s těmito názory téměř každodenně konfrontována, takže jsem je určitou dobu brala za své.“ Odmlčela se a obrátila pohled ke Gabrielovi. „Nikdy jste neřekl nic, co byste chtěl později vzít zpátky? Nikdy jste neudělal nic, za co byste se po čase hluboce styděl?“

Gabriel lehce zafoukal do doutnající hromádky třísek, ale neodpověděl.

„Sedím na jmění v hodnotě mnoha miliard dolarů,“ pokračovala Nadía. „Proto vás možná nepřekvapí, že si nemyslím, že židé ovládají světové finančnictví. Ani si nemyslím, že by kontrolovali veřejná média. Nepochybuji o tom, že při holocaustu zahynulo šest milionů lidí a že popírání této skutečnosti je jen verbálním projevem nenávisti. Staré báchorky o krvi jsou jen báchorky, a když doma v Saúdské Arábii slyším mluvit ty naše takzvané svaté muže o křesťanech a židech jako o opicích a prasatech, je mi z těch řečí zle.“ Odmlčela se. „Zapomněla jsem na něco?“

„Na ďábla,“ řekl Gabriel.

„Na ďábla nevěřím.“

„A co Izrael, Nadío? Myslíte si, že máme právo na život v míru? Že máme právo vodit naše děti do školy a na trh, aniž bychom se museli bát, že nás roztrhá na kusy nějaký bojovník Alláhův?“

„Věřím, že stát Izrael má právo na samostatnou existenci. Věřím, že má i právo bránit se proti těm, kdo se jej snaží zničit nebo chtějí vraždit jeho občany.“

„Co myslíte, že by se stalo, kdybychom zítra odešli ze Západního břehu a Gazy a věnovali Palestincům jejich stát? Myslíte, že by nás islámský svět konečně přijal, nebo jsme navěky odsouzeni žít jako cizinci, jako nádor, který je třeba odstranit?“

„Obávám se, že to druhé,“ řekla Nadía. „Já se vám ale snažím pomoci. Proto bych čas od času uvítala, kdybyste mi to tolik neztěžovali. Každý den tupíte a pokořujete Palestince i jejich zastánce. Když pak smícháte pokoření s ideologií wahhábistů…“

„Začnou v evropských ulicích vybuchovat bomby,“ dopověděl Gabriel. „Aby ale mohl terorismus narůst do celosvětových měřítek, potřebuje víc než pokoření a ideologii. Potřebuje peníze. Strůjci zla potřebují spoustu peněz na to, aby podněcovali, získávali dobrovolníky, cvičili je a řídili. S penězi mohou zaútočit, kdekoli se jim zlíbí. Bez peněz nejsou nic. Váš otec velmi dobře rozuměl moci peněz. Vy konečně také. Proto jsme si dali takovou práci, abychom se s vámi mohli setkat, Nadío. Proto jste tady.“

Mezitím do místnosti tiše vklouzl Eli Lavon a apaticky sledoval dění z vyvýšeného bodu u okna. Nadía si jej chvíli pozorně prohlížela, jako by se jej snažila najít v přeházených zásuvkách své paměti.

„On to všechno řídí?“ vyzvídala.

„Myslíte Max?“ Gabriel pomalu zakroutil hlavou. „Ne, Max tuto záležitost neřídí. Toto prokletí padá na mou hlavu. Max je pouze mé špatné svědomí. Moje ztrápená duše.“

„Mně nepřipadne ztrápený.“

„To proto, že je profesionál. A jako všichni profesionálové dokáže dokonale skrývat své emoce.“

„Jako vy.“

„Ano, jako já.“

Znovu se zadívala na Lavona a zeptala se: „Co jej tedy trápí?“

„Max si myslí, že jsem udělal špatný krok. Snaží se mě odradit od věci, o které si myslí, že bude tím největším omylem jinak téměř vzorové kariéry.“

„O jaký omyl jde?“

„O vás,“ řekl Gabriel. „Jsem přesvědčen, že vy jste odpovědí na mé otázky a že můžeme společně udělat něco pro to, abychom západní svět a Blízký východ zbavili jedné závažné hrozby. Jak jste si ale určitě všimla, Max je mnohem starší než já a svoje názory už mění jen zřídka. Podle něj je představa našeho partnerství směšná a naivní. Myslí si, že jako muslimka z arabské země máte nenávist k Židům od narození v krvi. A také upozorňuje na to, že jste především dcerou svého otce. Že jako váš otec máte dvě tváře – jednu, kterou ukazujete Západu, a druhou, kterou nosíte doma.“

Nadía se poprvé usmála. „Asi byste měl Maxovi připomenout, že u nás doma svou tvář nesmím ukazovat, alespoň ne na veřejnosti. A možná by si měl také uvědomit, že denně riskuji svůj život, protože se to snažím změnit.“

„Má také hluboké pochybnosti, co se týče vaší dobročinnosti a důvodu, který vás k ní motivuje. Myslí si, že je to jen zástěrka vašich skutečných záměrů, které mají mnoho společného se zájmy vašeho zesnulého otce. Podle něj jste džihádistka. Zkrátka lhářka.“

„Možná že i vy jste lhář.“

„Já jsem zpravodajský důstojník, Nadío, to znamená, že lež mne živí.“

„Mně teď také lžete?“

„Jen trochu,“ přiznal Gabriel kajícně. „Obávám se, že ta ztrápená duše tam v koutku se ve skutečnosti nejmenuje Max.“

„A přesto si stále myslí, že jsem lhářka?“

„Snad doufá, že nakonec nebude mít pravdu. Než ale budeme moci v tomto rozhovoru pokračovat, potřebuje vědět, že stojíme všichni na stejné straně.“

„Na jaké straně?“

„Na straně andělů, samozřejmě.“

„Andělů, kteří chladnokrevně zavraždili mého otce.“

„Zase to slovo, Nadío. Váš otec nebyl zavražděn. Byl zabit protivníkem na bojišti, které si sám zvolil. Zemřel jako mučedník ve službě velkému džihádu. Ale ta násilná ideologie, kterou pomáhal šířit, bohužel nezemřela s ním. Žije dál v půlměsíci, který sahá od kmenových oblastí Pákistánu až do londýnských ulic. A žije v nové smrtonosné síti teroru, která se uhnízdila v jemenských horách. Ta síť má charismatického vůdce, velmi schopného organizátora a hordy oddaných šahídů. Momentálně jim však chybí to, co jim můžete poskytnout právě vy.“

„Peníze,“ řekla Nadía.

„Přesně tak. Otázkou zůstává, jste-li skutečně ženou, která se sama proti všem snaží měnit tvář dnešního Blízkého východu, nebo jste dcerou svého otce.“

Nadía okamžik mlčela. „Obávám se, že to si budete muset rozhodnout sami bez mé pomoci,“ prohlásila nakonec, „protože od této chvíle považujte tento malý výslech za ukončený. Pokud mi něco chcete říct, pak vám doporučuji, abyste to udělali. Nebudu čekat dlouho. Možná máte nejasnosti v tom, jaká je má skutečná pozice, ohledně šéfa mé ochranky však žádné nejasnosti mít nemusíte. Rafiq al-Kamal je pravověrný wahhábista a mému otci byl hluboce oddaný. Můžete se spolehnout, že v této chvíli už začíná mít podezření.“

31

SERAIIMCOURT, FRANCIE

Členové týmu se pomalu trousili ven z místnosti – všichni až na Eliho Lavona, který zůstal na své vyvýšené pozorovatelně u okna, a Gabriela, jenž se usadil do místa, které se uvolnilo po Sáře. Chvíli v uctivém mlčení pozoroval Nadíu. Potom jí ponurým hlasem, který si vypůjčil od Shamrona, vyprávěl příběh. Byl to příběh o charismatickém islámském imámovi Rašídu al-Husejním, jedné dobře míněné operaci CIA, která skončila naprostým fiaskem, a jedné nemilosrdné teroristické síti, které došly finance, a proto nemohla plnit své vznešené poslání. Instruktáž musela být nezvykle podrobná, protože když Gabriel domluvil, zesláblé podzimní slunce už zapadalo a místnost se pohroužila do šera. Z Lavona již zbývala jen neostrá silueta, kterou blíže identifikovaly pouze prořídlé odstávající vlasy, jež obklopovaly jeho hlavu jako svatozář. Nadía seděla mlčky na jednom konci dlouhé pohovky, nohy stažené pod sebou a ruce složené na hrudi. Temnýma očima bez jediného mrknutí sledovala hovořícího Gabriela, jako by se od něj nechala portrétovat. Jde o portrét odhalené ženy, říkal si v duchu Gabriel, olej na plátně, autor neznámý.

Z vedlejšího pokoje se ozvala salva smíchu. Když odezněla, rozehrála se hudba. Nadía zavřela oči a zaposlouchala se.

„To je Miles Davis?“ zeptala se.

„Starý dobrý Stockholm,“ řekl Gabriel a pomalu přikývl.

„Vždycky jsem jej měla ráda i navzdory skutečnosti, že se mi můj otec jako zbožný wahhábistický muslim jednu dobu snažil zakazovat jakoukoli hudbu.“ Na chvíli se odmlčela a stále poslouchala. „Stockholm mám moc ráda. Jen doufejme, že jej Rašíd nezařadil do svého seznamu.“

„Jeden velmi moudrý muž mi kdysi řekl, že naděje není vhodná strategie v případě, že jsou v sázce lidské životy.“

„Možná ne,“ podotkla Nadía, „nicméně v tuto chvíli je naděje ve Washingtonu v módě.“

Gabriel se usmál a řekl: „Stále jste neodpověděla na mou otázku.“

„Na kterou?“

„Co bylo bolestnější? Dozvědět se, že váš otec je terorista, nebo skutečnost, že vás klamal?“

Zahleděla se na Gabriela se znepokojivou intenzitou. Po chvíli si vytáhla z kabelky krabičku viržinek, jedno si zapálila a pak nabídla krabičku Gabrielovi. Odměřeným gestem ruky odmítl.

„Myslím, že z vaší otázky je znát velká neznalost saúdské kultury,“ řekla nakonec. „Můj otec byl do značné míry poznamenán západním stylem života, ale vždy byl v první řadě hlava saúdské rodiny, což znamenalo, že měl můj život zcela ve svých rukách, a to doslovně. Bála jsem se jej, dokonce, i když umíral. Ani tehdy jsem si nedovolila udělat nic, čím bych jej mohla jen náznakem zklamat.“

„Ale nebyla jste žádné typické saúdské dítě.“

„To je pravda,“ přisvědčila. „Když jsme byli na Západě, dopřával mi otec velkou svobodu. Ta se ale nevztahovala na Saúdskou Arábii ani náš vzájemný vztah. Můj otec byl v naší rodině jako al-Saúd: absolutní vládce. A já věděla přesně, co by se stalo, kdybych vystoupila z řady.“

„Pohrozil vám?“

„To samozřejmě ne. Nikdy na mne nepromluvil hrubým ani popudlivým slovem. To ale ani nebylo zapotřebí. Saúdskoarabské ženy vědí, kde je jejich místo. Od své první menstruace se skryjí za černým závojem a bůh je ochraňuj, aby nikdy nepřivodily hanbu muži, který jim vládne.“

Nyní seděla více zpříma, jako by si uvědomovala správné držení těla. Plaché světlo krbu z její tváře zaplašilo první stopy stárnutí. Připomínala tu opovážlivou, skandálně krásnou dívku, kterou před několika lety poprvé zahlédl vznášet se nad chodníkem v Masorťs Yard. Tehdy byla Nadía opožděnou myšlenkou, která vyvstala během operace proti jejímu otci, nepříjemnou okolností. Dokonce i Gabriel se zdráhal uvěřit, že se ta rozmazlená dcera Ziziho al-Bakrího proměnila v elegantní, přemýšlivou dámu, která tu nyní seděla přímo před ním.

„Čest je v psychice arabského muže velmi zásadní,“ pokračovala. „Čest je všechno. První velké a bolestné ponaučení se mi o ní dostalo, když mi bylo osmnáct. Měla jsem velkou kamarádku, jmenovala se Rena. Pocházela z dobré rodiny, ne sice tak bohaté jako ta naše, ale z dost významné. Rena měla tajemství. Zamilovala se do jednoho pohledného Egypťana, kterého potkala na nákupech v Rijádu. Scházeli se tajně v jeho bytě. Varovala jsem Renu, že si hraje s ohněm, ona se s tím mužem ale nedokázala rozloučit. Nakonec je spolu přistihli mutawíni, příslušníci náboženské policie. Renin otec se cítil tak hluboce ponížen, že dokázal zareagovat jen jediným možným způsobem – alespoň si to myslel.“

„Vraždou ze cti?“

Nadía rozvážně přikývla. „Spoutali ji těžkými řetězy a pak ji v přítomnosti celé rodiny hodili do bazénu, který měli v domě. Její matka a sestry tomu musely přihlížet. Neřekly nic. Neudělaly nic. Byly úplně bezmocné.“

Nadía se pohroužila do mlčení. „Když jsem zjistila, co se stalo,“ řekla nakonec, „byla jsem zdrcená. Jak může být nějaký otec tak barbarský a krutý? Jak může zavraždit své vlastní dítě? Když jsem se na tyto věci zeptala svého otce, odpověděl jen, že je to Alláhova vůle. Rena musela být za své lehkovážné jednání ztrestána. Jednoduše se to muselo stát.“ Odmlčela se. „Nikdy nezapomenu, jak se můj otec při těch slovech tvářil. Byl to tentýž výraz, který jsem v jeho očích zahlédla několik let poté, když sledoval zhroucení Světového obchodního centra. Strašná tragédie, řekl tehdy, ale taková je vůle Alláhova. Jednoduše se to muselo stát.“

„Měla jste někdy podezření, že má váš otec něco společného s teroristy?“

„Samozřejmě že ne. Vždycky jsem si myslela, že terorismus je dílem hrstky ztřeštěných džihádistů bin Ládinova nebo Zawáhrího ražení, nikdy bych jej nespojovala s člověkem, jakým byl můj otec. Zizi al-Bakrí byl obchodník a sběratel umění, ne masový vrah. To jsem si alespoň dlouho myslela.“

Její cigareta dohořela až na konec. Rozmáčkla ji v popelníku a ihned si zapálila další.

„S odstupem času si ale uvědomuji, že mezi Reninou smrtí a vraždou tří tisíc nevinných z Jedenáctého září je zřetelné pojítko. Obě události mají společného předka – Muhammada Abdula Wahhába. Dokud nebude jeho ideologie nenávisti vymýcena, bude více teroristů a více žen jako Rena. Všechno, co dělám, dělám pro ni. Rena je můj vůdce, moje pochodeň.“

Nadía pohlédla do rohu místnosti, kde zahalený tmou seděl o samotě Lavon.

„Má Max stále obavy?“

„Ne,“ řekl Gabriel, „už nemá ani ty nejmenší.“

„A na co myslí?“

„Má dojem, že by byla čest s vámi pracovat, Nadío. A já také.“

Nadía chvíli mlčky zírala do krbu. „Vyslechla jsem si váš návrh,“ řekla nakonec, „a odpověděla jsem na mnoho vašich otázek. Teď budete muset zodpovědět pár mých.“

„Můžete se mne ptát, na co chcete.“

Nadía se nepostřehnutelně usmála. „Možná bychom si měli nalít trochu toho vína, co jsem vám přinesla. Láhev dobrého latouru vždycky otupí hroty i té nejméně příjemné konverzace.“

32

SERAINCOURT, FRANCIE

Nadía pozorně sledovala Gabrielovy ruce, jak uvolňovaly zátku z vína. Rozlil jej do dvou pohárů, jeden si nechal a druhý předal Nadíi.

„Max nedostane?“

„Max nepije.“

„Snad není islámský fundamentalista?“

„Max je přísný abstinent.“

Gabriel nepatrně pozvedl pohár na pozdrav. Nadía jej však neopětovala a položila jej až s přehnanou opatrností na stůl.

„Je stále několik otázek ohledně smrti mého otce, které mi dodnes zůstaly nezodpovězeny,“ řekla po delší odmlce. „Chci, abyste mi je nyní zodpověděl.“

„Nemohu vám bohužel říct všechno.“

„V tom případě…“

„Ptejte se, Nadío.“

„Byla jeho likvidace plánována od začátku?“

„Ne, právě naopak.“

„Co to znamená?“

„To znamená, že pro Američany byl váš otec až příliš důležitý, než aby byl považován za obyčejného teroristu. Nebyl sice příslušníkem královské rodiny, ale k vznešenému původu neměl daleko – byl přece potomkem vlivné obchodnické rodiny z Nadždu, která svou pokrevní linii odvozovala od samotného Muhammada Abdula Wahhába.“

„A kvůli tomu byl pro Američany nedotknutelný?“

„Říkali přímo radioaktivní.“

„A co se pak stalo?“

„Sarah.“

„Ublížili jí?“

„Skoro ji zabili.“

Nadía chvíli mlčela. „Jak se vám ji podařilo dostat zpátky?“

„Utkáváme se na skrytém bojišti, ale i tak se považujeme za vojáky a nikdy nenecháme žádného z našich v rukách nepřátel.“

„To je vážně šlechetné.“

„Možná nebudete vždy souhlasit s našimi záměry a metodami, Nadío, ale snažíme se řídit podle určitých pravidel. Občas to dělají i naši nepřátelé. Ne však váš otec. Ten hrál zcela podle vlastních pravidel. Ziziho pravidel.“

„A kvůli tomu byl zavražděn na ulici plné lidí v Cannes.“

„Byla byste raději, kdyby se to stalo v Londýně? Nebo v Ženevě? Nebo v Rijádu?“

„Byla bych raději, kdybych nemusela být svědkem toho, jak byl chladnokrevně zastřelen.“

„I my bychom byli raději. Bohužel jsme neměli na výběr.“

V místnosti zavládlo hrobové ticho. Nadía nespouštěla oči z Gabrielovy tváře. Nebyl v nich hněv, jen nepatrná známka zármutku.

„Stále jste mi neprozradil své jméno,“ řekla nakonec. „Bez toho může těžko fungovat nějaké důvěrné spojenectví.“

„Myslím, že ho už znáte, Nadío.“

„Znám,“ pokračovala po chvíli. „A mohu vás ujistit, že pokud se teroristé nebo královská rodina a jejich příznivci dozvědí, že jsem se někdy zapletla s Gabrielem Allonem, mužem, který zabil mého otce, tak mě prohlásí za odpadlici a zrádkyni. A pak mi při nejbližší příležitosti podříznou krk. Ne vám, pane Allone. Mně.“

„Velmi dobře si uvědomujeme, jak je věc, o niž vás žádáme, nebezpečná, a uděláme vše, co je v našich silách, abychom vás ochránili. Každý krok vaší cesty bude naplánován a uskutečněn stejně pečlivě jako toto setkání.“

„O to vás nežádám, pane Allone, ale budiž. Teď mě zajímá, jestli se za mou bezpečnost zaručíte vy osobně.“

„Máte mé slovo,“ odpověděl bez zaváhání.

„Slovo muže, který mi zavraždil otce.“

„Je mi líto, ale minulost změnit nemohu.“

„Ne,“ řekla, „jen budoucnost.“

Pohlédla na Eliho Lavona, který na sobě obdivuhodně nedával znát nelibost, již v něm tato konverzace vzbuzovala, a pak se zadívala do okna s výhledem na terasovitou zahradu.

„Ještě chvíli bude světlo,“ řekla nakonec. „Nedal byste přednost krátké procházce, pane Allone? Musím s vámi projednat ještě jednu věc.“

Kráčeli po štěrkové cestě vedoucí mezi sloupořadím kymácejících se cypřišů. Nadía šla po Gabrielově pravém boku. Nejprve se zdálo, že se zdráhá přiblížit se k němu na důvěrnější vzdálenost, jakmile ale zašli dále do zahrady, Lavon si všiml, jak její ruka diskrétně spočinula na Gabrielově lokti. Jednou se zastavila, jako by ji k tomu donutila závažnost vlastních slov, a podruhé u okraje dřímající fontány uprostřed zahrady. Několik minut u ní seděla a jako malé dítě hladila rukou vodu, zatímco se poslední paprsky světla stahovaly z oblohy. Poté už se Lavonovi z velké části ztratili z dohledu. Všiml si jen, jak Gabriel krátce položil svou dlaň na její líci, a pak už neviděl nic, dokud je nezahlédl vracet se po cestě zpět k domu a Nadíu zavěšenou do jeho lokte.

Když se navrátili do přijímacího salonku, Gabriel povolal ostatní členy týmu a zábava se znovu rozproudila. Na Gabrielovu výzvu hovořili o všem možném, vynechali jen společnou minulost a nejistou budoucnost. V této chvíli neexistovala žádná globální válka s terorem, žádná nebezpečná síť, již bylo třeba zpřetrhat, žádný důvod k obavám. Bylo pouze dobré víno, dobrá konverzace a hlouček dobrých přátel, kteří ve skutečnosti žádnými přáteli vůbec nebyli. Nadía tak jako Gabriel zůstávala z větší části jen nezúčastněným pozorovatelem té předstírané žoviálnosti. Seděla, jako by se stále nechávala portrétovat, a její oči pomalu přecházely z jedné tváře na druhou, jako by to byly kousky skládanky, již se snažila dát ve své hlavě dohromady. Občas její zrak sklouzl na Gabrielovy ruce. Nesnažil se je nijak skrývat, protože již nebylo co tajit. Lavonovi a všem ostatním bylo jasné, že Gabriel již nechová nejmenší pochyby o Nadíině upřímnosti. Podobně jako milenci posvětili své pouto tím, že si navzájem vyzradili svá tajemství. Bylo pár minut po sedmé, když dal Gabriel signál, že je čas, aby večírek skončil. Nadía se zvedla a náhle vypadala poněkud malátně. Popřála všem dobrou noc a pak v doprovodu Zoe vykročila přes potemnělé nádvoří, kde na ni již čekal strážce jejího otce Rafiq al-Kamal.

Cestou do Paříže opět hovořila bez jediné přestávky, tentokrát o svých nových přátelích Thomasovi a Jenny Fowlerových. Gabriel jejich rozhovor sledoval přes Zoino BlackBerry. Na druhý den ráno pozoroval na monitoru blikající ikonu, která se pohybovala z náměstí Svornosti k mezinárodnímu letišti Charlese de Gaulla. Při čekání na odlet Zoe zatelefonovala svému producentovi do New Yorku a oznámila mu, že exkluzivní rozhovor s paní al-Bakrí je přinejmenším v této chvíli pasé. Když domluvila, pronesla svůdným šeptem směrem ke Gabrielovi: „Je čas se rozloučit, drahý. Až zase budeš něco potřebovat, neváhej a ozvi se.“ Gabriel vyčkal, až se Zoe bezpečně usadí na palubě letadla, a pak odstranil software z jejího telefonu. Světlo zablikalo ještě třikrát a poté se nadobro ztratilo z obrazovky.

33

SERAINCOURT, FRANCIE

Operace začala přesně v 10:15 následujícího rána, kdy Nadía al-Bakrí, dědička, aktivistka a také tajná agentka izraelské rozvědky informovala osazenstvo z vedení své společnosti o tom, že má zájem navázat partnerskou spolupráci s Thomas Fowler Associates, malou, ale mimořádně úspěšnou soukromou firmou z Londýna. Ještě ten den odpoledne odjela autem pouze v doprovodu své ochranky do soukromého sídla pana Fowlera severně od Paříže na první kolo jednání. Později je charakterizovala jako produktivní a intenzivní a shodou okolností bylo obojí pravda.

Přijela také následující den a ještě i den poté. Z důvodů, které Gabriel ostatním nevysvětlil, ponechal stranou většinu obvyklého výcviku a soustředil se především na verzi Nadíina příběhu. Naučit se jej nebylo nic složitého, protože z velké části odpovídal skutečným faktům. „Je to váš pravdivý životní příběh,“ řekl Gabriel, „jen s drobným přeskupením zásadních faktů. Je to příběh o vraždě, pomstě a nenávisti starý jako sám Střední východ. Od nynějška již Nadía al-Bakrí není součástí řešení. Je jako její otec, je součástí problému. Ona je důvodem, proč se Arabové nikdy nezbaví své historie.“

Jossi asistoval Nadíi při vysvětlování zběžných provozních záležitostí, povětšině však spoléhala na vedení Sary. Gabriel měl zpočátku obavy ze vzkříšení jejich přátelství, Lavon však v jejich poutu viděl významný přínos pro celou operaci. Sarah fungovala jako dobře načasovaná připomínka Ziziho špatností a na rozdíl od Reny, Nadíiny zavražděné přítelkyně z dětství, pohlédla Sarah bestii do tváře a zvítězila nad ní. Byla to Rena bez řetězů, jež vstala z mrtvých.

Nadía se ukázala jako nadmíru bystrý žák, přesně jak Gabriel očekával. Její přípravu navíc usnadňoval fakt, že díky dvojímu životu, který vedla celé roky, byla skvělá herečka. Oproti jiným, kteří se snažili proniknout do přísně střeženého světa džihádistů, měla navíc dvě významné výhody: své jméno a své bodyguardy. Jméno jí zajišťovalo okamžité přijetí a důvěryhodnost, zatímco její ochranka jí poskytovala bezpečný štít, bez něhož se většina agentů, kteří se pokoušeli infiltrovat do jiného světa, musela obejít. Jako jediný žijící potomek zavražděného saúdského miliardáře byla Nadía al-Bakrí jednou z nejpřísněji střežených soukromých osob na světě. Všude, kde se objevila, byla obklopena svou věrnou palácovou stráží i druhým, neviditelným prstencem ochrany zajišťované Ústavem. Dostat se nepozorovaně do její blízkosti bylo prakticky nemožné.

Nejvýznamnější předností Nadíi byly ovšem její peníze. Gabriel nepochyboval o tom, že nebude mít po svém návratu do světa džihádu nouzi o potenciální ctitele. Největší komplikací pro Gabriela a jeho tým bude předat je do těch správných rukou. Byla to nicméně sama Nadía, která při jedné odpolední procházce v zámecké zahradě přišla se jménem potenciálního kandidáta.

„Přišel za mnou nedlouho po otcově smrti a požádal mě o dobročinný příspěvek. Prohlašoval o sobě, že byl otcův blízký společník. Bratr.“

„A o jakou dobročinnost šlo?“

„Byla to jenom krycí organizace pro fungování al-Káidy. Samir Abbás je člověk, kterého hledáte. I kdyby nebyl členem té nové sítě, určitě bude znát lidi, kteří vás k ní dovedou.“

„Čím se živí?“

„Pracuje v jedné curyšské pobočce Transarabské banky. Jak možná víte, tato banka sídlí v Dubaji a je jednou z největších finančních institucí na Blízkém východě. Také se považuje za oblíbenou banku globálního džihádistického hnutí, v němž má Samir Abbás již dobře zavedené jméno. Pečuje o účty zámožných blízkovýchodních klientů, což mu nabízí jedinečnou příležitost k vyhledávání dárců pro jejich takzvanou dobročinnost.“

„Máte nějaké vlastní prostředky pod správou Transarabské banky?“

„V této chvíli žádné.“

„Možná byste si tam měla založit účet. Nic velkého. Jen dost na to, abyste přilákala Samirovu pozornost.“

„Kolik bych mu měla dát?“

„Můžete postrádat sto milionů?“

„Sto milionů?“ Nadía zakroutila hlavou. „Tolik peněz by jim můj otec nikdy nedal.“

„Kolik tedy?“

„Řekněme dvě stě milionů,“ usmála se. „Alespoň bude mít jistotu, že to myslíme vážně.“

Za necelých dvanáct hodin od tohoto rozhovoru měl Gabriel v terénu tým a Samir Abbás, starostlivý pečovatel o účty bohatých, byl Ústavem nepřetržitě sledován. Eli Lavon zůstal v Cháteau Treville, aby doladil poslední detaily operace, k nimž stále patřila i delikátní otázka, jak zařídit, aby saúdská podnikatelka se sídlem v Paříži sponzorovala teroristickou skupinu, aniž by vzbudila podezření francouzských a evropských finančních úřadů. Nadía však sama ukázala cestu tím, jak doposud tajně sponzorovala arabské reformní hnutí. Jediné, co Gabriel potřeboval, byl vhodný obraz a ochotný spolupachatel. Tím se vysvětlovalo, proč právě o Štědrém dni, kdy se celá Francie připravovala na několik dní hodování a oslav, požádal Lavona, aby jej odvezl na nádraží Gare du Nord. Měl s sebou lístek do Londýna na 15:30 a děsivou bolest hlavy z nedostatku spánku. Lavon byl v této fázi operace mnohem nervóznější než obvykle. Nebyl ženatý a neměl žádné děti, a tak jej období svátků vždycky deprimovalo.

„Jsi si opravdu jistý, že je dobré do toho jít?“

„Sedat do vlaku zrovna na Štědrý den? Upřímně řečeno, raději bych šel pěšky.“

„Mluvím o Nadíi.“

„Já vím, Eli.“

Lavon zíral ven z okénka na davy proudící ke vchodu na nádraží. Byla to obvyklá směsice obchodníků, studentů, turistů, přistěhovalců z Afriky a kapesních zlodějů, nad nimiž hlídkovali těžce ozbrojení příslušníci francouzské policie. Celá země vyčkávala, kdy vybuchne další bomba. A s ní i zbytek Evropy.

„Prozradíš mi někdy, co jsi jí řekl ten večer v zahradě?“

„Ne, neprozradím.“

Lavon tuto odpověď čekal. I přesto nedokázal skrýt zklamání.

„Jak dlouho už spolu pracujeme?“

„Nejmíň sto padesát let,“ řekl Gabriel. „A nikdy jsem před tebou neukryl ani střípek důležitých informací.“

„Tak proč až teď?“

„Protože mne o to požádala.“

„A své ženě jsi to řekl?“

„Své ženě říkám všechno a ona mně nic. Taková je dohoda.“

„Jsi šťastný muž,“ poznamenal Lavon. „O důvod víc, proč bys neměl slibovat něco, co nemůžeš dodržet.“

„Já své sliby dodržuji vždycky, Eli.“

„Z toho mám právě obavy.“ Lavon se zadíval na Gabriela. „Jsi si jí opravdu tak jistý?“

„Tak jistý jako tebou.“

„Běž už,“ vybídl ho Lavon po chvíli. „Nerad bych, abys zmeškal vlak. A kdybys tam náhodou zahlédl sebevražedného atentátníka, udělej mi laskavost a zavolej strážníka. Tvoje účast na dalším zdemolovaném francouzském nádraží je to poslední, co teď potřebujeme.“

Gabriel předal Lavonovi svou devítimilimetrovou berettu, vystoupil z vozu a šel si do haly vyzvednout jízdenku. Nějakým zázrakem vlak tentokrát vyjížděl včas, takže kolem páté hodiny odpoledne již znovu kráčel po chodníku čtvrti St. James. Adrian Carter v Gabrielově návratu do Londýna později našel kus symboliky, protože právě tady jeho cesta započala. Ve skutečnosti však jeho motivy k návratu nebyly zdaleka tak ušlechtilé. Jeho plán na zničení Rašídovy sítě zevnitř vyžadoval, aby spáchal trestný čin podvodu. A neexistovalo lepší místo, kde se jej dopustit, než ve světě umění.

34

ČTVRŤ ST. JAMES, LONDÝN

Gabrielův spolupachatel zatím neměl o jeho plánech nejmenší tušení – ani nemohl, protože nešlo o nikoho jiného než Juliana Isherwooda, provozovatele a jediného vlastníka galerie Isherwood Fine Arts sídlící na adrese 7-8 Mason’s Yard. K mnoha stovkám obrazů, jež byly v majetku Isherwoodovy galerie, patřila i Madona s dítětem a Marií Magdalenou, dříve připisovaná benátskému mistrovi Palmovi Vecchiovi, nyní však provizorně přisouzená slovutnému Tizianovi. Dílo však prozatím zůstávalo uzamčené v podzemním depozitáři, diskrétně zahalené několika vrstvami hedvábného papíru. Isherwood už ten obraz začínal nenávidět stejně, jako jej musel nenávidět šílenec, který jej poškodil. Dalo by se říci, že v jeho ztrápené hlavě začínalo toto skvostné plátno symbolizovat vše, co se v jeho životě pokazilo.

Na letošní podzim by Isherwood nejraději zapomněl. Podařilo se mu prodat jediný kus – druhořadý italský liturgický obraz druhořadému sběrateli z Houstonu – a nezískal nic víc než štěkavý kašel, který dokázal vyklidit bezprostřední okolí rychleji než bombová hrozba. Mezi kolegy se začalo proslýchat, že se zmítá v další krizi pozdní fáze života, už sedmé či osmé, podle toho, zda se mezi ně počítalo i jeho vleklé Modré období, které zažíval poté, co jej nechala jedna servírka obsluhující presovač v denním baru Costa na Piccadilly. Jeremy Crabbe, bodrý ředitel oddělení starých mistrů v aukční síni Bonhams, přišel s nápadem, že by uvadajícího Isherwoodova ducha mohl vzkřísit nějaký nečekaný večírek, což Oliver Dimbleby, Isherwoodův obtloustlý boží trest z Bury Street, zavrhl jako největší pitomost, jakou v poslední době slyšel. „Když vezmu v úvahu, jak mizerně je na tom teď náš Julian se zdravím,“ pronesl Oliver, „tak jej společenská akce akorát dorazí.“ Místo toho navrhl jiné ozdravné opatření: složit se mu na nějakou kultivovanou štětku – tímto způsobem ovšem Oliver tenkrát řešil každý osobní i profesní problém.

Odpoledne toho dne, kdy se Gabriel vrátil do Londýna, zavřel Isherwood svou galerii o něco dříve, a protože neměl nic lepšího na práci, vydal se v prudkém dešti na skleničku do restaurace Green’s na Duke Street. Za vydatné pomoci Roddyho Hutchinsona, všeobecně považovaného za nejbezohlednějšího obchodníka v celé čtvrti St. James, Isherwood svižně vyprázdnil celou láhev burgundského a pak si dal ještě jednoho bourbona na vlastní zdraví. Krátce po šesté se vypotácel na ulici, aby si zastavil taxi, když se však jedno konečně přiblížilo, dostal takový záchvat dávivého kašle, že ani nedokázal zvednout ruku. „Hergot!“ vybuchnul Isherwood, když auto projelo těsně kolem a skropilo mu kalhoty. „Hergot, krucinál!“

Nával vzteku vyprovokoval další kolo přerývaného štěkotu. Když konečně přešel, všiml si postavy, která se opírala o cihlové průčelí vedoucí do ulice Mason’s Yard. Na sobě měla nepromokavý honácký plášť a placatou čepici staženou do čela. Stála s pravou nohou zkříženou přes levou a očima těkala sem a tam po celé ulici. Na chvíli svůj pohled, v němž se mísilo pobavení s lítostí, upnula na Isherwooda. Beze slova či jediného zvuku se pak otočila a vykročila přes dláždění do starého dvora. Isherwood se proti svému nejlepšímu svědomí vydal za ní a rachotil svými plícemi jako souchotinář na cestě do sanatoria.

„Takže abych tomu správně rozuměl,“ řekl Isherwood, „nejdříve jsi zaplácal mého Tiziana tou králičí mastí a zalepil papírem. Pak sis jej uložil ke mně do depozitáře a vypařil ses bůhví kam. Teď se jako obvykle bez ohlášení objevíš, vypadáš jako čuně a dáváš mi na vědomí, že by se ti ten můj Tizian hodil k nějakým tvým pokoutním eskapádám. Zapomněl jsem na něco?“

„Ještě jedna věc, Juliane. Aby to mohlo fungovat, budu potřebovat, aby ses jistou dobu choval způsobem, který budou někteří tví kolegové považovat za neetický.“

„To zní jako další nudný den za stolem v kanceláři,“ zareagoval Isherwood a bezradně pokrčil rameny. „Co z toho budu mít já?“

„Pokud to vyjde, pak už nedojde k ničemu takovému, co se stalo v Covent Garden.“

„Dokud se neobjeví další džihádistický blouznivec. Pak budeme zase tam, kde jsme začali. Víš, že nejsem žádný expert, ale terorismus mi občas připadá tak trochu jako obchod s uměním. Má svoje vrcholy a propady, své živé a mrtvé sezóny, ale nikdy úplně neutichne.“

Stropní lampy v horní výstavní síni Isherwoodovy galerie vydávaly světlo jemné jako votivní svíčky. Do světlíku bušil déšť a skapával i z lemu promáčeného pláště, který si Isherwood zapomněl svléknout. Zamračil se při pohledu na kaluž na parketové podlaze a pak se zadíval na poškozený obraz upevněný na stojanu a překrytý kulečníkovým plátnem.

„Víš vůbec, jakou má tenhle kousek cenu?“

„Na regulérní aukci přinejmenším deset milionů. Ovšem na aukci, kterou mám na mysli já…“

„Ty jsi ale nezbedný kluk,“ ušklíbl se Isherwood. „Zatraceně nezbedný kluk.“

„Už ses o tom někomu zmínil, Juliane?“

„O tom obraze?“ Isherwood zakroutil hlavou. „Ani náznakem.“

„Vážně? Ani ve slabé chvilce při skleničce v Green’s? Ani při intimní konverzaci s tou směšně mladou kurátorkou z Tateovy galerie?“

„Jmenuje se Penelope,“ řekl Isherwood.

„Ví o tom obrazu, Juliane?“

„Samozřejmě že ne. Tohle se nedělá, když má člověk v ruce opravdový kousek, kámo. Tím se člověk prostě nechlubí, ale drží to v tajnosti, dokud nepřijde ta správná chvíle. Teprve pak to náležitě vytroubí do celého světa. A očekává, že za svou trpělivost bude náležitě odměněn. Ovšem podle tvého scénáře bych měl spíš očekávat ztrátu – pochopitelně pro blaho božích dětí.“

„Tvoje ztráta bude pouze dočasná.“

„Jak přesně dočasná?“

„Všechny operační náklady hradí CIA.“

„Tuhle větu člověk v umělecké galerii neslyší každý den.“

„Můžeš si být jistý, Juliane, že tak či onak se dočkáš náhrady škody.“

„To jistě,“ řekl Isherwood s předstíraným přesvědčením. „Připomíná mi to scénku, kdy mi má milá Penelope pošeptala, že se její manžel vrátí až za hodinu. Jenže já už jsem moc starý na to, abych přeskakoval zahradní ploty.“

„Pořád s ní chodíš?“

„Ale kdepak, opustila mě,“ přiznal Isherwood a zakroutil hlavou. „Všechny mě nakonec vždycky opustí. Jenom ty se ke mně vždycky vrátíš, kámo. Ty a tenhle zatracenej kašel. Drží se mě jako nerozlučný přítel.“

„Byl jsi s tím u doktora?“

„Nějak to nevyšlo. Ta státní zdravotní péče je dnes příšerná. Začínám pomalu uvažovat, že se začnu léčit vírou.“

„Vždycky jsem si myslel, že jsi hypochondr.“

„To jsem, a ortodoxní.“ Isherwood nadzvedl kus hedvábného papíru v pravém horním rohu plátna.

„Každý kousek malby, který odloupneš, budu muset vrátit zpátky.“

„Omlouvám se,“ řekl Isherwood a zastrčil ruku zpátky do kapsy kabátu. „Jak jistě víš, jeden precedens k tomuhle případu už existuje. Před pár lety prodala síň Christie’s v aukci obraz připisovaný Tizianově škole za směšných osm tisíc liber. Jenže se později ukázalo, že nešlo o obraz Tizianovy školy, ale toho nejtizianovatějšího Tiziana, jakého si můžeš představit. Je tedy celkem logické, že původní majitelé byli docela nazlobení a nakonec Christie’s obvinili z profesního pochybení. Zapletli se do toho právníci a v tisku se objevily nelichotivé zprávy. Byla z toho tehdy velká ostuda.“

„Možná bys měl dát Christie’s šanci na reparát.“

„To by určitě přivítali. Je tu ovšem jeden problém.“

„Jen jeden?“

„Propásli jsme prodeje starých mistrů.“

„To je pravda“ přiznal Gabriel, „ale zapomněl jsi na tu mimořádnou aukci benátské školy, která je vypsána na první únorový týden. Nově objevený Tizian by mohl vzbudit vítaný rozruch.“

„Ty jsi ale nezbedný kluk. Zatraceně nezbedný kluk.“

„Přiznávám.“

„Vzhledem k tomu, že figuruji v jistých nelichotivých pasážích téhle operace, bylo by vhodné, aby mezi mou galerií a konečným prodejem vznikla určitá vzdálenost. To znamená, že budeme muset využít služeb jiného obchodníka. A s ohledem na dané okolnosti by to měl být někdo nenasytný, mazaný, a hlavně naprosto bezcharakterní.“

„Vím, co máš na mysli,“ řekl Gabriel, „jen aby to ten tvůj člověk zvládl.“

„Buď bez starosti,“ ujistil jej Isherwood. „Je dokonalý. Jediné, co teď potřebujeme, je Tizian, který vypadá jako opravdový Tizian.“

„Myslím, že to nebude problém zařídit.“

„Kde se chceš pustit do práce?“

Gabriel se rozhlédl po místnosti. „Tenhle prostor mi bude vyhovovat.“

„Budeš něco potřebovat?“

Gabriel mu předal seznam. Isherwood si nasadil brýle na čtení a zamračil se. „Jednu roli italského plátna, žehličku té nejvyšší třídy, brýle se zvětšovacími skly, litr acetonu, litr methylproxitolu, litr lakového benzínu, deset štětců Windsor and Newton řady sedm, dvě halogenové lampy na stojanu, nahrávku La Bohéme od Giacoma Pucciniho…“ Zadíval se přes brýle na Gabriela. „Víš, kolik mě to všechno bude stát?“

Gabriel však jako by jej už neslyšel. Stál před plátnem, bradu si opíral o jednu ruku a hlavu měl rozjímavě nakloněnou do strany.

Gabriel byl přesvědčen, že restaurátorské umění se v jistých ohledech podobá milování. Je nejlepší, když se provádí pomalu, s pozorností věnovanou nejposlednějšímu detailu a s občasnými přestávkami k odpočinku a občerstvení. Ovšem v krajní situaci, kdy se umělec a jeho objekt již dobře znají, je možné restaurování s více méně stejným výsledkem provozovat i v šíleném zrychlení.

Z následujících deseti dnů si Gabriel pamatoval jen velmi málo, neboť mu splývaly v jedné bezesné změti tkaniny, rozpouštědla a pigmentu, jež poháněl Pucciniho hudební doprovod a zalévala prudká bílá zář halogenových lamp. Jeho původní obavy ze špatného stavu plátna se naštěstí ukázaly jako zveličené. Jakmile totiž dokončil rentoiláž a odstranil zažloutlou polituru, zjistil, že původní Tizianiova malba je z velké části nedotčená, s výjimkou pásu bezbarvých skvrn, jenž se táhl přes trup Panny Marie, a čtyř sedřených linií, které se vytvořily v místě, kde bylo plátno nataženo na původní rám. V minulosti měl již Gabriel příležitost renovovat několik Tizianů, a tak dokázal malbu opravit stejně rychle, jako by ji maloval samotný mistr. Jeho paleta byla stejná jako Tizianova, nerozpoznatelné byly i tahy štětce. Snad jen podmínky v ateliéru byly odlišné. Tizian měl nepochybně k dispozici četu talentovaných učňů a tovaryšů, zatímco Gabrielovi asistoval pouze Julian Isherwood, který mu žádnou pomoc nabídnout nemohl.

Neměl hodinky, takže měl pouze matný pojem o čase, a když se uložil ke spánku, což činil jen zřídka, odbýval jej na skládacím lehátku v rohu místnosti pod světélkující krajinou od Clauda. Pil po vědrech kávu, kterou mu Isherwood nosil z denního baru Costa, a živil se povětšině máslovými sušenkami, jež mu Julian nepravidelně podstrojoval. Neměl čas zaneprazdňovat se holením, a tak se nechával zarůst vousem. K jeho velkému zděšení byl ještě mnohem šedivější než posledně. Isherwood poznamenal, že s tím vousem vypadá, jako by před plátnem stál samotný Tizian. Vzhledem k až nadpřirozené Gabrielově zručnosti se štětcem to nebylo daleko od pravdy.

Poslední londýnský večer se Gabriel zastavil v Thames House, nábřežním ústředí MI5, kde podle předchozího slibu informoval Grahama Seymoura, že se operace přiblížila na dohled britským břehům. Seymour byl špatně naložený a myšlenkami byl viditelně jinde. Syn budoucího monarchy se rozhodl oženit koncem jara a na Seymourovi a jeho kolezích z metropolitní policie ležela zodpovědnost za bezproblémový průběh celé události.

Když Gabriel naslouchal Seymourovu nářku nad těžkým údělem, nemohl si nevzpomenout na slova, která pronesla Sarah na zahrádce jedné kavárničky v Georgetownu. Londýn je snadný cíl. Tam lze zaútočit kdykoli.

Jako by to chtěl osud dokumentovat na okamžitém příkladu, došlo právě v momentě, kdy Gabriel vycházel z Thames House, k uzavření jedné stanice metra kvůli podezřelému volně ležícímu zavazadlu. Pokračoval tedy pěšky zpět na Mason’s Yard a s Isherwoodovým pohledem za zády nanesl na čerstvě zrestaurovaného Tiziana novou vrstvu politury. Další den ráno dal Nadíi pokyn k převedení dvou set milionů dolarů na účet v Transarabské bance. Pak nastoupil do taxíku a vydal se na letiště Heathrow.

35

CURYCH

Jen málo zemí hrálo v životě a práci Gabriela Allona větší roli než Švýcarská konfederace. Hovořil plynně třemi ze čtyř tamních jazyků a její hory i údolí znal stejně důvěrně jako křivky a zákoutí na těle své vlastní ženy. Ve Švýcarsku vraždil, ve Švýcarsku unášel a odhalil některá z jeho nejohavnějších tajemství. Před rokem se v jedné kavárně na úpatí ledovce Les Diablerets zapřísáhl, že už nikdy do této země nevstoupí. Bylo to zvláštní, ale věci jako by vždycky chtěly běžet podle svého vlastního plánu.

Seděl za volantem pronajatého audi a rychle míjel nevlídné budovy bank a průčelí obchodů na Bahnhofstrasse, potom zahnul na rušnou silnici táhnoucí se po západním břehu Curyšského jezera. Tajný byt se nacházel tři kilometry jižně od centra města. Byla to moderní stavba, na Gabrielův vkus osázená až příliš vysokým počtem oken, s parkovištěm ve tvaru T, které nedávno pocukroval sníh. Když odemkl dveře bytu, zaslechl tlumené notování v italštině, jehož původcem byl ženský hlas. Usmál se. Chiara si pokaždé zpívala, když byla sama. Nechal cestovní tašku v předsíni a vydal se za hlasem do obývacího pokoje, který byl přestavěn na provizorní velitelské stanoviště. Chiara zírala do obrazovky počítače a loupala pomeranč. Když ji Gabriel políbil na rty, cítil, že jsou nezvykle horké, jakoby stižené horečkou. Líbal je dlouho.

„Jmenuji se Chiara Allonová,“ zašeptala a pohladila jeho štětinaté šedivé vousy na tvářích. „A vy jste prosím kdo?“

„Už pomalu sám nevím.“

„Říká se, že problémy s pamětí způsobuje postupující věk“ řekla a nepřestávala jej zasypávat polibky. „Měl bys zkusit rybí tuk. Prý to pomáhá.“

„Raděj bych se zakousnul do toho pomeranče.“

„To věřím. Je to už hezky dlouho.“

Rozlomila šťavnatý plod na měsíčky a jeden vložila Gabrielovi do úst.

„Kde jsou ostatní?“ zeptal se.

„Sledují jednoho zaměstnance Transarabské banky, který je shodou náhod napojen na globální džihádistické hnutí.“

„Takže jsi sama?“

„Naštěstí už ne.“

Gabriel rozepnul knoflíčky Chiařiny blůzky. Její bradavky se pod jeho dotekem okamžitě vztyčily. Podala mu další kousek ovoce.

„Možná bychom to neměli dělat před počítačem,“ upozornila jej. „Nikdy nevíš, kdo nás může sledovat.“

„Kolik máme času?“

„Kolik budeš potřebovat.“

Vzala jej za ruku a odvedla nahoru. „Pomaličku,“ řekla, když ji položil na postel. „Pomaličku, prosím.“

Ložnice se začala nořit do pološera, když se Gabriel vyčerpaně svalil vedle Chiařina těla. Dlouho beze slova leželi jeden vedle druhého, blízko, ale nedotýkali se. Zvenčí přicházel vzdálený hukot projíždějící lodi, po němž vzápětí doletěl zvuk vlnek pleskajících do sloupů mola. Chiara se obrátila na loket a prstem přejížděla po hraně Gabrielova nosu.

„Jak dlouho to hodláš vydržet?“

„Dokud nebudu znovu potřebovat nabrat dech.“

„Mluvím o tvých vousech, drahý.“

„Už mi lezou krkem, ale něco mi říká, že dokud tohle všechno neskončí, budou se ještě hodit.“

„Možná by sis je měl nechat i potom. Myslím, že tě dělají…“ Nedořekla.

„Ani to nevyslovuj, Chiaro.“

„Proč? Chtěla jsem říct něco jako distingovaný.“

„To je totéž, jako když se ženě řekne, že je elegantní.“

„Co je na tom špatného?“

„To pochopíš, až ti ostatní začnou říkat, že jsi elegantní.“

„Nezní to zle.“

„To se ale nikdy nestane, Chiaro. Jsi krásná a vždycky zůstaneš. A když si nechám tyhle vousy i po téhle operaci, lidé si začnou myslet, že jsi moje dcera.“

„Tohle trochu přeháníš.“

„Biologicky je to zcela věrohodné.“

„Co?“

„Že bys mohla být moje dcera.“

„Takhle jsem o tom zatím nikdy nepřemýšlela.“

„Tak to ani nezkoušej.“

Tiše se zasmála a neřekla už nic.

„Na co myslíš?“ zeptal se Gabriel.

„Co by se bylo stalo, kdyby sis na Wellington Street nevšiml toho sebevraha s bombou pod kabátem. Když to bouchlo, seděli bychom zrovna někde u oběda. Byla by to tragédie, ale náš život by pokračoval normálně dál jako u ostatních normálních lidí.“

„Možná, že toto je náš normální život, Chiaro.“

„Normální lidé se nemilují v tajných bytech.“

„Mně se milování s tebou v tajných bytech vždycky líbilo.“

„A já se do tebe v tajném bytě zamilovala.“

„Vážně? A ve kterém?“

„V Římě,“ řekla. „V tom bytečku kousek od Via Veneto, kam jsem tě schovala, když se tě státní policie pokusila zabít v tom příšerném penzionu u vlakového nádraží.“

„Abruzzi,“ vydechl Gabriel ztěžka. „Hrozná díra.“

„Ale ten tajný byt byl hezký.“

„Sotva jsi mě znala.“

„Vlastně jsem tě už znala velmi dobře.“

„Uvařila jsi mi fettuccini s houbami.“

„Ty dělám pouze lidem, které miluji.“

„Tak mi jich můžeš trochu připravit právě teď.“

„Nejdřív budeš muset chvilku pracovat.“

Chiara sáhla po vypínači na stěně nad postelí. Drobná halogenová lampička zasvítila Gabielovi do oka jako laser.

„Musí to být?“ zeptal se a zamžoural.

„Sedni si.“

Vzala z nočního stolku složku a předala mu ji. Gabriel ji otevřel a poprvé spatřil tvář Samira Abbáse. Byla hranatá, s brýlemi a drobným vousem, měla hloubavé hnědé oči a vlasovou linii již daleko ustoupenou z čela. V okamžiku, kdy byl snímek pořízen, právě kráčel po ulici v jedné obytné curyšské čtvrti. Na sobě měl šedý oblek, uniformu švýcarských bankéřů, a stříbrnou kravatu. Jeho kufřík vypadal, že za něj dal spoustu peněz, a boty taktéž. Zrovna mluvil do mobilního telefonu. Podle modelace úst Gabriel odvodil, že by mohl hovořit německy.

„Tohle je ten muž, který ti pomůže koupit tvé vlastní teroristy,“ řekla Chiara. „Samir Abbás, narozen v Ammánu v roce devatenáct set šedesát sedm, absolvent londýnské ekonomické fakulty a zaměstnaný u Transarabské banky od roku osmadevadesát.“

„Kde bydlí?“

„V Hottingenu, nedaleko univerzity. Když je hezky, chodí do práce pěšky, aby si udržel linii. A když ne, tak v Romerhofu nasedá do tramvaje a jede až do finanční čtvrti.“

„Kolikátkou?“

„Samozřejmě osmičkou.“ Chiara se usmála. Její znalosti veřejné dopravy v evropských velkoměstech byly stejně jako Gabrielovy encyklopedické.

„Kde má byt?“

„Carmenstrasse čtyři. Menší poválečná budova se štukovou omítkou, celkem šest bytů.“

„Manželka?“

„Podívej se na další fotografii.“

Na ní se ukázala žena kráčející po stejné ulici. Na sobě měla šaty západního střihu až na hidžáb, který rámoval dětsky čistou tvář. Za jednu ruku vedla asi čtyřletého chlapce, za druhou dívku, která vypadala na osm nebo na devět.

„Jmenuje se Džohara, arabsky klenot. Pracuje na částečný úvazek jako učitelka v islámském komunitním centru v západní části města. Dcera tam chodí do školy. Chlapec navštěvuje běžnou mateřskou školku. Obě děti hovoří plynně švýcarskou němčinou, Džohara dává přednost arabštině.“

„Chodí Samir do mešity?“

„Modlí se doma. Děti jsou k otcově nelibosti jako z amerických komiksů. Ale nepovolí jim žádnou hudbu. Ta je přísně zakázána.“

„Ví Džohara o Samirových dobročinných aktivitách?“

„Protože používají stejný počítač, nejspíš si toho nemohla nevšimnout.“

„Kde ho mají?“

„V obývacím pokoji. Napíchli jsme se hned den poté, co jsme sem přijeli. Máme z něj přijatelný zvukový i obrazový signál. Sledujeme rovněž jeho e-maily a prohlížeč webových stránek. Tvůj přítel Samir má v oblibě džihádské porno.“

„A co jeho mobil?“

„To bylo trochu svízelnější, ale zvládli jsme to také.“ Chiara ukázala na Samirovu fotografii. „Nosí ho v pravé kapse kabátu. Získali jsme ho v tramvaji, když byl na cestě do práce.“

„My?“

„Jakov zaranžoval srážku, Oded mu vyprázdnil kapsu a Mordechai zařídil technické detaily. Napíchl se, když si Samir četl noviny. Celé to trvalo sotva dvě minuty.“

„Proč mne o tom nikdo neinformoval?“

„Nechtěli jsme tě zatěžovat.“

„Je ještě něco, co jste mi zapomněli říct?“

„Jen jedna věc,“ přiznala Chiara.

„A sice?“

„Sledují nás.“

„Švýcaři?“

„Ti ne.“

„Tak kdo?“

„Můžeš třikrát hádat. A první dva pokusy se nepočítají.“

Gabriel popadl svůj telefon a začal psát zprávu.

36

CURYŠSKÉ JEZERO

Trvalo bezmála osmačtyřicet hodin, než se Adrian Carter konečně dostal do Curychu. Setkal se s Gabrielem na přídi trajektu, který mířil k předměstí Rapperswil. Na sobě měl světle hnědý nepromokavý plášť a pod paží si nesl čerstvé vydání deníku Neue Zurcher Zeitung. Novinový papír byl zvlhlý sněhem.

„Překvapuje mě, že nemáš cedulku se jménem svého zaměstnavatele,“ řekl Gabriel.

„Dnes jsem tu více méně na vlastní pěst.“

„Jak jsi přicestoval?“

„Turistickou třídou,“ řekl Carter popuzeně.

„Oznámil jsi svůj příjezd Švýcarům?“

„Zajisté žertuješ.“

„Vůbec ne.“

Gabriel se podíval přes rameno na curyšské panorama, které bylo za závojem nízkých mraků a padajícího sněhu zcela nezřetelné. Scéna postrádala jakoukoli barevnost – šedivé město u šedivého jezera. Jako by kopírovalo Gabrielovu náladu.

„Kdy jsi mi to chtěl oznámit, Adrianě?“

„Co myslíš?“

Gabriel předal Carterovi neoznačenou dopisní obálku. Uvnitř se nacházelo osm sledovacích fotografií osmi nižných terénních agentů CIA.

„Jak dlouho vám trvalo, než jste si jich všimli?“ zeptal se Carter a nerudně listoval snímky.

„Opravdu chceš, abych ti na tuhle otázku odpovídal?“

„Snad ani ne.“ Carter zavřel obálku. „Svoje nejlepší terénní pracovníky mám momentálně nasazené jinde. Musel jsem použít, co bylo k dispozici. Pár jich teprve vyskočilo z líhně, jak se u nás říká.“

Líhní se rozumělo výcvikové středisko CIA v Camp Peary ve Virginii.

„Ty jsi nás dal sledovat nováčky? Kdybych nebyl tak naštvaný, musel bych se urazit.“

„Neber si to tak osobně.“

„Jenomže tenhle tvůj neuvážlivý kousek nás mohl všechny poslat ke dnu. Švýcaři nejsou žádní pitomci, Adrianě. Naopak musím uznat, že jsou nesmírně zdatní. Pozorně sledují a také poslouchají. A vždycky je nesmírně dopálí, když zjistí, že na jejich území operují zahraniční agenti, aniž by se při vstupu obtěžovali zapsat do návštěvní knihy. Tady se do problémů dostávají i zkušení agenti, naše nevyjímaje. A co udělá Langley? Pošle sem osm zelenáčů, kteří byli v Evropě naposledy na školním táboře. Věděl jsi o tom, že jeden z nich před pár dny doslova narazil do Jaakova, protože zrovna po něčem pátral v turistické mapě? To je prostě neslýchané, Adrianě.“

„Doufám, že je to všechno.“

„Ještě ne,“ řekl Gabriel. „Chci, aby sis je odsud odvedl. Ještě dnes.“

„Obávám se, že to nebude možné.“

„Proč?“

„Protože o vaši operaci mají intenzivní zájem vyšší místa. A ta trvají na tom, že v ní bude i americký prvek.“

„Potom na vyšších místech vyřiď, že americký prvek už v ní je. Jmenuje se Sarah Bancroftová.“

„Nějaká analytička z protiteroristického se sotva může počítat.“

„Tahle jediná analytička to s přehledem nandá kterémukoli z těch tvých osmi moulů, které jsi na nás poslal.“

Carter zíral do jezera a mlčel.

„Co se děje, Adrianě?“

„Nejde o to, co se děje, ale kdo do toho začíná strkat nos.“ Carter vrátil obálku Gabrielovi. „Co mě to bude stát, abys tyhle obrázky sprovodil ze světa?“

„Tak mluv, Adrianě.“

37

CURYŠSKÉ JEZERO

Na horní palubě oddělení pro pasažéry byl malý bufet. Carter upil z bahnité kávy. Gabriel si objednal čaj. Společně se podělili o gumový vaječný sendvič a balíček zvětralých bramborových chipsů. Carter si uschoval účtenku.

„Žádal jsem tě, abys její jméno uchoval v nejvyšší tajnosti,“ řekl Gabriel.

„Dělal jsem, co jsem mohl.“

„Tak co se stalo?“

„Někdo dal hlášku Bílému domu. Zavolali mě na kobereček do Oválné pracovny a trochu mě zmáčkli. McKenna s prezidentem mě začali zpracovávat jako neposlušného četníka. Víš, jak to chodí. Únavné pozice, spánkový deficit, celé dny bez jídla a tekutin – přesně ty metody, co jsou dnes vůči nepříteli zakázané. Netrvalo to dlouho a nakonec mě zlomili. Aspoň si teď prezident konečně pamatuje moje jméno. A taky zná jméno té muslimky s nezpochybnitelnou pověstí mezi vyznavači džihádu, se kterou si teď – po pracovní stránce – užíváš.“

„A výsledek?“

„Vůbec se mu to nelíbí.“

„Opravdu?“

„Má strach, aby vážně neutrpěly americko-saúdské vztahy, pokud se ta operace nezdaří. Proto nechce, aby Langley jenom nečinně přihlíželo.“

„Chce, abys letadlo řídil ty?“

„Nejen to,“ řekl Carter. „Chce, abychom se tomu letadlu starali o údržbu, tankovali do něj palivo, zásobovali kuchyňky a ládovali kufry do zavazadlového prostoru.“

„Takže úplná kontrola? To mi chceš naznačit?“

„Nenaznačuji, oznamuji.“

„To přece nedává smysl, Adrianě.“

„Z jakého důvodu?“

„Vlastně ze všech možných. Předně, pokud celou akci povedeme my, váš prezident bude mít před Saúdy v případě nezdaru naprosto čisté ruce. Pokud si to ale bude řídit Langley, pak budete mít na celém Bílém domě pěkné černé fleky. Jako byste chtěli zastavit úder vlastní bradou.“

„Takhle jsem se, Gabrieli, na věc zatím nedíval.“ Carter natáhl ruku po posledním lupínku. „Můžu?“

„Posluž si.“

Carter vsunul lupínek do úst a dlouho si z prstů ometal krystalky soli. „Máš právo být rozčilený,“ řekl nakonec. „Kdybych byl na tvém místě, rozčílilo by mě to taky.“

„Proč?“

„Protože jsem sem přijel s lacinou povídačkou a myslel si, že vám ji prodám. Jenomže mi došlo, že je nedůstojná… Prezident a jeho věrný, leč naivní služebník James McKenna ve skutečnosti nemají obavy, že se operace al-Bakrí nezdaří, právě naopak. Mají obavu, že vyjde.“

„Musíš na mě pomaleji, Adrianě. Poslední dny byly opravdu krušné.“

„Vypadá to, že se nám prezident zamiloval až po uši.“

„Kdopak je to šťastné děvče?“

„Nadía,“ zamumlal Carter do zmuchlaného papírového ubrousku. „Je z ní celý pryč. Šíleně se mu líbí její osud. Zbožňuje její odvahu. Co je ovšem důležitější, líbí se mu plán, který jste kolem ní zosnovali. Je čistý, bezchybný a mazaný. Taky odvážný. Je to běh na dlouhou trať. A shodou okolností báječně zapadá do prezidentova současného pohledu na svět. Islám a západní civilizace jako partneři proti silám extremismu. Inteligence proti hrubé síle. Chce Rašídovu síť rozprášit a jeho soudit v řetězech ještě před volbami – a pochopitelně se nechce o slávu s nikým dělit.“

„Takže do toho chce jít sám? Bez partnerů?“

„Ne zcela,“ řekl Carter. „Chce, abychom přivedli ještě Francouze, Brity, Dány a Španěly, protože jich se ty útoky týkaly.“

„Pověz mi vše, co nevím, Adrianě. To není reklamní slogan, ale svaté krédo. Díky němu se operace vyhnou katastrofickému závěru a naši lidé zbytečně neumírají.“

„Všechny tvoje obavy jsem vzal řádně v úvahu.“

„A vykašlal se na ně.“

Carter neřekl nic.

„Co to znamená pro mě a moje lidi?“

„Váš tým se tiše stáhne z bojiště a na jeho místo nastoupí lidi z Ústřední zpravodajské služby. Budete zastávat poradní funkci, dokud se celé představení nerozjede.“

„A potom?“

„Potom nenápadně zmizíte ze scény.“

„Pak ti musím sdělit jednu novinku, Adrianě. Představení už začalo. Hvězda programu poprvé vystoupí tady v Curychu už zítra odpoledne.“

„Budete to muset odložit, dokud se sem nepřesune nový řídicí tým.“

Gabriel si všiml světel, která matně zářila podél pobřeží Rapperswilu. „Zapomínáš na jednu věc,“ řekl po chvíli. „Hvězda tohohle představení je skutečná diva. Je nesmírně náročná. A nebude spolupracovat s každým.“

„Chceš říct, že bude spolupracovat s tebou, s člověkem, který jí zavraždil otce, a ne s námi?“

„Přesně tak.“

„Tohle tvrzení bych si rád sám prověřil.“

„Posluž si. Pokud chceš s Nadíou hovořit, najdeš ji v jejím sídle na Boulevard Haussmann v devátém pařížském obvodě.“

„Doufáme, že nám ji předáte.“

„Doufáte? To není nejlepší strategie, když jde o spoustu lidských životů.“ Gabriel pozvedl obálku s fotografiemi. „Kdybych měl Nadíi něco poradit, pak určitě to, aby se od vás a vašich čerstvě vylíhlých operativců držela co nejdál.“

„My dva už přece máme něco za sebou. Byli jsme spolu ve válkách, zachraňovali jsme životy. Dělali jsme špinavou práci, kterou nikdo jiný dělat nechtěl nebo na kterou neměl žaludek. Ale v téhle chvíli mě zatraceně štveš.“

„Nápodobně, Adrianě.“

„Vážně si myslíš, že tohle všechno je z mé hlavy? Jenže on je prezident, Gabrieli. Buď budu poslouchat jeho rozkazy, nebo se sbalím a půjdu. A to zatím nemám v úmyslu.“

„Pak prosím vyřiď prezidentovi, že mu přeji jen to nejlepší,“ řekl Gabriel. „Ale měl bys mu ve správné chvíli připomenout, že Nadía je jenom první krok v likvidaci Rašídovy sítě. Na konci to nebude ani čisté, ani bezchybné, nevystačíš si ani s mazaností. Jen doufám, že prezidenta jeho zamilovanost neopustí, až dojde na tvrdá rozhodnutí.“

Trajekt šťouchnul do přístavního mola a paluba se zatřásla. Gabriel se prudce napřímil. Carter sebral prázdné kelímky a ubrousky a hřbetem ruky smetl drobky na zem.

„Potřebuji vědět, co máš v plánu.“

„Vrátím se na velitelské stanoviště a řeknu svým lidem, že jedeme domů.“

„Myslíš to vážně?“

„Málokdy si dělám legraci.“

„Pak mi udělej ještě jednu laskavost.“

„Jakou?“

„Jeď pomalu.“

Odešli z trajektu pár vteřin po sobě a pokračovali po kluzké přístavní hrázi až k malému parkovišti na konci lodního terminálu. Carter se vyškrábal na sedadlo spolujezdce v mercedesu a vyrazil k německým hranicím; Gabriel vklouzl za volant svého audi a rozjel se po hrázi na druhou stranu jezera. Navzdory Carterovu přátelskému varování jel velmi rychle. Takže zrovna zastavoval před tajným bytem, když mu Carter zavolal zpátky a oznámil mu novou operační dohodu. Její podmínky byly prosté a jednoznačné. Gabriel a jeho tým si podrží převahu v terénu do doby, než se operace začne přesouvat na posvátnou půdu Saúdské Arábie. V tom okamžiku, zdůraznil Carter, už nebude prostor k dohadování. Prezident se chce vyvarovat toho, aby se izraelská rozvědka v zemi Mekky a Medíny dopustila nějaké nepřístojnosti. Tento stát je jeho naděje na zvrat. Je to jeho napájecí kolej. Jakmile operace překročí saúdské hranice, režie se mění. Gabriel ukončil spojení, seděl ve tmě a přemýšlel, jak dál. Za deset minut zavolal Carterovi a váhavě mu sdělil, že podmínky přijímá. Potom zamířil rovnou k bytu a svému týmu oznámil, že od této chvíle pojedou na vypůjčený čas.

38

PAŘÍŽ

Z několika místností svého honosného mnohaposchodového sídla na Avenue Foch si Nadía al-Bakrí vytvořila útulné soukromé království. Sestávalo z pracovny, obývacího pokoje, ložnicového apartmá a soukromé obrazárny, v níž viselo dvanáct jejích nejoblíbenějších děl. Po těchto místnostech bylo rozeseto mnoho fotografií jejího otce. Na žádné se neusmíval, vždy dával přednost džuhajmánu, tradiční hněvivé tváři arabského beduína. Jedinou výjimku představoval nenaaranžovaný snímek, který Nadía pořídila na palubě Alexandrie v poslední den jeho života. Měl na něm nepřítomně melancholický výraz, jako by si někde hluboko uvědomoval osud, který na něj večer čeká ve Starém přístavu v Cannes.

Obrázek byl zasazen do stříbrného rámu a stál na nočním stolku. Vedle tikaly hodiny od Thomase Tompiona, které byly zakoupeny na aukci za dva a půl milionu dolarů a Nadía je dostala ke svým pětadvacátým narozeninám. Nedávno se začaly o několik minut předbíhat, což Nadíi přišlo až tajemně příznačné. Průběžně jejich vznešené obrysy pozorovala od chvíle, kdy se někdy kolem třetí probudila. Naléhavě potřebovala kofein, začínala cítit tepající bolest hlavy. Přesto zůstávala dál nehybně ležet ve své velké posteli. Při posledním instruktážním sezení jí Gabriel zdůraznil, že by neměla provádět žádné změny ve svém denním režimu – v režimu, který by několik desítek příslušníků její domácnosti a zaměstnanců dokázalo odříkat zpaměti. Vždy a za všech okolností vstávala každý den přesně v sedm, ani o chvíli dřív nebo později. Tác se snídaní již měla přichystaný na servírovacím stolku v pracovně. Pokud dopředu neohlásila změnu, byla na něm pokaždé termoska s překapávanou kávou, džbánek s převařeným mlékem, sklenice čerstvě vymačkané pomerančové šťávy a dva krajíčky francouzského chleba s hrudkou másla a mističkou jahodové marmelády. Na pravé straně pracovního stolu byly naskládány čerstvé noviny – nahoře Wall Street Journal, pod ním International Herald Tribune, Financial Journal a zcela vespod Le Monde –, nechyběly ani kožené desky s itinerářem na aktuální den. Televize byla naladěná na BBC, hlasitost snížená na minimum a ovladač v dosahu ruky.

Bylo právě půl šesté. Nedokázala myslet na nic jiného než na pulzující bolest v hlavě, a tak zavřela oči a přiměla se k lehkému polospánku, který za třicet minut přerušilo velejemné zaťukání na dveře, jež obstarala její dlouholetá komorná Esmeralda. Přesně jak měla ve zvyku, zůstala Nadía na lůžku, dokud Esmeralda neodešla. Pak se navlékla do županu a pod přísným dohledem otce docupitala do pracovny.

Uvítala ji vůně čerstvé kávy. Odlila si do šálku, doplnila mlékem a třemi lžičkami cukru a pak se posadila ke stolu. Na obrazovce se míhaly chaotické záběry z Islámábádu, který se vzpamatovával z dalšího krvavého bombového atentátu al-Káidy, při němž zahynulo přes sto lidí, téměř všichni muslimové. Nadía ponechala zvuk vypnutý a sáhla po kožených deskách. Itinerář byl nečekaně vlídný. Po dvou hodinách soukromí měla opustit svou rezidenci a odletět do Curychu, kde ji v konferenční místnosti grandhotelu Dolder společně s nejbližšími spolupracovníky čekalo jednání s jednou švýcarskou firmou na výrobu optiky, již AAB Holdings z většiny vlastnil. Bezprostředně poté mělo následovat další jednání, u něhož již měla být sama. Předmět byl označen popiskou soukromý, jak tomu bývalo vždy, když šlo o Nadíiny osobní finance.

Zavřela kožené desky a další hodinu, jak mívala ve zvyku, strávila četbou tisku u kávy a toastu. Krátce po osmé se přihlásila do počítače, aby zjistila stav asijských trhů, a pak ještě několik minut přepínala mezi několika zpravodajskými kanály. Svou pouť zakončila u Al-Džazíry, která přenesla pozornost od běsnění v islámábádských ulicích na izraelský vojenský útok v pásmu Gazy, při němž byli zabiti dva předáci Hamásu. Turecký předseda vlády útok označil za zločin proti lidskosti a vyzval OSN, aby Izrael ztrestala ekonomickými sankcemi, což v následujícím vstupu odmítl jeden významný saúdský duchovní. „Skončil čas pro diplomacii,“ hřímal před pokorným reportérem Al-Džazíry. „Nyní nastává čas, aby se všichni muslimové spojili v ozbrojeném boji proti sionistickým vetřelcům. Nechť Bůh ztrestá ty, kdo se odváží nepřátelům islámu pomáhat.“

Vypnula televizi, vrátila se do své ložnice a převlékla se do sportovního úboru. Tělesná aktivita ji nikdy nijak zvlášť nebavila a od doby, co se její věk přehoupl přes třicítku, ji měla ráda ještě míň. Každé ráno zrychlovala svůj srdeční tep a zatěžovala své údy s určitým pocitem povinnosti, protože se to od ní jako moderní podnikavé ženy žijící povětšině na Západě automaticky očekávalo. Stále ji trápila lehká bolest hlavy, a tak svůj už tak šizený cvičební program zkrátila. Po neuspěchané procházce po běžeckém páse se ještě několik minut protahovala na jógové pryžové podložce. Pak se položila na záda, spojila chodidla a upažila ruce do stran. Tato nehybná pozice v ní pokaždé vyvolala pocit beztíže. Toho rána se však k tomu ještě přidala až šokujícím způsobem jasná vize její vlastní budoucnosti. Ležela ještě nějakou chvíli bez hnutí a zvažovala, zda tu cestu do Curychu nezrušit. Stačí jeden krátký telefon, říkala si v duchu. Jeden telefon a spadne z ní břemeno. Nakonec se však k tomu jedinému krátkému telefonátu nedokázala přesvědčit. Věřila, že přišla na svět právě v tomto okamžiku a na tomto místě z nějakého zvláštního důvodu. A věřila, že totéž platí i o muži, jenž zastřelil jejího otce.

O muži, kterého nechtěla zklamat.

Nadía vstala, zahnala vlnu mámivé závratě a vrátila se do ložnice. Když se vykoupala a navoněla své tělo, vstoupila do šatny a vybrala si šaty; upustila od světlých barev, jimž dávala přednost, a zvolila melancholičtější odstín šedi a černou. Svým vlasům dala cudný tvar. Když pak za třicet minut procházela kolem Rafiqa al-Kamala a nastupovala do zadních dveří své limuzíny, vyzařoval z jejího obličeje beduínský džuhajmán. Proměna byla téměř dokonalá. Byla to zámožná saúdská muslimka, která zamýšlela pomstít vraždu svého otce.

Automobil proplul přední branou rezidence a zahnul do ulice. Když projížděl po Bois de Boulogne, všimla si na chodníku muže, kterého znala jménem Max a který šel několik kroků za ženou, jíž mohla být Sarah – nebo kdokoli jiný. V tom okamžiku se vedle jejího okna nakrátko zjevil motocykl s hubeným jezdcem v helmě a černé kožené kombinéze. Pohled na něj vzbudil v Nadíi náhlou bodavou vzpomínku. Snad to nic neznamená, řekla si v duchu. Jen dozvuk nervozity. Jenom hloupá hra myšlenek.

Na žádost rodiny al-Saúdů si Nadía musela ponechat nejen příslušníky otcovy osobní gardy. Základní struktura společnosti zůstala v podstatě nezměněná, zůstal tedy i nejstarší zaměstnanec Daúd Hamza, Libanonec vystudovaný ve Stanfordu, jenž řídil každodenní operace. Manfred Wehrli, žulově klidný švýcarský finančník, se stále staral o firemní peníze. A skupina právníků známá pod názvem Abdul & Abdul stále držela chod celého impéria v mezích zákona. V doprovodu dvaceti dalších asistentů, lokajů a nejrůznějších příživníků byli v době Nadíina příjezdu již všichni shromážděni ve VIP salonku letiště Le Bourget. Úderem desáté napochodovali do soukromého tryskového boeingu, jenž se o čtvrt hodiny později vznesl do vzduchu směr Curych. Hodinový let strávili kolem konferenčního stolu, kde louskali důležitá čísla, a po příletu na letiště v Klotenu posedali do konvoje přistavených mercedesů. Ty je expresní rychlostí vyvezly vzhůru po zalesněném úbočí Zúrichbergu k majestátní vstupní bráně grandhotelu Dolder, odkud je sám ředitel dovedl do konferenčního sálu s alpsky znějícím jménem a s výhledem na jezero, který vysvětloval přemrštěnou cenu pronájmu. Delegace švýcarského výrobce optiky již byla na místě a nevázaně se občerstvovala u štědrých švédských stolů. Výprava AAB se usadila k jednacímu stolu a začala otevírat kufříky a notebooky. Zaměstnanci AAB na jednání nikdy nejedli. Ziziho pravidla.

Na schůzku byly vyhrazeny celkem dvě hodiny, nakonec se však protáhla o dalších třicet minut a byla završena Nadíiným příslibem, že do švýcarské firmy napumpuje dalších dvacet milionů franků na modernizaci výrobních zařízení. Po snůšce chvalozpěvných poznámek se švýcarská delegace rozloučila. Když procházela elegantní vstupní halou, minula hubeného čtyřicetiletého Araba s řídkým vousem, jenž seděl o samotě s kufříkem na klíně. Za pět minut jej telefon vyzval do konferenční místnosti, kterou před chvílí Švýcaři vyklidili. Tam na něj čekala krásná žena s nezpochybnitelnou pověstí mezi vyznavači džihádu.

„Bůh vám žehnej,“ pronesla arabsky.

„Vám rovněž,“ odpověděl Samir Abbás stejným jazykem. „Doufám, že vaše jednání se švýcarskými partnery proběhlo úspěšně.“

„Jen nudné světské záležitosti,“ podotkla Nadía s přezíravým gestem ruky.

„Bůh k vám byl nesmírně štědrý,“ řekl Abbás. „Dal jsem dohromady několik námětů, jak by bylo podle mého názoru rozumné vaše peníze investovat.“

„Nepotřebuji od vás investiční poradenství, pane Abbási.

V tom si velmi dobře vystačím sama.“

„V čem bych vám tedy mohl posloužit, slečno al-Bakrí?“

„Začněme třeba tím, že se pohodlně usadíte. A pak si vypněte svůj mobil. Před těmi moderními vynálezy se člověk nemůže mít nikdy dost na pozoru. Nikdy nevíte, kdo poslouchá.“

„Naprosto vám rozumím.“

Přinutila se k úsměvu. „To doufám.“

39

CURYCH

Seděli naproti sobě na opačných stranách konferenčního stolu a jako jediné občerstvení se jim nabízely láhve švýcarské minerální vody, kterých se ani jeden z nich nedotkl. Mezi nimi ležely dva chytré telefony s vyhaslými displeji a vytaženými SIM kartami. Samir Abbás odvracel pohled od nezahalené Nadíiny tváře a zdálo se, že zaujatě zkoumá lustr nad svou hlavou. Mezi žárovkami a křišťálem byl ukryt miniaturní krátkovlnný vysílač, který sem brzy ráno nainstaloval Mordechai s Odedem. Nyní sledovali jeho signál z místnosti ve čtvrtém patře, náklady na ni plně hradila Ústřední zpravodajská služba Spojených států amerických. Gabriel poslouchal v tajném bytě na protějším břehu jezera prostřednictvím zabezpečeného mikrovlnného spojení. Jeho rty se lehce pohybovaly, jako by se snažily Nadíi napovědět další řádek role.

„Ráda bych se vám nejprve co nejupřímněji omluvila,“ řekla.

Abbáse její slova na okamžik vyvedla z míry. „Nedávno jste uložila na účet banky, pro niž pracuji, dvě stě milionů dolarů, slečno al-Bakrí. Nechápu, za co byste se měla omlouvat.“

„Protože jste mne krátce po smrti mého otce požádal o příspěvek na jistou islámskou charitu a já vás odmítla – poněkud příkře, pokud si dobře vzpomínám.“

„Bylo ode mne nevhodné, abych vás zatěžoval v tak citlivém období.“

„Vím, že vám šlo o dobrou věc. Zakát je přece v naší víře nesmírně důležitý. Můj otec dokonce věřil, že almužna je nejdůležitějším z pěti pilířů islámu.“

„Váš otec byl nadmíru štědrý. Vždy jsem se na něj mohl spolehnout, když jsme se ocitli v nouzi.“

„Vždy o vás mluvil velmi uznale, pane Abbási.“

„I o vás, slečno al-Bakrí. Váš otec vás velice miloval. Jen těžko si dokážu představit, jak vám musí chybět. Snad vaše srdce upokojí jistota, že nyní je váš otec s Bohem v ráji.“

„Inšalláh,“ řekla tklivě. „Od jeho smrti jsem bohužel nenalezla pokoj ani jediný den. A mou vnitřní bolest ještě násobí skutečnost, že jeho vrazi nebyli za svůj zločin nikdy potrestáni.“

„Váš hněv je zcela oprávněný. I hněv nás všech, protože vražda vašeho otce je urážkou všech muslimů.“

„Jak mám ale se svým hněvem naložit?“

„Žádáte mne o radu, slečno al-Bakrí?“

„O duchovní posilu. Vím, že jste člověk hluboké víry.“

„Jako váš otec.“

„Jako můj otec,“ opakovala tiše.

Abbás se jí krátce zadíval přímo do očí, potom znovu odvrátil zrak. „Korán není jen předčítání slova Alláhova,“ řekl. „Je to také právní dokument, který nás vede v každé životní situaci. A o tom, jak se zachovat v případě vraždy blízké osoby, hovoří zcela jasně prostřednictvím cjisas, zákona odplaty. Jako nejbližší přeživší příbuzný máte tři možnosti. Můžete viníkovi z dobroty svého srdce jednoduše odpustit. Můžete od něj přijmout peněžitou kompenzaci. Nebo můžete vrahovi učinit totéž, co on způsobil své oběti, aniž byste ovšem zároveň ublížila ještě někomu jinému.“

„Lidé, kteří zavraždili mého otce, byli profesionální zabijáci. Poslali je jiní.“

„Pak jsou za jeho smrt zodpovědní ti, kdo je poslali.“

„A když ve svém srdci nenajdu dost síly, abych jim dokázala odpustit?“

„Pak jste podle zákona Alláhova oprávněna žádat jejich život. Aniž byste ovšem připravila o život jiné,“ dodal narychlo.

„To je dosti problematická rada, pane Abbási, nemyslíte?“

Bankéř neodpověděl, jen se poprvé bez nejmenší stopy islámského dekora zadíval přímo do jejího obličeje.

„Stalo se něco?“ zeptala se Nadía.

„Vím, kdo zabil vašeho otce, slečno al-Bakrí. A vím také proč.“

„Pak také zajisté víte, že není možné, abych je potrestala podle zákonů islámu.“ Odmlčela se na chvíli a pak dodala: „Ne bez vaší pomoci.“

Abbás vzal do ruky Nadíin mrtvý telefonní přístroj BlackBerry a mlčky jej zkoumal.

„Nemusíte mít nejmenší obavy,“ řekla tlumeně.

„Proč bych měl mít obavy? Starám se o účty vysoce majetných lidí a ve svém volném čase se snažím získávat prostředky pro legální dobročinné organizace, jež pomáhají zmírňovat utrpení muslimů po celém světě.“

„To je také důvod, proč jsem vás požádala o návštěvu.“

„Chtěla byste přispět?“

„Dost významnou částkou.“

„Komu?“

„Lidem, kteří mi jsou schopni zajistit spravedlnost, jež mi náleží.“

Abbás vrátil Nadíin telefon zpět na stůl, neřekl však nic. Nadía opětovala jeho pohled až nepohodlně dlouhou chvíli.

„Oba žijeme na Západě, ale oba jsme stále děti pouště. Má rodina přišla z Nadždu, vaše z Hidžázu. Dokážeme si říci spoustu věcí velmi málo slovy.“

„Můj otec ke mně promlouval hlavně očima,“ řekl nostalgicky Abbás.

„Můj také,“ přitakala Nadía.

Abbás odšrouboval svou láhev minerální vody a pomalu si trochu odlil do sklenice, jako by to byla poslední voda na Zemi. „Dobročinné spolky, s nimiž spolupracuji, jsou zcela legální,“ prohlásil nakonec. „Používají peněžní prostředky na stavbu silnic, škol, nemocnic a podobně. A občas se něco dostane i jednomu spolku v severozápadních kmenových oblastech Pákistánu. Myslím, že by byli velmi vděční za každou pomoc. Jak možná víte, přišli nedávno o svého hlavního představitele.“

„Nemám zájem na nějakém spolku z kmenových oblastí Pákistánu,“ řekla Nadía. „Jeho doba už pominula.“

„Myslíte? Zkuste se zeptat lidí v Paříži, Kodani, Londýně nebo Madridu.“

„Pokud vím, onen spolek z kmenových oblastí Pákistánu s těmi útoky nemá nic společného.“

Abbás k ní hbitě zvedl oči. „Kdo vám to řekl?“

„Jeden příslušník mé ochranky udržuje blízké kontakty se saúdskou rozvědkou.“

Nadía byla překvapena lehkostí, s jakou tuto lež vypustila z úst. Abbás zašrouboval uzávěr zpátky na láhev a zdálo se, že její odpověď pečlivě zvažuje.

„Hodně se teď mluví o jednom jemenském duchovním,“ řekl nakonec. „O tom, co má americký pas a hovoří jako Američan. Říká se také, že významně rozšiřuje pole své působnosti. Své dobročinné působnosti, pochopitelně,“ dodal Abbás.

„Víte, jak se s jeho organizací zkontaktovat?“

„Pokud svou pomoc myslíte vážně, možná bych vám dokázal zprostředkovat schůzku.“

„Čím dříve, tím lépe,“ poznamenala.

„Nejsou to lidé, kteří by si nechali říkat, co mají dělat, slečno al-Bakrí, zvláště ne od žen.“

„Nejsem jen tak někdo. Jsem dcera Abdula Azíze al-Bakrího a čekala jsem už dost dlouho.“

„I oni čekali dlouho – dalo by se říct, že stovky let. Jsou to lidé nadaní velkou trpělivostí. I vy musíte být proto trpělivá.“

Schůzka se odvíjela přesně tak, jak byla naplánována a nacvičena. Abbás se vrátil do své kanceláře, Nadía do svého letadla, Oded s Mordechaiem do tajného bytu na západním břehu jezera. Gabriel ani nezaznamenal jejich příchod. Hrbil se nad počítačem v obývacím pokoji se sluchátky na uších a s rezignací ve tváři. Zmáčkl tlačítko stop, přetočil a znovu pustil.

„Nejsou to lidé, kteří by si nechali říkat, co mají dělat, slečno al-Bakrí, zvláště ne od žen.“

„Nejsem jen tak někdo. Jsem dcera Abdula Azíze al-Bakrího a čekala jsem už dost dlouho.“

„I oni čekali dlouho – dalo by se říct, že stovky let. Jsou to lidé nadaní velkou trpělivostí. I vy musíte být trpělivá.“

„Mám na vás jednu prosbu, pane Abbási. Vzhledem k tomu, co se přihodilo mému otci, trvám na tom, abych věděla, s kým se setkám, a měla jistotu, že mi nic nehrozí.“

„Nemusíte se obávat, slečno al-Bakrí. Osoba, kterou mám na mysli, nepředstavuje nejmenší ohrožení vaší bezpečnosti.“

„O koho jde?“

„Jmenuje se Marván bin Tajjíb. Je děkanem teologické fakulty na univerzitě v Mekce a je to pravý svatý muž.“

Gabriel zmáčkl tlačítko stop, přetočil a znovu pustil.

„Jmenuje se Marván bin Tajjíb. Je děkanem teologické fakulty na univerzitě v Mekce a je to pravý svátý muž.“

Gabriel vypnul nahrávku a pak to jméno zdráhavé přeposlal Adrianu Carterovi do Langley. Carterova odpověď přišla už za pět minut. Byla to rezervace na ranní let do Washingtonu. V turistické třídě. Carterova pomsta.

40

LANGLEY, VIRGINIE

„Výborně,“ řekl Carter. „Bravurní výkon. Hotové umělecké dílo.“

Stál před vstupem do výtahu v sedmém patře vyčleněném pro vedoucí pracovníky a usmíval se s přesvědčivostí umělých květin, kterým se jako jediným dařilo v permanentním příšeří jeho kanceláře. Je to jeden z těch utěšujících úsměvů, jež nasazují nadřízení v okamžiku, kdy někoho hodlají vyhodit z práce, pomyslel si Gabriel. Jediné, co této chvíli chybělo, byly zlaté hodinky, obálka se skromným odstupným a poukázka na večeři pro dva do steakové restaurace Morton. „Pojď,“ řekl Carter a poplácal Gabriela po rameni, což nikdy nedělal. „Musím ti něco ukázat.“

Když sestoupili do podzemní části budovy, pokračovali ještě snad míli šedobílými chodbami. Jejich vyústěním byla prosklená pozorovatelna do otevřeného jeskynního prostoru, který připomínal burzovní halu na Wall Street. Na každé ze čtyř stěn blikaly digitální obrazovky velikosti silničních billboardů. Na dvě stovky počítačových monitorů pod nimi ozařovalo dvě stovky soustředěných obličejů. Co přesně měli ti lidé na práci, Gabriel netušil. Po pravdě řečeno, nebyl si jistý, je-li stále v Langley či na území státu Virginie.

„Rozhodli jsme se, že je nejvyšší čas přivést všechny pod jednu střechu,“ vysvětloval Carter.

„Všechny?“

„Tohle je tvoje operace,“ pokračoval Carter.

„Tohle všechno je kvůli jedné operaci?“

„Jsme Američané“ řekl Carter se známkou výčitky v hlase. „Všechno děláme ve velkém.“

„To určitě máte i vlastní poštovní směrovací číslo.“

„Vlastně pro to ještě nemáme oficiální název. Zatím tomu na tvou počest říkáme Rašídistán. Rád bych tě pozval na malou okružní jízdu.“

„Za daných okolností bych si určitě zasloužil velkou.“

„Musíme se pořád tahat za slovíčka?“

„Jen když je to opravdu nutné.“

Carter vedl Gabriela dolů po točitém schodišti na kótu operačního centra. Vzduch byl zatuchlý a páchl čerstvě položeným kobercem a nažhavenými kabely. Mladá žena s ježatými černými vlasy prošla beze slova kolem a posadila se k jednomu z mnoha pracovních stolů uprostřed haly. Gabriel pohlédl vzhůru na jednu z velkoplošných obrazovek a spatřil na ní několik známých washingtonských expertů diskutujících v teplé záři nějakého televizního studia. Zvuková stopa byla němá.

„Snad neplánují další teroristický útok.“

„Žádný, o jakém bych nevěděl.“

„Proč je tedy sledujete?“ zeptal se Gabriel a rozhlížel se po prostoru se směsicí údivu a zoufalství. „Kdo jsou všichni tihleti lidé?“

Dokonce i Carter, formální šéf celé operace, se musel chvíli zamyslet, než odpověděl. „Většina z nich pracuje u nás na Ústřední službě,“ prohlásil nakonec, „jsou tu ale i lidé z Národní bezpečnosti, Federálního úřadu, z ministerstva spravedlnosti z ministerstva financí. A taky pár desítek zelených.“

„To je nějaký ohrožený druh?“

„Právě naopak,“ řekl Carter. „Ti lidé, co mají ty zelené visačky, jsou všechno najatí soukromí pracovníci. Ani já přesně nevím, kolik se jich dnes v Langley vlastně pohybuje. Jedno je ale jisté: většina z nich maká víc než já.“

„A na čem?“

„Pár jich předtím pracovalo na protiteroristickém, pak začali dělat na sebe a teď pracují za třikrát větší peníze pro soukromé firmy. V mnoha případech dělají tu stejnou práci, a dokonce mají tytéž prověrky. Dnes je ovšem místo CIA platí ACME Security Solutions nebo jiná soukromá společnost.“

„A zbytek?“

„Zbytek, to jsou lovci dat,“ řekl Carter. „A díky té včerejší schůzce v Curychu narazili na hlavní žílu.“ Ukázal k jednomu z pracovních stolů. „Tahleta skupinka má na starosti Samira Abbáse, našeho kolegu z Transarabské banky. Rozebírají ho na šroubky, všechny jeho telefonáty, e-maily, finanční transakce. Dokonce se jim podařilo odkrýt datovou stopu, která sahá ještě do doby před Jedenáctým zářím. Už jenom Samir sám o sobě nám stojí za předražené vstupné do téhle operace. Je pozoruhodné, že se mu celé ty roky dařilo unikat naší pozornosti. Je to kapitální kousek. A stejně tak ten jeho přítelíček z Mekky.“

Dívka s naježenými černými vlasy podala Carterovi složku. Oba muži se pak přesunuli do zvukotěsné konferenční místnosti. Do operačního centra z ní ústilo jediné okno. „Tak tady ho máš,“ řekl Carter a předal Gabrielovi fotografii formátu dvacet krát dvacet pět centimetrů. „Saúdské dilema ve vší parádě.“

Z fotografie na Gabriela beze stopy úsměvu zíral šejk Marván bin Tajjíb. Tento saúdský duchovní měl nepěstěný salafský vous a výraz osoby, které nevadí, že si někdo pořizuje její snímek. Z hlavy mu visela červenobílá kostkovaná ghutra způsobem, který naznačoval, že má pod ní bílou čapku zvanou taqíja. Na rozdíl od většiny Saúdů si pokrývku hlavy nejistil černým kruhovým poutkem igál. Byl to projev zbožnosti, který světu oznamoval, že o svůj vzhled dbá jen velmi málo.

„Kolik toho o něm víte?“ zeptal se Gabriel.

„Pochází z centrální oblasti severně od Rijádu obývané převážně wahhábisty. V jeho rodné vesnici je dokonce hliněná chatrč, kde údajně jednou pobýval sám Wahháb. Lidé z jeho rodiště se vždycky považovali za strážce té nejčistší pravé víry. Ani dnes tam nevidí cizince rádi. Pokud se u nich nějaký objeví, místní si ukryjí tvář a zdálky jej obcházejí.“

„Má bin Tajjíb nějaké vazby na al-Káidu?“

„Slabé, ale nepopiratelné,“ řekl Carter. „Sehrál klíčovou roli v podněcování islámské horečky, která saúdské království zasáhla po obsazení Velké mešity v roce devatenáct set sedmdesát devět. Ve své disertaci tvrdil, že sekularismus je Západem vyvolané spiknutí, které má za cíl podkopat islám a v konečném důsledku zničit Saúdskou Arábii. Stala se z ní povinná četba radikálních příslušníků saúdského dvora, včetně našeho starého známého prince Nabila, saúdského ministra vnitra, který dodnes odmítá připustit, že devatenáct únosců z Jedenáctého září bylo občany jeho země. Nabila Tajjíbova disertace nadchla natolik, že jej osobně doporučil do vysoké funkce na Mekské univerzitě.“

Gabriel vrátil fotografii Carterovi, který se na ni, než ji založil zpět do složky, opovržlivě podíval.

„Není to poprvé, co se bin Tajjíbovo jméno objevuje v souvislosti s Rašídovou sítí,“ řekl. „I přes svou radikální minulost působí jako poradce v nechvalně proslulém saúdskoarabském programu na rehabilitaci teroristů. Po jeho absolvování se do pole vrátilo minimálně pětadvacet Saúdů. A čtyři z nich jsou velmi pravděpodobně s Rašídem v Jemenu.“

„Nějaká další pojítka?“

„Hádej, kdo byl poslední, s kým se Rašíd setkal ten večer, než přeběhl na druhou stranu.“

„Bin Tajjíb?“

Carter přikývl. „Byl to právě on, kdo Rašída pozval, aby promluvil na univerzitě v Mekce. A byl to on, kdo Rašída doprovázel, když zběhl.“

„Upozornili jste na to své přátele v Rijádu?“

„Zkoušeli jsme to.“

„A výsledek?“

„Nikam to nevedlo,“ přiznal Carter. „Jak víš, vztahy mezi saúdskou královskou rodinou a příslušníky vysokého kléru jsou přinejmenším komplikované. Al-Saúdové nemohou vládnout bez podpory ulamy. A pokud by měli na naši žádost něco podniknout proti vlivnému teologovi, jako je bin Tajjíb.“

„Mohli by se džihádisté cítit dotčeně.“

Carter přikývl a znovu se zanořil do složky, z níž tentokrát vytáhl dva listy papíru, přepisy odposlechů pořízené Národní bezpečnostní službou NSA.

„Náš přítel z Transarabské banky uskutečnil dnes ráno ze své kanceláře dva zajímavé telefonické hovory – jeden do Rijádu a druhý do Džiddy. V prvním se svěřuje, že dělá kšeftík s Nadíou al-Bakrí, a ve druhém, že má přítele, který by rád probral nějaké duchovní otázky se šejkem bin Tajjíbem. Samy o sobě jsou ty hovory zcela neškodné, ovšem když je spojíme dohromady…“

„Pak není pochyb, že Nadía al-Bakrí, žena s vyhlášenou pověstí mezi džihádisty, by si ráda promluvila se šejkem v soukromí.“

„Pochopitelně o duchovních záležitostech.“ Carter vrátil opisy do složky. „Otázkou ovšem zůstává,“ podotkl, když zavřel desky, „jestli ji máme pustit.“

„Proč bychom ji neměli pustit?“

„Protože by to bylo v rozporu s našimi platnými dohodami se saúdskou vládou a jejich tajnými službami. V hadíthech se jasně říká, že v Arábii nebudou dvě náboženství. A al-Saúdové dali jasně najevo, že nebudou tolerovat ani dvě zpravodajské služby.“

„Kdy si už konečně uvědomíte, že Saúdové jsou problém, a ne řešení?“

„V den, kdy nebudeme potřebovat jejich ropu jako pohon našich aut a naší ekonomiky,“ řekl Carter. „Od Jedenáctého září jsme zlikvidovali stovky saúdských občanů, ovšem vždycky mimo hranice Saúdské Arábie. Bezvěrci jako my mají do této země zakázaný vstup. Pokud Nadía pojede na návštěvu šejka bin Tajjíba, pojede tam sama bez našeho zajištění.“

„Nemůžeme přivést Mohameda k hoře?“

„Pokud se ptáš na to, jestli by nemohl bin Tajjíb vycestovat ze Saúdské Arábie, pak odpověď zní ne. Je až na příliš mnoha seznamech zakázaných osob. Žádná evropská země ho nevpustí za své hranice. Pokud se bin Tajjíb chytí, nezbude nám nic jiného než poslat Nadíu k hoře samotnou. A pokud al-Saúdové zjistí, že ji posíláme my, půjde o život.“

„Možná jsi měl na to myslet dřív, než jsi vytvořil tuhle samostatnou vládní agenturu,“ řekl Gabriel a ukázal na operační středisko za oknem. „To už je teď ale tvůj problém, Adrianě. Podle podmínek poslední verze tvé operační dohody je toto bod, kdy ti předám klíče a zmizím ze scény.“

„Říkám si, jestli bys nepřijal pár dodatků.“

„Poslouchám.“

„Než jsem se stal šéfem největšího protiteroristického útvaru na světě, bylo mou hlavní náplní práce získávat a řídit agenty. A dobře vím, že jestli agent něco z duše nesnáší, tak je to změna. Ty jsi našel Nadíu. Ty jsi ji získal. Pak je také rozumné, abys ji řídil.“

„Chceš mi naznačit, abych jí dělal řídicího důstojníka?“

„Tak nějak.“

„Pochopitelně pod tvým dohledem.“

„Bílý dům je neoblomný a trvá na tom, aby CIA převzala nad operací úplnou kontrolu. Obávám se, že mám v této věci svázané ruce.“

„Schovávat se za nadřízenými nebýval nikdy tvůj styl, Adrianě.“

Carter neodpověděl. Vypadalo to, že Gabriel věc důkladně zvažuje, ve skutečnosti už však byl rozhodnutý. Naklonil hlavu ke zvukotěsnému sklu a zeptal se: „Máte tu pro mě nějakou místnost?“

Carter se usmál. „Už jsem ti nechal udělat identifikační kartu, aby ses mohl dostat do budovy bez doprovodu. Je samozřejmě zelená.“

„Zelená je barva našeho nepřítele.“

„Islám není náš nepřítel, Gabrieli.“

„Máš pravdu, zapomněl jsem.“

Carter se zvedl a doprovodil Gabriela k útlé šedivé kóji ve vzdálenějším rohu operačního střediska. Byl v ní stůl, židle, vnitřní telefonní linka, počítač, sejf na dokumenty, papírové sáčky na likvidaci tajných materiálů a hrnek na kávu s emblémem CIA. Dívka s ježatými černými vlasy mu přinesla štos dokumentů a pak se beze slova vrátila na svůj post. Když Gabriel otevřel první složku, zvedl bezděčně hlavu a spatřil Cartera, jak ze svého pozorovacího stanoviště obhlíží svůj Rašídistán. Vypadal spokojeně. Měl pro to důvod. Byla to už jeho operace. Z Gabriela se stal jen další najatý dělník, muž v šedé kóji se zelenou visačkou na krku.

41

RIJÁD, SAÚDSKÁ ARÁBIE

Soukromý tryskový boeing vlastněný a provozovaný společností AAB Holdings vstoupil do saúdskoarabského vzdušného prostoru přesně v 17:18. Jak bylo zavedeným zvykem, britský pilot o této skutečnosti informoval pasažéry i posádku prakticky okamžitě, aby se ženy na palubě mohly ihned začít převlékat do předepsaných islámských úborů.

Deset žen v letadle tak bezodkladně učinilo. Jedenáctá, Nadía al-Bakrí, zůstala sedět ve svém křesle a probírala se dál stohem dokumentů až do chvíle, kdy se za okny objevila první světla Rijádu jako drobné kousky jantaru rozeseté po písčitém podloží. Ještě před sto lety bylo saúdské hlavní město jen odlehlou výspou za hliněnou zdí, o níž měl západní svět jen sotva ponětí – jen tečkou na mapě ležící někde mezi úbočími pohoří Sarawat a pobřežím Perského zálivu. Ropa proměnila Rijád v moderní metropoli paláců, mrakodrapů a nákupních galerií. V mnoha ohledech však byly požitky plynoucí z přírodního bohatství jen pouhou fata morgánou. Vedle miliard, které al-Saúdové utratili ve snaze modernizovat své ospalé pouštní království, jich daleko víc vyplýtvali na své jachty, děvky a prázdninová sídla v Marbelle. A nejhorší na tom všem bylo, že udělali jen velmi málo pro to, aby svou zemi připravili na den, kdy vyschne poslední vrt. Na ropných polích a v palácích se dřelo deset milionů zahraničních dělníků, a přesto zůstávaly stovky tisíc mladých Saúdů bez práce. Vedle ropy byly největšími vývozními artikly země datle a korány. A zarostlí fanatici, pomyslela si Nadía neradostně, když sledovala, jak se světla Rijádu přibližují. Když došlo na islámské extremisty, byla Saúdská Arábie jasným lídrem na trhu.

Nadía odvrátila oči od okénka a rozhlédla se po interiéru letadla. Přední sedadlový prostor byl uspořádán po způsobu ceremoniálního madžalisu s pohodlnými křesly podél trupu a bohatě tkanými orientálními koberci rozprostřenými po podlaze. Sedadla byla obsazena nejvýše postavenými představiteli AAB, jimiž byli výhradně muži – Daoud Hamza, houf právníků z Abdul & Abdul a samozřejmě Rafiq al-Kamal. Sledoval Nadíu pohledem zřetelného nesouhlasu, jako by se jí beze slov snažil připomenout, že je nejvyšší čas, aby se převlékla. Zanedlouho měli přistát v zemi neviditelných žen, což znamenalo, že Rafiq už nebude jen Nadíin bodyguard. Bude jí dělat mužský doprovod a podle zákona bude mít povinnost všude ji na veřejnosti doprovázet. Za pár minut bude mít Nadía al-Bakrí, jedna z nejbohatších žen světa, práva jako velbloud. Vlastně ještě menší, pomyslela si popuzeně, protože i velbloud má dovoleno ukazovat svou tvář.

Beze slova se zvedla a přešla do zadních prostor letadla do své elegantně zařízené soukromé části. Když otevřela šatník, spatřila na ramínku bezvládně viset svůj saudský kroj: prostý bílý thawb, vyšívanou černou abáju a černý nikáb na zahalení obličeje. Jenom jednou jedinkrát, říkala si v duchu, by se chtěla projít po ulicích své rodné země ve volném bílém oděvu a netísnit se uvnitř toho černého kokonu. Nebylo to samozřejmě možné; ani bohatství al-Bakríů neposkytovalo ochranu před fanatickými mutawíny z náboženské policie. Navíc nebyla vhodná chvíle, aby pokoušela saúdskoarabské společenské a náboženské mravy. Navštívila svou zem, aby se soukromě setkala se šejkem Marvánem bin Tajjíbem, děkanem teologické fakulty z Mekské univerzity. Vyhlášenému náboženskému učenci by jistě přišlo podivné, kdyby Nadíu těsně před jejich setkáním zadrželi vousatí biřici kvůli nepřípustnému islámskému oděvu.

Neochotně se vysoukala ze světlého kalhotového kostýmku od Oskara de la Renty a s kněžskou loudavostí na sebe navlékla černý hábit. V nikábu, který zakrýval tvář, jíž ji obdařil Bůh, stála před zrcadlem a prohlížela se. Byly jí vidět jen oči a dráždivý proužek kůže kolem kotníků. Všechny ostatní vizuální důkazy její existence byly zahlazeny. Její návrat do přední části letadla nikdo z mužských kolegů vlastně ani nevzal pohledem na vědomí.

Pouze Libanonec Daoud Hamza; ostatní, všichni Saúdové, svůj zrak viditelně odvraceli. Nemoc se vrátila, pomyslela si, nemoc zvaná Saúdská Arábie. Tady bylo jedno, že byla Nadía jejich zaměstnavatelem. Alláh ji stvořil jako ženu a po návratu do země Prorokovy musí zaujmout pozici, jež jí přísluší.

Přistání na mezinárodním letišti Krále Chalída kolidovalo s časem večerní modlitby. Protože ženy měly zakázáno modlit se s muži, neměla jinou volbu než trpělivě vyčkat, až tento nejdůležitější pilíř islámu dokončí. Potom v doprovodu několika zahalených žen sešla trochu nemotorně po schodišti a snažila se přitom nepřišlápnout si cíp abáji. Po asfaltu brousil chladný vítr, jenž s sebou přinášel hustá hnědá mračna prachu z Nadždské pouště. Nadía se naklonila proti větru, aby udržela rovnováhu, a následovala své mužské kolegy do letištního terminálu. Rozdělili se do samostatných uliček, protože terminál byl stejně jako všechny ostatní veřejné prostory v Saudské Arábii přísně segregovaný podle pohlaví. Přestože měla jejich zavazadla výmluvnou visačku AAB, byla důkladně prohledána, zda neskrývají pornografii, alkohol či jiný náznak západního mravního úpadku.

Když konečně vyšla na opačné straně budovy, nastoupila s Rafiqem al-Kamalem do luxusního mercedesu a vyrazili na třicetikilometrovou cestu do Rijádu. Písečná bouře snížila viditelnost na pouhých několik metrů. Občas se proti nim rozhoupala světla protijedoucího vozidla jako výstražné lodní svítilny, po většinu cesty se však zdálo, jako by po silnici jeli úplně sami. Nadía zoufale toužila shodit ze sebe nikáb, věděla však, že by to nebylo rozumné. Mutawíni byli neustále v pohotovosti a neúnavně pátrali po nezahalených ženách v automobilech – zvláště bohatých muslimkách, které se vracely domů z Evropy.

Po patnácti minutách nakonec z hnědočerného příšeří vystoupilo panorama Rijádu. Rychle minuli islámskou univerzitu Ibn Saúda, propluli několika kruhovými objezdy a najeli na silnici Krále Fahda, hlavní třídu nové, rychle se rozvíjející finanční čtvrti al-Olaja. Přímo před nimi se zvedala stříbrná věž Středu království, která vypadala jako obří zapomenutá nákupní taška, jež jako by čekala, až se pro ni vrátí roztržitý majitel. V jejím stínu se třpytila světla nově otevřené nákupní galerie Makkah, která se opět zpřístupnila po večerní modlitbě a nyní čelila obležení dychtivých zákazníků. Dvojice mutawínů s pendreky se procházela davy a pátrala po projevech nevhodného chování či přílišné náklonnosti. Nadía si náhle vzpomněla na Renu a poprvé od své návštěvy v Seraincourtu pocítila bodnutí ryzího strachu.

Ten však jen o chvíli později pominul, když auto odbočilo na ulici Musy bin Nusiára a pokračovalo do al-Sumajsi, čtvrti vysokých zdí a paláců, které obývali princové z královské rodiny a jiná saúdská elita. Komplex al-Bakríů se nacházel v západním cípu čtvrti v ulici, kterou neustále brázdily policejní a vojenské hlídky. Samotné sídlo bylo okázalou směsicí západních i východních stylů a obklopovaly ho tři akry lesknoucích se bazénů, fontán, trávníků a palmových hájů. Jeho vysoké bílé zdi měly odolat i tomu nejodhodlanějšímu vetřelci, nemohly však vzdorovat prachu a písku, který se přehnal přes nádvoří právě ve chvíli, kdy limuzína projížděla bezpečnostní branou.

Pod krytým sloupořadím stál v pozoru všechen sloužící personál, všechno Asiaté. Nadía vystoupila ze zadních dveří svého mercedesu. Ráda by se s nimi srdečně přivítala, místo toho však hrála roli odměřené saúdské dědičky, prošla kolem nich bez jediného slova a hned pokračovala do patra po rozmáchlém středovém schodišti. Když vystoupala k prvnímu odpočívadlu, strhla si nikáb z obličeje. Pak si v soukromí svých komnat svlékla všechny šaty a postavila se nahá před vysoké zrcadlo, dokud jí chvilková vlna únavy nepodlomila kolena. Když pominula, smyla prach z Nadždu ze svých vlasů, položila se na zem s kotníky u sebe a s rukama rozpaženýma vyčkávala, až ji důvěrné známý pocit beztíže odnese pryč. Už to je skoro pryč, pomyslela si. Pár měsíců, možná jen týdnů. Pak bude konec.

Bylo teprve půl dvanácté dopoledne, atmosféra v Rašídistánu však připomínala nepřetržitou noc. Adrian Carter seděl u řídicího pultu, v jedné ruce držel sluchátko zabezpečeného telefonického spojení a ve druhé list papíru. Na lince byl James McKenna z Bílého domu. Na listu papíru byla vytištěna poslední zpráva ze základny CIA v Rijádu. Uvádělo se v ní, že NAB, ne zrovna povedená šifra jména Nadíi al-Bakrí, dorazila bezpečně domů a vše nasvědčovalo tomu, že není nikým sledována – ani džihádisty, ani Saúdy, ani nikým mezi tím. Carter si zprávu přečetl s hlubokou úlevou a pak ji postoupil Gabrielovi na druhé straně stolu, který na ni zareagoval nezměněným výrazem obličeje. Oba muži si již nic dalšího neřekli. Nebylo třeba. Jejich trápení bylo oboustranné. Měli agenta v nepřátelském prostředí a ani jeden z nich nebude mít jedinou chvíli klidu, dokud agent ve svém letadle opět nevystoupí ze saúdského vzdušného prostoru.

V poledne washingtonského času se Carter vrátil do své kanceláře, zatímco Gabriel odjel do domu na N Street, aby si dopřál tolik oddalovaný spánek. Probudil se o půlnoci a v jednu hodinu ráno už byl zpátky v Rašídistánu, se zelenou visačkou na krku a Carterem napjatě sedícím po jeho boku. Další zpráva z Rijádu dorazila o patnáct minut později. Uváděla, že NAB opustila hradbou obehnaný komplex v al-Sumajsi a byla na cestě do svých kanceláří na ulici al-Olaja. Tam se zdržela až do jedné hodiny po poledni, kdy ji odvezli do hotelu Four Seasons na oběd se saúdskými investory, kteří shodou okolností byli všichni muži. Cestou z hotelu její auto odbočilo doprava na třídu Krále Fahda – což bylo podivné, protože její kanceláře se nacházely přesně opačným směrem. Naposled byla zahlédnuta asi o deset minut později, když vyjížděla na dálnici číslo 65. Tým CIA se ji nesnažil sledovat. NAB zůstala od této chvíle zcela sama.

42

IMADŽD, SAUDSKÁ ARÁBIE

Vítr se ztišil kolem poledne a k večeru se nad nevlídnou náhorní plošinou Nadžd opět konečně rozhostil klid. Byl to ovšem klid jen dočasný, neboť v dálce na západě se nad průsmyky pohoří Sarawat již kupily další černé bouřkové mraky jako nájezdníci z Hidžázu. První deště dorazily již před dvěma týdny a poušť začala rozkvétat prvním nesmělým porostem travin a divoké květeny. Za pár týdnů bude země stejně zelená jako louky v Berkshire. Pak se ta tavící pec znovu zažehne a z nebe nespadne jediná kapka deště – až příští zimu, kdy se s vůlí Alláhovou začnou po úbočích Sarawatu opět valit přívaly vod.

Pro obyvatele Nadždu byl déšť jednou z mála vítaných věcí přicházejících ze západu. Téměř na vše ostatní, i na své takzvané krajany z Hidžázu, pohlíželi s opovržením. Byla to jejich víra, jež v nich pěstovala nevraživost k vnějším vlivům, víra, již jim před třemi stovkami let přinesl asketický reformní kazatel Muhammad Abdul Wahháb. V roce 1744 uzavřel spojenectví s nadždským kmenem al-Saúdú, čímž vytvořil jednotu politické a náboženské moci, jež nakonec vyústila ve vznik dnešního státu Saúdská Arábie. Bylo to komplikované spojenectví a čas od času cítili al-Saúdové povinnost vrátit vousaté fanatiky zpátky na zem, někdy i s pomocí bezvěrců. V roce 1930 použili al-Saúdové britských kulometů, aby pokosili svaté ikhwánské válečníky u města Sabilláh. A po Jedenáctém září spojili al-Saúdové síly s nenáviděnými Američany, aby zahnali zpátky do děr současnou verzi Ikhwánú známou pod označením al-Káida. Přes to všechno však těsný svazek mezi Wahhábovými stoupenci a rodem Saúdů vydržel. Jeden závisel na druhém už kvůli prostému přežití. V nelítostných končinách Nadždu toho člověk nemohl žádat o moc víc.

Navzdory všem extrémním výkyvům klimatu byl nově položený povrch dálnice číslo 65 hladký a černý jako řeky surové ropy, jež tekly pod ní. Cesta vedla severozápadním směrem a kopírovala dávnou karavanní stezku, která spojovala Rijád s oázou Hail. Pár kilometrů jižně od Hailu, poblíž městečka Burjadah, nařídila Nadía řidiči, aby sjel na jednoproudou silnici směřující na západ do pouště. Rafiq al-Kamal byl teď viditelně nesvůj. Nadía mu o svých plánech pověděla teprve při odjezdu z hotelu Four Seasons a i tehdy bylo její vysvětlení dosti nekonkrétní. Řekla jen, že je pozvána na večeři v rodinném táboře šejka Marwána bin Tajjíba, významného člena ulamy. Po večeři, při níž bude pochopitelně ženské a mužské osazenstvo od sebe přísně rozděleno, se s šejkem setká v soukromí, aby s ním probrala otázky ohledně zakdtu. Na setkání nebude nutné přijít s doprovodem, neboť duchovní byl dobrý a vzdělaný muž proslulý svou mimořádnou zbožností. Budou zbytečné i obavy o bezpečnost. Al-Kamal její prohlášení akceptoval, očividně z něj však neměl radost.

Bylo pár minut po páté a světlo se pomalu začínalo stahovat z nekonečné oblohy. Projížděli háji datlových palem, citroníků a pomerančovníků a zpomalili pouze jednou, aby nechali starého pastevce oděného v kůži přehnat přes silnici stádo koz. S každým dalším ujetým kilometrem se zdál al-Kamal stále uvolněnější. Pocházel z této oblasti, a tak občas poukázal na nějaký významný orientační bod, který se právě míhal v okně. A v Unajzáhu, přísně náboženském městě proslulém čistotou islámu, požádal Nadíu, zda by nemohla podniknout krátkou zajíždku, aby se mohl podívat na prostý dům, v němž prožil dětství s jednou ze čtyř otcových žen.

„Netušila jsem, že pocházíte odsud,“ podotkla Nadía.

„I šejk bin Tajjíb,“ řekl a přikývl. „Znal jsem jej ještě jako chlapce. Chodili jsme do stejné školy a modlili se ve stejné mešitě. Marwán byl tenkrát pěkný buřič. Vzpomínám si, jak byl popotahován za to, že hodil kámen do výlohy jedné videoprodejny. Byl přesvědčený, že něco takového do islámu nepatří.“

„A co vy?“

„Mně ten obchod nevadil. V Unajzáhu se toho kromě chození do mešity a koukání na video moc dělat nedalo.“

„Předpokládám, že dnes už je šejk ve svých názorech umírněnější.“

„Muslimové v Unajzáhu slovo umírněný neznají,“ poznamenal al-Kamal. „Pokud se Marwán od té doby v něčem změnil, pak jen proto, aby byl pro veřejnost stravitelnější. Je to islamista skrz naskrz. A al-Saúdy nepotřebuje prakticky na nic, tedy kromě skutečnosti, že mu velmi dobře platí. Být na vašem místě, měl bych se před ním na pozoru.“

„Budu na to pamatovat.“

„Možná bych měl být u toho setkání s vámi.“

„Zvládnu to, Rafiqu.“

Al-Kamal mlčel, když opouštěli Unajzáh a znovu se ocitli v poušti. Přímo před nimi se za mořem kamení a balvanů zvedla holá skalní stěna, jejíž hrany zbrázdily a zjizvily miliony let působení větru a písku. Šejkův tábor ležel na severním cípu útesu na pomezí hlubokého vádí. Nadía vnímala, jak při jízdě po hrbolaté neupravené cestě do podvozku narážejí těžké kameny.

„Škoda, že jste mi včas neřekla, kam se chystáte,“ podotkl al-Kamal a pevně se přidržoval opěradla. „Mohli jsme si vzít range rover.“

„Nevěděla jsem, že to bude tak zlé.“

„Je to pouštní tábor. Jak bychom se sem podle vás dostali?“

Nadía se přinutila do smíchu. „Doufám, že se na nás otec nedívá.“

„Já zase doufám, že ano.“ Al-Kamal se na ní na delší chvíli beze slova zahleděl. „Nikdy jsem se od vašeho otce nehnul ani na krok, Nadío, dokonce ani, když projednával citlivé záležitosti s lidmi jako bin Tajjíb. Svěřil mi svůj život. Je mi velice líto, že jsem jej nemohl chránit tu osudnou noc v Cannes, ale s největší radostí bych se těm kulkám postavil do cesty. A totéž bych udělal pro vás. Chápete, co tím chci říct?“

„Myslím, že rozumím, Rafiqu.“

„Děkuji vám,“ řekl. „Dá-li Bůh, bude vaše dnešní setkání úspěšné. Příště mi ale dejte vědět dopředu, abych mohl vše náležitě zařídit. Bude to tak lepší. Raději žádná překvapení.“

„Ziziho pravidla?“ zeptala se.

„Ziziho pravidla,“ odpověděl a přikývl. „Ziziho pravidla jsou jako učení Prorokovo, pokoj s ním. Když se jimi budete řídit, Bůh vám dá dlouhý a šťastný život. Když je ale budete ignorovat…“ Pokrčil svými těžkými rameny. „Pak se budou dít špatné věci.“

Dorazili k hloučku aut ledabyle zaparkovaných u okraje vádí: range rovery, mercedesy, toyoty a několik oprýskaných pick-upů. Vedle provizorního parkoviště stály dva velké společenské stany zevnitř prozářené elektrickým osvětlením. Dalších asi deset stanů bylo rozeseto v pouštním písku kolem, každý měl hned vedle generátor a satelitní anténu. Nadía se pod rouškou svého nikábu neubránila úsměvu. Saúdové se rádi každou zimu vraceli do pouště, aby si připomenuli své beduínské kořeny, jejich zanícení pro staré zvyklosti však mělo své hranice.

„Šejkovi se očividně velmi dobře daří.“

„Měla byste vidět jeho vilu v Mekce,“ řekl al-Kamal. „Všechno to kupuje a platí vláda. Ale jsou to dobře investované peníze. Al-Saúdové se postarají o ulamu a ulama se zase postará o ně.“

„Proč táboří zrovna na tomhle místě?“ zeptala se Nadía a rozhlédla se kolem sebe.

„Ještě než vznikla Saúdská Arábie, příslušníci šejkova rodového klanu sem na zimu sháněli svá zvířata. Bin Tajjíbové tu táboří už po staletí.“

„Teď mi určitě řeknete, že tady jste jako malý také byl.“

Al-Kamal se vzácně usmál. „Je to opravdu tak.“

Šéf ochranky pokynul řidiči, aby zaparkoval kus od ostatních aut. Když pomohl Nadíi ven ze zadních dveří, zastavil se a prohlížel si poblíž stojící Toyotu Camry. Kdyby nebyla pokrytá vrstvou jemného pouštního prachu, vypadala by, jako by ji právě vyložili v dhahránském přístavišti.

„Copak, váš vysněný vůz?“ zeptala se Nadía s lehkou ironií.

„Kdepak, ale je to model, který dostávají absolventi rehabilitačního programu. Napravený terorista dostane auto, příspěvek na bydlení a krásnou nevěstu – všechny požitky vezdejšího života, aby zůstal uvázaný k tomuto světu a napříště se vyhýbal světu džihádu. Kupují si oddanost ulamy a kupují si oddanost džihádistů. Je to zákon pouště, zákon al-Saúdů.“

Al-Kamal dal řidiči pokyn, aby se nevzdaloval od vozu, a pak doprovodil Nadíu ke dvěma velkým stanům. Za pár vteřin je přišel přivítat mladý muž. Na sobě měl thawb sahající po lýtka ve stylu salafistů a čapku takíja bez šátku. Měl dlouhý, ale řídký vous a jeho oči byly na Saúda nezvykle něžné. Po tradiční zdravici s přáním míru se představil jako Alí a prozradil, že je tálibem neboli učedníkem šejka bin Tajjíba. Vypadal na třicet.

„Právě začínáme jíst. Váš strážce se k nám může přidat, pokud chce. Ženy jsou tamhle,“ dodal a ukázal ke stanu po levici. „Máme tu dnes několik členů šejkovy rodiny. Doufám, že se u nás budete cítit vítáni.“

Nadía si s al-Kamalem vyměnila poslední krátký pohled a odkráčela ke stanu. Před vstupem se objevily dvě ženy a po vřelém pozdravu v nadždské arabštině ji doprovodily do stanu. Uvnitř bylo asi dvacet dalších žen oděných stejně jako ony. Seděly na tlustých orientálních kobercích mezi tácy jehněčího, kuřecího, pečených lilků, rýže a chlebových placek. Některé měly nikáb jako Nadía, většina z nich však byla zcela zahalena. V uzavřeném prostoru stanu znělo jejich živé štěbetání jako námluvy cikád. Utichly jen na pár vteřin, kdy jim Nadíu představovala jedna z žen, jež ji přivítaly. Evidentně s jídlem čekaly na její příjezd, protože hned poté jedna z nich hlasitě provolala Al-hamdu lilláh! – Bohu díky! Nato se ženy pustily do jídla, jako by mnoho dní nejedly a jako by se s jídlem měly nadlouho vidět naposledy.

Nadía doposud stála a chvíli se mezi beztvarými podobami žen rozhlížela, než se usadila mezi dvěma mladšími. Bylo jim kolem dvaceti, první se jmenovala Adara a druhá Safía. Adara pocházela z Burajdáhu a byla šejkovou neteří. Její bratr odešel do Iráku bojovat s Američany a zmizel beze stopy. Safía, jak se ukázalo, byla žena táliba Alího. „Dostala jsem jméno po muslimce, která zabila židovského špeha v době Prorokově,“ řekla hrdě, než dodala povinné „pokoj s ním“. Rafiq al-Kamal měl s tou toyotou pravdu; Alí ji skutečně dostal poté, co úspěšně absolvoval převýchovný program pro teroristy. Dostal i Safíu a k tomu slušné věno. Za čtyři měsíce se jim mělo narodit první dítě. „Inšalláh, bude to chlapec,“ řekla.

„Bude-li to vůle Boží,“ opakovala Nadía s vážností, jež nekorespondovala s jejími myšlenkami.

Nadía si posloužila kouskem kuřete s rýží a rozhlížela se po ostatních ženách. Některé si sundaly nikáby, většina se však snažila jíst se zahalenou tváří včetně Adary a Safíi. Nadía učinila totéž a přitom poslouchala neustávající ševelení hlasů kolem sebe. Bylo až přespříliš banální: rodinné klepy, nejnovější nákupní centrum v Rijádu, úspěchy dětí. Pochopitelně pouze synů, protože potomstvo ženského pohlaví se považovalo za reprodukční nezdar. Takto trávily celý svůj život, zamčené v oddělených místnostech, v oddělených stanech, ve společnosti žen jako ony samy. Nenavštěvovaly divadla, protože v celé zemi nebylo ani jedno. Nechodily na diskotéky, protože hudba a tanec byly striktně hárám. Nečetly nic jiného než korán, který studovaly odděleně od mužů, a přísně cenzurované módní časopisy, jež inzerovaly oblečení zakázané nosit na ulici. Občas jedna druhé dopřála drobnou tělesnou rozkoš, což bylo v Saúdské Arábii neslušným veřejným tajemstvím, většinu života však trávily ve zmrtvující, skličující nudě. A až to všechno skončí, pohřbí je podle wahhábské tradice do neoznačeného hrobu pod žhnoucí písky Nadždu.

Přes to všechno se Nadía nedokázala v tom vřelém objetí svého lidu a své víry ubránit pocitu podivné útěchy. Byla to jedna z vlastností islámu, které lidé ze Západu nikdy nepochopí – jeho všeobjímající, všezahrnující moc. Moc, která člověka ráno probouzela voláním k modlitbě a zahalovala jej po celý den jako abája. Byla v každém slově, každé myšlence a každém skutku zbožného muslima. A byla i zde, na skupinovém setkání zahalených žen v srdci Nadždu.

V té chvíli poprvé ucítila palčivou bolest viny. Prošla jí náhle jako písečná bouře bez nejmenšího varování. Spolčila se s Izraelci a Američany, vědomě se zřekla své muslimské víry. Stala se odpadlicí a jediným trestem za odpadlictví byla smrt. Smrt, proti níž by tyto zahalené znuděné ženy kolem nic nenamítaly. Neměly na výběr; kdyby se odvážily postavit na její obranu, stihl by je stejný osud.

Vina rychle pominula a nahradil ji strach. Aby si dodala odvahy, vzpomněla si na Renu, svého vůdce, svou pochodeň. A zároveň si uvědomila, jak je příznačné, že její akt zrady se odehrává právě zde, na posvátné půdě Nadždu, v útěšném objetí zahalených žen. A pokud měla nějaké pochybnosti o cestě, kterou si zvolila, bylo už příliš pozdě. Otvorem ve stanu totiž spatřila Alího, vousatého táliba, který kráčel v písku ve svém krátkém salafském thawbu. Přišel čas rozmluvy se šejkem. Poté, dá-li Alláh, přijdou deště a bude po všem.

43

NADŽD, SAUDSKÁ ARÁBIE

Následovala táliba po okraji vádí do pouště. Nebyla tam žádná cesta, pouze pás udusané země, pozůstatky dávné velbloudí stezky, která byla vyšlapána do prachu dávno předtím, než obyvatelé Nadždu poprvé uslyšeli o kazateli Wahhábovi, či dokonce o Muhamadovi, obchodníkovi z Mekky. Tálib nenesl žádnou svítilnu, protože ji nepotřebovali. Na cestu jim svítily bedlivé bílé hvězdy a měsíční hilál, který se vznášel nad vzdáleným ostrým vrcholkem skal jako srpek nad nejvyšším minaretem světa. Nadía si v jedné ruce nesla lodičky a druhou nadzdvihovala lem své abáji. Vzduch začal být mrazivě štiplavý, země pod nohama ale stále vyzařovala příjemné teplo. Tálib šel několik kroků vpředu. Jeho thawb v měsíčním svitu podivuhodně světélkoval. Odříkával pro sebe nějaké verše z koránu, k Nadíi však nepronesl jediné slovo.

Došli ke stanu, který neměl žádný generátor ani satelit. Venku před vstupem dřepěli dva mladí muži s tvářemi ozářenými světlem malého ohniště. Tálib jim popřál pokoj, pak odhrnul cíp stanu a pokynul Nadíi, aby vešla. Šejk Marwán bin Tajjíb, děkan teologické fakulty Mekské univerzity, seděl se zkříženýma nohama na jednoduchém orientálním koberci a ve světle plynové lampy četl korán. Když knihu zavřel, dlouze se na Nadíu zahleděl přes své drobné kulaté brýle, než ji vyzval, aby se usadila. Pomalu se spustila na koberec, dávala pozor, aby při tom neodhalila ani píd svého těla, a uvelebila se způsobně vedle koránu.

„Závoj vám sluší,“ řekl bin Tajjíb uznale. „Můžete si jej ale sundat, jestli chcete.“

„Raději si jej nechám.“

„Nikdy jsem si nemyslel, že jste tak zbožná. Máte spíše pověst osvobozené ženy.“

Šejk to zjevně nemyslel jako kompliment. Chtěl ji zkoušet, ona od něj ale nic jiného ani neočekávala. Ostatně ani Gabriel. Zatajujte před ním pouze nás, řekl jí. Držte se pravdy, jak nejvíce to bude možné. Uchylujte se ke lži, jen když nebude zbytí. Tak to platilo v Ústavu. A tak se choval každý dobrý agent.

„Osvobozené od čeho?“ zeptala se Nadía v záměrné provokaci.

„Od šaríi,“ pravil šejk. „Slyšel jsem, že na Západě závoj nikdy nenosíte.“

„Není to praktické.“

„Pokud vím, stále více našich žen dává v cizí zemi přednost zahalení. Slyšel jsem, že mnoho saúdských žen si halí tvář, i když sedí u čaje v obchodním domě Harrods.“

„Ale ony neřídí velké investiční společnosti. A většina z nich nezůstává jen u čaje, když jsou na Západě.“

„Prý patříte k nim.“

Držte se pravdy, jak nejvíce to bude možné…

„Přiznávám, že mám ráda víno.“

„To je hárám,“ řekl káravým tónem.

„Za to může můj otec. Když jsme byli na Západě, nic mi nezakazoval.“

„Byl k vám shovívavý?“

„Ne,“ řekla a zakroutila hlavou. „Nebyl ke mně shovívavý. Až přespříliš mě rozmazlil. Ale také mi dal velkou víru.“

„Víru v co?“

„Víru v Alláha a jeho proroka Muhammada, pokoj s ním.“

„Pokud mne neklame paměť, váš otec se považoval za potomka rodu samotného Wahhába.“

„Na rozdíl od rodiny al-Ašajch nejsme jeho přímými potomky, ale pocházíme ze vzdálené větve.“

„Vzdálené či blízké, máte v těle jeho krev.“

„V to doufám.“

„Proč jste se tedy nevdala a nemáte děti? Je to také nepraktické?“

Nadía zaváhala.

Uchylujte se ke lži, jen když nebude zbytí…

„Dospěla jsem v okamžiku, kdy byl můj otec zavražděn,“ řekla. „Můj zármutek mi neumožňuje na manželství ani pomyslet.“

„A teď vás ten zármutek přivádí k nám.“

„Není to zármutek,“ řekla Nadía, „ale hněv.“

„Tady v Nadždu mezi tím někdy nebývá rozdílu.“ Šejk se na ni soucitně usmál, vůbec poprvé. „Vězte, že nejste sama. Jsou stovky Saúdú, kteří jsou na tom stejně jako vy – dobří muslimové, jejichž blízké zabili cizáci nebo do dnešního dne hnijí v klecích Guantanáma. A mnozí z nich hledají pomstu u svých bratrů.“

„Nikdo z nich se ale nemusel na vlastní oči dívat na chladnokrevnou popravu svého otce.“

„Myslíte si, že to z vás dělá nějakou zvláštní osobu?“

„Toto ne,“ řekla Nadía, „ale mé peníze ano.“

„V tom se nemýlíte,“ souhlasil šejk. „Už to bude pět let, co je váš otec mrtev, není-liž pravda?“

Nadía přikývla.

„Je to už dlouhá doba, slečno al-Bakrí.“

„V Nadždu je to jen mrknutí oka.“

„Předpokládali jsme, že se objevíte dříve. Poslali jsme k vám našeho bratra Samira, ale vy jste jej odmítla.“

„Nemohla jsem mu v té době pomoci.“

„Pročpak?“

„Sledovali mě.“

„Kdo?“

„Všichni,“ řekla. „A al-Saúdové také.“

„Upozornili vás, abyste se nepokoušela smrt svého otce pomstít?“

„Zcela jednoznačně.“

„Tvrdili vám, že by to mělo nějaké neblahé finanční důsledky?“

„Nebyli konkrétní, ale důsledky měly být dostatečně tvrdé.“

„A vy jste jim věřila?“

„Proč bych neměla?“

„Protože to jsou lháři.“ Bin Tajjíb nechal svá slova chvíli dramaticky vyznít. „Jak mohu vědět, že nejste agent, kterého za mnou al-Saúdové poslali?“

„A jak já poznám, šejku bin Tajjíbe, že nejste totéž? Jste přece na jejich výplatní listině.“

„To přece vy také, alespoň se to o vás říká.“

Nadía vyslala k šejkovi ostrý pohled. Mohla si jen domýšlet, jak ji vnímá – jako dvě uhlově černé oči hledící z pruhu v černém nikábu. V tom měl možná onen závoj svou nespornou hodnotu.

„Zkuste se na věc podívat z našeho pohledu, slečno al-Bakrí,“ pokračoval bin Tajjíb. „Pět let od mučednické smrti vašeho otce jste se o něm na veřejnosti ani slovem nezmínila. V Saúdské Arábii trávíte co nejméně svého času. Kouříte, pijete alkohol, nenosíte závoj – samozřejmě s výjimkou případů, kdy se mě snažíte dojmout svou zbožností – a vyhazujete stovky milionů dolarů za pohanské umění.“

Šejk ji zjevně ještě nepřestal zkoušet. Nadía si připomněla poslední slova, která jí Gabriel řekl v Cháteau Treville. Jste Ziziho dcera. Nezapomeňte jim to připomínat.

„Možná máte pravdu, šejku bin Tajjíbe. Možná jsem se měla obléci do burky a svůj záměr veřejně oznámit v televizi. Pravděpodobně by to bylo čestnější.“

Šejk se smířlivě usmál. „Už jsme slyšeli o vašem ostrém jazyku,“ řekl.

„Jazyk mám po otci. A když jsem slyšela jeho hlas naposled, krvácel mi v náručí.“

„A teď se za to chcete pomstít.“

„Chci spravedlnost – Boží spravedlnost.“

„A co al-Saúdové?“

„Zdá se, že se už o mě nezajímají.“

„To mě nepřekvapuje,“ řekl bin Tajjíb. „Ani saúdský dvůr si teď není jistý, zda přežije to pozdvižení, které se dnes žene celým arabským světem. Potřebují každého spojence a nevadí jim, jestli nosí krátký thawb a nepěstěný vous salafistů.“

Nadía nechtěla věřit vlastním uším. Pokud šejk mluvil pravdu, pak to znamenalo, že vládci Saúdské Arábie obnovili starou faustovskou smlouvu, která vedla k Jedenáctému září a bezpočtu dalších nevinných obětí. Al-Saúdové očividně neměli jinou volbu, uvažovala v duchu. Byli na tom jako lovec, který drží tygra za uši. Jestli budou šelmu držet dál, ještě nějakou chvíli přežijí. Pokud ji ale pustí, v tu ránu je sežere.

„Vědí o tom Američané?“ zeptala se.

„Ty takzvaně zvláštní vztahy mezi saudským dvorem a Spojenými státy jsou již věcí minulosti,“ řekl bin Tajjíb. „Jak víte, Saudská Arábie usiluje o nová spojenectví a hledá nové kupce pro svou ropu. Číňany netrápí lidská práva a demokracie. Platí včas a nestrkají nos do věcí, do kterých jim nic není.“

„Ani do džihádu?“

Šejk přikývl. „Prorok Muhammad, pokoj s ním, učil, že máme pět pilířů islámu. My věříme, že je také šestý. Džihád není volba. Je to povinnost. Al-Saúdové si to uvědomují. Znovu jsou ochotni dívat se správným směrem, pokud nezačnou bratři tropit v jejich království nepřístojnosti. To byla bin Ládinova největší chyba.“

„Bin Ládin je mrtev,“ podotkla Nadía, „a s ním i jeho družina. Mne zajímá ten, kdo dokázal v evropských městech rozpoutat peklo.“

„Vás tedy zajímá ten Jemenec?“

„Vy jej znáte?“

„Setkal jsem se s ním.“

„Můžete s ním promluvit?“

„To je nebezpečná otázka. Pokud bych s ním mohl mluvit, určitě bych jej neobtěžoval řečmi o bohaté Saúdce a její touze po pomstě. V to, co děláte, musíte věřit.“

„Jsem dcerou Abdula Azíze al-Bakrího a mám v sobě krev Muhammada Abdula Wahhába. Jsem naprosto přesvědčená o tom, co dělám. A jde mi o víc než jen o pomstu.“

„O co vám tedy ještě jde?“

Nadía váhala. Následující slova už nebyla její. Nadiktoval jí je muž, který zavraždil jejího otce.

„Chci pokračovat v díle, které započal můj otec,“ prohlásila s vážnou tváří. „Daruji tomu Jemenci peníze, aby s nimi naložil, jak uzná za vhodné. A dá-li Bůh, pak zažije peklo i Washington a Tel Aviv.“

„Za to by byl jistě vděčný,“ řekl šejk opatrně. „Ale pochybuji, že vám bude schopen nabídnout nějaké záruky.“

„Nežádám záruky. Pouze slib, že s penězi naloží moudře a účelně.“

„Chcete mu věnovat jednorázový dar?“

„Ne, šejku bin Tajjíbe. Chci mu nabídnout dlouhodobou podporu. On je bude trestat a já to zaplatím.“

„Kolik peněz jste ochotna poskytnout?“

„Tolik, kolik bude třeba.“

Šejk se usmál.

„Al-hamdu lilláh.“

Nadía setrvala v šejkově stanu ještě další hodinu. Potom následovala táliba po okraji vádí ke svému autu. Cestou zpět do Rijádu padal z nebe hustý déšť a nepřestal ani následující dopoledne, kdy Nadía se svým doprovodem nastoupila na zpáteční let do Evropy. Jakmile opustili saúdskoarabský vzdušný prostor, svlékla se z nikábu a abáji a nasoukala se do světlého kostýmku od Chanela. Potom zavolala Thomasi Fowlerovi do jeho sídla severně od Paříže a sdělila mu, že její jednání v Saúdské Arábii dopadlo nad očekávání dobře. Fowler ihned vytočil telefonní číslo jedné málo známé investiční kapitálové firmy ve Virginii – tento hovor byl automaticky přesměrován na Gabrielův stůl v Rašídistánu. Následující týden strávil Gabriel sledováním finančních a právních operací Samira Abbáse z Transarabské banky v Curychu. Po mizerné večeři s Carterem v jedné rybí restauraci v McLeanu se vypravil zpět do Londýna. Carter mu dovolil využít služební gulfstream. Bez želízek. Bez injekčních stříkaček. A bez nevraživosti.

44

ČTVRŤ ST. JAMES, LONDÝN

Den po Gabrielově návratu do Londýna oznámila vážená aukční síň Christie’s překvapivý přírůstek do nadcházejícího prodeje starých benátských mistrů: Madona s dítětem a Marií Magdalénou, olej na plátně 110 krát 92 centimetrů, původně připisovaný malířské dílně Palmy Vecchia, nyní však téměř s jistotou vytvořený samotným Tizianem. Už v poledne se v kancelářích Christie’s začaly přehřívat telefonní linky a v podvečer už se do klání přihlásila celá čtyřicítka významných muzeí a sběratelů. Večerní atmosféra v restauraci Green’s byla obzvláště vzrušená, když v ní Julian Isherwood tentokrát chyběl.

„Viděl jsem ho nasedat do taxíku na Duke Street,“ zamumlal do sklenky ginu s likérem Jeremy Crabbe. „Ten chudák vypadal naprosto příšerně. Vypadlo z něj, že pro dnešek plánuje zůstat v klidu doma se svým kašlem.“

Jen zřídka se stane, že se objeví nějaký neznámý obraz umělce Tizianova kalibru, a když k tomu čirou náhodou dojde, obvykle jej provází zajímavý příběh. Nejinak tomu bylo i v případě Madony s dítětem a Marií Magdalénou; jednalo-li se však o příběh tragický, komický či s mravním ponaučením, zcela záviselo na tom, kdo jej vyprávěl. Christie’s vydala jeho zkrácenou verzi jako oficiální provenienci plátna, v malé cechovní enklávě v západolondýnské čtvrti St. James však bylo všem hned jasné, že jsou to jen učesané žvásty. Nakonec vyplavala na hladinu neoficiální verze, která měla zhruba následující podobu.

Nejspíš někdy loni v srpnu se jeden nejmenovaný šlechtic z Norfolku s honosným titulem, avšak vysychajícími konty, zdráhavé rozhodl rozloučit s částí své umělecké sbírky. Tento šlechtic zkontaktoval jistého, rovněž nejmenovaného londýnského obchodníka s uměním, a požádal jej, jestli by se tohoto úkolu nezhostil. Onen londýnský obchodník měl zrovna spoustu práce – přesněji řečeno, právě se vyhříval na plážích Slunečného pobřeží –, takže než se nakonec dostavil do šlechtického sídla k jednání, byl konec září. Sbírka byla slušně řečeno nevýrazná, nakonec však přece jen souhlasil s tím, že několik kousků odkoupí, včetně zaprášeného plátna připisovaného nějakému nádeníkovi z Vecchiovy dílny. Částka, kterou za obrazy vyplatil, nebyla nikdy jmenována, ale říkalo se, že byla hodně nízká.

Z nejasných důvodů nechal zmíněný obchodník obrazy nějakou dobu strádat ve svém skladišti, než dal nakonec spěšně vyčistit alespoň starého Palmu Vecchia. Ani totožnost restaurátora nebyla nikdy odhalena, všichni se ale shodli na tom, že za tu pozoruhodně krátkou dobu odvedl velmi slušnou práci. Obraz byl ve skutečnosti v tak skvělém stavu, že neunikl všetečné pozornosti jistého Olivera Dimblebyho, známého obchodníka se starými mistry z Burry Street. Oliver jej získal výměnou za jiné obrazy – za jaké, zůstalo dalším z nezveřejněných tajemství – a bez prodlení jej vyvěsil ve své galerii; prohlédnout si jej mohli ovšem pouze vážní zájemci.

Malířský skvost se však u něj nezdržel dlouho. Už za osmačtyřicet hodin jej odkoupila investiční firma se záhadným názvem Onyx Innovative Capital registrovaná ve švýcarském Luzemu. Oliver nejednal přímo s OIC, ale přes sympatického chlapíka z Transarabské banky, jistého Samira Abbáse. Když spolu doladili poslední detaily u kávy v hotelu Dorchester, dostal Oliver od Abbáse šek na dvaadvacet tisíc liber. Rychle si je uložil na svůj účet u banky Lloyds, čímž celý obchod posvětil, a pustil se do složitého vyřizování nezbytného vývozního povolení.

Právě v té chvíli nastal v celé záležitosti obrat s katastrofickými důsledky, alespoň z pohledu Olivera Dimblebyho, neboť jedno ponuré odpoledne se u něj v galerii objevil zmačkaný chlapík navlečený do několika vrstev šatů a jedinou apatickou otázkou sfouknul příslovečný domeček z karet. Oliver jeho jméno nikdy nezmínil; prozradil o něm pouze to, že byl zběhlý v italském renesančním umění, zejména v benátské škole. Jeho otázku Oliver nikdy neodmítl zopakovat slovo od slova. Ve skutečnosti byl za sklenku bílého sancerru ochoten přehrát celou scénku. Oliver měl totiž nejraději, když mohl vyprávět sám o sobě, a to věci spíše nelichotivé – což byly téměř všechny.

„Poslyšte, Olivere, je už tenhle Tizian zamluvený?“

„Tohle není Tizian, kolego.“

„Vážně? Jste si jistý?“

„Stoprocentně.“

„A kdo je to tedy?“

„Palma.“

„Opravdu? Nezdá se vám to na Palmu až příliš povedené? Má to být dílna nebo on sám?“

„Jenom jeho dílna, příteli, obyčejná dílna.“

A tehdy se ten zmačkaný chlapík vratce naklonil, aby se na plátno podíval zblízka – Oliver ten pohyb za bouřlivého smíchu každý večer předváděl v lokále u Green’s.

„Už je prodaný?“ zeptal se zmačkaný chlapík a zatahal se za ušní lalůček.

„Zrovna minulý týden,“ řekl Oliver.

„Jako Palma?“

„Jenom jeho dílna, příteli, obyčejná dílna.“

„Za kolik?“

„Ale no tak…“

„Kdybych byl na vašem místě, našel bych si nějaký důvod a z toho kšeftu okamžitě vycouval.“

„Proč, prosím vás?“

„Podívejte na ty linie. A na tu práci štětcem. Právě vám mezi prsty proklouzl Tizian. Že vám není hanba, Olivere! Měl byste sklopit hlavu a kát se ze své bláhovosti.“

Oliver si žádnou z rad nevzal k srdci a místo toho už za pár minut vytáčel číslo na jednoho starého známého z Britského národního muzea, který toho o Tizianovi víc zapomněl, než většina historiků umění kdy vůbec věděla. Ten člověk se okamžitě v nastalé průtrži mračen rozjel do St. James, a když se postavil před plátno, hleděl do něj jako jediný přeživší z vraku lodi.

„Olivere, jak jsi mohl být tak slepý?“

„Cože, to je to vážně tak vidět?“

„Klidně na to vsadím svou pověst.“

„Ty aspoň nějakou máš. Až se tohle provalí, bude ta moje definitivně v háji.“

„Máš jenom jednu jedinou možnost.“

„Jakou?“

„Zavolat panu Abbásovi a sdělit mu, že banka ten šek nepřijala.“

Netřeba zdůrazňovat, že tato myšlenka v Oliverově lstivém mozku okamžitě zaklíčila. Větší část následujících osmačtyřiceti hodin strávil hledáním nějaké právně a morálně přijatelné záminky, kterou by se z obchodu vykroutil. Když žádnou nenašel – alespoň ne takovou, která by mu umožnila v noci klidně spát –, zavolal panu Abbásovi a sdělil mu, že Onyx Innovative Capital se stali pyšným majitelem nově objeveného Tiziana. Oliver se hned nabídl, že půjde s obrazem na trh, v naději, že se z té mizérie zahojí alespoň slušnou provizí, na druhý den mu však pan Abbás dal na vědomí, že OIC má jiný plán. „Chtěl mě jednoduše vyšplouchnout,“ řekl Oliver zasmušile. „Je radost s vámi obchodovat, pane Dimbleby, určitě spolu zajdeme na oběd, až se někdy ukážete v Curychu, a podobné řečičky. A pak mi jen tak mezi řečí sdělí, že se u mě za hodinu zastaví chlápci z Christie’s.“

Zjevili se náhle jako profesionální únosci a odnesli si obraz na King Street, kde jej prozkoumal zástup expertů na Tizianovo dílo, již sem byli povoláni ze všech koutů světa. Každý z nich vydal tentýž verdikt a nikdo jako zázrakem neporušil tvrdou dohodu o diskrétnosti, kterou je Christie’s přiměla za jejich žold podepsat. Dokonce i jindy hovorný Oliver se přinutil k mlčenlivosti až do chvíle, kdy Christie’s oficiálně zveřejnila cenu. Ale ani potom mu do řeči moc nebylo – neboť on byl ten osel, kterému mezi kopyty proklouzl Tizian.

Nakonec i Dimbleby našel v té hysterii, která nastala po oznámení aukce, trochu škodolibé radosti. Proč by také ne, vždyť až do oné chvíle to byla ponurá zima s vládními škrty, sněhovými vánicemi a teroristickými útoky. Oliver byl konečně rád, že si mohl trochu povyrazit, i když to znamenalo dělat ze sebe u Green’s šaška za panáky. S tou rolí se už ale dávno sžil, hrál ji pravidelně a s velkým potleskem.

Toho večera, na který byla aukce svolána, sehrál před zraky hloučku přihlížejících derniéru svého hospodského představení a na závěr nechal ještě třikrát zvednout oponu. Poté se připojil k davu, který se valil do Christie’s na velkolepou show. Vedení aukční síně bylo natolik šlechetné, že mu rezervovalo sedadlo ve druhé řadě hned naproti stupínku hlavního licitátora. Nalevo od něj seděl jeho přítel a konkurent v jedné osobě Roddy Hutchinson a po Roddyho levici Julian Isherwood. Místo vedle Olivera bylo zatím neobsazené. Chvíli nato se na něj usadil sám Nicholas Lovegrove, konzultant v oboru výtvarného umění, jehož zákazníky tvořili výlučně nadmíru bohatí lidé. Právě přiletěl do New Yorku. Pochopitelně soukromým letadlem. Do pravidelné linky by už nenastoupil.

„Proč ten smutný výraz, Ollie?“

„Ále, věci se někdy pěkně zvrtnou.“

„S tím Tizianem mě to mrzí.“

„Víš, jak to chodí, jednou vyhraješ, jednou prohraješ. Jak jdou kšefty tobě, Nicky?“

„Nemůžu si stěžovat.“

„Nevěděl jsem, že fušuješ i do starých mistrů.“

„Mám z nich spíš hrůzu. Jenom se rozhlédni kolem, je to tu jak v zatuchlém kostele – samý anděl, svátý, mučedník a ukřižovaný.“

„Tak co tě sem vyhnalo?“

„Jeden klient, co by rád pronikl do nového teritoria.“

„Jakpak se asi ten tvůj klient jmenuje?“

„Rád by zůstal v anonymitě – v naprosté anonymitě.“

„To znám. Ten tvůj klient by tedy chtěl do nového teritoria proniknout nákupem Tiziana?“

„Brzy se to dozvíš, Ollie.“

„Doufám, že nemá hluboko do kapsy.“

„S takovými už nedělám.“

„Já jenom, že se říká, že cena půjde hodně vysoko.“

„To je jenom reklamní humbuk.“

„Asi máš pravdu, Nicky. Jako vždycky.“

Lovegrove mu to nijak nerozmlouval. Místo toho si z náprsní kapsy svého saka vytáhl mobilní telefon a začal projíždět kontakty. A protože už byl Oliver takový, nedalo mu to a koutkem oka se podíval na displej v okamžiku, kdy Lovegrove konečně stiskl tlačítko. Tak tohle je opravdu zajímavé, říkal si v duchu. Vážně zajímavé.

45

ČTVRŤ ST. JAMES, LONDÝN

Obraz vstoupil na pódium až v polovině aukce, jako očekávaná kráska, která se na párty dostavila s úmyslným zpožděním. Až do té chvíle to byla docela nudná zábava, kterou příchod krásky konečně rozproudil. Oliver Dimbleby se narovnal na sedadle. Julian Isherwood si nervózně pohrával s uzlem na kravatě a mrknul na jednu z dívek u pultu s telefony.

„Položka dvacet sedm, Tizian,“ zavrněl Simon Mendenhall, upjatě elegantní hlavní licitátor Christie’s. Simon byl jediný opálený muž v Londýně. Dokonce natolik, že mu jeho bronz začínal špinit límeček na zakázku ušité košile. „Začneme na dvou milionech?“

Představení zahájil Terry 0’Connor, poslední irský miliardář. Během třiceti vteřin se nabídka v sále vyšplhala na šest a půl milionu liber. Oliver Dimbleby se naklonil na pravou stranu a zamumlal: „Říkáš reklamní humbuk, Nicky?“

„Tohle je teprve začátek,“ zašeptal Lovegrove. „Mám pocit, že v cílové rovince bude pořádný protivítr.“

„Na tvém místě bych si raděj znovu zkontroloval předpověď počasí, Nicky.“

Přihazování se zastavilo na sedmi milionech. Oliver se poškrábal na nose a popostrčil nabídku na sedm a půl.

„Šmejde,“ zabručel Lovegrove.

„S potěšením, Nicky.“

Oliverův smělý příhoz spustil hotovou lavinu. Terry 0’Connor smetl v několika následujících příhozech ostatní dražitele jako parní válec, zájemci se však nemínili jen tak vzdát. Ir se nakonec zarazil na dvanácti milionech liber, když se do utkání nechtěně vložil Isherwood, jehož zdrženlivé zakašlání si Mendenhall mylně vyložil jako příhoz na dvanáct a půl. Bylo to ale jedno; za pár vteřin všechny v sále omráčil svou nabídkou dražitel na telefonu, který byl ochoten obětovat patnáct milionů. Lovegrove vytáhl znovu telefon a vytočil číslo.

„Kde jsme?“ zeptal se pan Hamdali.

Lovegrove jej stručně zasvětil do vývoje situace. Než stačil dokončit, telefonická nabídka už byla minulostí. Terry 0’Connor v zadních řadách sálu ohlásil šestnáct milionů.

„Pan 0’Connor se cítí jako přeborník v ringu, že?“

„Jako mistr těžké váhy.“

„Tak mu zasadíme tvrdý spodní hák, co vy na to?“

„Jak tvrdý by měl být?“

„Dost na to, aby pochopil, že to myslíme vážně.“

Lovegrove upoutal Mendenhallovu pozornost a zvedl dva prsty.

„V sále máme dvacet milionů. A co vy, madam? A vy, pane? Nic? Ani Lisa na telefonu? Takže pan Lovegrove v sále, dvacet milionů liber. Dá někdo dvacet a půl?“

Jeden se našel. Byl to Julian Isherwood. Terry 0’Connor okamžitě kontroval jednadvaceti miliony. Dražebník po telefonu přihodil na dvaadvacet. Další zvedl rovnou na čtyřiadvacet. Mendenhall sebou kroutil jako tanečník flamenka. Dražba začala připomínat zápas o život a přesně do téhle fáze ji chtěl přivést. Lovegrove si přiložil telefon k uchu a řekl: „Něco se mi tu nelíbí.“

„Přihoďte znovu, pane Lovegrove.“

„Ale…“

„Prosím, přihoďte.“

Lovegrove učinil, jak bylo požadováno.

„Nabídka je nyní dvacet šest milionů v sále, pan Lovegrove. Dá někdo sedmadvacet?“

Lisa u telefonního pultu zvedla ruku.

„Dvacet osm na telefonu a nyní dvacet devět v zadní řadě. Třicet? Jedenatřicet, pan 0’Connor v sále. Dvaatřicet. Třiatřicet. Ne, pane, třiatřicet a půl je málo, rád bych čtyřiatřicet. Vypadá to, že bych je mohl mít od pana Isherwooda? Vážně? Výborně, máme tedy třicet čtyři milionů liber v sále, pan Isherwood.“

„Přihoďte znovu,“ řekl Hamdali.

„Nedoporučoval bych.“

„Jen přihoďte, pane Lovegrove, nebo se bude můj klient muset poohlédnout po někom, kdo není tak vzpurný.“

Lovegrove naznačil třicet pět. V rozmezí několika vteřin dražitelé na telefonu zvedli cenu nad čtyřicet.

„Pokračujte, pane Lovegrove.“

„Skutečně bych.“

„Buďte tak laskav.“

Mendenhall zaregistroval Lovegrovovu nabídku na dvaačtyřicet milionů liber.

„Lisa na telefonu má třiačtyřicet. Kolegyně Samantha hlásí čtyřiačtyřicet. A Cynthia pětačtyřicet.“

Konečně nastal útlum, na který Lovegrove čekal. Pohlédl na Terryho 0’Connora a pochopil, že pro něj zápas skončil knokautem. Řekl do telefonu Hamdalimu: „Jak moc touží váš klient po tom obraze?“

„Dost na to, aby nabídl čtyřicet šest.“

Lovegrove uposlechl.

„Cena je nyní na čtyřiceti šesti milionech v sále, pan Lovegrove,“ řekl Mendenhall. „Dá někdo čtyřicet sedm?“

Cynthia u pultu s telefony začala zběsile mávat rukou, jako by chtěla přivolat záchranářský vrtulník.

„Takže Cynthia na telefonu, čtyřicet sedm milionů liber.“

Žádný z dražitelů na telefonu nereagoval.

„Skončíme to?“ zeptal se Lovegrove.

„Ano,“ souhlasil Hamdali.

„Kolik?“

„Klient má rád kulatá čísla.“

Lovegrove zvedl obočí a zdvihl pět prstů.

„Padesát milionů liber,“ řekl Mendenhall. „Ani vy, pane? Ani Cynthia na telefonu? Padesát milionů liber v sále za Tiziana. Žádné další podání? Poslední výzva. Padesát milionů poprvé, podruhé…“

Ostrým dopadem Mendenhallova kladívka však všechno ještě neskončilo. Ozval se nadšený povzdech davu a poslední výměna slov s panem Hamdalim, kterou Lovegrove moc dobře neslyšel, protože mu Oliver Dimbleby něco vzrušeně řval do druhého ucha. A pak neupřímné podání rukou od poražených, povinná přetahovaná s novináři ohledně totožnosti kupce a konečně předlouhá cesta do horního kancelářského patra Christie’s, kde bylo třeba s pohřební vážností doladit poslední formality. Když Lovegrove podepisoval poslední dokument, bylo už skoro deset. Vyšel ven před nabubřelé průčelí aukční síně a narazil na Olivera a jeho kumpány, kteří se stále motali po King Street. Zrovna se chystali k Nobuovi na pikantní tuňákovou rolku a pak okouknout nejnovější ruskou tanečnici. „Pojď s námi, Nicky,“ řval přes ulici Oliver. „Neutíkej před svými anglickými brášky. Už jsi v té Americe nějak moc dlouho a není s tebou žádná sranda.“

Lovegrove by rád, ale věděl, že by ta vycházka dopadla špatně, tak je alespoň doprovodil ke karavaně taxíků a pěšky se vydal zpět na hotel. Když procházel Duke Street, všiml si, jak z průchodu na Mason’s Yard vyšel muž průměrné výšky i postavy a nastoupil do čekajícího auta. Byl to luxusní jaguar, což samo o sobě zavánělo nějakým vysokým státním úředníkem. Stejně působila vyparáděná stříbrovlasá postava na zadním sedadle. Ani jeden z nich se příliš nedíval jeho směrem, když Lovegrove procházel kolem, měl však nepříjemný pocit, že ti dva vtipkují na jeho účet.

Podobný pocit měl ostatně z celé aukce – ve které opět sehrál hlavní roli. Někdo dnes pořádně naletěl, tím si byl Lovegrove jistý. A měl obavu, jestli to nebyl zrovna jeho klient. To mu ale mohlo být ukradené; párkrát zvedl prst a vydělal si tím slušných pár milionů. To není špatný džob, pomyslel si a usmál se. Možná neměl odmítnout pozvání na ten Oliverův mejdan. Ale ne, řekl si v duchu, když odbočoval za roh na Piccadilly, bylo rozumné, že z toho vycouval. Skončilo by to špatně. To vždycky, když v tom figuroval Oliver.

46

LANGLEY, VIRGINIE

O tři pracovní dny později uložila aukční síň Christie’s padesát milionů liber – bez provize, daní a početných bankovních poplatků – na účet curyšské pobočky Transarabské banky. Christie’s obdržela potvrzení o transferu ve 14:18 londýnského času, souběžně s dvěma stovkami lidí shromážděných v podzemním operačním středisku pod krycím názvem Rašídistán. V místnosti propukl hlasitý jásot, který se ozvěnou šířil po dalších kancelářích americké zpravodajské služby, a dolehl dokonce i do samotného Bílého domu. Oslava však netrvala dlouho, protože ještě zbýval velký kus práce. Po mnoha týdnech dřiny a napjatého čekání Gabrielova operace konečně vydala své plody. Teď přišel čas na jejich sklizeň. A po sklizni, dá-li Bůh, přijde hostina.

Peníze strávily poklidný den v Curychu, než se přesunuly do centrály banky v Dubaji. Ne však všechny. Na pokyn Samira Abbáse, který byl k transakci zplnomocněn, putovaly dva miliony do malé soukromé banky na curyšské Talstrasse. Kromě toho dal Abbás pokyn k zaslání vysokých peněžních darů řadě islámských dobročinných organizací a sdružení – kupříkladu Světové islámské nadaci spravedlnosti, Iniciativě za svobodnou Palestinu, několika centrům islámských studií, Světové islámské lize, Islámské západoevropské společnosti a také Institutu pro smír mezi židy a muslimy, což byl Gabrielův osobní favorit. Abbás si také připsal vysokou prémii za konzultační služby, kterou si oproti zvyku vybral v hotovosti. Část peněz věnoval imámovi ve své mešitě s přáním, aby s nimi naložil, jak uzná za vhodné. Zbytek uschoval do kredence ve svém curyšském bytě, což neuniklo kameře v jeho napíchnutém domácím počítači, jež celý akt přenášel živě na obří obrazovky v Rašídistánu.

Kvůli dávno předpokládaným vazbám Transarabské banky na celosvětový džihád měly již Langley a Národní bezpečnostní služba pod drobnohledem její transakce. Stejně tak i specialisté na financování terorismu z ministerstva financí a FBI. Díky tomu mohl Gabriel a osazenstvo Rašídistánu sledovat pouť peněz téměř v reálném čase. Protékaly kaskádou nastrčených firem a fiktivních korporací, které byly všechny narychlo založeny v zemích s laxní úřední pravomocí a jen pár dní poté, co se Nadía sešla s šejkem bin Tajjíbem v Nadždu. Rychlost, s jakou se peníze přesouvaly z účtu na účet, vypovídala o tom, že Rašídova síť funguje na vysoké úrovni propracovanosti, která popírala její velikost a relativní mládí. A ke znepokojení všech v Langley vypovídala i o tom, že síť už stačila expandovat daleko za hranice Blízkého východu a západní Evropy.

Doklady o Rašídově globální působnosti byly šokující. Tři sta tisíc dolarů se náhle objevilo na účtu jednoho místního dopravce v Ciudad del Este v Paraguayi. Jiných pět set tisíc dolarů bylo vyplaceno stavební firmě v Caracasu. A dalších osm set tisíc putovalo jisté internetové poradenské společnosti se sídlem v Montrealu – jejím majitelem byl jistý Alžířan, jenž byl dříve napojen na al-Káidu v severní Africe. Největší samostatná platba – dva miliony dolarů – byla připsána na účet QTC Logistics, spediční a deklarační firmy se sídlem v právně děravém emirátu Šardžá. Jen pár hodin poté, co se majitelem těchto peněz stala QTC, specialisté z Rašídistánu již monitorovali všechny její firemní hovory a probírali se jejich záznamy až tři roky nazpátek. Totéž platilo o internetové firmě z Montrealu, sledováním Alžířana však byla pověřena kanadská zpravodajská služba. Gabriel se důrazně bránil tomu, aby do šetření byli zatahováni i Kanadané, Adrian Carter a jeho nový spojenec z Bílého domu James McKenna jej ale přehlasovali. Byla to jedna z mnoha bitev, jež musel Gabriel prohrát, neboť operace se stále více vymykala jeho kontrole.

Ze záplavy zpravodajských informací, které se postupně nahromadily v operačním centru, bylo zanedlouho aktualizováno podrobné schéma celé sítě, které definitivně nahradilo to, které vytvořila Dina a Gabrielův tým bezprostředně po prvních útocích. McKenna se ve středisku objevoval co pár dní, jen aby nad tím výtvorem užasle kroutil hlavou, a přidávali se k němu i členové početných kongresových výborů, které měly na starosti zpravodajské služby a národní bezpečnost. Jedno zasněžené odpoledne Gabriel dokonce na horní plošině zahlédl samotného prezidenta, po jehož boku pyšně postával ředitel CIA s Adriánem Carterem. Prezidenta pohled na dění v Rašídistánu evidentně těšil. Bylo to čisté, mazané a odvážné. Spojenectví mezi islámem a Západem, jež mělo porazit extremistické síly. Inteligence proti hrubé síle.

Celá operace byla Gabrielovo dílo, Gabrielův mistrovský kus, zatím však nepřinesla žádné jasné vodítko k zodpovězení otázky, kde se mozek celé sítě či jeho inspirační vůdce nacházejí. A proto byl Gabriel nepříjemně překvapen, když se mu doneslo, že se chystá velká vlna zatýkání. Druhý den se na to tedy ve zvukotěsné konferenční místnosti zeptal přímo Adriana Cartera. Ten chvíli přerovnával obsah nějaké složky a nakonec potvrdil, že informace je pravdivá. Gabriel poklepal prstem na zelenou visačku, která mu visela na krku, a zeptal se: „Opravňuje mě tahle cedulka k tomu, abych vyslovil svůj názor?“

„Bohužel ano.“

„Chystáš se udělat velkou chybu, Adrianě.“

„Nebude mou první.“

„Náš tým obětoval spoustu času a úsilí, aby se tato operace nakonec dala do chodu. A ty se ji teď chystáš vyhodit do vzduchu tím, že stáhneš z ulice pár jejich agentů.“

„Asi si mě pleteš s někým jiným,“ řekl Carter netečně.

„S kým?“

„S někým, kdo má moc rozhodovat, jak uzná za vhodné. Já jsem pouze zástupce ředitele operací Ústřední zpravodajské služby. I v téhle budově mám své nadřízené. A taky mám ambiciózní kolegy z jiných vládních agentur, kteří hájí zcela protikladné zájmy. Je tu ředitel rozvědky, kongresové výbory a James A. McKenna. A k tomu všemu ještě máme prezidenta.“

„Jsme přece tajní agenti, Adrianě. My nezatýkáme. Zachraňujeme životy. Musíš být stejně trpělivý jako tví nepřátelé. Když necháš ty peníze téct, budeš celé roky vždy o krok před nimi.

Budeš na ně vidět, budeš je slyšet. Necháš je plýtvat drahocenným časem a silami, aby chystali peklo, které nikdy nenastane. A k zatýkání se uchýlíš, až když nebude zbytí – a jenom proto, abys tím zabránil výbuchu bomby nebo pádu letadla.“

„Bílý dům má na věc odlišný názor,“ řekl Carter.

„Vážně je to všechno tak zpolitizované?“

„O motivech bych raději nespekuloval.“

„A co Málik?“

„To je jenom fáma. Jenom duch, co straší Dině v hlavě.“

Gabriel se na Cartera skepticky zahleděl. „Tomu sám nevěříš, Adrianě. Byl jsi to přece ty, kdo prohlásil, že za těmi útoky v Evropě stojí někdo, kdo nasbíral zkušenosti v Bagdádu.“

„A za tím si také stojím. Jenže cílem téhle operace nikdy nebylo najít jednoho jediného člověka. Chceme zlikvidovat teroristickou síť. Díky vaší skvělé práci teď máme dostatek důkazů na to, abychom sebrali minimálně šedesát škůdců hned v deseti zemích světa. Kdy naposled dostal někdo za mříže šedesát darebáků? To je přece fantastický úspěch. A je to váš úspěch.“

„Jenom doufejme, že to budou ti správní darebáci, protože jinak dalšímu krveprolití nezabráníme. Spíš jen Rašída s Málikem vyprovokujeme k horečnější činnosti.“

Carter začal narovnávat kancelářskou sponku, poslední v Langley, a neříkal nic.

„Mysleli jste na to, co to bude znamenat pro Nadíinu bezpečnost?“

„Možná se bude Rašídovi zdát načasování toho zatýkání podezřelé,“ připustil Carter, „proto ji chceme chránit cíleným únikem pár informací do tisku.“

„Jakých informací?“

„Takových, ze kterých vyplyne, že ty zatykače jsou završením mnohaletého úsilí, které začalo už v době, kdy byl Rašíd ještě ve Spojených státech. Myslíme si, že by to mohlo vyvolat nešvár mezi jeho nejbližšími spolupracovníky a síť paralyzovat.“

„To si vážně myslíte?“

„Věříme tomu,“ řekl Carter beze stopy ironie v hlase.

„Proč se o tom se mnou nikdo neporadil?“ zeptal se Gabriel.

Carter zvedl kancelářskou sponku, která byla konečně dokonale rovná. „Řekl bych, že jsme to právě udělali.“

Tento rozhovor byl na několik dní poslední. Carter se zdržoval jen v sedmém patře a Gabriel věnoval většinu času dohledu nad stahováním svých lidí z terénu. Na konci února převzala CIA veškerou zodpovědnost za sledování Nadíi al-Bakrí a Samira Abbáse. Z Gabrielovy původní operace nezůstalo nic, jen dva tajné byty – jeden, honosnější, v malé vesnici severně od Paříže a druhý na břehu Curyšského jezera. Ari Shamron se rozhodl, že si Cháteau Treville ponechá v záloze, curyšský byt však nařídil zrušit. Chiara se postarala o vyřízení nezbytných úředních formalit a pak odletěla za Gabrielem do Washingtonu. Nastěhovali se do jednoho bytu na Tunlaw Road, který jim poskytla CIA, přímo naproti ruskému velvyslanectví. Carter jim pro jistotu poskytl dvoučlennou ochranku.

Díky přítomnosti Chiary Gabriel výrazně zredukoval čas, který trávil v Rašídistánu. Dorazil do Langley vždy brzo ráno, aby se zúčastnil porady užšího vedení, potom pár hodin koukal přes rameno analytikům a sběračům dat a nakonec se vrátil do Georgetownu, kde s Chiarou společně poobědvali. Pokud bylo hezky, chodívali spolu na nákupy nebo se procházeli přívětivými uličkami a rozmlouvali o společné budoucnosti. Někdy to vypadalo, jako by navázali na rozhovor, který přerušil výbuch v Covent Garden. Chiara dokonce znovu otevřela téma práce v Isherwoodově galerii. „Uvažuj o tom,“ vybídla Gabriela, když vyslovil své námitky. „Nic víc neříkám. Prostě o tom jen chvilku uvažuj.“

V té chvíli však Gabriel dokázal uvažovat pouze o Nadíině bezpečnosti. S Carterovým souhlasem zrevidoval plány na její dlouhodobou ochranu, a dokonce přispěl i do materiálů, které měly „uniknout“ do médií. Především se však neúnavně angažoval proti ohlášenému zatýkání a každému, kdo byl ochoten naslouchat, vysvětloval, že pokud CIA podlehne politickému tlaku, dopustí se omylu s katastrofálními následky. Carter přestal chodit na porady, jichž se Gabriel účastnil. Bylo to zbytečné. Bílý dům Carterovi už nařídil, aby celou akci spustil. Byl teď v nepřetržitém spojení s kolegy a spojenci v deseti zemích a koordinoval největší zátah na džihádistické militanty a agenty od pádu tálibánského režimu v Afghánistánu.

Koncem března v pátek ráno se jej Gabrielovi podařilo odtáhnout stranou a sdělit mu, že má v plánu opustit Washington a vrátit se do Anglie. Carter navrhl, aby Gabriel ještě chvíli zůstal. Kdyby odcestoval, připravil by se o velkolepé představení.

„Kdy to vypukne?“ zeptal se Gabriel sklesle.

Carter se podíval na hodinky a usmál se.

Během několika málo hodin se domina začala bortit. Padala tak rychle a v tak širokém záběru, že tisk nestačil přinášet nejnovější zprávy.

K prvním zatčením došlo na půdě Spojených států, kdy speciální jednotky Federálního vyšetřovacího úřadu SWAT provedly několik souběžných razií ve čtyřech městech. V Newarku plánovala buňka Egypťanů vykolejit vlak na trati do New Yorku. Buňka Somálců v Minneapolisu zase připravovala chemický útok v několika vládních budovách v centru města. A pákistánská buňka v Denveru již dokončovala přípravu na masovou vraždu několika set lidí v několika frekventovaných sportovních areálech. Nejvíce znepokojující však byla aktivita šestičlenné buňky ve Falls Church ve Virginii, která již měla téměř hotové plány útoku na nové návštěvnické centrum v budově amerického kongresu. V jednom ze zabavených počítačů našla FBI fotografie se špalíry turistů a školáků čekajících u vchodu. Další z podezřelých si nedávno pronajal osamělé skladiště, kde začal připravovat výbušninu na bázi peroxidu. Peníze přišly od Alžířana z Montrealu, který byl ve stejnou chvíli zadržen s dalšími osmi kanadskými občany.

Zátah v Evropě byl ještě razantnější. V Paříži se teroristé chystali k útoku na Eiffelovu věž a muzeum Orsay. V Londýně se zaměřili na náměstí před britským parlamentem a obří vyhlídkové kolo Londýnské oko. Buňka v Berlíně osnovala útok v bombajském stylu na návštěvníky Památníku obětí holocaustu nedaleko Brandenburské brány. Kodaň a Madrid, které padly za oběť při prvním kole útoků, vydaly další buňky. A stejně Stockholm, Malmo, Oslo a Řím. Po celé Evropě byla okamžitě zmražena konta a pozavírány podniky. Všechno díky Nadíiným penězům.

Předsedové vlád, prezidenti a kancléři se jeden po druhém objevovali na tiskových konferencích, aby vyhlásili, že právě odvrátili katastrofu. Jako poslední promluvil americký prezident.

V rázném projevu označil hrozbu za nejvážnější od Jedenáctého září a naznačil, že bude následovat další zatýkání. Když byl tázán, jak se podařilo buňky odhalit, ukázal na svého poradce pro boj proti terorismu Jamese McKennu, který odmítl odpovědět. Neopomněl však zdůraznit, že tohoto průlomového výsledku bylo dosaženo, aniž by se uchýlil k taktice předchozí administrativy. „Hrozba dospěla do dalšího vývojového stadia,“ prohlásil McKenna, „a my konečně také.“

Na druhý den ráno přinesly New York Times a Washington Post dlouhé články, v nichž oslavně vylíčily triumf společné práce mnoha národních zpravodajských služeb, která probíhala téměř deset let. Oba deníky ve svých úvodnících také vyzdvihly prezidentovu „vizi boje proti globálnímu terorismu pro jednadvacáté století“ a členové opoziční politické strany ve večerních diskusních pořadech na kabelových televizích vyhlíželi dost sklesle. Prezident dokázal víc než jen zničit nebezpečnou teroristickou síť, prohlásil jeden význačný analytik. Právě si tím pojistil další čtyři roky v úřadě. Závod o vítěze roku 2012 skončil. Nastal čas pomýšlet na rok 2016.

47

PALISADES, WASHINGTON, D.C.

Tentýž večer svolal ředitel CIA všechny zaměstnance do Bubliny, futuristického auditoria komplexu v Langley. Ellis Coyle se rozhodl, že tam nepůjde. Věděl, že tyhle projevy jsou stejně předvídatelné jako večery s Norou. Dojde na obvyklé žvásty o obnovené hrdosti, zadostiučinění a napravené reputaci úřadu, který konečně našel své místo ve světě, kde už není Sovětský svaz. Tutéž řeč už Coyle slyšel od sedmi dřívějších ředitelů, po jejichž odchodu CIA vždy zůstala slabší a ve větším rozkladu, než v jakém se jí ujali. Opustily ji všechny mozky, oslabila ji restrukturalizace americké zpravodajské komunity a dnes už z ní zůstaly jen doutnající trosky. Dokonce ani Coyle, pokrytec z povolání, už nedokázal v Bublině jen tak sedět a předstírat, že zatčení šedesáti podezřelých teroristů přinese nějaký světlý obrat – zvláště když věděl, jak bylo tohoto průlomového úspěchu dosaženo.

Na Canal Road se srazila čtyři auta. Coyle měl proto dost času, aby cestou domů doposlouchal, závěr filozofického románu Atlas se shrbil. Když dorazil do čtvrti Palisades, spatřil, jak se dům Rogera Blankmana topí v gatsbyovsky marnotratné záři světel a úzká ulice před ním je zacpána desítkami luxusních aut. „Už zase něco slaví,“ řekla Norah, když přijímala Coylův bezduchý polibek. „Prý nějaký dobročinný večírek.“

„Asi proto nás nepozvali.“

„Nebuď tak jízlivý, Ellisi, nesedí ti to.“

Dolila si do sklenice na dva prsty merlota, zrovna když do kuchyně přiběhla Lucy s vodítkem v tlamě. Coyle jí ho s automatickou poslušností připnul k obojku a šel ji vyvenčit do Battery Kemble Parku. U paty dřevěné cedule byla přesně v pětačtyřicetistupňovém úhlu křídou nakreslená značka. Znamenala, že ve schránce číslo tři se nachází vzkaz. Coyle značku smazal špičkou boty a vstoupil do parku.

Mezi stromy byla tma, Coyle ale nepotřeboval baterku; znal cestu stejně, jako zná slepec ulice v okolí svého bydliště. Přímo od silnice vedla několik kroků po rovince, pak strmě stoupala do kopce. Na jeho vrcholu byla mýtina, na které kdysi stávala stokilová děla staré dělostřelecké baterie. Nalevo se táhla úzká strouha, přes niž vedl dřevěný můstek. Schránka číslo tři se nacházela hned za můstkem pod spadeným dubem. Nebyl k ní zrovna snadný přístup, zvlášť ne pro muže středních let s chronickými bolestmi zad, pro Lucy to ovšem byla hračka. Znala každou schránku podle zvuku jejího vysloveného čísla a dokázala vyzvednout její obsah v několika málo vteřinách. Mělo to ještě jednu výhodu: dokud vyšetřovatelé nepřijdou na to, jak rozmlouvat se psy, nebude ji nikdy možné předvolat k výslechu. Lucy je dokonalý terénní agent, říkal si Coyle. Chytrá, schopná, nebojácná a naprosto oddaná.

Coyle se na chvíli zastavil, aby si ověřil, že nejsou slyšet ničí kroky ani hlasy. Když se ujistil, že je čistý vzduch, dal Lucy pokyn, aby přinesla vzkaz. Vyrazila mezi stromy, její černá srst jí propůjčila dokonalou neviditelnost a plácla sebou do vody. Za pár vteřin se už hrabala ze strouhy s klackem v tlamě, který poslušně pustila Coylovi k nohám.

Klacek byl asi třicet centimetrů dlouhý a pět centimetrů tlustý. Coyle jej uchopil za oba konce a energicky jimi otočil proti sobě. Snadno se oddělily a uvnitř se ukázalo skryté pouzdro.

V něm byl smotaný list papíru. Coyle jej vyjmul, složil klacek do původní podoby a dal jej Lucy, která jej vrátila na místo. Coylův protějšek ji s největší pravděpodobností vyzvedne ještě před úsvitem. Nebyl to sice nejbystřejší agent, se kterým se Coyle v životě setkal, byl ale důsledný a nikdy nenechal Coyla čekat na peníze. Na tom ale nebylo nic překvapivého. S jeho službou se sice pojila řada vnějších i vnitřních rizik, nedostatek financí k nim ale rozhodně nepatřil.

Coyle si na vzkaz posvítil displejem mobilního telefonu a pak zmuchlaný lístek vhodil do igelitového sáčku. Byl to tentýž sáček, do kterého před pěti minutami sebral Lucyinu večerní obětinu. Udělal na něm pevný uzel, a když se vracel po chodníku k domovu, cítil jeho pravidelné hřejivé šťouchy do zápěstí. Už to nebude dlouho trvat, myslel si. Ještě pár tajemství, pár vycházek do parku se psem po boku. Říkal si, jestli opravdu bude mít kuráž odejít. Pak si vzpomněl na odpudivé brýle své manželky, na obludný barák svého souseda a na knihu o Winstonu Churchillovi, kterou poslouchal v dopravní zácpě. Coyle vždycky obdivoval Churchillovu rozhodnost. On bude nakonec také chlapsky rozhodný.

Na druhé straně řeky v Langley pokračovaly po větší část následujícího týdne mohutné oslavy. Slavila se tvrdá práce. Slavila se převaha techniky. Slavila se skutečnost, že nakonec přelstili nepřítele. Především však oslavovali Adriana Cartera. Tahle operace, jak všichni připomínali, bude považována za jeho nejskvělejší kus. Černé puntíky budou smazány a hříchy odpuštěny. A že jsou Rašíd s Málikem stále někde na svobodě? Nevadí, protože teď to jsou teroristé bez své sítě, a to vše zásluhou Adriana Cartera.

Rašídistán stále fungoval, jeho řady však prořídly, protože většina osazenstva byla převelena na jinou práci. Co původně začalo jako přísně tajné úsilí o získání zpravodajských dat, bylo nyní přesunuto do rukou policistů a prokurátorů. Specialisté už nesledovali tok peněz po vláknech sítě. Místo toho se vrhli do ostrých debat s právníky ministerstva spravedlnosti a přeli se nad tím, jaké důkazy jsou ještě přípustné a jaké nikdy nesmí spatřit světlo světa. Žádný z právníků se neobtěžoval zeptat na názor Gabriela Allona, legendárního, i když vzpurného syna izraelské rozvědky, protože žádný z nich o jeho přítomnosti nevěděl.

Operace spěla ke svému konci a Gabriel většinu času a energie věnoval tomu, aby se z ní vyvázal. Na žádost vedení z Krále Saula zorganizoval několik zakončovacích schůzek a dojednal pravidelnou výměnu získaných zpravodajských informací, když až příliš dobře věděl, že Američané dohodu nikdy nedodrží. Dohoda byla za velkých fanfár a slabé účasti podepsána v kanceláři ředitele, odkud Gabriel putoval na osobní oddělení, kde mu odejmuli zelenou visačku. Procedura, která nemůže trvat déle než pět minut, se protáhla na více než hodinu, protože Gabriel musel podepsat stoh závazků a prohlášení, které neměl v nejmenším úmyslu dodržet. Když této grafomanské zálibě vládních úředníků nakonec učinil zadost, vyprovodil jej uniformovaný zřízenec dolů do vestibulu. Pět minut se tam ještě zdržel, aby se podíval, jak se do pamětní stěny CIA vyrývá nová hvězda, a pak vykročil do prudkého lijáku, který ohlásil příliš krátké washingtonské jaro.

Když Gabriel konečně dorazil do Georgetownu, déšť ustal a opět ostře zazářilo slunce. Sešel se s Chiarou na obědě v jedné malebné zahrádce nedaleko Americké univerzity a pak se s ní pěšky vydal na Tunlaw Road, aby se společně sbalili na cestu domů. Když došli k činžáku, všimli si, že před vchodem stojí obrněný terénní cadillac, z jehož výfuku nenápadně stoupal dým. Z okénka k nim pokynula ruka, která patřila Adrianu Carterovi.

„Nějaký problém?“ zeptal se Gabriel.

„Záleží na tom, jak se na to podíváš.“

„Mohl bys mluvit k věci, Adrianě? Za chvíli nám letí letadlo.“

„Tím se netrapte, dovolil jsem si zrušit vaše rezervace.“

„To je vážně šlechetné.“

„Nastupte si.“

Část třetí

PUSTÁ KONČINA

48

THE PLAINS, VIRGINIE

Budova stála na nejvyšším bodě v okolí a zastiňovala ji houšť dubů a jilmů. Měla skvrnitou měděnou střechu a poschodovou terasu s výhledem na zelené louky. Sousedé žili v přesvědčení, že patří movitému washingtonskému lobbistovi jménem Hewitt. Žádný washingtonský lobbista tohoto jména neexistoval, alespoň ne takový, jenž by měl něco společného s půvabným, čtyřiceti akrovým statkem dvě míle východně od vesnice The Plains u silnice číslo 601. To jméno vybral náhodně počítač Ústřední zpravodajské služby, která statek vlastnila a řídila prostřednictvím fiktivní obchodní společnosti. Úřadu patřil také jeden traktor, nákladák, sekačka na trávu a dva hnědáci. Jeden se jmenoval Colby a druhý Helms. V Langley se vtipkovalo, že musí oba chodit každoročně na detektor lži jako všichni zaměstnanci CIA, aby se zjistilo, jestli náhodou neobrátili kabát.

Následující den oba hnědáci zrovna ukusovali čerstvou trávu na dolní louce, když na štěrkové příjezdové cestě rozvířil prach terénní cadillac, který přivážel Gabriela s Chiarou. Člen ochranky CIA je vpustil do budovy, a když je zbavil plášťů a mobilních telefonů, uvedl je do přijímací místnosti. Hned po vstupu si všimli Uziho Navota, který se dychtivě rozhlížel po švédském stole s občerstvením, a Ariho Shamrona snažícího se z nedobytné termosky vymámit trochu kávy. Muž, který seděl u vychladlého krbu a vystrojil se jako na dlouhý víkend na anglickém zámku, byl Graham Seymour. Hned vedle seděl Adrian Carter a mračil se kvůli něčemu, co mu James McKenna právě naléhavě šeptal do ucha.

Muži, kteří se sešli v této místnosti, představovali jakési zvláštní tajné bratrstvo. Od útoků z Jedenáctého září pracovali na mnoha společných operacích, o většině z nichž se veřejnost nikdy nedozvěděla. Bojovali jeden za druhého, zabíjeli jeden za druhého a v některých případech jeden za druhého i krváceli.

I když se tu a tam nepohodli, jejich pouto bylo natolik silné, že přetrvalo čas i vrtkavé rozmary jejich politických vládců. Své poslání vnímali věcně a bez příkras – slovy jejich protivníků tvořili jakousi radu Súry civilizovaného světa. Ujímali se špinavé práce, kterou nikdo nechtěl dělat, a později se obávali důsledků, zejména když byly v sázce nevinné lidské životy. James McKenna členem této kmenové rady nebyl a nikdy se jím ani neměl stát. Byl to politický flamendr, což ze samé podstaty věci znamenalo, že byl součástí problému. Jeho přítomnost znamenala přitěžující faktor, zvlášť pokud měl v plánu celou dobu něco našeptávat Carterovi do ucha.

McKenna se evidentně cítil nejlépe, když seděl u hranatého stolu, a tak se na jeho popud všichni přesunuli do formální jídelny. Bylo zřejmé, proč jej Carter neměl dvakrát v lásce – McKenna totiž zastupoval všechno, čeho se Carterovi nedostávalo. Byl mladý. Byl ve skvělé fyzické kondici. Za řečnickým pultem vypadal dobře. A také hýřil neskonalou sebejistotou bez ohledu na to, byla-li odůvodněná nebo podepřená fakty. McKenna neměl na rukou žádnou krev a netížily jej žádné profesní hříchy minulosti. Nikdy nestál tváří v tvář protivníkově nabité hlavni ani z něj nikdo na vyšetřovně nemámil informace. Nerozuměl žádnému jazyku svých nepřátel. Uměl si však o něm přečíst zprávy a přesvědčivě o něm mluvit na schůzích. Jeho hlavním přínosem k literatuře o boji proti terorismu byl článek otištěný v zahraničněpolitickém časopise Foreign Affairs, v němž tvrdil, že Spojené státy dokážou ustát další teroristický útok a vyjít z něj ještě silnější. Tento jeho výtvor zaujal jednoho tehdejšího senátora, a když se později tento senátor stal prezidentem, hlavní díl zodpovědnosti za bezpečnost státu svěřil do rukou politického spekulanta, který kdysi strávil týden v Langley jako nosič kávy do kanceláře ředitele.

Nastala trapná chvilka, kdy nebylo jasné, zda se má do čela stolu usadit Carter, nebo McKenna. Podle nepsaných pravidel bratrstva se post předsedajícího určoval podle zeměpisné polohy, v níž se schůzka odehrávala, neexistovaly však žádné vnitřní směrnice, které by řešily, co dělat, když do věci zasáhne politický vetřelec. McKenna nakonec bez boje odevzdal čelo stolu, Carterovi a usadil se vedle Grahama Seymoura, který se mu zřejmě zdál být menší hrozbou než izraelské kvarteto. Carter položil na stůl dýmku s váčkem tabáku, jež měl v úmyslu povolat do akce později, a pak nadzvedl víko svého zabezpečeného notebooku. Na harddisku měl uloženou kopii odposlechu, který mu poskytla Národní bezpečnostní služba. Jednalo se o telefonický hovor zachycený den předtím v 10:36 středoevropského času, který se uskutečnil mezi curyšskou pobočkou Transarabské banky a pařížským sídlem společnosti AAB Holdings. Účastníky hovoru byli Samir Abbás, bankéř s nepříjemně těsnými vazbami na pochybné islámské dobročinné spolky, a jeho nová klientka Nadía al-Bakrí. Hovořili spolu dvě minuty a dvanáct sekund a použili k tomu formální arabštinu. Carter všem zúčastněným předal kopie překladu. Potom vyhledal zvukový soubor a spustil přehrávání.

První hlas na nahrávce patřil Nadíině sekretářce, která požádala Abbáse, aby vydržel na drátě, než spojí hovor. Nadía přijala hovor přesně za šest vteřin. Po obligátním islámském přání míru Abbás sdělil, že právě hovořil se „společníkem našeho jemenského přítele“. Bylo zřejmé, že Jemencův podnik v poslední době postihlo několik nepříjemných komplikací a zoufale potřebuje další finanční injekci. Společník by Nadíi vše rád vysvětlil osobně a byl ochoten jí svěřit své plány, včetně několika naléhavých záležitostí v Americe. Tento společník, kterého Abbás charakterizoval jako „člověka z okruhu Jemencových nejbližších“, navrhoval jako místo setkání Dubaj. Evidentně tento pohádkově bohatý emirát navštěvoval docela často, a dokonce měl v obvodu Džumeira skromný byt. Tento velmi blízký společník si dobře uvědomoval, že slečně al-Bakrí velmi záleží na zajištění vlastní bezpečnosti, a proto byl ochoten sejít se s ní na místě, kde se bude cítit příjemně a v bezpečí.

„Kde?“

„Hotel Burdž al-Arab.“

„Kdy?“

„Od čtvrtka za týden.“

„V té době ale mám být na obchodním jednání v Istanbulu.“

„Společník má velmi nabitý program. Je to jeho jediná možnost, jak se s vámi v dohledné budoucnosti setkat.“

„Do kdy potřebuje znát mou odpověď?“

„Obávám se, že okamžitě.“

„V kolik hodin se chce sejít?“

„V devět večer.“

„Upozorňuji vás, že moje ochranka nepřipustí žádné změny.“

„Společník mne ujistil, že žádné nebudou.“

„Tak mu vyřidte, že budu příští čtvrtek v devět večer v Burdž al-Arab. A vyřiďte mu, aby přišel včas. Nikdy nesvěřuji své peníze lidem, kteří chodí pozdě.“

„Spolehněte se, bude tam včas.“

„Bude na schůzce přítomen ještě někdo?“

„Jen já, pokud vám to samozřejmě nevadí.“

„Naopak, budu raději, když se zúčastníte.“

„Bude mi ctí. Počkám na vás ve foyeru. Číslo mého mobilního telefonu znáte.“

„Takže příští čtvrtek. Inšalláh.“

„Inšalláh, slečno al-Bakrí.“

Carter nahrávku stopnul.

„Další záznam se týká hovoru, který směřoval k Samirovi domů o šest hodin dříve. V té době už spal a vyzvánějící telefon ho evidentně rozčílil, když však uslyšel hlas na druhé straně, úplně obrátil. Ta osoba se ale vůbec neobtěžovala představit. Volala z Džiddy v Saúdské Arábii z mobilu, který předtím ani potom nebyl nikdy znovu použit. Je tam krátký výpadek a silný šum. Pustím vám ukázku.“

„Řekni jí, že potřebujeme víc peněz. Že jsme ochotní s ní probrat naše další plány. Zdůrazni, že pošleme někoho velmi důležitého.“

Stop.

„Kdo je tedy ten Jemencův společník, který se chce s Nadíou mermomocí setkat?“ zeptal se řečnicky Carter. „Tahle nahrávka nám možná dává odpověď. Chvíli to trvalo, protože kvalita záznamu byla vážně mizerná, ale Národní bezpečnostní služba zvuk zpracovala a provedla srovnávací analýzu. Prohnala ji každou databází, kterou máme k dispozici, včetně radiových a mobilních komunikací, které byly nashromážděny v Iráku v době vrcholícího povstání. Před hodinou poslali výsledek. Odvažuje se někdo z vás tipovat, s kým to Samir Abbás hovořil?“

„Mám nutkání říct, že to byl Málik al-Zubair,“ řekl Gabriel, „ale to je nesmysl. Vždyť víš, Adrianě, Málik je jenom fáma. Jenom duch, co straší Dině v hlavě.“

„Není,“ přiznal Carter. „Dina měla pravdu. Málik je skutečný. Před dvěma dny byl v Džiddě. Možná je to on, kdo příští týden večer dorazí do hotelu Burdž al-Arab v Dubaji, aby si promluvil se svým novým mecenášem, Nadíou al-Bakrí. Otázkou zůstává, co s tím uděláme?“

Carter poklepal svou dýmkou o hranu popelníku. Rada Súry byla zahájena.

49

THE PLAINS, VIRGINIE

Byla to americká operace, což znamenalo, že rozhodnutí museli učinit Američané. McKenna neměl zjevně nejmenší zájem vyslovit názor jako první, zřejmě aby se mu náhle nepohnula půda pod nohama, a tak pohotově ustoupil Carterovi, který začal – jak bylo jeho zvykem – oklikou. Přesunul pozornost k předsunuté operační základně Chapman, odloučenému stanovišti CIA ve východním Afghánistánu, kam se v prosinci 2009 dostavil naverbovaný agent jménem Humam Chalíl Abú-Mulál al-Balaví, aby svým nadřízeným podal zprávu. Tento jordánský lékař s vazbami na hnutí džihádu poskytoval zásadní informace, jež CIA využívala k vyhledávání militantních přívrženců al-Káidy v Pákistánu. Jeho skutečné poslání však bylo právě opačné proniknout do americké a jordánské rozvědky. A toto poslání přineslo onoho osudného dne kruté završení, když odpálil nálož, kterou měl ukrytou pod kabátem a která zabila sedm příslušníků CIA. Byl to jeden z nejhorších samostatných útoků na CIA v její historii a jednoznačně nejhorší za dlouhého působení Adriana Cartera na postu velitele operací. Tento smutný incident ukázal, že al-Káida neváhá investovat jakýkoli čas a úsilí, aby se krvavě připomenula těm, kdo se ji rozhodli zničit. A ukázalo se, že když agenti přestanou dodržovat základní pravidla svého oboru, může to skončit smrtí.

„Chcete naznačit, že Nadía al-Bakrí je ve spolku s al-Káidou?“ zeptal se McKenna.

„Nic takového nenaznačuji. Osobně si myslím, že až jednou vyjde tajná historie globální války proti terorismu, bude v ní Nadía figurovat jako jeden z nejcennějších spojenců, kteří působili na straně Západu. A z tohoto důvodu bych o ni velmi nerad přišel jenom kvůli tomu, že jsme se nechali příliš opít úspěchem a dostali ji do situace, do které jsme ji nikdy dostat neměli.“

„Málik ji přece nezve do jižního Vazíristánu,“ řekl McKenna. „Chce se s ní setkat v jednom z nejznámějších hotelů na světě.“

„Jenže my nevíme,“ pokračoval Carter, „jestli to bude Málik al-Zubair nebo x al-ypsilon. Ale o to tu nejde.“

„Tak o co tu jde?“

„O to, že je to proti pravidlům. Víte, jaká jsou, že, Jime? Pravidlo číslo jedna říká, že držíme pod kontrolou tolik místních faktorů, kolik je jen možné. My určíme datum a čas. My volíme místo. My vybíráme nábytek. My objednáváme pití, a pokud je to možné, jsme to my, kdo ho roznáší. A my v žádném případě nemůžeme připustit, aby se někdo jako Nadía al-Bakrí dostal na dostřel člověka, jako je Málik.“

„Někdy ale musíme hrát s tím, co máme v rukách,“ namítal McKenna. „Neříkal jste právě tahle slova prezidentovi den nato, co jsme přišli o těch sedm mužů?“

Gabriel v Carterových očích postřehl vzácný záblesk hněvu, když však Carter znovu promluvil, zněl jeho hlas klidně a přidušeně jako jindy. „Můj otec byl episkopální kněz, Jime. Nehraju karty.“

„Co tedy navrhujete?“

„Tahle operace probíhala líp, než jsme se vůbec odvážili doufat,“ řekl Carter. „Asi bychom neměli v závěru poslední části pokoušet štěstí fingovanou předávkou.“

Shamron vypadal podrážděně. Nepovažoval metafory z amerických sportů za vhodné v tak klíčovém tématu, jako byla špionáž. Podle Shamrona nemohli zpravodajští důstojníci přicházet o vedení před koncem zápasu ani ztratit míč. Existoval pouze úspěch, nebo neúspěch – a cena za neúspěch v koutě světa, jako je Blízký východ, je obvykle krvavá.

„Takže balíme?“ otázal se Shamron. „To tím chceš říct, Adrianě?“

„A proč ne? Prezident dosáhl vítězství, my taky. Navíc jsou všichni naživu, takže můžeme zítra zase zvesela do pole.“ Carter si dvakrát promnul ruce o sebe a řekl: „Halas.“

McKenna zjevně nechápal, o co jde. Gabriel mu pomohl s vysvětlením.

„Halás je arabské slovo a znamená hotovo. Adrian ale velmi dobře ví, že tato válka nikdy neskončí. Je to nekonečná válka. A má obavu, že když si nechá tak mazaného stratéga, jako je Málik, proklouznout mezi prsty, bude ta válka ještě mnohem krvavější.“

„Nikdo si nepřeje Málikovu hlavu víc než já,“ souhlasil Carter. „Za ty hrůzy v Iráku si zaslouží o ni přijít, a když ho vymažeme z mapy, všem se nám uleví. Sebevražedných atetnátníků je všude jako smetí. Jenže plánovačů a stratégů – těch skutečných je jako šafránu a těžko se dají nahradit. Když zlikvidujeme mozky, jako je Málik, zbude jen halda džihádistických nadšenců, kteří se doma v prádelně budou snažit vykoumat, jak namíchat peroxid do výbušniny.“

„Proč bychom tedy neměli Nadíu pustit na tu schůzku s Málikem?“ zeptal se McKenna. „Proč ho nevyslechnout a nezjistit jeho budoucí plány?“

„Protože mám z toho nepříjemný pocit.“

„Ale oni jí věří. Nemají důvod ji podezřívat, je to přece Ziziho dcera. Vždyť je potomek samotného Wahhába!“

„Jistě, jednou jí věřili,“ odpověděl Carter, „je ale otázka, proč by jí měli věřit teď, když je jejich síť v troskách.“

„Jenom se honíte za stíny,“ řekl McKenna. „Ono se ale asi nedá nic jiného očekávat. Děláte to přece jenom už hezky dlouhou dobu. Už alespoň deset let jim čtete e-maily a posloucháte telefonní hovory a hledáte v nich nějaké skryté významy. Ale někdy prostě žádné nejsou. Někdy svatba, prostě znamená svatba. A setkání v hotelu někdy znamená prosté setkání v hotelu a konec. Jestli nedokážeme dostat tak vysoce střeženou osobu, jako je Nadía al-Bakrí, bezpečně do hotelu Burdž al-Arab a zase zpátky, pak bychom se asi měli věnovat nějaké jiné práci.“

Carter chvíli mlčel. „Co kdybychom se chovali jako profesionálové, Jime?“

„Přesně to dělám.“

„Mám tomu rozumět tak, že teď mluvíš za Bílý dům?“

„Ne,“ řekl McKenna. „Měl byste tomu rozumět tak, že mluvím za prezidenta.“

„Když jste tedy s prezidentem takoví dobří kamarádi, alespoň byste nám mohl prozradit, co na to říká on.“

„Nechce nic jiného než ostatní prezidenti. Chce druhé volební období. Jinak se celého blázince znovu zmocní ti dřívější chovanci a všechno, co jsme za tu dobu v boji proti terorismu dokázali, půjde do háje.“

„Chtěl jste říct extremismu,“ opravil jej Carter. „A co ta schůzka v Dubaji?“

„Prezident i já jsme pro to, aby se jí zúčastnila – samozřejmě pod naším přísným dohledem. Vyslechneme si, co má za lubem, pořídíme jeho fotografii, odebereme otisky, zachytíme jeho hlas. Zjistíme, jestli je to Málik nebo nějaký další prominentní člen jejich sítě.“

„A co řekneme našim přátelům z bezpečnostní služby v Emirátech?“

„Naši přátelé v Emirátech se již několikrát ukázali jako nepříliš spolehliví, ať už šlo o teroristy, praní špinavých peněz nebo černý obchod se zbraněmi. Z vlastní zkušenosti také vím, že člověk nikdy přesně neví, s kým v Emirátech vlastně mluví. Jestli se spojencem nebo bratrancem nějakého džihádisty.“

„Takže jim neřekneme nic?“ zeptal se Carter.

„Nic,“ odpověděl McKenna.

„A co když zjistíme, že jde skutečně o Málika?“

„Pak by jej prezident rád stáhl z oběhu.“

„Co to znamená?“

„Zapojte představivost, Adrianě.“

„Zkusil jsem to po Jedenáctém září, Jime, a vy jste veřejně prohlásil, že bych za to měl jít sedět. Takže pokud vás to nezatíží, rád bych slyšel, co přesně po mně prezident chce.“

Neodpověděl McKenna, ale Shamron.

„Po tobě, Adrianě, nechce nic.“ Shamron se zahleděl na McKennu a zeptal se: „Nemám pravdu?“

„Říkali mi, abych si na vás dával pozor.“

„Nápodobně.“

To, jak se zdálo, McKennu potěšilo. „Prezident se zdráhá dát v téhle citlivé době souhlas k americké tajné operaci na území arabského státu, který s námi nemá jednoznačné vztahy,“ řekl. „Obává se, že pokud by se to provalilo, mohlo by to režimu přitížit a nemusel by ustát změny, které se teď valí po celém Středním východě.“

„Ovšem když v Dubaji rozvíří prach Izraelci, je to zcela odlišná záležitost.“

„A navíc se to bude dokonale krýt se známými fakty.“

„Jaká fakta máte na mysli?“

„Že Málik má na svých rukách spoustu izraelské krve, z čehož vyplývá, že máte pádný důvod požadovat jeho smrt.“

„Výtečná strategie, pane McKenno,“ řekl Shamron. „Ale jaké z toho pro nás poplynou výhody?“

„Budete mít vděk nejvýznamnějšího amerického prezidenta této generace.“

„Takže vyrovnané účty?“ zeptal se Shamron.

McKenna se usmál a odpověděl: „Přesně tak, vyrovnané účty.“

50

THE PLAINS, VIRGINIE

V této fázi jednání se James A. McKenna, zvláštní poradce prezidenta pro národní bezpečnost a boj proti terorismu, k úlevě všech ostatních účastníků rozloučil a odešel. Carter své tajné bratrstvo odvelel do obývacího pokoje a zeptal se, zda si někdo nevzpomíná, kde se večer před svým zatčením skrýval Chalíd Sajch Muhammad, strůjce atentátů z Jedenáctého září. Věděli to pochopitelně všichni, ale odpověděla Chiara.

„Zdržoval se v jednom domě v Rávalpindí, jen kousek od hlavního velení pákistánských vojenských sil.“

„Ze všech míst si vybral zrovna tohle,“ řekl Carter a zakroutil hlavou. „A vzpomínáte si, jak jsme jej dostali?“

„Poslali jste za ním informátora, aby potvrdil jeho totožnost. Když se o ní na vlastní oči přesvědčil, odešel na chvíli do koupelny a odtud vám poslal textovou zprávu.“

„Za pár hodin byl člověk, který naplánoval nejkrvavější teroristický útok v dějinách, v poutech a vypadal jako tuctový chlápek, který v servisu spravuje mé manželce auto. Je mi trochu líto, co všechno jsme s tím darebákem dělali a kam všude jej vláčeli, ale ten jediný pohled na to, jak jej odvádějí s rukama za zády, za to rozhodně stál. A přitom jsme k tomu nepotřebovali nic víc než jednoho člověka s mobilním telefonem. Bylo to až neuvěřitelně jednoduché.“

„Pokud s tím budeme souhlasit,“ řekl Gabriel. „Pak je tu ještě jedna věc: těžko můžete předpokládat, že Nadía bude hned utíkat na toaletu, aby vám poslala nějakou textovku.“

„Pokud s tím budete souhlasit?“ Carter naklonil hlavu směrem k Shamronovi a Navotovi, kteří seděli vedle sebe na gauči sezaloženýma rukama a s totožnou neproniknutelnou maskou na obličeji. „Tihle dva sice umí skvěle skrývat, co si myslí,“ pokračoval Carter, „ale můžu ti teď přesně prezentovat, co jim právě v téhle chvíli běhá v těch jejich vychytralých mozkovnách. Chtějí Málika stůj co stůj – možná ještě víc než náš prezident a McKenna. A rozhodně si nechtějí nechat tuhle příležitost ujít. Takže z našeho dnešního večerního představení vynecháme scény, jak je to všechno složité a náročné, a pustíme se bez oklik rovnou do plánování.“

Gabriel pohledem požádal své nadřízené o radu. Navot si třel nosní přepážku v místě, kde jej tlačily jeho módní sluneční brýle. Shamron zatím neudělal žádný pohyb. Zíral skrz Gabriela na Chiaru, jako by jí nabízel možnost se vyjádřit. Chiara jí nijak nevyužila.

„Abychom si rozuměli,“ ozval se nakonec Gabriel, „nepojedeme do Dubaje proto, abychom tam někoho zadrželi. Pokud je to skutečně Málik, neodejde odtamtud živý.“

„Rozhodně jsem neslyšel, že by McKenna říkal něco o zatýkání.“

„To abychom měli ve věci jasno.“

„O tom nepochybuji,“ řekl Carter. „Teď už můžete fungovat jako Hellfire, jen bez zbytečných škod a ztrát na životech.“

„Jenže řízené střely nepotřebují pasy, hotelové pokoje ani letenky. Také nemají problém fungovat na území arabského státu.“ Gabriel se odmlčel. „Je ti, Adrianě, jasné, že Dubaj je arabský stát?“

„Někde jsem už o tom četl.“

Gabriel zaváhal. Právě se chystali vstoupit na citlivé teritorium způsobilosti a strategií. Každá zpravodajská služba si tato tajemství úzkostlivě stráží a i před spojenci je odhalí jen v nejkrajnějším případě. V Ústavu se to rovnalo herezi. Pokynutím hlavy přenechal Gabriel tento úkol Uzimu Navotovi, který si opět nasadil sluneční brýle a dlouhou chvíli beze slova zíral na Cartera.

„Žijeme ve složitém světě, Adrianě,“ řekl nakonec, „takže někdy bývá ku prospěchu, když si věci trochu zjednodušíme. Pokud jde o nás, rozeznáváme dva druhy zemí – ty, v nichž můžeme beztrestně operovat, a ty, v nichž nemůžeme. Zemím té první kategorie říkáme základny.“

„Třeba Spojeným státům,“ zareagoval Carter s úsměvem.

„Nebo Velké Británii,“ dodal Navot a pohlédl směrem k zástupci ředitele MI5. „Přes vaši veškerou upřímnou snahu, se k vám i od vás dostaneme, jak zrovna potřebujeme, a děláme si více méně, co uznáme za vhodné. Když se náhodou dostaneme do potíží, máme svou síť utajených bytů, úkrytů a únikových cest, které dal dohromady člověk, který sedí vedle mě. A v případě nějaké nečekané pohromy, chraň bůh, mohou naši lidé vyhledat útočiště na nějakém velvyslanectví nebo požádat o pomoc nějakého tajného spojence jako třeba Grahama.“

Shamron vrhl na Navota vražedný pohled. Ten však pokračoval, jako by si jej nevšiml.

„Země druhé kategorie označujeme jako terče. Jsou to země, které nám nejsou nakloněny. Nemáme tam žádná velvyslanectví, žádné konspirační byty. Tajní policisté se k nám nechovají přátelsky. Kdybychom se jim dostali do rukou, mučili by nás, postříleli, ukázali na všech televizních kanálech nebo na dlouhá léta posadili za mříže.“

„Co tedy po nás potřebujete?“

„Pasy,“ řekl Gabriel, který převzal po Navotovi štafetu. „Takové, které nám umožní vstup do Dubaje bez žádosti o vízum.“

„Jaké státní příslušnosti?“

„Americké, britské, kanadské, australské.“

„K čemu proboha kanadské a australské?“ zeptal se Graham Seymour.

„Protože budeme potřebovat velký tým a já budu muset lidi rozmístit na větším teritoriu.“

„Tak proč nepoužijete vlastní falešné pasy?“

Tentokrát si vzal slovo Shamron. „Protože by nám jejich výroba sebrala spoustu času a úsilí. A to jsou věci, kterými bychom neradi plýtvali v operaci, kterou povedeme v zájmu vyrovnání amerických účtů.“

Carter nedokázal zadržet úsměv nad narážkou, která evidentně směřovala k Jamesi McKennovi. „Zajistíme vám všechny pasy, které budete potřebovat,“ řekl.

„A k nim kreditní karty,“ dodal Gabriel. „Žádné předplacené, ale skutečné kreditky ze skutečných bank.“

Carter přikývl a Graham Seymour se přidal.

„Ještě něco?“ zeptal se Carter.

„Dubajský terén pro nás představuje pár rizik,“ řekl Navot. „Pokud jde o nás, existuje jediná cesta, kudy se můžeme dostat dovnitř a ven.“

„Letiště,“ řekl Carter.

„Přesně tak,“ odpověděl Gabriel. „Nemůžeme se ale stát rukojmím komerčních aerolinek. Potřebujeme vlastní letadlo, které je registrované ve Spojených státech a má čistý původ.“

„Zajistím vám gé pětku.“

„Gulfstream nebude velikostí stačit.“

„Tak co chcete?“

Gabriel specifikoval požadavek. Carter zíral ke stropu, jako by počítal důsledky, které to bude mít na operační náklady.

„Počítám, že teď dodáš, že chceš i americkou posádku.“

„Přesně tak,“ řekl Gabriel. „A také potřebuji zbraně.“

„Výrobce a typ?“

Gabriel je všechny z patra odrecitoval. Carter přikývl. „Nechám je dopravit diplomatickou cestou. Je to vše?“

„Vše – už chybí pouze hlavní protagonistka.“

„Z jejího hlasu z té nahrávky soudím, že nebudete mít žádný problém ji k tomu přemluvit.“

„Jsem rád, že to tak vidíš,“ řekl Gabriel, „protože ona si rozhodně zaslouží vědět, že má plnou důvěru a záštitu americké vlády.“ Gabriel se na okamžik odmlčel a pak dodal: „A my si to koneckonců zasloužíme také.“

„Slíbil jsem vám pasy, peníze, zbraně i soukromý boeing s americkou posádkou. Jaký důkaz americké podpory byste ještě chtěli?“

„Chtěl bych si promluvit s vaším šéfem.“

„S tím nejvyšším?“

Gabriel přikývl. Carter šel k zabezpečené telefonní lince a vytočil číslo.

• •

Bylo už skoro deset hodin večer, když terénní Cadillac Escalade vjel branou z Patnácté ulice na teritorium Bílého domu. Uniformovaný agent tajné služby letmo překontroloval Carterovy pověřovací listiny a pak dal řidiči pokyn, aby vůz odstavil kvůli rychlé bezpečnostní prohlídce, již dirigoval všežravý německý ovčák Oscar, který se Gabrielovi při jeho poslední návštěvě pokusil zakousnout do lýtka. Pes neshledal na Carterově služebním voze nic podezřelého kromě pravé přední pneumatiky, na kterou se předtím, než se zase schoval v přepravním boxu, rázně vymočil.

Když byla kontrola dokončena, prokličkovali ještě labyrintem ocelových a betonových zátaras a zastavili na parkovišti na příjezdové cestě. Carter s Chiarou zůstali ve voze, zatímco se Gabriel sám vydal po mírně svažitém chodníku k hlavní budově. Pod přístřeškem nad diplomatickým vchodem stála vytáhlá štíhlá postava v tmavém obleku a bílé košili bez kravaty. Přivítání bylo srdečné, ale rezervované – krátké potřesení rukou následované povadlým gestem, jež vybízelo k procházce po nejstřeženějším osmnáctiakrovém pozemku na světě. Gabriel stroze přikývl, načež se prezident Spojených států otočil doprava ke staré magnólii, která se nikdy zcela nevzpamatovala z pádu malého letadla z roku 1994. Gabriel jej následoval.

Carter oba muže pozorně sledoval, jak jdou vedle sebe po chodníku – jeden měl chůzi ráznou a mechanickou, druhý ladnou a uvolněnou. Když se přiblížili k cestě odbočující k Oválné pracovně, oba se náhle zastavili a současně se otočili tváří v tvář. I z dálky a ve tmě bylo Carterovi zřejmé, že rozhovor nepokračuje zrovna v družném duchu.

Neshody se však brzy vyřešily, protože za chvíli se oba dali znovu do kroku kolem cvičného jamkoviště a malého hřiště, které nechal prezident postavit pro své děti, a nakonec zmizeli z dohledu. Jako manažer agentů měl Carter nutkání poznamenat si čas do svého zabezpečeného mobilu, což také učinil, když se prezident s Gabrielem znovu objevili v zorném poli. Prezident měl nyní ruce v kapsách a lehce předkláněl trup, jako by vzdoroval náporu větru. Vypadalo to, že většinou měl slovo Gabriel.

Neustále zvedal prst do vzduchu, jako by chtěl zdůraznit nějaký důležitý bod.

Když dokončili okruh jižní zahradou, vrátili se oba muži k diplomatickému vchodu, kde si spolu vyměnili posledních pár vět. Když se loučili, vypadal Gabriel odhodlaně a prezident taktéž. Přátelsky se dotkl Gabrielova ramene, naposled na cosi souhlasně přikývl a zmizel v Bílém domě. Gabriel stál ještě chvíli docela sám před vchodem. Pak se otočil a vydal se po příjezdové cestě k autu. Carter nepromluvil, dokud neprokličkovali bezpečnostním labyrintem a neobjevili se znova na Patnácté ulici.

„Jaký byl?“

„Tvé jméno zná přesně,“ řekl Gabriel. „A velmi si tě váží.“

„Možná by měl něco říct tomu svému protiteroristickému carovi.“

„Něco jsem už naznačil.“

„Měl bych vědět ještě něco?“

„Ten hovor byl soukromý, Adrianě, a tím i zůstane.“

Carter se usmál. „Starý poctivec.“

51

THE CITY, LONDÝN

Investiční kapitálová firma Rogers & Cressey obývala deváté podlaží architektonického obludária ze skla a oceli na Cannon Street nedaleko od katedrály svátého Pavla. V londýnských finančních kruzích byla R&C proslulá svými pokoutními obchodními praktikami a nízkou profesní morálkou. Nebylo proto žádným překvapením, když se nová akvizice společnosti Thomas Fowler Associates odehrála v diskrétnosti hraničící se státním tajemstvím. V novinách vyšla krátká tisková zpráva, které si nikdo nevšiml, a na nudné webové stránce R&C se objevila jediná podivně rozostřená propagační fotografie. Snímek naaranžoval muž, který byl velmi zdatný ve výtvarném umění, a spoušť fotoaparátu stiskl člověk, který většinu své pracovní doby trávil ve sledovacích dodávkách a za potemnělými okny.

Jak se dalo očekávat, pustil se Thomas Fowler se svými společníky, kterých bylo dvanáct, bez otálení do díla. Jednoho úterního rána se přestěhoval do rohových kanceláří a tentýž večer už pilně spřádal plány na první významný obchod v pozici šéfa R&C. Byl to komplikovaný kšeft s mnoha proměnnými, mnoha riziky a také do něj zasahovalo mnoho protichůdných zájmů.

V okleštěné podstatě se týkal nevyužité pobřežní parcely v Dubaji a jisté saúdské miliardářky.

Fowler a jeho společníci ji už dobře znali, protože s ní absolvovali sérii tajných jednání v jednom stylovém zámečku severně od Paříže. Ve středu si se slečnou al-Bakrí vyměnili e-maily a ve čtvrtek ráno přistálo její soukromé letadlo na londýnském letišti Stansted. R&C zajistila pozemní přesun za neviditelné asistence MI5. Cena za dva obrněné vozy značky Bentley vzbudila v účtárně Thames House nemalé pozdvižení, protože v této státní budově sledovali hospodaření stejně úzkostlivě jako všechny ostatní resorty vlády Jejího Veličenstva, které trpěly nedostatkem financí. Veškeré rozpaky však rozptýlil Graham Seymour, který faktury přeposlal do Langley k okamžitému proplacení. Langley zareptalo něco ve smyslu společných obětí a zvláštních vztahů, dluhy však byly obratem splaceny z jednoho ze zdánlivě bezedných účtů a záležitost už nikdy ve slušné společnosti nepřišla na přetřes.

Luxusní bentleye sice nebývaly na Cannon Street zřídkavým jevem, několik lidí se ale přece jen ohlédlo, když Nadía al-Bakrí z jedné takové vystoupila a špalírem tělesných strážců v černém si klestila cestu k neodpustitelně ohyzdnému sídlu společnosti R&C. U vchodu do vstupní haly ji čekal mladý muž s vizáží pastora; jestli se jí představil, nikdo to nepostřehl. Ve skutečnosti se jmenoval Nigel Whitcombe a byl to důstojník MI5, který nabyl první důležité operační zkušenosti s Gabrielem při akci proti ruskému obchodníkovi se zbraněmi Ivanu Charkovovi.

Whitecombe odvedl Nadíu a její ochranku k čekajícímu výtahu a stiskem knoflíku jej vyslal do devátého patra. Ve foyeru na ni již čekalo vedení R&C včetně nejnovějšího člena Thomase Fowlera, jenž byl v jistých kruzích znám i pod jménem Jossi Gavish. Na sobě měl šedé proužkované sako od Anthonyho Sinclaira ze Savile Row a na tváři úsměv, který sliboval nadměrné zisky. Pozdravil se s Nadíou, jako by byli starými přáteli; pak ji s Whitecombem za zadkem doprovodil do honosné konferenční místnosti. Whitecombe vybídl bodyguardy, aby si udělali pohodlí na chodbě, což učinili bez námitek. Potom následoval Jossiho a Nadíu do sálu a chlácholivě za sebou zabouchl dveře.

Místnost měla stažené rolety, osvětlení bylo decentně tlumené. Uprostřed stál naleštěný mahagonový stůl, kolem něhož seděli podobně naleštění členové Gabrielova týmu. Dokonce i Gabriel se slavnostně oblékl. Seděl v čele stolu u oken s Adriánem Carterem a Grahamem Seymourem na jedné straně a Arim Shamronem a Uzim Navotem na druhé. Shamron si Nadíu pozorně prohlížel, když usedala do křesla vedle Sary, která byla v tmavé paruce a slunečních brýlích téměř k nepoznání.

Jossi hrál stále roli Thomase Fowlera a čile se ujal představování přítomných, samozřejmě pod jejich pseudonymy. Byla to pouhá formalita, protože místnost byla zvukotěsná a elektronicky neproniknutelná. Proto mohl Gabriel bez obav pustit nahrávku, kterou pořídila Národní bezpečnostní služba NSA. Byla zaznamenána před pěti dny v 10:36 středoevropského času. První hlas patřil Samiru Abbásovi z Transarabské banky.

„Společník má velmi nabitý program. Je to jeho jediná možnost, jak se s vámi v dohledné budoucnosti setkat.“

„Do kdy potřebuje znát mou odpověď?“

„Obávám se, že okamžitě.“

„V kolik hodin se chce sejít?“

„V devět večer.“

„Upozorňuji vás, že moje ochranka nepřipustí žádné změny.“

„Společník mne ujistil, že žádné nebudou.“

„Tak mu vyřidte, že budu příští čtvrtek v devět večer v Burdž al-Arab. A vyřidte mu, aby přišel včas. Nikdy nesvěřuji své peníze lidem, kteří chodí pozdě.“

Gabriel zmáčkl tlačítko stop na dálkovém ovladači a pohlédl na Nadíu. „Na úvod tohoto jednání bych vám rád vyjádřil naše poděkování. To, že jste odpověděla Samirovi kladně, nám poskytlo dostatek času, abychom mohli promyslet další krok. Na všechny jste udělala ohromný dojem, Nadío. Na amatéra jste si počínala nadmíru výtečně.“

„Už dlouho žiji ve dvou odlišných světech, pane Allone. Nejsem žádný amatér.“ Její oči přeběhly kolem stolu a zastavily se na Shamronovi. „Vidím, že se vaše řady od našeho posledního setkání rozšířily.“

„To, co tu vidíte, je pouze takový malý kočovný soubor.“

„Jinde máte další lidi?“

„Spoustu dalších lidí,“ řekl Gabriel. „A v této chvíli většině z nich dělá starosti jediná otázka.“

„Jaká?“

„Jestli vás máme nechat jet do Dubaje, nebo jestli máme Samirovi zavolat zpátky a omluvit vás, že máte spoustu práce.“

„Proč bychom mu to říkali?“

„Na to vám hned odpovím, nejdřív bych vám ale chtěl pustit ještě jednu nahrávku.“

Sáhl po ovladači a spustil přehrávání.

52

THE CITY, LONDÝN

„Jak se jmenuje?“

„To vám neprozradím.“

„Proč ne?“

„Protože to není podstatné. A pokud byste jej znala, mohlo by to být pro vás později nebezpečné.“

„Myslíte na všechno.“

„Snažíme se, ale někdy také děláme chyby.“

Požádala, zda by směla nahrávku vyslechnout ještě jednou. Gabriel jí vyhověl.

„Zní mi jako Jordánec,“ řekla Nadía a dál pozorně poslouchala.

„Je to skutečně Jordánec.“ Gabriel zastavil nahrávku. „A je to také jeden z nejbrutálnějších teroristů, s nimiž se kdo z nás doposud setkal. Jistou dobu jsme měli podezření, že je zapojen do Rašídovy sítě. Teď už si tím jsme jistí.“

„Jak jste na to přišli?“

„Stejně jako jste vy poznala, že je to Jordánec.“

„Z jeho hlasu?“

Gabriel přikývl. „Bohužel jej známe až příliš důvěrně. Slyšeli jsme jej, když posílal šahídy odpálit nálože v kavárnách a autobusech v Tel Avivu a Jeruzalémě. A naši američtí přátelé jej zachytili na radiových vlnách v oblasti sunnitského trojúhelníku, když pomáhal rozpoutávat peklo v Iráku. Dlouho jsme však od něj nic neslyšeli, což u některých členů našeho bratrstva vzbudilo přesvědčení, že je po smrti. Tato nahrávka bohužel dokazuje, že je živý až moc.“

Zdálo se, že Nadíi pro tuto chvíli došly otázky. Zahleděla se na Cartera se Seymourem a svraštila obočí.

„Vidím, že jste si přivedl i své partnery.“

„Je na čase, abyste se seznámili.“

„Představíte nás?“

„Tento důstojný gentleman je Graham. Je to Brit.“

„To se nezapře.“ Přesunula pohled ke Carterovi. „A tento pán?“

„To je Adrian.“

„Američan?“

„Bohužel.“

Přeskočila pohledem Gabriela a zadívala se znovu na Shamrona.

„A toho jste našli kde?“

„V nejhlubší propasti času.“

„Má nějaké jméno?“

„Rád si nechá říkat Herr Heller.“

„Čím se Herr Heller zabývá?“

„Většinou nenápadně sbírá různá tajemství. A někdy vymýšlí neokoukané způsoby, jak neutralizovat teroristické skupiny. Díky Herr Hellerovi jste dnes tady. Požádat vás o spolupráci byl jeho nápad.“

„On si také myslí, že bych měla jet příští týden na tu schůzku v Dubaji?“

„Je to příležitost, které sotva dokáže odolat. Má však obavu, zda je to pozvání autentické. Nikdy by nedopustil, abyste se dostala do situace, v níž by vám nebyl schopen zaručit bezpečnost.“

„V Burdž al-Arab jsem pobývala už mnohokrát. Nikdy mi nepřipadlo, že by to místo mohlo být něčím nebezpečné. Dokud se tam ovšem nenahrnou Britové,“ dodala a zahleděla se na Seymoura. „Vaši krajané se umí pořádně odvázat, když jsou v Dubaji.“

„Také jsem o tom slyšel.“

Znovu se pohledem vrátila ke Gabrielovi a řekla: „Četla jsem v novinách, že minulý týden utrpěli teroristé tvrdou ránu. Americký prezident zněl značně sebevědomě.“

„Měl rozhodně důvod ke spokojenosti.“

„Předpokládám, že je to tak trochu i díky mým penězům.“

„Je to především díky vašim penězům.“

„Takže jste Rašídově síti zasadili vážný úder?“

Gabriel rozvážně přikývl.

„Ale ne definitivní?“

„V tomto řemesle není nikdy nic definitivního, Nadío.“

„Máte dost informací, abyste zjistili, kde se Rašíd nachází?“

„V této chvíli ne.“

„A co ten člověk, jehož jméno mi nechcete prozradit?“

Gabriel zakroutil hlavou. „Nevíme, jaké jméno používá, jaký má pas ani jak vypadá.“

„Tedy jediné, co víte, je to, že se chce se mnou příští týden ve čtvrtek setkat v Dubaji.“ Nadía si vytáhla z kabelky cigaretu a zapálila ji. „Zdá se mi, že nemáte jinou volbu, pane Allone. Síť jste roztrhali a teď jí ještě musíte setnout hlavu. Jinak se tu za rok za dva objevíte znovu a budete se snažit vymyslet, jak zlikvidovat novou síť.“

Gabriel se beze slova upřeně zahleděl na Shamrona. Ten jej nakonec téměř nepostřehnutelným kývnutím hlavy přiměl, aby pokračoval.

„Jsme lháři z povolání,“ řekl Gabriel a znovu obrátil oči k Nadíi, „ale ceníme si na sobě toho, že držíme slovo. Něco jsme vám kdysi slíbili a to také dodržíme.“

„Můžete mi to připomenout?“

„Požádali jsme vás, abyste nám pomohla napumpovat peníze do teroristické sítě. Nikdy nepadlo jediné slovo o tom, že byste měla identifikovat nějakého zabijáka tváří v tvář.“

„Situace se ale změnila.“

„Náš závazek ovšem nikoli.“

Vyslala ke stropu proužek dýmu a usmála se. „Vaše starosti o mou bezpečnost jsou obdivuhodné, ale zcela bezdůvodné. Jak asi víte, jsem jednou z nejpřísněji střežených soukromých osob na světě. Až se ocitnu v Dubaji, bude kolem mne po celou dobu houf tělesných strážců. Než vstoupím do nějaké místnosti, moje ochranka ji pečlivě prohledá a každý, kdo se ke mně přiblíží, bude nejdřív důkladně prošacován. Pro takové setkání jsem přímo ideální člověk, protože se mi nemůže absolutně nic stát.“

Gabriel vyslal k Shamronovi další pohled. Shamron mu opět odpověděl přikývnutím.

„Nemáme obavy jen o vaši tělesnou bezpečnost,“ řekl Gabriel. „Bereme v úvahu také možný dopad na vaši psychiku. Jsou lidé, kteří nemají problém zradit příslušníka vlastního společenství kvůli penězům, zášti, přesvědčení nebo deseti jiným důvodům. Jsou ale také lidé, jimž to působí hlubokou bolest a podepíše se to na nich na velmi dlouhou dobu.“

„Nepovažuji džihádské teroristy za příslušníky mého společenství nebo mé víry a jsem si jista, že oni o mně smýšlejí stejně. Pokud se nemýlím, tak vám už mé peníze pomohly identifikovat a zadržet víc jak šedesát podezřelých teroristů.“ Na okamžik se odmlčela a pak dodala: „Odpusťte, pane Allone, ale nezdá se vám, že v tom není žádný podstatný rozdíl?“

Gabriel se naklonil dopředu, a zmenšil tak vzdálenost mezi sebou a svou saúdskou agentkou. Chtěl, aby nedošlo k žádnému nedorozumění, k žádné nejasnosti a absolutně žádné ztrátě v překladu.

„Chápete, co se s tím člověkem stane, jestli se ukáže, že je to opravdu ten, za koho jej považujeme?“

„Tuhle otázku mi snad ani nemusíte pokládat.“

„Dokážete pak s takovou vzpomínkou žít?“

„S jednou takovou už žiji dlouho.“ Pokusila se o úsměv. „Jak sám dobře víte, pane Allone, nic netrvá věčně.“

Gabriel se naklonil zpátky do svého křesla a chvíli zamyšleně pozoroval své dlaně. Tentokrát se ani nenamáhal hledat radu u Shamrona. Rozhodnutí bylo jen a pouze na něm.

„Potřebujeme nějaký čas, abychom vás na to mohli připravit.“

Nadía vytáhla z kabelky kožený zápisník a zalistovala ve svém programu. „Zítra jsem v Moskvě, pozítří v Praze a pak ve Stockholmu.“

„A co o víkendu?“

„Mám v plánu vyrazit za sluncem do Casablanky.“

„Asi by bylo vhodné, abyste tu cestu zrušila.“

„Ještě si to rozmyslím,“ řekla umíněně. „Ale dnes odpoledne mám čirou náhodou volno.“

Gabriel od Uziho Navota převzal papírovou složku. Uvnitř byla poslední známá fotografie Málika al-Zubaira s několika počítačovými simulacemi jeho podoby. Gabriel je vyskládal jednu po druhé do řady na stůl.

„Toto je muž, který se s vámi možná setká příští čtvrtek večer v hotelu Burdž al-Arab v Dubaji,“ řekl a ukázal na starou fotografii. Jeho prst se poté přesunul k počítačově upraveným portrétům. „To je on s deseti kily navíc. Tady s vousem. Tady bez vousů. Takhle vypadá s knírem. S modlitební boulí na čele. Bez ní. Se slunečními brýlemi. S krátkými vlasy. S dlouhými vlasy. Šedivými vlasy. Bez vlasů.“

53

THE CITY, LONDÝN

Londýnský Financial Journal už sice od doby, co jej převzal ruský oligarcha Viktor Orlov, pozbyl většinu své dřívější slávy, nicméně následující ráno se mu podařilo vyvolat v City nemalé pozdvižení, když přinesl zprávu o tom, že piráti z Rogers & Cressey dávají dohromady jeden významný projekt v Dubaji. Zpráva nabyla ještě větší důležitosti, když Zoe Reedová z CNBC informovala, že podnik zčásti financuje AAB Holdings, saúdská investiční společnost, kterou řídí uzavřená dědička Nadía al-Bakrí. Když byla o vyjádření požádána pracovně nepříliš vytížená mluvčí AAB Yvette Duboisová, vypustila do éteru jen učebnicově stručné, nic nepotvrzující ani nevyvracející tiskové prohlášení, v kancelářích R&C na londýnské Cannon Street se však svítilo dlouho do noci. Znalce této firmy to nijak nepřekvapilo. R&C, jak se nechali slyšet, vždycky nejvíce pracuje za tmy.

Kdyby ovšem měli přístup do zvukotěsné jednací místnosti R&C a mohli přiložit ucho k jejich zabezpečeným telefonickým linkám, zaslechli by jazyk, kterým se ve světě byznysu mluví jen zřídka. Jeho etymologie se dala vystopovat až k masakru na mnichovské olympiádě v září 1972 a tajné odvetné operaci, která krátce poté následovala. Svět se sice od té doby hodně změnil, ale zásady zakotvené v sérii nájemných vražd zůstaly beze změn. Alef, Bet, Zajin, Kaf: čtyři písmena hebrejské abecedy. Čtyři operační zásady, jež byly tak nadčasové a neměnné jako muž, který je sepsal.

V některých kancelářích R&C jej oslovovali Herr Heller. Jakmile však zmizel v místnostech, jež byly vyhrazeny Gabrielovi a jeho týmu, říkalo se mu Ari, Stařík nebo Memuneh, což hebrejsky znamená anděl s nejvyšším pověřením. Díky cáru papíru, na němž byl podpis Uziho Navota, byl Shamron formálním velitelem operace, z praktických důvodů však veškerou odpovědnost za plánování i provedení přenechal Gabrielovi a jeho schopnému zástupci Elimu Lavonovi. Tento ústupek Shamron učinil s poměrně lehkým srdcem, protože Gabriel i Lavon uznávali stejné metody, řídili se stejnými základními instinkty a soužili se stejnými nejhlubšími obavami jako on. Slyšet je mluvit bylo stejné jako naslouchat hlasu Memuneha. A sledovat je při osnování puntičkářského plánu na likvidaci teroristické zrůdy bylo jako sledovat Shamrona v jeho vrcholné kondici.

Z mnoha důvodů se měla operace zařadit k vůbec nejtěžším, které Gabriel se svým týmem uskutečnil. Nepřátelské prostředí bylo jen jednou z mnoha překážek. Nevěděli jistě, zda se jejich cíl na místě objeví, a když tak učiní, zda budou mít příležitost jej zneškodnit, aniž by se vystavili riziku odhalení. Stejně jako Adrian Carter neměl ani Gabriel rád hry na náhodu, a proto hned prvního dne plánování nakreslil do pomyslného písku čáru, kterou nehodlal překročit. Sebevražedné mise chtěli přenechat svým nepřátelům. Pokud nebude možné dostat kořist, aniž by se lovecká družina ocitla v ohrožení, budou se muset pověsit na jeho stopu a vyčkat na jinou příležitost. A za žádných okolností nevystřelí na nikoho, o kom si nebudou nad veškerou pochybnost jisti, že je to Málik al-Zubair.

Pracovali bez přestávky čtyřiadvacet hodin, aby eliminovali co nejvíce proměnných. Takzvané „poklízečky“, útvar zajišťující bezpečné ubytování, obstaral v Dubaji tři tajné byty a dopraváci rozestavěli asi šest automobilů a motorek na několika strategických stanovištích městského státu. Král Saul se rovněž postaral o solidní únikovou noru. Jmenovala se Neptun a byla registrována v Libérii jako nákladní plavidlo, ve skutečnosti se však jednalo o plovoucí radarovou a odposlouchávací základnu, kterou řídil AMAN, izraelská vojenská rozvědka. Na palubě vyčkávala komanda Sajeret Matkalu připravená k okamžitému výsadku na pevninu. Zajištění tohoto plavidla pro operaci stálo Navota nemalé prostředky a k tomu neopomněl neustále zdůrazňovat, že bude využito pouze v krajní situaci. Navíc se o jeho existenci nesměli nikdy dozvědět Američané ani Britové, neboť Neptun většinu času nasával angloamerické radiové signály, které poletovaly na vlnových délkách v oblasti Perského zálivu.

Primárním zdrojem nervozity však bylo v těch dnech spěšné zajištění bezpečnosti jejich klíčového agenta v terénu, Nadíi al-Bakrí. I tady Gabriel stanovil nepřekročitelné hranice. Doba, kterou bude Nadía muset strávit na území Dubaje, bude minimální a její pobyt bude mít přesný scénář. Po celou dobu bude Nadía obklopena dvěma bezpečnostními kordony – jeden okruh bude sestávat z jejích vlastních bodyguardů, druhý zabezpečí Ústav. Po setkání v hotelu Burž al-Arab se okamžitě vrátí na letiště a nastoupí do letadla. V té chvíli se tajný bezpečností kordon rozpustí a Nadía bude znovu svěřena do výhradní péče své ochranky.

Čas na její přípravu měli značně omezený, jak ostatně věděli dopředu. Nadía souhlasila, že zruší cestu do Maroka, a v sobotu se vrátila do Londýna, aby se zúčastnila slavnostního banketu v sídle Fowlerových v Mayfairu, kde se ve skutečnosti žádné jídlo nepodávalo. V neděli odletěla na důležitou módní přehlídku do Milána, v pondělí se však vrátila na závěrečnou instruktáž na Cannon Street. Tam před rozloučením dostala kabelku od Prady, kostýmek od Chanela a náramkové hodinky značky Harry Winston. Kabelka obsahovala dobře ukrytý vysílač, který dokázal přenášet zabezpečený signál na vzdálenost pěti kilometrů. Do podšívky kostýmku byl zabudován záložní vysílač a dva miniaturní lokátory GPS. Třetí lokátor byl ukryt v hodinkách. Byly to tytéž luxusní hodinky, které před pěti lety daroval Nadíin otec Sáře, aby si ji zavázal pro další spolupráci. Zlatník, kterého najal útvar pro změnu identity, odstranil původní věnování a místo něj vyryl text Za budoucnost, Thomas. Nadíi se zatřpytily oči, když si nápis přečetla. Na odchodu objala Gabriela způsobem, který u Shamrona vzbudil viditelnou nevoli.

„Nechceš mi něco říct o našem děvčeti?“ zeptal se Gabriela, když u okna sledovali, jak Nadía nastupuje do vozu.

„Je to jedna z nejpozoruhodnějších žen, se kterými jsem se kdy setkal. Kdyby se jí něco stalo, nikdy bych si to neodpustil.“

„Řekni mi spíš něco, co ještě nevím,“ vyzval ho Shamron.

„Ví, kdo zabil jejího otce. A dokázala mu odpustit.“

Tým předpokládal, že jejich nepřátelé se mají na pozoru a jejich přátelé poslouchají, a tak se podle toho zařídil. Většinu času zůstali jeho příslušníci zabarikádovaní v kancelářích Rogers & Cressey a veškeré pochůzky za ně vyřizoval britský personál, který nebyl do operace přímo zapojen. Shamron se téměř výlučně zdržoval ve služebním bytě na Bayswater Road, o kterém MI5 dobře věděla. Gabriel se tam jednou denně zastavoval, aby vytáhl Shamrona na procházku po Kensingtonských zahradách. Jejich poslední den v Londýně je doprovodili Britové. A brzy se připojili i Američané.

„Vždycky jsem nejraděj zabíjel sám,“ řekl Shamron a rozmrzele se rozhlédl po pochůzkářích, kteří je sledovali z břehu umělého jezera. „Zaráží mě, že tvůj přítel prezident netrval rovnou na rezoluci v OSN.“

„Zkusil jsem ho přemluvit.“

„A o čem jste si ještě povídali?“

„O Adrianu Carterovi,“ řekl Gabriel. „Vysvětlil jsem prezidentovi, že se o Málika postaráme pouze v případě, že ministerstvo spravedlnosti přestane prošetřovat Adriánovy postupy ve válce proti terorismu.“

„A souhlasil?“

„Nepřímo, ale znělo to přesvědčivě. Souhlasil i s mou druhou podmínkou.“

„S jakou?“

„Že se zbaví Jamese McKenny dřív, než nás všechny přivede do záhuby.“

„Vždycky jsme si mysleli, že prezident a jeho poradce jsou nerozlučná dvojice.“

„Ve Washingtonu nejsou žádní dva lidé nerozluční.“

Shamron začínal být unavený. Přešli do italských zahrad a posadili se na lavičku s výhledem na kašnu. Shamron se bezúspěšně snažil skrýt nelibost. Vodotrysky a všechny ostatní formy lidské marnivosti v něm vždycky budily pohoršení.

„Měl bys vědět, že tvé úsilí už nám u Američanů vyneslo cenný politický kapitál,“ řekl. „Včera večer ministryně zahraničí tiše odsouhlasila všechny naše podmínky pro obnovení mírových jednání s Palestinci. Také naznačila, že by se mohl prezident v blízké budoucnosti ukázat v Jeruzalémě. Předpokládáme, že tak učiní ještě před volbami.“

„Nepodceňuj jej.“

„Nikdy jsem jej nepodceňoval,“ upozornil Shamron, „ale nechtěl bych být dvakrát v jeho kůži. K tomu velkému probuzení v arabských zemích došlo za jeho úřadování a to, jaký postup následně zvolí, se do značné míry podepíše na tom, zda se Blízký východ přikloní k lidem, jako je Nadía al-Bakrí, nebo k džihádistům jako Rašíd al-Husejní.“ Shamron se na chvíli odmlčel. „Přiznávám, že ani já nevím, jak to dopadne. Jistě vím ale jedno: že smrt takového darebáka, jako je Málik, uvolní cestu slušnosti a pokroku.“

„Chceš tím snad říct, že budoucnost Blízkého východu závisí na výsledku mé operace?“

„To by ode mě bylo trochu přehnané,“ řekl Shamron. „Sám víš, že přehánění jsem se vždycky a za každou cenu vyhýbal.“

„Pokud ti to ovšem zrovna nehrálo do karet.“

Shamron vyloudil náznak úsměvu a zapálil si tureckou cigaretu. „Už jsi přemýšlel nad tím, kdo by měl nad Málikem vykonat rozsudek?“

„S největší pravděpodobností zůstane rozhodnutí přímo na Málikovi.“

„Což je jedna z mnoha věcí v této operaci, která se mi nelíbí.“ Shamron chvíli mlčky vdechoval kouř. „Vím, že vždycky dáváš přednost jistotě střelné zbraně, v tomhle případě bude ale daleko rozumnější jehla. Hlučná smrt vám jenom zkomplikuje možnost úniku. Stačí zdravá dávka suxamethonia. Ucítí jen lehké píchnutí. Pak se začne rozvíjet paralýza a bude mít problémy s dýcháním. Za pár minut to bude mít za sebou a vy v klidu odletíte soukromým letadlem.“

„Suxamethonium má ale jednu stejnou vlastnost jako kulka,“ řekl Gabriel. „Zůstává v těle ještě dlouho po smrti oběti. Dubajští patologové jej mohou odhalit a policie si za chvíli dá dohromady, co se skutečně stalo.“

„To je cena, kterou platíme za to, že musíme podnikat operace v moderních budovách plných lidí. Jen si dej pořádný pozor, aby se tvůj obličej neobjevil v záznamu průmyslové kamery. Kdyby tvoje fotka zase skončila v novinách, zkomplikoval by sis tím návrat do normálního života.“ Shamron Gabriela chvíli mlčky pozoroval. „A to by sis určitě nepřál, vid?“

Gabriel neodpověděl. Shamron odhodil zbytek cigarety na zem a rozmázl ji patou.

„Nemůžeš mi vyčítat, že jsem se nesnažil,“ řekl Shamron.

„Zklamal bys mě, kdybys to neudělal.“

„Už jsem si skoro myslel, že tentokrát bys mohl odpovědět jinak.“

„Proč?“

„Dovolils své ženě, aby také jela do Dubaje.“

„Neměl jsem na výběr. Trvala na tom.“

„Nařídíš americkému prezidentovi, aby vyhodil jednoho ze svých nejbližších poradců, ale ustoupíš ultimátu své ženy?“ Shamron zakroutil hlavou a řekl: „Asi jsem měl za příštího šéfa Ústavu vybrat ji.“

„V tom případě by jí Bella Navotová měla dělat zástupce.“

„Bella?“ Shamron se usmál. „Tak to už se Arabům třesou půlky.“

Za deset minut se rozešli u Lancasterské brány. Shamron se vrátil do svého služebního bytu a Gabriel pokračoval na letiště Heathrow. V okamžiku, kdy dorazil k odbavovací přepážce, byl už Rolandem Devereauxem, původem z francouzského Grenoblu, nyní obyvatelem kanadského Quebeku. Jeho pas svědčil o člověku, který hodně procestoval, a jeho chování tomu odpovídalo. Když prošel odbavením a pasovou kontrolou, pokračoval v neviditelném doprovodu kolegů z MI5 do salonku pro cestující první třídy British Airways. Našel si volné místo stranou od palubních alkoholiků a sledoval televizní zprávy. Neinformované komentáře k současné teroristické hrozbě jej brzy začaly nudit, a tak si otevřel svůj pracovní blok a zpaměti si načrtnul skicu krásné mladé ženy s havraními vlasy. Portrét nezahalené ženy, říkal si v duchu. Portrét špionky.

V okamžiku, kdy byl ohlášen nástup do letadla, roztrhal kresbu na malé kousky a cestou je odhodil do tří různých odpadkových košů. Když se uvelebil na sedadle, naposledy zkontroloval e-maily. Měl jich několik a všechny byly fingované, až na jeden. Byl od bezejmenné ženy, která mu vzkazovala, že jej vždy milovala. Vypnul své BlackBerry a pocítil záchvěv zcela nezvyklé paniky. Nato zavřel oči a naposled si celou operaci znovu v duchu přehrál.

54

DUBAJ

Listy Džumeiry, největšího umělého ostrova na světě ve tvaru palmy, se rozprostíraly po strnulých vodách Perského zálivu a pomalu se propadaly pod tíhou neprodaných luxusních sídel. Na mramorovou podlahu vstupní haly monstrózního růžového hotelu, který se tyčil na nejvyšším bodě ostrova, se snášel jemný déšť. Stejně jako téměř vše v tomto emirátu byl i tento déšť umělý.

V tomto případě ovšem poněkud nechtěně; stropem začala opět protékat voda. Vedení hotelu již rezignovalo na jakékoli opravy a místo toho si vystačilo se žlutou cedulkou, která upozorňovala hosty – jichž tu bylo jen pár –, aby prostor laskavě obešli.

Ve finanční čtvrti dál na pobřeží byly k vidění další doklady úpadku, jenž se snášel na bohatý městský stát. Stavební jeřáby, dříve symboly dubajského ekonomického zázraku, se nehybně tyčily nad nedostavěnými kancelářskými bloky a pahýly soukromých bytových komplexů. Luxusní nákupní centra byla poloprázdná a městem se šířily zvěsti o nezaměstnaných vystěhovalcích z Evropy, kteří přespávali v pouštních písečných dunách. Mnozí z nich z emirátu raději uprchli, než by se nechali zavřít do jeho nechvalně proslulého vězení pro dlužníky. V jednu chvíli zacpaly letištní parkoviště asi tři tisícovky opuštěných aut. Mnohé měly za stěračem lístek s narychlo sepsanou omluvou věřitelům. Použité auto nemělo v Dubaji téměř žádnou hodnotu. Dopravní zácpy, které dříve bývaly neřešitelným problémem, z ulic pomalu vymizely.

Král stále shlížel na své lenní panství z bezpočtu billboardů, dnes se ale jeho výraz zdál poněkud mrzutý. Jeho plány na přetvoření ospalého rybářského přístaviště v centrum celosvětového obchodu se hroutily pod horou dluhů. Ukázalo se, že dubajský sen je dlouhodobě neudržitelný. K tomu ještě způsobil rodící se ekologickou katastrofu. Obyvatelé Dubaje byli největší producenti zplodin oxidů uhlíku na světě. Spotřebovávali více vody než kdokoli jiný na této planetě, přitom všechna pocházela z energeticky náročných odsolovacích zařízení, a prohýřili neskutečné množství elektřiny na klimatizaci svých bytů, domů, kanceláří, bazénů a umělých sjezdovek. Bez vymožeností umělého prostředí se museli obejít pouze zahraniční dělníci. Dřeli se v nemilosrdném slunci – v některých případech i šestnáct hodin denně – a přežívali v zaplivaných noclehárnách plných much bez jediného ventilátoru, který by jim ochladil dusný vzduch. Jejich existence byla natolik bědná, že jich stovky ročně raději dobrovolně ukončily svůj život – což panovník a jeho obchodní společníci důrazně popírali.

Osmdesáti tisícům rozkošných obyvatel Dubaje se život již téměř nedal více zpříjemnit. Vláda jim platila zdravotní péči, bydlení a vzdělání, zajistila jim celoživotní zaměstnanost – pochopitelně pouze v případě, že se zdrželi kritiky svého panovníka. Jejich prarodiče žili z velbloudího mléka a datlí; nyní jejich ekonomiku poháněla armáda zahraničních pracovníků, jež také dohlížela na všechny jejich potřeby i rozmary. Tito okouzlující lidé se panovačně procházeli po městě v bělostně čistých kandúrách a ghutrách. Přistěhovalec na Emirátana promluvil jen zřídka. A když to přece jen učinil, odpověď většinou nebývala vlídná.

V zahraniční komunitě panovala přísná hierarchie. Britové a další zámožní emigranti se opevnili v luxusních čtvrtích Satwa a Džumeira, zatímco proletariát z rozvojových zemí obýval především druhý břeh zátoky Dubaj, starou čtvrť Deira. Procházet její ulice a náměstí bylo jako navštěvovat různé země – tu indická provincie, tam pákistánská vesnice, jinde kus Teheránu nebo Moskvy. Každá komunita si ze svého domova něco přinesla. Z Ruska přišel organizovaný zločin a lehké ženy – obojí se dalo v hojné míře najít v Oděse, barové diskotéce, která se provozovala kousek od Zlatého tržiště. Gabriel seděl sám v jejím potemnělém koutě za čalouněnou lavicí se skleničkou vodky u lokte. Vedle u stolu laškoval brunátný Brit s podvyživenou dívenkou odněkud z ruského venkova. Gabriela žádná děvčata neobtěžovala. Vypadal jako člověk, co se přišel jenom dívat.

To ale neplatilo o vytáhlém blonďatém Rusovi, který do Oděsy nápadně vstoupil pár minut po půlnoci. Přiklopýtal k baru, kde poplácal dvě vyvinutější zadnice usazené na barových stoličkách, a pak si klestil cestu ke Gabrielovu stolu. Jedna z dívek se k nim pokusila okamžitě připojit, vytáhlý Rus ji však gestem dlouhé pobledlé ruky odehnal. Když konečně přišla servírka, objednal si vodku a druhou skleničku i svému příteli.

„Napij se,“ řekl Michail, „nebo si tu někdo začne myslet, že nejsi tak docela Rus.“

„Nemám chuť být zrovna Rusem.“

„To ani já. Proto jsem se taky odstěhoval do Izraele.“

„Sledoval mě někdo z hotelu?“

Michail zakroutil hlavou.

Gabriel vylil obsah skleničky mezi čalounění lavice a prohlásil: „Vypadneme odsud.“

Cestou k činžovnímu domu u pobřežní silnice hovořil Michail pouze ruský. Dům samotný byla stavba typická pro architekturu Perského zálivu – čtyřpatrový železobetonový bunkr s několika zastřešenými místy na parkování. Schodiště čpělo vařenou cizrnou a římským kmínem a stejnou pachuť měl i byt v posledním podlaží. V kuchyni byl dvouploténkový sporák a v obývacím pokoji rozkládací pohovka. Na všem seděl jemný pouštní písek. „Sousedé jsou z Bangladéše,“ podotkl Michail. „Bydlí jich tam aspoň dvanáct. Přespávají na směny. Někdo by měl světu říct, jak tu s těmi lidmi zacházejí.“

„Přenech to laskavě někomu jinému, Michaile.“

„Jistě, já jsem přece mladý podnikavec z Moskvy, který přijel do zlatého města vydělat balík.“

„Vypadá to, žes přišel ve špatný čas.“

„To už není legrace,“ řekl Michail, „ještě před pár lety se tohle město koupalo v penězích. Ruská mafie si přes místní realitní společnosti prala své výdělky. Skoupili apartmány a vily a za týden je zase prodali. Dnes i holky z Oděsy mají co dělat, aby vyšly.“

„Jsem si jistý, že se nějak protlučou.“

Michail vytáhl z jediné skříně kufr a rozepnul popruhy. Uvnitř bylo ukryto osm pistolí – čtyři beretty a čtyři glocky. Každá měla tlumič.

„Beretty jsou devítky,“ řekl Michail. „Glocky pětačtyřicítky. Spolehliví zabijáci. Dělají velké díry a velký hluk i s tlumičem. Ovšem tahle zbraň je absolutně tichá.“

Vytáhl z kufru kosmetickou tašku. Uvolnil zip a uvnitř se ukázalo několik injekčních stříkaček a lahviček s nápisem INZULÍN. Gabriel si vzal dvě jehly se dvěma lahvičkami a strčil si je do kapsy saka.

„Co zbraň?“

„Na ty jsou v Burdž al-Arabu alergičtí.“

Michail mu předal berettu s plným náhradním zásobníkem. Gabriel si je zasunul dozadu za kalhoty a zeptal se: „Jaká auta nám dopraváci nachystali?“

„Bavoráky a terénní toyoty, nové koráby pouště. Pokud se ukáže, že ten Jemencův společník je skutečně Málik, pak nebude problém se na něj pověsit, až vyjde z hotelu. Tohle není Gaza ani Káhira. Silnice jsou tady rovné a široké. Pokud se vypraví do některého z emirátů, budeme ho sledovat. Jestli se ovšem rozhodne pro Saúdskou Arábii, budeme ho muset odpravit dřív, než se dostane k hranici. Tím by se všechno dost zkomplikovalo.“

„Jestli bych si mohl vybrat, tak bych se rád vyhnul přestřelce v poušti.“

„Já taky, ale kdo ví? Když budeme mít trochu štěstí, rozhodne se přespat ve svém bytě u pláže. Dáme mu něco na lepší spaní a…“ Michail ztlumil hlas. „Jak se žije v Burdži?“

„Co bys čekal od jediného sedmihvězdičkového hotelu na světě?“

„Doufám, že máš aspoň čistou postel,“ řekl Michail lehce popuzeně.

„Kdybys mě poslechl, žil by sis teď v Americe se Sárou jako v bavlnce.“

„A co bych asi tak dělal?“

Gabriel chvíli mlčel. „Ještě není pozdě, Michaile,“ řekl nakonec. „Z nějakého důvodu tě má pořád ráda. I takový zabedněnec jako ty by si toho měl všimnout.“

„Stejně to mezi námi nebude fungovat.“

„Proč by nemělo?“ Gabriel se rozhlédl po špinavém pokojíku. „Protože chceš žít takhle?“

„Zrovna ty mi něco povídej.“ Michail zaklapl kufr a vrátil jej do skříně. „Máš mi od ní něco vyřídit?“

„Zabila by mě, kdy se dozvěděla, že jsme na toto téma mluvili.“

„Tak co ti řekla?“

„Že ses k ní nezachoval dvakrát slušně.“ Gabriel se na okamžik odmlčel a pak dodal: „A to jsi jí slíbil, že se k tomu nikdy nesnížíš.“

„Nic zlého jsem jí neudělal, Gabrieli. Jenom jsem…“

„Jenom sis ve Švýcarsku prošel peklem.“

Michail neodpověděl.

„Udělej mi jednu laskavost, až to všechno skončí,“ pokračoval Gabriel, „najdi si nějaký důvod a odjeď do Států. Buď s ní nějakou chvíli. Jestli někdo na tomto světě chápe, co máš za sebou, pak je to Sarah Bancroftová. Nenech si ji nadobro utéct. Je to skvělé děvče.“

Michail se smutně pousmál, tak jako se vždycky usmívají mladí lidé na staré, kteří ničemu nerozumí. „Vrať se do hotelu,“ řekl, „a zkus se vyspat. A dávej pozor, abys ty lahvičky ukryl někam, kde je nenajdou pokojské. Kradené léky se dobře prodávají na černém trhu a tenhle druh by určitě nikomu neprospěl.“

„Ještě nějaké rady?“

„Vezmi si taxíka. Tady se jezdí mnohem hůř než u nás. Pěšky chodí po Dubaji jenom chudáci a sebevrazi.“

V rozporu s Michailovým doporučením se Gabriel vydal na zpáteční cestu mokrými uličkami Deiry k nábřeží zátoky po svých. Jen kousek od hlavního tržiště byla zastávka abry. Byla to dubajská verze benátského traghetta, malého převozního člunu, který přepravoval pasažéry z jednoho břehu na druhý. Po cestě se dal Gabriel do řeči s jedním ztrhaným mužem, který pocházel z pákistánského pohraničí. Utekl do Dubaje před tálibánci a al-Káidou a doufal, že tu vydělá nějaké peníze pro svou pětičlennou rodinu. Zatím si však dokázal najít jen příležitostné práce, ze kterých mu sotva zbývalo na vlastní obživu.

Když vystupovali z trajektu, Gabriel mu do kapsy jeho rozevlátých kalhot nenápadně zasunul pět set dirhamů. Pak se zastavil u stánku s novinami, který měl otevřeno nonstop, a koupil si poslední výtisk Khaleej Times, dubajského deníku v angličtině. Na titulní straně byl článek o nadcházející návštěvě Nadíi al-Bakrí, prezidentky společnosti AAB Holdings. Gabriel si zasunul noviny pod paži a šel ještě kousek pěšky, než si mávl na projíždějící taxi. Michail měl pravdu, říkal si v duchu, když nastupoval do zadních dveří. Pěšky chodí po Dubaji jenom chudáci a sebevrazi.

55

DUBAJSKÉ MEZINÁRODNÍ LETIŠTĚ

Jeho královská Výsost ministr financí postával na krajnici sluncem zalité asfaltové plochy a ve svém zlatém a křišťály obšitém hábitu vypadal téměř nadpozemsky. Po jeho pravici stálo deset shodně oděných nižších ministrů a po jejich pravici se tísnil shluk znuděných reportérů. Ministři a reportéři vyčkávali na časem posvěcený rituál, který se praktikoval ve všech sunnitských arabských královstvích v Zálivu – na přistání letadla. V zemi, kde neměla nezávislá novinářská práce žádnou tradici, byly přílety a odlety významných osobností vrcholem žurnalistického umění. Sledovali, jak hodnostář přistává. Sledovali, jak hodnostář vzlétá po plodných a vyčerpávajících jednáních provázených vzájemnou úctou. Jednání s Araby byla vždycky jednou velkou přetvářkou a zchromlý tisk se nad tím nikdy neodvážil pozastavit. Dnešní ceremonie se ovšem měla stát milníkem, neboť už za několik málo minut měli být oklamáni i samotní princové.

První letadlo se objevilo krátce před polednem jako stříbrobílý záblesk nad mračnem narůžovělého prachu putujícím ze saúdskoarabské Pusté končiny. Na palubě se nacházel anglický magnát Thomas Fowler, který zaprvé nebyl Angličan a zadruhé neměl momentálně ani vindru. Z letadla vystoupil s manželkou, která ve skutečnosti jeho manželkou nebyla, a trojicí asistentek, které toho věděly mnohem víc o mezinárodním terorismu než o obchodu a financích. Jedna pracovala pro americkou Ústřední zpravodajskou službu, zbývající dvě zaměstnávala rozvědka státu Izrael. Tým bodyguardú rovněž pracoval pro izraelskou tajnou službu, i když podle pasů se jednalo o státní příslušníky Austrálie a Nového Zélandu.

Anglický magnát kráčel k ministrovi s rukou nataženou jako bajonet. Ministrova ruka se líně vysoukala ze záhybů jeho hávu a k ní se shodně přidaly i ruce nižších ministrů. Když nezbytné zdravice skončily, Angličan byl odveden k zástupcům tisku, aby vydal krátké prohlášení. Hovořil bez poznámek, ale s velkým zápalem a kompetencí. Dubajská recese je minulostí, prohlásil. Je čas vyjít vstříc budoucnosti. Arabský svět se mění s každou minutou a pouze Dubaj – progresivní, tolerantní a stabilní Dubaj mu může ukázat cestu.

Závěr tohoto krátkého proslovu nevzbudil takovou reakci tisku, jakou si zasluhoval, protože z velké části zanikl v hluku dalšího přistávajícího letadla – soukromého boeingu s logem AAB Holdings. Suita, která se brzy začala trousit dveřmi přední paluby, zastínila předchozího návštěvníka svou početností. Nejprve vystoupili všichni zaměstnanci právnické firmy Abdul & Abdul. Poté švýcarský bankéř herr Wehrli. Po něm Daoud Hamza a za ním jeho dcera Rahimah, která sem přijela hlavně za zábavou. Po Rahimě se objevila dvojice bodyguardů, Mansúr, šéf vytíženého transportního oddělení AAB, a Hassan, šéf informačního a komunikačního oddělení.

Nakonec, s několikavteřinovým zpožděním, vyšla ze dveří Nadía al-Bakrí s velitelem své ochranky Rafiqem al-Kamalem, který ji následoval ve vzdálenosti jednoho kroku. Na sobě měla prostou abáju bez ozdob, která za ní vlála jako večerní róba, a černý hedvábný šátek, jenž odhaloval celou její tvář a velký díl jejích lesklých vlasů. Tentokrát to byl ministr, kdo vykročil se zdravicí. Domníval se, že jeho pozdrav byl čistě soukromý, ve skutečnosti jej zaznamenalo Nadíino BlackBerry a vysílač ukrytý ve stylové kabelce od Prady ho živě přenášel na dvaačtyřicáté podlaží hotelu Burdž al-Arab, kde před svými přenosnými počítači napjatě seděli Gabriel s Eli Lavonem.

Když uvítací ceremoniál skončil, ministr přezíravě pokynul k reportérům, uzavřená dědička však zdvořile odmítla a spěchala ke své limuzíně. V té chvíli ministr poznamenal, že by ji rád svezl vlastním vozem. Po krátké domluvě s Rafiqem al-Kamalem Nadía nastoupila do zadních dveří ministrova vládního vozidla, tento moment o třicet minut později odvysílala dubajská státní televize. Gabriel odeslal zabezpečenou e-mailovou zprávu do Rašídistánu, v níž informoval, že NAB před chvílí bezpečně přistála. Momentálně však nebyla sama, nýbrž v doprovodu ministra financí. NAB byla hlavním bodem poledního zpravodajství.

Vlastní předmět transakce nestál příliš za řeč – šlo jen o pár nevýrazných akrů solné pláně a písku, které se nacházely u pláže nedaleko palmového souostroví Džumeirah. Jedna italská firma tam před pár lety začala stavět dosti konvenční turistické letovisko, musela však z projektu vycouvat kvůli financování, které začalo vysychat jako voda v poušti. AAB Holdings a jejich partner, dravá investiční firma Rogers & Cressey, chtěli tento záměr znovu vzkřísit, jejich plány však byly poněkud nekonvenční. Výškový hotel měl svým luxusem překonat i pohádkový Burdž al-Arab, fitness centra a tenisové kurty měly patřit k nejexkluzivnějším na světě a bazény se měly stát přírodním i architektonickým divem. Restaurace měli vést špičkoví šéfkuchaři a kadeřnické salóny mezinárodně renomovaní stylisté. Soukromé bytové jednotky měly začínat na ceně tří milionů dolarů. Věhlasná dubajská nákupní galerie měla vedle té nově zbudované připomínat spíše venkovské tržiště.

Slibovaný dopad na potácející se ekonomiku emirátu byl ohromný. AAB spočítala, že tento developerský projekt napumpuje ročně do dubajské ekonomiky více jak sto milionů dolarů.

V brzké době tak vyšle globálním finančním kruhům jasný signál, že emirát je opět tím správným místem k podnikání. To byl také důvod, proč ministr očividně visel na každém slově, které Nadía pronášela, když s plány v ruce a pracovní přilbou na hlavě procházela staveništěm. Ten obrázek byl z její strany pečlivě sehraný. Muslimský svět už nebude víc než polovinu svých obyvatel diskriminovat jen kvůli pohlaví. Teprve až se Arabové naučí zacházet se ženami jako se sobě rovnými, získají znovu svou ztracenou slávu.

Po návštěvě staveniště se delegace přesunula do velkolepých prostor ministerstva, aby projednala možnosti pobídkové účasti, kterou předložila sama dubajská vláda, jež tím chtěla podpis kontraktu uspíšit. Na závěr jednání byla Nadía odvezena do královského paláce na schůzku s panovníkem, po které se věnovala, jak popsal tisk, soukromé části návštěvy. Ta sestávala z neformálního setkání s představitelkami Dubajského ženského podnikatelského fóra, návštěvy islámské dívčí školy a exkurze do tábora zahraničních dělníků v Sonapuru. Poslední zážitek ji doslova pohnul k slzám a přiměl ji prolomit její dlouhé veřejné mlčení; v několika emotivních větách vyzvala vládu a zaměstnavatele, aby zavedli minimální normy pro platy a pravidla slušného zacházení se zahraničními dělníky. Přislíbila rovněž dvacet milionů dolarů z vlastních zdrojů na vybudování nového tábora v Sonapuru, který bude vybaven klimatizovanými bytovými jednotkami, tekoucí vodou a základním zařízením pro volný čas. Tyto připomínky se dubajská státní televize ani Khaleej Times neodvážily publikovat. Ministr je na to osobně upozornil.

Bylo skoro šest hodin, když Nadía opustila tábor a vydala se na zpáteční cestu do centra Dubaje. Když kolona limuzín dorazila do pobřežního obvodu Džumeirah, padla už tma a proslulé plachty Burdž al-Arabu se rozzářily purpurovým jasem. Před vchodem stál sám generální ředitel hotelu a v doprovodu celého vedení sledoval, jak Nadía, se špínou ze Sonapuru ulpělou na cípu její abáji, vystupuje ze zadních dveří svého vozu. Byla už znavená cestováním a celodenním pracovním programem, který začal za úsvitu v Paříži, a tak je jen formálně za chůze pozdravila a spěchala přímo do svého tradičního apartmánu na dvaačtyřicátém podlaží. Před jeho dveřmi již stáli dva členové její ochranky. Než Rafiq al-Kamal Nadíi pokynul, aby mohla vstoupit, provedl zběžnou prohlídku místností.

„Má poslední dnešní schůzka začne v devět a potrvá zhruba do desíti,“ řekla a odhodila kabelku od Prady na pohovku v přijímacím pokoji. „Řekněte Mansúrovi, aby odlet domluvil na jedenáctou. A poproste Rahimu, aby alespoň jednou v životě přišla včas, jinak se bude muset zpět do Paříže obtěžovat civilní linkou.“

„Asi bych jí měl naznačit, že by se měla na letišti objevit nejpozději o půl jedenácté.“

„To by jistě ocenila,“ dodala Nadía s úsměvem, „její otec by to ovšem neslyšel rád.“

Al-Kamal jako by se zdráhal odejít.

„Děje se něco, Rafiqu?“ zeptala se.

Okamžik váhal. „Víte, dnes v tom táboře…“

„Stalo se něco?“

„Nikdo pro ty ubožáky nikdy nehne prstem. Byl nejvyšší čas, aby za ně někdo promluvil. Jsem rád, že jste to byla právě vy.“ Po krátké odmlce dodal: „A bylo mi ctí stát v té chvíli vedle vás.“

Usmála se. „Tak v devět. A přijďte včas.“

„Ziziho pravidla,“ řekl.

Přikývla. „Ziziho pravidla.“

Když byla konečně sama, shodila ze sebe abáju a šátek a převlékla se do kostýmku od Chanela. Přes vlasy si přehodila šálu a navlékla si hodinky značky Harry Winston. Pak zkontrolovala svůj vzhled v zrcadle. Držte se pravdy, jak nejvíce to bude možné. Uchylujte se ke lži, jen když nebude zbytí. Ze zrcadla na ni zírala holá pravda. Lež se ubytovala ve vedlejším pokoji. Otevřela propojovací dveře do přilehlého apartmá a dvakrát zaklepala. Dveře ihned otevřela žena, která možná byla, možná také nebyla Sarah Bancroftová. Položila si prst přes rty a tiše Nadíu uvedla do pokoje.

56

BURDŽ AL-ARAB

Apartmá bylo rezervováno na jméno Thomase Fowlera. To vysvětlovalo záplavu květin, arabských sladkostí a neotevřenou láhev šampaňského značky Dom Pérignon, která se potila v kbelíku rozpuštěného ledu. Všechno byla pozornost podniku. Příjemce těchto velkorysých darů přecházel po nevkusně okázalém obývacím pokoji a domlouval poslední detaily velkého developerského kontraktu, který rozhodně neměl v úmyslu podepsat. Každou chvíli mu někdo z jeho doprovodu položil pragmatickou otázku nebo zachřestil povzbudivými čísly – vše jenom pro klid panovníkových skrytých mikrofonů. Nikdo z týmu se neobtěžoval zaregistrovat Nadíinu přítomnost ani jim nepřišlo podivné, když ji Sarah vedla rovnou do koupelny. Vedle toaletního pultu stála zvláštní stanová konstrukce z neprůhledného stříbrného materiálu. Sarah Nadíi odejmula její BlackBerry a pak odkryla cíp stanu. Gabriel již seděl uvnitř a pokynul Nadíi, aby se posadila na prázdnou židli.

„Stan v koupelně?“ řekla Nadía a usmála se. „Jste tu jako beduíni.“

„Nejste jediný národ, který pochází z pouště.“

Ohromeně se rozhlížela po prostoru. „K čemu to je?“

„Říkáme tomu chupa. Můžeme tak bezpečně hovořit v místnostech, o kterých víme, že jsou odposlouchávány.“

„Až to skončí, mohla bych mít také takový stan?“

Usmál se. „To asi ne.“

Vzala látku do ruky. Měla kovový povrch.

„Nepoužívá se chupa při židovských svatbách?“

„Ano, pod chupou skládáme manželský slib. Je to pro nás důležitý symbol.“

„Takže tohle je něco jako náš manželský obřad?“ zeptala se a stále si hrála s podivnou tkaninou.

„Už jsem bohužel zadaný a kromě toho jsem vám na jistém místě kousek od Paříže něco slíbil.“

Položila si ruku do klína. „Váš dnešní scénář byl hotové umělecké dílo,“ řekla. „Jen doufám, že jsem váš záměr dostatečně vystihla.“

„Byla jste úžasná, Nadío. Ta improvizace v Sonapuru ale byla poněkud předražená, nemyslíte?“

„Těch dvacet milionů za nový tábor? To je to poslední, co mohu pro ty ubožáky udělat.“

„Mám požádat CIA, aby se o to postarala?“

„Není třeba, dám je ráda ze svého.“

Gabriel přezkoumal Nadíin kostým od Chanela. „Skvěle vám padne.“

„Musím říct, že líp než mnohé z těch, které si nechávám šít na zakázku.“

„My jsme rození krejčí, s vysokou specializací. Ten kostým umí skoro vše, neumí jenom jít sám na schůzku s bestií, která má na rukou spoustu nevinné krve. Na to potřebujeme vás.“ Odmlčel se a pak ji upozornil: „Máte poslední možnost, Nadío.“

„Vykroutit se z toho?“

„Takto bychom tomu nikdy neřekli. Nikdo z nás si o vás nebude myslet nic špatného.“

„Já své sliby neruším, pane Allone – už ne. Navíc oba víme, že už není cesty zpátky.“ Podívala se na hodinky. „Každou chvíli čekám hovor od svého bankéře. Pokud tedy pro mě máte nějakou poslední radu.“

„Nezapomínejte, kdo jste, Nadío. Jste dcera Ziziho al-Bakrího, potomka velkého Wahhába. Nikdo vám nesmí říkat, kam máte jít nebo co dělat. A nikdo nebude měnit dohodnutý plán. Pokud se jej pokusí změnit, řeknete jim, že je jednání u konce. Pak zavoláte Mansúrovi a dáte mu pokyn, aby urychlil odlet. Rozumíme si?“

Přikývla.

„Předpokládáme, že se schůzka uskuteční spíš v nějakém apartmánu než ve veřejných prostorách hotelu. Je nutné, abyste Samira přiměla vyslovit číslo pokoje dřív, než odejdete z vestibulu. Trvejte na tom. Pokud se jej pokusí vyslovit zastřeně, zopakujte jej nahlas, abychom jej také slyšeli. Jasné?“

Opět přikývla.

„Pokusíme se nahoru ve výtahu poslat někoho s vámi, bude ale muset vystoupit na jiném podlaží. Potom už budete mimo náš dosah a Rafiq bude vaším jediným ochráncem. Za žádných okolností nesmíte vstoupit do místnosti bez něj – to je další hraniční čára. Pokud by se vás k tomu pokoušeli přinutit, ihned odejděte. Když bude všechno pokračovat hladce, jděte dovnitř a zahajte jednání. Není to ani společenské setkání, ani politická debata. Je to prostá obchodní transakce. Vyslechnete je, řeknete jim, co chtějí slyšet, a pak odjedete na letiště. Letadlo bude váš záchranný člun. A váš odlet v jedenáct hodin je dostatečná záminka pro to, aby se věci nezdržovaly. V deset…“

„Už budu za dveřmi,“ dopověděla.

Gabriel přikývl. „Pamatujte na etiketu pro mobilní telefony. Vypněte si před nimi BlackBerry na důkaz svých dobrých úmyslů. Požádejte je, aby vypnuli své přístroje a vytáhli SIM karty. Pokud odmítnou nebo budou tvrdit, že to není nutné, nedělejte zbytečné obstrukce. Není to podstatné.“

„Kde budou štěnice?“

„Jaké štěnice?“

„Ale no tak, pane Allone.“

Zaklepal prstem na její kabelku od Prady a ukázal bradou na kostýmek. „Je možné, že po vás budou chtít, abyste kabelku nechala v jiném pokoji. V tom případě bez okolků souhlaste. Není šance, že by v ní někdy něco našli.“

„A když mě vyzvou, abych svlékla šaty?“

„Jsou to svati bojovníci, Nadío, něco takového by si nikdy nedovolili.“

„Abyste nebyl překvapen.“ Nadía sklopila zrak ke svému dekoltu.

„Nenamáhejte se, žádné mikrofony nenajdete. Mohli jsme do tkaniny ukrýt i kameru, kvůli vaší bezpečnosti jsme od toho ale raději ustoupili.“

„Takže nebudete vidět, co se v místnosti děje?“

„Od chvíle kdy si vypnete BlackBerry, budeme slepí. To znamená, že vy budete jediná, kdo bude vědět, jak vypadá. Pokud to bude bezpečné – lépe řečeno, pouze pokud to bude bezpečné –, zavolejte mi po skončení jednání a řekněte mi něco o jeho vzezření. Stačí pár detailů. Pak zavěste a pokračujte na letiště. Pojedeme s vámi, kam až to bude možné.“

„A pak?“

„Vrátíte se do Paříže a definitivně zapomenete, že jsme existovali.“

„Nejsem si jistá, jestli to vůbec bude možné.“

„Nebude to tak složité, uvidíte.“ Vzal ji za ruku. „Byla pro nás čest s vámi spolupracovat, Nadío. Nevykládejte si to špatně, ale doufám, se dnes vidíme naposledy.“

„Já doufám, že ne.“ Podívala se na hodinky, které věnoval její otec Sáře, a uvědomila si, že je pět minut po deváté. „Má zpoždění,“ řekla. „Tohle je arabská nemoc.“

„Schválně jsme je nastavili o pár minut dopředu, abyste pořád měla jistý náskok.“

„Kolik je tedy přesně hodin?“ zeptala se, ale než Gabriel stačil odpovědět, začal jí vyzvánět telefon. Bylo přesně jednadvacet hodin. Nejvyšší čas.

57

LANGLEY, VIRGINIE

Bylo záhadou, že za svou dlouhou a nabitou kariéru nestrávil Ari Shamron v Langley téměř žádný čas, což on sám považoval za jeden ze svých nejzdařilejších kousků. Proto se dalo předpokládat, že se bude tvářit nevrle, až se dozví, že Uzi Navot souhlasil s přemístěním velícího stanoviště do nablýskaného operačního střediska Rašídistán v Langley. Přijmout americkou vstřícnost bylo pro Shamrona totéž jako přiznat vlastní nedostatečnost, což se ve špionážním světě považovalo za smrtelný hřích, Navot se však na věc díval spíš pragmaticky. Američané nebyli nepřátelé alespoň pro tento večer – a jejich technické vymoženosti byly až příliš cenné na to, aby se odmítaly jen z profesní hrdosti.

Hostitelé udělali Shamronovi menší ústupek a vyčistili Rašídistán od všeho nepodstatného a nezasvěceného. Ponechali v něm pouze nejzákladnější osazenstvo, které bylo zoceleno bojem a projevovalo tu správnou zarputilost. Ve 21 hodin dubajského času se skoro všichni shromáždili kolem hloučku uprostřed místnosti, z něhož Shamron, Navot a Adrian Carter sledovali poslední zabezpečené spojení s týmem v hotelu Burdž al-Arab. Vyplynulo z něj, že Nadía al-Bakrí právě odchází v doprovodu spolehlivého šéfa své ochranky do vestibulu. Všichni tři velitelé věděli, že vzkaz už zastiňovalo dění na místě, neboť naslouchali přímému hovoru mezi Nadíou a al-Kamalem, kteří již procháze do nebe stoupajícím atriem Burdže. Zdrojem signálu bylo její BlackBerry, které měla zasunuté ve své slušivé kabelce od Prady.

Ve 21:04 místního času zachytilo zařízení krátký rozhovor mezi Nadíou a jejím bankéřem Samirem Abbásem. Protože byl veden ve svižné hovorové arabštině, nerozuměl z něj Carter jediné slovo. To však neplatilo o Navotovi se Shamronem.

„Takže co?“ zeptal se Carter.

„Odchází nahoru, kde se má s někým setkat,“ řekl Navot. „Jestli je to Málik al-Zubair nebo x al-ypsilon, se teprve ukáže.“

„Zaznamenali jste i číslo pokoje?“

Navot pokýval hlavou.

„Pošleme ho Gabrielovi?“

„To nebude nutné.“

„Slyšel ho?“

„Jako ránu bičem.“

Dveře výtahu se nehlučně otevřely. Nadía nechala vystoupit nejprve Abbáse s al-Kamalem a pak je v těsném závěsu následovala. Kupodivu necítila žádný strach, jen jakési odhodlání. Byl to pocit až nezvykle podobný tomu, který vnímala při prvním důležitém obchodním jednání krátce poté, co převzala otěže AAB Holdings. Mnoho lidí z družiny jejího otce tehdy tiše doufalo, že to nezvládne – a pár se jich dokonce spiklo proti ní –, Nadía je však všechny nečekaně zaskočila. Když došlo na obchodní záležitosti, ukázala se jako otcův rovnocenný protějšek. A teď bude jeho rovnocenným protějškem i v té části jeho života, o které se ve Forbesu ani Wall Street Journalu nikdy nepsalo. Jen pár minut, připomínala si. Déle to trvat nebude. Jen pár minut v nejbezpečnějším hotelu na světě a bestie s krví tisíců nevinných na svých rukách dostane, co si po právu zaslouží.

Abbás se zastavil, před apartmá číslo 1437 a zaklepal na ně stejně jemně jako Esmeralda, která se každé ráno ohlašovala Nadíi v jejím pařížském sídle. Zcela mimoděk si vzpomněla na hodiny od Thomase Tompiona na nočním stolku a na několik zasmušilých fotografií svého otce ve stříbrných rámečcích. Když čekala, až se dveře otevřou, rozhodla se, že je dá konečně spravit. A také že se zbaví těch fotografií. Po dnešním večeru, říkala si v duchu, už přetvářka skončí. Její čas na zemi byl omezený a ona neměla nejmenší chuť strávit své poslední dny pod džuhajmánem vraha.

Když Abbás zaklepal podruhé, dveře se pootevřely a za nimi se ukázal muž se širokými rameny, oděný v bílé kandúře a ghutře rodilého Emiráťana, na nose měl tónované sluneční brýle ve zlatých obroučkách a pečlivě zastřižený vous se známkami šedin na bradě. Nepodobal se nikomu z fotografií, které Nadíi ukázali v Londýně.

Muž v hávu otevřel dveře ještě o několik centimetrů a pohybem očí vyzval Nadíu, aby vstoupila. Dovolil Rafiqu al-Kamalovi, aby ji následoval, Abbásovi však dal pokyn, aby se vrátil zpět do vestibulu. Muž v hávu měl přízvuk z Horního Egypta. Za ním stáli další dva muži ve sněhobílých hávech a pokrývkách hlavy. Také oni měli tónované sluneční brýle ve zlatých obroučkách a pečlivě zastřižené vousy se známkami šedin na bradě. Když se dveře zavřely, zvedl Egypťan ruku k uchu a tlumeně řekl: „Váš mobil, prosím.“

Nadía vytáhla z kabelky své BlackBerry a předala jej muži. Egypťan ihned zařízení předal jednomu ze svých klonů, který jej vyřadil z provozu rychlostí, která svědčila o skvělé znalosti techniky.

„Teď váš,“ řekla Nadía nezastřeným hlasem. Pokynula k dalším dvěma mužům a dodala: „A jejich také.“

Egypťan se širokými rameny evidentně nebyl zvyklý na to, aby jej ženy oslovovaly jinak než poníženým tónem. Obrátil se ke svým dvěma kolegům a pohybem hlavy jim dal pokyn, aby vypnuli svá mobilní zařízení. Učinili tak, aniž by protestovali.

„Hotovo?“ zeptala se Nadía.

„Ještě telefon vašeho bodyguarda,“ řekl. „A vaši kabelku.“

„Co je s ní?“

„Budeme klidnější, pokud ji necháte zde u dveří. Ujišťuji vás, že vaše cennosti budou v bezpečí.“

Nadía nechala sklouznout kabelku z ramene způsobem, který naznačoval, že její trpělivost je u konce. „Nemáme celou noc, bratři. Pokud mne chcete žádat o další dar, pak navrhuji, abychom přešli rovnou k věci.“

„Odpusťte, slečno al-Bakrí, ale naši nepřátelé mají obrovské technické možnosti. Žena ve vašem postavení jistě ví, co se může přihodit, když si lidé nedávají pozor.“

Nadía se podívala na al-Kamala, který poslušně odevzdal svůj telefon.

„Slyšel jsem, že si přejete, aby byl u jednání přítomen váš tělesný strážce,“ řekl Egypťan.

„Nepřeji si to,“ podotkla Nadía. „Trvám na tom.“

„Má vaši důvěru?“ zareagoval a pohlédl na al-Kamala.

„Naprostou.“

„Výborně,“ prohlásil nakonec. „Tudy, prosím.“

Následovala tři muže v identických hávech do obývací místnosti apartmánu, kde v pološeru čekali další dva muži v emirátském stejnokroji. Jeden seděl na pohovce a sledoval na kanále Al-Džazíra poslední zprávy o bombovém útoku v Pákistánu. Ten druhý obdivoval výhled na mrakodrapy lemující třídu Sajcha Zajída. Pomalu se obrátil jako socha na podstavci a pečlivě si přes tónované sluneční brýle se zlatými obroučkami Nadíu změřil. Nepromluvil. Ani Nadía neřekla jediné slovo. Vlastně si v tom okamžiku nebyla vůbec jistá, jestli dokáže najít řeč.

„Děje se něco, slečno al-Bakrí?“ zeptal se jordánskou arabštinou.

„Dost mi připomínáte jednoho člověka, který kdysi pracoval pro mého otce,“ odpověděla bez zaváhání.

Dlouhou chvíli neodpovídal. Nakonec obrátil hlavu k televizní obrazovce a řekl: „Právě jsme vás sledovali ve večerních zprávách. Měla jste dnes docela nabitý den. Máte můj obdiv, slečno al-Bakrí. Váš otec by se nechoval jinak. Slyšel jsem, že vždy dokázal Velmi obratně skloubit slušné obchodování se zakátem.“

„Byl dobrý učitel.“

„Opravdu to chcete stavět?“

„To rekreační středisko?“ Mnohoznačně pokrčila rameny. „Poslední věc, kterou teď Dubaj potřebuje, je další hotel.“

„Zvláště takový, kde se nalévá alkohol a dovoluje opilým cizincům, aby se polonazí promenádovali po plážích.“

Nadía nezareagovala, jen se rozhlédla po ostatních mužích v místnosti.

„Jde jen o bezpečnostní opatření, slečno al-Bakrí. Stěny mají oči i uši.“

„Je pozoruhodně účinné,“ prohodila a zadívala se mu přímo do tváře. „Ještě jste mi neprozradil své jméno.“

„Můžete mi říkat pane Darviši.“

„Mám velmi málo času, pane Darviši.“

„Podle mých kolegů jednu hodinu.“

„Teď už jen padesát minut,“ upřesnila Nadía a podívala se na hodinky.

„Náš podnik postihly nepříjemné komplikace.“

„Slyšela jsem.“

„Potřebujeme další finance, abychom jej opět mohli uvést do chodu.“

„Už jsem vám poskytla několik milionů liber.“

„Je mi líto, ale skoro všechny byly buď zabaveny, nebo zmrazený. Pokud máme naši organizaci, zvláště na Západě, znovu vybudovat, budeme potřebovat nový kapitál.“

„Proč bych měla sponzorovat vaši neschopnost?“

„Mohu vás ujistit, slečno al-Bakrí, že jsme se ze svých chyb velmi poučili.“

„Jaké změny tedy hodláte provést?“

„Zlepšit bezpečnost a zesílit útočnou strategii; budeme teď s našimi konkurenty bojovat přímo.“

„Chcete se rozšířit?“ zeptala se.

„Když se nerozvíjíte, slečno al-Bakrí, umřete.“

„Poslouchám, pane Darviši.“

Poté, co bylo Nadíino BlackBerry vypnuto a kabelka ležela bezvládně na podlaze vedlejší místnosti, zajišťovala zvukový přenos jednání v apartmá číslo 1437 – a to doslova – tkanina obepínající její hruď. Vysílač zapletený do švů jejích šatů měl sice velmi krátký dosah, bohatě však stačil k přenosu jasného signálu na dvaačtyřicáté patro téže budovy. Za dveřmi zamčenými na dva západy a za barikádou z nábytku čekali Gabriel s Elim Lavonem, až jim jejich počítače sdělí skutečné jméno muže, který se právě představil jako Darviš.

Program pro hlasovou identifikaci vyhodnotil několik prvních vteřin jako nedostatečné k provedení srovnání. To se ovšem změnilo, když pan Darviš začal hovořit o penězích. Software se nyní pustil do zběsilé analýzy vzorku hlasu a porovnával jej s dřívějšími odposlechy. Gabriel tušil, jaký výsledek nakonec počítače vychrlí. Vlastně si byl téměř jistý. Zabiják už vyřkl své jméno, ne však svým hlasem, ale čtyřmi číslicemi. Bylo to číslo apartmánu, v němž se schůzka odehrávala. Gabriel je nemusel sčítat, odčítat, násobit ani přeskupovat. Pouze je musel převést do číselného časového záznamu: 1437 rovná se 14:37 – hodina a minuta, kdy se v Covent Garden odpálil Farid Chán.

Pět minut poté, co Nadía vstoupila do místnosti, vydal počítač svůj verdikt. Gabriel zvedl k ústům zabezpečenou vysílačku a instruoval svůj tým, aby zahájil přípravu na vykonání rozsudku. Je to Málik, řekl. Ať se nad ním smiluje Bůh.

58

HOTEL BURDŽ AL-ARAB

Vytáhlý Rus se na recepci objevil o třicet vteřin později. Měl chlapecky jemnou, bezkrevnou tvář a oči barvy zmrzlého sněhu. Z jeho amerického pasu a kreditní karty American Express bylo možno vyčíst, že se jedná o Anthonyho Colvina. Bubnoval prsty do recepčního pultu, zatímco sympatická Filipínka prověřovala jeho rezervaci. Druhou rukou si u ucha držel mobilní telefon, jako by na tom závisel jeho život.

„Tady vás mám,“ zapěla sopránem Filipínka. „Luxusní apartmán s jednou ložnicí na devětadvacátém podlaží na tři noci. Souhlasí, pane Colvine?“

„Víte, kdyby to šlo,“ řekl a dal telefon dolů, „raději bych něco na čtrnáctém poschodí.“

„Devětadvacáté je ale žádanější.“

„Jde o to, že jsme s manželkou na čtrnáctém prožili úžasné líbánky a rádi bychom tam zase strávili nějaký čas. Sentimentální důvody, znáte to.“

Bohužel neznala. Filipínská recepční pracovala ve dvanáctihodinových směnách a přespávala v jednopokojovém bytě s osmi dalšími děvčaty. Její milostný život spočíval v odmítání sexuálních turistů, kteří se mylně domnívali, že si přivydělává v kvetoucím dubajském obchodě s rozkoší. Zmáčkla několik kláves na svém počítačovém terminálu a vyloudila plastový úsměv.

„Máte štěstí,“ řekla, „máme na čtrnáctém několik volných pokojů. Vzpomenete si na číslo, které jste se ženou obývali?“

„Myslím, že to bylo čtrnáct set třicet sedm,“ řekl.

Z obličeje jí bylo možno vyčíst zklamání. „Bohužel, tento apartmán je již obsazen, pane Colvine. Vedlejší je ale volný, i ten naproti.“

„Vezmu si ten naproti, když dovolíte.“

„Je ale trošku dražší.“

„To nevadí,“ řekl Rus.

„Budu potřebovat pas vaší ženy.“

„Přijede až zítra.“

„Tak jí prosím po příjezdu připomeňte, aby se tu zastavila.“

„Spolehněte se,“ ujistil ji.

„Potřebujete pomoci se zavazadly?“

„Není třeba, zvládnu to sám.“

Předala mu dva elektronické klíče a ukázala směrem ke správnému výtahu. Apartmán byl přesně naproti čísla 1437, jak slíbila. Když vešel, ihned zapnul světlo nerušit a nadvakrát zamkl dveře. Potom otevřel kufr. Uvnitř měl pár kousků oblečení, které čpěly cizrnou a římským kmínem. Kromě toho také devítku berettu, pětačtyřicítku glocka, dvě injekční stříkačky, dvě lahvičky suxamethonia, notebook a nastavitelnou fibroskopickou kameru s vysokým rozlišením. Připevnil kameru na spodní hranu dveří a připojil ji k počítači. Seřídil zorný úhel, naplnil stříkačky a nabil zbraně. Pak se usadil před počítač a čekal.

Následujících pětačtyřicet minut si dopřával pohled na dění v Burdž al-Arab, které není na jeho webových stránkách ani v líbivých prospektech k vidění. Zoufalé číšníky z pokojové služby. Ztrhané pokojské. Etiopskou chůvu, jež drží za ruku hysterické dítě. Australského byznysmena, který se vede za ruku s ukrajinskou prostitutkou. A nakonec přesně v deset zahlédl nádhernou Arabku, která vyšla z apartmá číslo 1437 s ostražitým bodyguardem v zádech. Když byli oba pryč, vyklonil se ze dveří muž se širokými rameny a rozhlédl se oběma směry po chodbě. Bílá kandúra a ghutra. Rus sáhl po glocku, spolehlivém zabijákovi, a tiše zasunul náboj do komory.

59

HOTEL BURDŽ AL-ARAB

Detaily odjezdu Nadíi al-Bakrí z hotelu Burdž al-Arab nezajišťoval Gabriel a jeho tým, ale Mansúr, šéf transportního oddělení AAB. Nebylo třeba vyzvedávat žádná její zavazadla, na ty Mansúr už dříve osobně dohlédl. Ani nebylo třeba platit žádné účty, neboť ty již byly odeslány do pařížské centrály AAB. Jediné, co musela Nadía udělat, bylo dojít k parkovacímu místu jejího vozu, který stál jen pár metrů od vchodu. Když se uvelebila na zadním sedadle, požádala řidiče a Rafiqa al-Kamala, aby ji nechali chvilku o samotě. Když byla sama, vytočila číslo, které měla uložené v paměti svého BlackBerry. Gabriel okamžitě zareagoval a promluvil na ni arabsky.

„Řekněte mi, jak vypadal.“

„Bílá kandúra. Bílá ghutra. Tónované sluneční brýle ve zlatých obroučkách. Pečlivě zastřižené vousy s šedinami na bradě.“

„Vedla jste si výborně, Nadío. Jeďte na letiště. Vraťte se domů.“

„Počkejte!“ skoro vykřikla. „Ještě něco vám musím říct.“

I když to Nadía nemohla vědět, seděl Gabriel ve vestibulu a vypadal jako člověk, který přijel do Dubaje spíše za prací než za zábavou, což ostatně byla pravda. Na stole před ním ležel notebook. K uchu měl upevněný hands-free mobilní telefon, který navíc sloužil jako zabezpečená vysílačka. Přes něj uvědomil svůj rozestavěný tým, že operace právě dostala první trhlinu.

Nadía zaťukala telefonem na sklo, a dala tak signál, že je připravena k odjezdu. Když za pár vteřin přejížděli přes vyvýšenou silnici, která spojovala Burdž s pevninou, zeptal se Rafiq al-Kamal: „Měl bych něco vědět?“

„K setkání nikdy nedošlo.“

„K jakému setkání?“ zeptal se bodyguard.

Nadía se pokusila o úsměv. „Zavolejte Mansúrovi, že jedeme na letiště. Řekněte mu, že pokud to bude možné, ať odlet ještě uspíší. Chci být zpátky v Paříži v nějaký rozumný čas.“

Al-Kamal vytáhl svůj telefon a vytočil číslo.

„Možná že je Alláh vážně na jeho straně,“ řekl Adrian Carter. Nevěřícně zíral na poslední Gabrielovu zprávu z Dubaje. Uváděla, že Málik al-Zubair, mistr hrůzy, se právě chystal vyjít z Burdž al-Arabu obklopen svými čtyřmi dokonalými kopiemi.

„Myslím, že Bůh s tím nemá nic společného,“ oponoval Navot. „Roky měřil svůj důvtip s těmi nejlepšími zpravodajskými službami světa. Moc dobře ví, jak tuhle hru hrát.“

Navot se podíval na Shamrona, který si mezi prsty nervózně přehazoval svůj starý zapalovač Zippo.

Dvě obrátky doprava, dvě doleva.

„Máme před hotelem čtyři vozidla,“ řekl Navot. „Podle operačních pravidel je to dost na sledování jednoho auta, maximálně dvou. Pokud ovšem pět stejně oblečených chlápků nasedne do pěti různých aut…“ Hlas mu zadrhl. „Asi budeme muset začít pomýšlet na to, že je odtamtud stáhneme.“

„Dostat náš tým přímo do Dubaje nás stálo strašné úsilí, Uzi. Můžeme je tam ještě aspoň chvíli nechat, možná se jim podaří zahlédnout Málikův obličej.“ Rozhlédl se po řadě nástěnných hodin, které svítily na stěně Rašídistánu, a zeptal se: „Jak je na tom to Nadíino letadlo?“

„Má doplněné palivo a je připravené k odletu. Zbytek jejího doprovodu právě nastupuje na palubu.“

„A kde je v tuhle chvíli naše hlavní hvězda?“

„Ujíždí na sever po třídě Sajcha Zajída rychlostí sedmdesát tři kilometrů za hodinu.“

„Můžu ji vidět?“

Carter bleskově zvedl sluchátko. Za pár vteřin se na jedné z nástěnných obrazovek objevilo blikající červené světlo a přes souřadnicovou síť se pohybovalo na severovýchod. Shamron sledoval jeho pomalý posun a neklidně si pohrával se zapalovačem.

Dvě obrátky doprava, dvě doleva…

První range rover najel ke krajnici před hotel Burdž al-Arab dvě minuty po Nadíině odjezdu. Druhý se objevil hned nato, následován mercedesem GL a dvěma obřími terénními pick-upy GMC Denali. Gabriel se přihlásil do vysílačky, ale Michail jej předešel.

„Právě vycházejí ze dveří,“ řekl.

Gabriel se nepotřeboval ptát na počet osob. Odpověď stála před vchodem u chodníku. Pět terénních vozidel pro pět mužů. Gabriel potřeboval zjistit, který z pětice je Málik, dřív, než některý z nich vystoupí z hotelu. A byl jen jediný způsob, jak to zjistit. Vydal rozkaz.

„Je jich pět a já jeden,“ odpověděl Michail.

„Čím déle budeš mluvit, tím větší je šance, že nám unikne.“

Michail se bez dalšího slova odpojil. Gabriel shlédl dolů na obrazovku notebooku, aby zkontroloval Nadíinu pozici. Byla v půli cesty na letiště.

Michail zajistil pokoj a vyšel ven na chodbu. Glock s našroubovaným tlumičem měl zastrčený vzadu za pasem. Naplněnou injekci měl v kapse saka. Rozhlédl se doprava a uviděl pětici mužů v bílý kandúrách a ghutrách, jak zachází za roh k plošině výtahů. Několik kroků šel normálně, a jakmile zaslechl cinknutí, jež oznamovalo příjezd kabiny, zrychlil. Když doběhl k plošině, pětice mužů již byla uvnitř a lesklé dveře se začínaly zavírat. Protlačil se ramenem dovnitř, zamumlal něco na omluvu a postavil se do přední části, když se dveře podruhé zavíraly. V odraze viděl pět zrcadlově shodných figur. Pět shodných zastřižených vousů s šedinami na bradě. Pět shodných slunečních brýlí ve zlatých obroučkách. Pět modlitebních boulí na čele, které byly zrudlé nedávným stykem se zemí. Byl mezi nimi pouze jediný rozdíl. Čtyři muži zírali přímo na Michaila. Pátý jako by se díval jen na své boty.

Málik…

• •

O dvaadvacet poschodí výš se Samir Abbás, lovec sponzorů pro hnutí celosvětového džihádu, zrovna snažil dohnat nějakou nutnou práci, kterou byl v mezích zákona povinován Transarabské bance, když uslyšel zaklepání na dveře. Očekával návštěvu; Egypťan mu řekl, že až jednání s Nadíou skončí, někoho za ním pošle. Když otevřel, nestál tam jeden muž, ale dva. Byli oblečení jako Emiráťané, z jejich přízvuku však bylo zřejmé, že to jsou Jordánci. Abbás je bez váhání vpustil dovnitř.

„Proběhlo jednání úspěšně?“ zeptal se.

„Velmi úspěšně,“ řekl starší z obou mužů. „Slečna souhlasila s dalším darem pro naši věc. Potřebujeme s vámi ještě probrat několik drobností.“

Abbás se obrátil, aby jim nabídl křesla. Teprve až ucítil, jak se mu do krku zařízla ocelová struna, uvědomil si svoji chybu. Nedokázal vdechnout ani vydat zvuk, jen se zoufale sápal po tenké garotě, která mu pronikala do kůže. Nedostatek kyslíku jej brzy připravil o sílu, a když ho oba muži srazili tváří k zemi, dokázal jim odporovat jen náznakově. Tehdy pocítil, že se mu do krku zařezává ještě něco dalšího, a uvědomil si, že mají v úmyslu oddělit mu hlavu od těla. Takový byl trest pro bezvěrce, odpadlíky a nepřátele džihádu. Samir Abbás nebyl ani jedno – byl zbožným věřícím, tajným vojákem armády Alláhovy. V tomto okamžiku se z důvodů, kterým nerozuměl, stával šahídem.

Díkybohu začal rychle ztrácet vědomí. Vzpomněl si na peníze, které ukryl v kredenci svého curyšského bytu, a doufal, že je Džohara nebo děti někdy objeví. Pak se uklidnil a odevzdal se do vůle Boží.

Nůž učinil ještě několik surových záškubů. Abbás spatřil ohňostroj bílé záře a doufal, že je to světlo ráje. Pak ale světlo náhle zhaslo a nebylo vůbec nic.

60

HOTEL BURDŽ AL-ARAB

Než výtah přistál dole ve vstupní hale, zastavil se ještě dvakrát. Na jedenáctém podlaží přistoupila Britka spálená od slunce, na sedmém nějaký čínský obchodník. Nově nastoupení přiměli Michaila ustoupit do zadní části kabiny. Nyní stál u Málika tak blízko, že cítil pach kávy z jeho dechu. Glock tlačil Michailovi povzbudivě do zad, jeho myšlenky se však plně soustředily na injekční stříkačku v kapse. Cítil nutkání vrazit Málikovi jehlu do stehna. Místo toho však zíral ke stropu, na hodinky nebo na blikající číslice na panelu – všude možně jen ne do tváře zabijáka, který stál vedle něj. Když se dveře otevřely potřetí, vydal se za Břitkou a Číňanem k hotelovému baru.

„Je to ten druhý zleva,“ řekl do telefonu.

„Jsi si jistý?“

„Dost na to, abych jej okamžitě sejmul – stačí jen říct.“

„Tady ne.“

„Nenechte jej odejít. Udělejme to tady, dokud máme příležitost.“

Gabriel se odpojil. Michail vešel do baru, pomalu v duchu napočítal do deseti a pak vyšel ven.

Když Málik a jeho čtyři souvěrci odplouvali halou ve svých bílých hávech k východu, balil si Gabriel svůj počítač a vyřizoval falešný hovor ve francouzštině. Venku si muži družně potřásli rukama, formálně se políbili a vydali se každý ke svému vozu.

I přes tento poslední klamavý prvek neměl Gabriel problém identifikovat Málika ještě před nastoupením do jednoho z terénních denali. Když pětice vozů opustila prostor, přijela na jejich místo dvojice terénních toyot. Než se Michail usadil na sedadlo spolujezdce prvního vozu, podařilo se mu projít s nepřehlédnutelně otrávenou tváří kolem portýra. Gabriel nastoupil do druhého přistaveného auta. „Připoutej se,“ řekla Chiara, když sešlápla plyn. „Tihle lidi jezdí jako šílení.“

Zpráva, že je Málik sledován, dorazila do Rašídistánu ve 22:12 dubajského času. Mezi zbylým osazenstvem vyvolala krátkou vlnu emocí, nikoli však u tří zpravodajských šéfů, kteří se shlukli přímo ve středu operačního centra. Shamron sledoval blikající červené světlo, jež se sunulo po třídě Sajcha Zajída, a vypadal přitom dost sklíčeně.

„Přijde mi, že jsme už dlouho neslyšeli našeho přítele Samira,“ řekl a nespouštěl oči z nástěnného monitoru. „Nemůžete mu zavolat na mobil z čísla, které zná?“

„Máš na mysli nějaké konkrétní?“ zeptal se Carter.

„Třeba od jeho ženy,“ navrhl Shamron. „Vždycky na mě působil jako rodinný typ.“

„Proč ten minulý čas?“

„Nějak mi to vypadlo,“ řekl Shamron nepřítomně.

Carter se obrátil k jednomu z techniků a přikázal: „Zařiďte to.“

Dubajci nejsou pouze nejbohatším národem na Zemi, ale statisticky jsou také nejhoršími řidiči. Dopravní nehody – srážky s jiným vozem, chodcem nebo předmětem – se v tomto emirátu dějí každé dvě minuty a průměrně to znamená tři mrtvé denně. Typický řidič nevidí nic špatného na tom, když v hustém provozu zničehonic přejede přes několik pruhů nebo se ve stopadesátikilometrové rychlosti přilepí v těsné vzdálenosti za další auto a ještě k tomu mluví do telefonu. Proto si jen málo lidí povšimlo svižné automobilové honičky, která se rozpoutala krátce po desáté večer na silnici do Džebel Alí. Byla to jen další noc na závodišti.

Dálnice měla čtyři pruhy v obou směrech, travnatý dělicí pás uprostřed a semafory, které většina místních zatvrzele ignorovala. Gabriel se pevně držel opěradla, zatímco Chiara zručně manévrovala velkým land cruiserem mezi špalíry stejně velkých aut. Byl čtvrtek večer, v muslimských zemích začátek víkendu, a tak byla doprava hustší než jiné dny. Obří užitkové sportovní vozy byly spíše normou než výjimkou. Většinu z nich řídili muži se zastřiženým vousem odění v bílých kandúrách a ghutrách.

Pět vozidel z Málikovy kolony jako by mezi sebou hrálo zběsilé skořápky. Kličkovali, strhávali řízení nečekaným směrem, blikali na pomalejší řidiče před sebou, aby jim uhnuli z cesty – což bylo na divokých dubajských silnicích zcela přijatelné chování. Chiara a další tři řidiči ve sledovacích automobilech dělali, co mohli, aby se drželi v kontaktu. Bylo to ale značně riskantní. Třebaže na silnicích emirátu vládla naprostá bezzákonnost, policejní hlídky neviděly rády cizince, kteří se zapletli do dopravní nehody. Málik to samozřejmě věděl. Gabriel si dělal starosti, aby toho nevěděl víc. Začal mít obavu, že všechna ta složitá bezpečnostní opatření nebyla jen prostá obezřetnost, ale že Málik byl jako vždy jeden krok před svými nepřáteli.

Blížili se k přístavu Džebel Alí. Prosvištěli kolem zářícího zábavního parku a nákupního centra Ibn Battutá, pak kolem odsolovacího zařízení. Dubaj v kostce. Gabriel si těchto orientačních bodů sotva stačil všimnout; sledoval pečlivě sehrané manévry, které se odvíjely na silnici přímo před ním. Čtyři velké vozy teď jely vedle sebe a okupovaly všechny čtyři pruhy dálnice. Začaly zpomalovat a brzdit dopravu. Pátý vůz, v němž seděl Málik, začal značně zrychlovat.

„Ujíždí nám, Chiaro. Musíš je předjet!“

„A kudy?“

„Zkus to.“

Chiara strhla volant prudce doleva. Pak doprava. Auto před ní jí pokaždé zablokovalo cestu.

„Protlač se mezi nimi!“

„Gabrieli!“

„Dělej!“

Pokusila se. Nebylo však kudy.

Blížili se na konec volného celního pásma přístavu. Za ním už ležela rozlehlá poušť, která oddělovala Dubaj od emirátu Abú Dhabí. Gabriel už Málikovo denali neviděl; stala se z něj jedna z nejasných hvězd v galaxii dalších koncových světel. Přímo před nimi se změnila barva na semaforu ze zelené na oranžovou. Čtyři široká vozidla okamžitě zpomalila a pravděpodobně jako jediná v celé Dubaji zastavila. Když se rozezněly klaksony nervózních řidičů, jeden z Málikových klonů vystoupil, dlouho zíral Gabrielovi do očí a pak si přejel prstem vodorovně přes krk. Gabriel přes vysílačku bleskově zkontroloval stav sledovacího týmu a zjistil, že všichni jsou v pořádku a připravení. Potom vytočil číslo na Nadíin telefon. Neodpověděla.

61

DUBAJ

Soukromý tryskový boeing vlastněný a provozovaný společností AAB Holdings odletěl z Dubajskěho mezinárodního letiště tentýž večer ve 22:40. Z dostupných informací bylo možné vyčíst, že Nadía al-Bakrí, prezidentka společnosti, v té době na palubě nebyla.

Její BlackBerry přestalo vysílat ve 22:14, právě ve chvíli, kdy její vozidlo přejíždělo přes dubajský kanál, a nepřicházel od něj žádný signál. Ve chvíli, kdy se spojení přerušilo, byla právě v družném hovoru s Rafiqem al-Kamalem. Poslední zvuk, který byl ze zvukového záznamu patrný, byla tupá rána, za níž se mohlo skrývat cokoli – boj o život nebo dopad prstu na dotykový displej. Vysílače ukryté v její kabelce a šatech byly v okamžiku přerušení již mimo dosah přijímačů v hotelu Burdž al-Arab, a neposkytly tedy žádnou nápovědu k tomu, co se přihodilo.

Funkční zůstaly pouze lokátory GPS. I ty však přestaly vysílat na liduprázdném úseku dálnice z Dubaje do Hatty, nedaleko závodiště Polo Clubu. Kostým od Chanela našel Gabriel ve 22:53 a hodinky o pár minut později. Odnesl oba nálezy do auta a prozkoumal je ve světle palubní desky. Tkanina na šatech byla na několika místech roztržená a na límečku byly stopy krve. Kámen byl z hodinek vytlučený, nápis na zadní straně však byl stále čitelný. Za budoucnost, Thomas.

Řekl Chiaře, aby vyrazila zpátky do hotelu, a pak přes své BlackBerry poslal zprávu do Langley. Odpověď přišla za dvě minuty. Gabriel si ji přečetl a tiše zaklel.

„Co říkají?“

„Chtějí, abychom okamžitě odjeli na letiště.“

„A co Nadía?“

„Žádná neexistuje,“ řekl Gabriel a zasunul si telefon do kapsy saka. „Alespoň ne pro Langley a Shamrona. Už ne.“

„Takže ji tu necháme?“ zeptala se Chiara rozhněvaně a nespouštěla oči ze silnice. „Opravdu to po nás chtějí? Využít její peníze a jméno a pak ji hodit vlkům? Víš, co s ní udělají?“

„Zabijí ji,“ prohlásil Gabriel. „A nedopřejí jí milost slušné smrti. To by nebyl jejich styl.“

„Možná je už mrtvá,“ řekla Chiara. „Možná se ti tohle snažil Málikův společník sdělit.“

„Možná ano,“ přisvědčil Gabriel, „ale pochybuji o tom. Kdyby ji chtěli zabít rychle, nestrhávali by z ní šaty a hodinky. Mám za to, že si s ní chtějí ještě promluvit. Je to koneckonců logické, vždyť o svou síť přišli kvůli ní.“

Gabrielovo BlackBerry zavmělo podruhé. Bylo to opět Langley a žádalo potvrzení, že byl rozkaz o ukončení operace přijat. Gabriel zprávu ignoroval a podrážděně zíral z okna do světel finanční čtvrti.

„Můžeme pro ni něco udělat?“ zeptala se Chiara.

„To bohužel záleží zcela na Málikovi.“

„Málik je bestie. Můžeš si být jistý, že ví, že jsi v Dubaji.“

„I bestie se dá přesvědčit.“

„Džihádisty nikdy nepřesvědčíš. Ti už svoje přesvědčení mají.“ Chvíli mlčky držela volant v jedné ruce a ve druhé svírala šaty potřísněné Nadíinou krví. „Něco jsi jí slíbil, Gabrieli,“ řekla nakonec, „ale mně jsi dal slib také.“

„Mám ji tedy nechat zemřít, Chiaro?“

„Proboha ne!“

„Tak co chceš, abych udělal?“

„Proč o tom musím rozhodnout já?“

„Protože jsi jediná, kdo má na to právo.“

Chiara bezmocně zatínala prsty do Nadíiných šatů a po tvářích jí tekly slzy. Gabriel se jí zeptal, jestli má převzít řízení. Jako by ho neslyšela.

Vzkaz od Gabriela se na obrazovkách v Rašídistánu rozsvítil o třicet vteřin později. Shamron na něj konsternovaně zíral. Pak si v rozporu s přísným zákazem zapálil cigaretu a řekl: „Možná je teď ten správný čas vypustit jestřáby a smočit holínky.“ Carter s Navotem na to odpověděli souběžným zvednutím telefonního sluchátka. Za pár minut vzlétli jestřábi z tajné základny CIA v Bahrajnu a holínky se tiše brodily temnými vodami Perského zálivu k pláži Džebel Alí.

V době, kdy Gabriel s Chiarou dorazili zpět do hotelu, prováděl již zbytek týmu spěšnou, avšak systematickou evakuaci. Začala přijetím Shamronova rozkazu a probíhala za dohledu jistého Thomase Fowlera, čerstvého společníka investiční kapitálové firmy Rogers & Cressey. Vedení hotelu informoval, že náhlé zrušení pobytu bylo vyvoláno vážným zhoršením zdravotního stavu jedné z jeho zaměstnankyň. Letový dispečer na dubajském mezinárodním letišti obdržel tutéž verzi a začal připravovat Fowlerovo soukromé letadlo na odlet ve dvě hodiny ráno. Posádka dostala instrukce, aby eliminovala jakékoli zpoždění.

I přes kritičnost situace si tým v hotelu udržel přísnou operační disciplínu. V místnostech, kde předpokládali, že jsou odposloucháváni, se dál oslovovali falešnými jmény a hovořili téměř výlučně o práci a financích. Pouze jejich přepadlé obličeje dokázaly prozradit beznaděj, kterou prožívali, a pouze pod ochranou chupy se odvážili vyslovit pravdu. V umělé atmosféře odrušené od královských odposlouchávacích zařízení vedl Gabriel se Shamronem a Navotem vypjatý rozhovor. Promluvil zde také přímo ke členům svého týmu. Obsah hovoru byl většinou provozní, v několika málo případech konfrontační. Chiara vstoupila do stanu jako poslední. Když byli sami, připomněla mu to odpoledne v bytě u Curyšského jezera, kdy se spolu milovali a kdy jí tělo hořelo jako v horečce. Pak jej naposledy políbila na rty, sbalila si zavazadlo a odebrala se do vestibulu.

Shamron vždycky tvrdil, že zdárnou kariéru neurčuje ani tak počet úspěchů jako spíše počet přežitých pohrom. „Každý idiot dokáže oběhnout vítězné kolo,“ prohlásil při jedné ze svých proslulých přednášek na akademii, „ovšem pouze skutečně dobrý agent dokáže zachovat rozvahu a krytí, když trpí jeho nejhlubší city.“ Pokud tomu bylo skutečně tak, potom kdyby Shamron sledoval noční přesun legendárního Gabrielova týmu z hotelu Burdž al-Arab na letiště, mohl být svědkem vzorové definice skutečně dobrého agenta. Jedině Chiara byla viditelně rozrušená, zčásti proto, že právě trpěly její nejhlubší city, především ale proto, že se uvolila sehrát roli zdravotně indisponované zaměstnankyně. Zástupci vedení hotelu jí popřáli brzké uzdravení a pomohli jí do zadního sedadla hotelového taxíku. Pan Fowler portýry štědře odměnil a nastoupil si za ní.

Jeli stejnou trasou jako Nadía, na letiště však dorazili bez incidentů. Po zběžné kontrole pasů se rozhodli, že nebudou čekat v luxusně vybavené VIP zóně, ale nastoupí rovnou do letadla. Zrušení jednoho letu jim umožnilo odletět dříve, než bylo původně naplánováno, takže o půl druhé se již vznášeli nad temnotou Pusté končiny.

Dva členové týmu na palubě chyběli. Michail ujížděl směrem na sever k odlehlé pláži u Džebel Alí, Gabriel pokračoval do staré dubajské čtvrti Deira. Nechal svou terénní toyotu stát na pobřežní silnici a pokračoval pěšky ke zchátralému bytu kousek od Zlatého tržiště. Vyšel nahoru po schodišti, které čpělo cizrnou a římským kmínem. Uvnitř se posadil k oprýskanému stolu a zíral na displej svého BlackBerry. Aby si ukrátil dlouhou chvíli, přehrával si v hlavě celou operaci. V některém článku musela být trhlina nebo někdo musel zradit. Člověka, který je za to zodpovědný, vypátrá. A pak ho zabije.

Dvacet minut poté zaslechl Michail ve sluchátku zapraskání hlasu. Byla to jen dvě tři slova, ale i tak jej poznal. Slyšel jej už mnohokrát – ve špinavých dírách Gazy, na kopcích jižního Libanonu, v uličkách Jericha, Nábulusu a Hebronu. Dvakrát zablikal dálkovými světly, která na okamžik ozářila křídově bílou pláž, a nervózně ťukal prsty do volantu. Okamžik nato přirazil ke břehu neosvětlený vojenský nafukovací člun Zodiac. Vyskočili z něj čtyři muži, každý z nich se sportovní brašnou přes rameno. Vypadali jako Arabové. Dokonce byli jako Arabové cítit nějakou příšernou kolínskou. Nebyli to ovšem Arabové, ale elitní příslušníci Sajeret Matkalu. A jeden z nich, Joav Savir, býval Michailovým velícím důstojníkem.

„Dlouho jsme se neviděli,“ řekl Joav, když usedl na sedadlo spolujezdce. „Co se stalo?“

„Ztratili jsme někoho důležitého.“

„O koho jde?“

„Je to žena,“ řekl Michail. „Jmenuje se Nadía.“

„Kdo ji má?“

„Málik.“

„Jaký Málik?“

„Ten nejdůležitější.“

„Tak to je zlý.“

Světla obří vrtné plošiny Šaibah zářila na monitorech v Rašídistánu jako neonově zelené uhlíky. Obraz přenášel živě bezpilotní dálkově řízený letoun Predator, který nyní ovládala posádka v Langley. Na Carterův rozkaz se stroj odklonil na východ, přeletěl přes pruh oáz na hranici mezi Saudskou Arábií a Spojenými arabskými emiráty a pak sledoval hlavní příjezdovou komunikaci do Dubaje. Jeho kamery pro noční vidění a termovize prohledávaly povrch pouště a pátraly po známkách života, které se tam normálně nevyskytovaly. Když se Predator přiblížil k přístavu Džebel Alí, krátce své kamery namířil na malý Zodiac, který se vracel zpět na moře. U kormidla svítila jediná postava. Nikdo tomu obrázku v Rašídistánu nevěnoval pozornost, protože všichni napjatě sledovali rozhovor z Gabrielova mobilního telefonu. Počítače identifikovaly číslo volajícího. Rozpoznali také jeho hlas. Byl to Málik al-Zubair. Ten nejdúležitější Málik.

62

DEIRA, DUBAJ

„Překvapuje mě, že jsi odpověděl. Asi bude pravda, co se říká.“

„Co se říká, Máliku?“

„Že máš kuráž. Že držíš slovo. Osobně mám ale pochybnosti. Nikdy jsem nepotkal Žida, který by nebyl zbabělý a prolhaný.“

„Nikdy jsem netušil, že v Zarqá žije tolik Židů.“

„Tam jsou bohužel pouze jejich oběti.“

„Kde je, Máliku?“

„Kdo?“

„Nadía,“ řekl Gabriel. „Co jste s ní udělali?“

„Proč si myslíš, že ji máme my?“

„Protože jedině od ní jste mohli dostat moje telefonní číslo.“

„Mazaný Žid.“

„Pusťte ji.“

„V téhle chvíli nejsi v situaci, abys mohl něco nařizovat.“

„Já nenařizuji,“ řekl Gabriel tiše. „Já tě žádám, abyste ji pustili.“

„Mám udělat humanitární gesto?“

„Říkej tomu, jak chceš. Jenom udělej jednu slušnou věc.“

„Ty, který jsi jí zastřelil otce přímo před očima, mě žádáš, abych udělal slušnou věc?“

„Co tedy chceš, Máliku?“

„Požadujeme, aby byli propuštěni všichni naši bratři, které Američané a jejich spojenci zadrželi po té vaší malé lsti. Kromě toho požadujeme propuštění bratrů nezákonně zadržovaných v Guantanámu.“

„Žádné Palestince? To mě překvapuje.“

„Nechceme zasahovat do probíhajících jednání mezi vámi a našimi bratry z Hamásu.“

„Požaduj něco rozumného, Máliku – něco, co ti skutečně můžu dát.“

„Nikdy nevyjednáváme s teroristy. Propusťte naše bratry a my propustíme bez další újmy vašeho agenta.“

„Co jste s ní udělali?“

„Můžu tě ujistit, že to není nic proti bolesti našich bratrů, kterou musí trpět v mučírnách v Káhiře, Ammánu a Rijádu.“

„Copak ty nečteš noviny, Máliku? Ty nevíš, že všechny arabské státy jsou vzhůru nohama? Faraón už je pryč, pod saúdským dvorem se třese zem, ten směšný hašemitský feudál z Jordánska se bojí o život. Slušní Arabové dosáhli v řádu měsíců toho, co al-Káida a jí podobní nedokázali za roky nesmyslného vraždění. Váš čas už pominul, Máliku. Arabové vás už nechtějí. Propusťte ji.“

„Musím tě zklamat, Allone.“ Na chvíli se odmlčel, jako by hledal cestu ze slepé uličky, do které se zahnal. „Ale jedna možnost tu je.“

Gabriel vyslechl Málikovy instrukce. A s ním i Shamron, Navot a Adrian Carter.

„Co se stane, když to odmítneme?“ zeptal se Gabriel.

„Pak na ní vykonáme trest, který čeká na každého, kdo se jako ona zpronevěří naší víře. Nemusíš mít obavy, její smrt uvidíš na internetu. Jemenec má v plánu využít ji k náboru nových bratrů, kteří zaujmou místo těch, o které jsme kvůli ní přišli.“

„Chci důkaz, že je stále na živu.“

„Je mi líto, budeš mi muset věřit,“ řekl Málik. A pak se spojení přerušilo.

Gabrielovo BlackBerry zazvonilo znovu hned za pár vteřin. Byl to Adrian Carter.

„Ještě je pořád v Emirátech.“

„Kde?“

„Národní bezpečnostní služba ho ještě přesně nezaměřila, ale myslí si, že je někde na západní poušti, u oázy Liwa. Máme nad oblastí jestřába a další dva tam směřují.“

Gabriel vytáhl z vnitřní přihrádky své cestovní tašky miniaturní zařízení velikosti běžné tablety. Na jeho hraně byl nepatrný spínač. Přepnul jej a pak se zeptal: „Máte signál?“

„Ano,“ odpověděl Carter.

Gabriel tabletku spolkl. „Pořád ho máte?“

„Pořád.“

„Rybí trh, za deset minut.“

„Rozumím.“

Gabriel měl na sobě stále společenský oblek své krycí identity. Chvíli zvažoval, že si na noc v poušti vezme něco vhodnějšího, nakonec si ale uvědomil, že je to zbytečné. Jeho věznitelé to jistě vyřeší za něj. Uložil do tašky hodinky, jakož i BlackBerry, peněženku, pas, zbraň a pár zbytečností z kapsy od saka. Neměl už stříkačky se suxamethoniem, pouze advil a lék proti průjmu. Spolkl pár kapslí advilu a zapil lék proti průjmu. Advil otupí bolest ze zranění, která pravděpodobně v následujících hodinách utrží, a antidiaroika mu střeva na pár dní promění v beton. Uzamkl tašku do skříně a sešel po schodech na ulici.

Šest minut zbývalo Gabrielovi na to, aby pěšky došel na rybí trh. Nacházel se kousek od ústí dubajského kanálu hned u pobřežní dálnice. I přes pozdní hodinu byly u nábřeží hloučky mladých lidí – Pákistánci, Bangladéšané, Filipínci a čtyři Arabové, kteří s Araby neměli nic společného. Gabriel se postavil vedle pouliční lampy, aby byl dobře vidět, a za pár vteřin přímo před ním zastavilo terénní denali. Za volantem seděl jeden z Málikových klonů, další okupoval zadní sedadlo společně s Rafiqem al-Kamalem, šéfem ochranky Nadíi al-Bakrí.

Právě al-Kamal pokynul Gabrielovi, aby si nastoupil, a za třicet vteřin to byl opět on, kdo uštědřil Gabrielovi první ránu – loktem do hrudi, až se mu málem zastavilo srdce. Nato jej stáhli na podlahu auta a bušili do něj tak dlouho, dokud se jim neunavily ruce. Je po sklizni, řekl si v duchu Gabriel, když upadal do bezvědomí. Brzy přijde čas k hostině.

63

PUSTÁ KONČINA, SAÚDSKÁ ARÁBIE

V mapách se ten odlehlý kout světa označuje příznačným názvem Rub al-Chálí, Pustá končina. Beduíni jí však říkají jinak. Pro ně to jsou prostě Písky. Pokrývají plochu jako Francie, Belgie a Holandsko dohromady a táhnou se od Ománu a Spojených arabských emirátů přes celou Saúdskou Arábii a část Jemenu.

V neúprosném bičujícím větru putují po pouštním dně duny velikosti hor. Některé stojí o samotě, jiné se spojují do hřebenů a meandrují stovky kilometrů. Teploty v létě běžně překračují šedesát stupňů a v noci padají kousek pod čtyřicet. Téměř nikdy zde neprší, rostliny a živočichové se tu vyskytují jen sporadicky a za hranice této končiny vkročí kromě beduínů, lupičů a teroristů z al-Káidy jen sebevrah. Čas nemá v rozlohách Písků žádnou cenu. I dnes se měří dobou chůze od jedné studny ke druhé.

Jako většina saúdských Arabů nevstoupila nikdy do Pusté končiny ani Nadía al-Bakrí. To se však změnilo tři hodiny po jejím únosu, i když si to sama nemohla uvědomit. Dostala injekci ketaminu, celkového anestetika, a brzy měla pocit, že se prochází honosnými komnatami svého mládí. Krátce se jí ukázal její otec; měl na sobě tradiční beduínský hábit a zlostnou tvář džuhajmána. Tělo měl proděravělé kulkami. Přinutil ji, aby se dotkla jeho ran, a vyčinil jí za to, že se spolčila s lidmi, kteří mu je způsobili. Musí být potrestána, řekl, stejně jako byla potrestána Rena za to, že přinesla hanbu své rodině. Byla to vůle Boží. S tím nešlo nic dělat.

Právě v okamžiku, kdy ji otec odsoudil na smrt, začalo její vědomí stoupat do vrstev bdění. Bylo to pomalé procitání, jako když potápěč stoupá z velkých hloubek. Když konečně vyplula až k hladině, přinutila se otevřít oči a zhluboka se nadechnout.

Pak se pozvolna rozhlédla kolem sebe. Ležela na boku na nějaké rohoži, která páchla mužským tělem a velbloudem. Měla spoutané ruce a tělo zahalené tenkým svrškem z obyčejné bílé bavlny. Zářila v měsíčním světle stejně jako salafská thóba muže, který ji hlídal. Na hlavě měl takíju bez šátku a držel nějakou automatickou zbraň se zásobníkem zahnutým jako banán. I přesto jeho oči působily na Araba neobvykle laskavě. Pak si Nadía vzpomněla, že se s nimi už setkala. Byly to oči Alího, táliba či učedníka šejka Marvána bin Tajjíba.

„Kde to jsem?“ zeptala se.

Odpověděl jí po pravdě. To nebylo dobré znamení.

„Jak se daří Safíji?“

„Dobře,“ odpověděl tálib a navzdory situaci se usmál.

„Za jak dlouho se vám dítě narodí?“

„Za tři měsíce,“ řekl.

„Inšalláh, bude to chlapec.“

„Doktoři ale tvrdí, že budeme mít holčičku.“

„Nevypadáte zklamaně.“

„Nejsem zklamaný.“

„Už pro ni máte jméno?“

„Budeme jí říkat Hanan.“

Arabsky to znamená slitování. Tak přece jen nějaká naděje.

Tálib začal pro sebe tišeodříkávat verše z koránu. Nadía se svalila na záda a zírala vzhůru na hvězdy. Zdály se být tak blízko, že se jich bylo možné dotknout. Slyšela jen slova koránu a nějaký vzdálený hukot. Na chvíli si myslela, že je to další halucinace vyvolaná drogami – nebo možná nějaký zkrat v mozku. Pak zavřela oči, odpoutala se od tálibova hlasu a soustředěně poslouchala. Nebyla to halucinace. Bylo to nějaké letadlo. A stále se přibližovalo.

Emirátskou oázu Liwa spojuje s ropným vrtným zařízením Sajbah, nacházejícím se na druhé straně hranice se Saúdskou Arábií, jen jedna úzká silnice. Nadía projela hraniční kontrolou jako spící, zahalená žena jednoho ze svých věznitelů. Gabriel musel podstoupit stejné ponížení, i když na rozdíl od Nadíi byl při tom zcela při vědomí.

Pod závojem měl modrý pracovní oděv dubajskěho dělníka. Dostal jej ve skladišti v al-Khazná, pouštním městě emirátu Abú Dhabí, poté, co jej svlékli z jeho šatů a prohledali, zda neukrývá nějaké signalizační nebo odposlouchávací zařízení. Byl také podruhé zbit, většinu tvrdých ran si připsal Rafiq al-Kamal. Gabriel uznal, že Saúd má právo ke vzteku. Přece jen mu zastřelil pána a pak ještě získal jeho dceru za svého agenta. Al-Kamalova účast na Nadíině únosu však Gabriela poněkud mátla. Za koho tu Saúd vystupoval? Za teroristy? Za královský dvůr?

Zrovna v této chvíli na tom nezáleželo. Záleželo pouze na tom, aby Nadía zůstala naživu. Bude to vyžadovat ještě jednu lež. Poslední klamavý tah. Vymyslel jej po cestě do Šajbahu, když měl na sobě modráky a černý ženský závoj. Pak si jej stále dokola v duchu odříkával, dokud neuvěřil každému jeho slovu.

Na obřích plazmových obrazovkách v Langley byl Gabriel jen zelenou blikající šmouhou, která si klestila cestu Pustou končinou. Nedaleko oázy Liwa blikal shluk dalších pěti světel. Ta ukazovala pozice Michaila Abramova a jednotky Sajeret Matkalu.

„Přes hraniční kontrolu se nikdy nemůžou dostat,“ řekl Carter.

„Tak ji obejdou,“ oponoval Shamron.

„Podél celé hranice je plot.“

„Pro hochy ze Sajeretu žádné ploty neexistují.“

„A jak přes něj dostanou terénní auto?“

„Mají dvě,“ upřesnil Shamron, „ale za plot nepůjde žádné.“

„Jak tomu mám rozumět?“

„Počkáme, až se Gabriel přestane pohybovat.“

„A pak?“

„Půjdou pěšky.“

„V poušti?“ zeptal se Carter nevěřícně.

„Přesně k tomu taky byli vycvičeni.“

„A co když narazí na saúdskou vojenskou hlídku?“

„Pak budeme muset za ty chudáky odrecitovat pohřební kaddiš,“ řekl Shamron, „protože jestli se nešťastnou náhodou připletou do cesty Michailovi Abramovi a Joavovi Savirovi, tak přestanou existovat.“

• •

Liwě se nacházela jedna čerpací stanice s minimarketem, která zásobovala zahraniční dělníky a řidiče náklaďáků. Ind za pultem vypadal, jako by měsíc nespal. Joav, Arab, který neměl s Araby nic společného, nakoupil vodu a potraviny pro malou armádu a k tomu několik levných ghuter a volných bavlněných svršků, které s oblibou nosí Pákistánci a Bangladéšané. Vysvětlil Indovi, že má s přáteli v úmyslu strávit pár dní mezi dunami a rozmlouvat s Bohem a s přírodou. Noční prodavač mu doporučil jednu obzvláště inspirující skalní formaci u saúdské hranice. „Ale dávejte si pozor,“ řekl. „Je to tam samý pašerák a blázen z al-Káidy. Je tam moc nebezpečno.“ Joav Indovi poděkoval za cenné upozornění. Zaplatil bez smlouvání účet a spěchal ven k vozům.

Na Indovo doporučení se vydali směrem na sever, jakmile ale vyjeli z města, stočili se prudce na jih. Duny měly barvu rudé růže a byly vysoké jako Judské hory. Jeli asi hodinu a snažili se držet co nejníže na úpatí dun, kde bylo ještě tvrdé dno. Nakonec dojeli až k hraničnímu plotu. Rychle se blížil úsvit, a tak ukryli terénní toyoty pod maskovací síťovinou a převlekli se do šatů, které nakoupili v Liwě. Joav a tři zbylí příslušníci Sajeretu vypadali jako Arabové, Michail připomínal západního průzkumníka, který přijel hledat ztracené pouštní město. Jeho expedice započala o třicet minut později, kdy se mlhavé zelené světlo Gabriela Allona konečně zastavilo v bodě asi šedesát kilometrů od pozice záchranného týmu. Do batohů nacpali co nejvíc zbraní, munice a vody, kolik dokázali unést. Pak přelezli saúdský pohraniční plot a vydali se pěšky na cestu.

64

PUSTÁ KONČINA, SAÚDSKÁ ARÁBIE

Stan se tyčil v rozsedlině obří duny ve tvaru podkovy. V souladu s beduínskou tradicí byl z černé kozí srsti a obklopovalo jej několik od slunce vybělených džípů a pick-upů. Pár kroků od vchodu čtyři zahalené ženy potetované henou vařily na malém ohni kávu s kardamomem. Žádná z nich nevěnovala pozornost zbitému muži v montérkách, který vypadl ze zadních dveří terénního vozu a třásl se v ranním mrazivém vzduchu zimou.

Rozsedlina duny se stále halila ve tmě, nad jejím hřebenem však již začalo svítat a hvězdy začaly mizet z oblohy. Postrkován al-Kamalem se Gabriel vrávoravým krokem vydal ke stanu. Hlava mu třeštila, myšlenky však měl stále jasné. Soustředily se na lež. Bude ji dávkovat pomalu, sousto po soustu, jako koláčky oslazené medem. Udělá ze sebe neodolatelnou pochoutku. Získá pro Michaila a chlapce ze Sajeretu drahocenný čas, aby mohli vysledovat signál, který mu vyzařuje z útrob. Vytěsnil lokalizátor z mysli. Nic takového není. Je pouze Nadía al-Bakrí, žena s vyhlášenou pověstí mezi džihádisty, kterou Gabriel nátlakem donutil, aby byla po vůli cizím zpravodajským službám.

Málik stál nyní ve vchodu do stanu. Svou zářivě bílou kandúru vyměnil za šedou thóbu. Byl bos, ale na hlavě měl červenobílou kostkovanou ghutru. Výhrůžně si Gabriela přeměřil, jako by zvažoval, kam umístit první ránu, a pak ustoupil na stranu. Nato al-Kamal zasadil Gabrielovi prudký úder mezi lopatky a poslal jej po hlavě do stanu.

Jeho nedůstojný vstup vzbudil u mužů shromážděných uvnitř neskrývané veselí. Bylo jich celkem sedm, seděli v půlkruhu a z plechových náprstků popíjeli kávu s vůní kardamomu. Někteří měli tradiční zahnuté dýky džambíja, které nosívají Jemenci, jeden z nich však civěl na obrazovku otevřeného notebooku. Jeho tvář byla Gabrielovi povědomá, a když promluvil, poznal i jeho hlas. Byl to muž, jehož Alláh obdařil lahodným a svůdným jazykem. Rašíd.

Termokamery z bezpilotního Predatoru, který kroužil vysoko na obloze, vnímaly shromáždění v beduínském stanu z kozí srsti jako shluk jedenácti svítících jednobuněčných organismů. Poblíž odhalily i několik dalších zdrojů lidského tepla. Byly to čtyři postavy kolem malého ohně a prstenec hlídkových stanovišť rozesetých mezi dunami. A také dvě postavy asi devět set metrů jižně od stanu – jedna ležela naznak a druhá seděla se zkříženýma nohama vedle ní. Když začalo pomalu svítat, požádal Shamron Cartera, jestli by nebylo možné podívat se na ty dvě postavy normálními čočkami. Uteklo ještě pět minut, než se dostatečně rozednilo, když se však konečně na obrazovkách v Langley objevil obraz, byl pozoruhodně ostrý. Odhalil ženu s havraními vlasy, na kterou dohlížel vousatý muž s kalašnikovem. Kousek opodál, na druhé straně větší duny, byla v zemi vykopána jáma. Vedle hromada kamení.

Když se osazenstvo v Rašídistánu probralo z šoku, Carter řekl: „Není možné, aby se tam Michail a jeho záchranný tým dostali včas. A i kdyby, všimnou si jich.“

„Já vím, Adrianě,“ řekl Shamron. „Já vím.“

„Zavolám tedy princi Nabílovi z ministerstva vnitra.“

„Chceš zbytečně ztrácet čas?“

„Možná by mohl něco udělat a zabránit jejich smrti.“

„Možná,“ řekl Shamron. „Ale možná je to všechno Nabílova práce.“

„Myslíš, že ji mohl prodat Rašídovi a Málikovi?“

„Pro Nabila je jednoznačnou odpadlicí od víry a odpůrcem režimu. Není pro něj jednoduššího způsobu, jak se jí zbavit, než ji předat vousáčům, kteří ji stylově popraví.“

Carter tiše zaklel. Shamron se znova zadíval na záběr z pouště.

„Předpokládám, že Predatory nesou nějaké hlavice,“ řekl.

„Ano, střely Hellfire,“ dopřesnil Carter.

„Už jste je někdy vypustili na území Saúdské Arábie?“

„Nebyla příležitost.“

„Počítám, že než to uděláte, potřebujete požehnání od prezidenta.“

„Počítáš správně.“

„Tak mu prosím hned zavolej, Adrianě.“

65

PUSTÁ KONČINA, SAÚDSKÁ ARÁBIE

Rašíd začal přednáškou. Byl tak trochu básníkem, trochu kazatelem a trochu profesorem džihádu. Připomenul, že Izrael brzy skončí stejně jako faraónův režim v Egyptě. Předpověděl, že šaría vstoupí do Evropy, ať už si to Evropané budou přát, či nikoli. Prohlásil americké století za skončené, al-hamdu lilláh. To byl jeden z mála arabských výrazů, které používal. Zbytek přednesl bezchybnou hovorovou angličtinou. Jako by zásadám pravověrných salafistů přednášel prodavač od McDonalda.

Nepromlouval ke Gabrielovi, ale do digitální kamery připevněné na stativu. Občas zahrozil prstem, aby dal slovům patřičný důraz, nebo jej namířil na svého legendárního zajatce, který seděl na zemi pár kroků od něj a lehce mhouřil oči v záři dvou stojanových lamp. Gabriel si představoval, jak asi tyto světelné květy vnímají Predatory nad nimi. Měl pocit, že sedí v džihádistické verzi televizního studia, kde Rašíd ve svém pořadu hraje roli jízlivého moderátora. Málik, mistr hrůzy, pomalu přešlapoval za kamerami. Přesně takový je jejich vztah, pomyslel si Gabriel. Rašíd je hvězda v záři reflektorů, Málik zarputilý producent, který dohlíží na prozaické detaily. Rašíd inspiruje, Málik mrzačí, zohavuje a vraždí – vše ve jménu Alláha.

Když Rašíd konečně uzavřel svůj vstupní monolog, přistoupil k hlavnímu bodu ranního programu – výslechu. Začal dotazem na jméno a bydliště. Když Gabriel odpověděl, že je Roland Deveraux z Quebeku, Rašídem očividně zacloumala zlost. Bylo v tom trochu dětinského vzteku, který by Gabrielovi jistě přišel k smíchu, kdyby kolem nestáli muži se zahnutými dýkami. Rašídovy myšlenky byly obludné, v jeho podání však zněly nezvykle neškodně. Na jejich realizaci tu byl Málik.

„Tvoje skutečné jméno,“ obořil se Rašíd. „Řekni mi své pravé jméno, se kterým ses narodil.“

„Moje skutečné jméno znáš.“

„Tak proč jej nechceš říct?“ zeptal se Rašíd. „Stydíš se za něj?“

„Ne,“ odpověděl Gabriel, „jenom ho moc často nepoužívám.“

„Tak ho vyslov teď.“

Gabriel tak učinil.

„Kde ses narodil?“

„V údolí Jizreel ve státě Izrael.“

„Kde se narodili tví rodiče?“

„V Německu.“

Rašíd v tom spatřil jasný důkaz závažného historického zločinu. „Tví rodiče přežili takzvaný holocaust?“ zeptal se.

„Ne, přežili skutečný holocaust.“

„Jsi zaměstnán u zpravodajské služby státu Izrael?“

„Někdy.“

„Jsi profesionální zabiják?“

„Zabíjel jsem při výkonu služby.“

„Považuješ se za vojáka?“

„Ano.“

„Zabil jsi mnoho Palestinců?“

„Ano, mnoho.“

„Jsi hrdý na svou práci?“

„Ne,“ řekl Gabriel.

„Tak proč jsi to dělal?“

„Kvůli lidem, jako jsi ty.“

„Naše věc je spravedlivá.“

„Vaše věc je absurdní.“

Rašíd byl zjevně vynervovaný. Jeho exkluzivní vysílání se nevyvíjelo podle plánu. Vrátil jej proto zpátky na pevnou půdu. „Kde jsi byl večer dvacátého čtvrtého srpna dva tisíce šest?“

„V Cannes,“ odpověděl Gabriel bez zaváhání.

„Ve Francii?“

„Správně, ve Francii.“

„A co jsi tam dělal?“

„Dohlížel jsem na jednu tajnou operaci.“

„O jakou operaci šlo?“

„O cílenou likvidaci.“

„Kdo byl jejím terčem?“

„Abdul al-Bakrí.“

„Kdo jeho vraždu nařídil?“

„Nemám tušení.“

Rašíd mu zjevně nevěřil, nehodlal však plýtvat drahocenným vysílacím časem na staré historky. „Podílel ses osobně na jeho zabití?“ zeptal se.

„Ano.“

„Viděl jsi ten večer i Nadíu al-Bakrí?“

„Ano, viděl.“

„Kdy jsi ji viděl znovu?“

„V prosinci.“

„Kde?“

„V jednom zámku kousek od Paříže.“

„Co bylo dál?“

Došlo k tomu, pokračoval Gabriel, že izraelská a americká rozvědka přinutily jednu z nejbohatších žen světa k nedobrovolné spolupráci. Prostřednictvím svého informátora se CIA dozvěděla, že rodící se Rašídově síti začínají povážlivě docházet finanční zdroje. Američané dostali nápad, že poskytnou síti peníze a pak budou sledovat, jakými cestami prostředky přes různé buňky a fiktivní společnosti putují. Plán měl jedinou trhlinu – peníze musely přijít od někoho, komu budou teroristé důvěřovat. CIA proto oslovila izraelskou zpravodajskou službu, jestli by neměla nějaký tip. Ten Izraelci poskytli v osobě Nadíi al-Bakrí. V Paříži ji pod falešnou záminkou kontaktoval tajný agent izraelské rozvědky a dal jí na srozuměnou, že pokud nebude spolupracovat, bude její impérium AAB Holdings zlikvidováno.

„Jak to chtěli dokázat?“ zeptal se Rašíd.

„Kampaní řízeného úniku informací našim přátelům z médií.“

„Počítám, že židovským přátelům.“

„Počítáte správně.“

„Co to mělo být za informace?“

„Že je AAB Holdings džihádistický podnik, jakým byl i za jejího otce.“

„Pokračuj.“

Gabriel mu vyhověl. Zaujal před kamerou diskrétní, mnohoslibný výraz. Byla to lež jako všechno, co v následujících minutách vyšlo z jeho oteklých rtů. Rozmotával ji pomalu a do nejmenších detailů. Rašíd hltal každé jeho slovo.

„Tvoje verze je zajímavá,“ řekl Rašíd, „ale bohužel je v rozporu s tím, co nám už ta žena sdělila. Ona tvrdí, že s vámi spolupracovala dobrovolně.“

„Dostala instrukce, aby vám řekla právě toto.“

„Vyhrožovali jste jí?“

„Permanentně.“

„Odkud pocházely peníze na vaši operaci?“

„Byly její.“

„Vy jste ji donutili, aby použila vlastní peníze?“

„Přesně tak.“

„Proč jste nepoužili státní peníze?“

„Stát šetří, kde se dá.“

„Copak jste nedokázali najít ani jednoho bohatého židovského sponzora?“

„Záležitost byla až příliš delikátní.“

Rašíd vrhl opovržlivý pohled nejprve do kamery, potom na Gabriela. „Slečna al-Bakrí navštívila včera Dubaj,“ řekl po chvíli. „Za jakým účelem?“

„Zřejmě chtěla uzavřít nějaký velký developerský kontrakt.“

„Chci znát skutečný účel, Allone.“

„Poslali jsme ji, aby identifikovala jednoho vysoce postaveného člena vaší sítě.“

„Chtěli jste jej zajmout?“

„Ne,“ řekl Gabriel. „Měl být zabit.“

Imám se zasmál. Jeho zajatec právě učinil důležité doznání, jež bude Rašíd moci proměnit v palcové titulky ve všech světových médiích.

„Nepřipadne ti, že tahle epizoda je typická pro celou vaši takzvanou válku proti terorismu? Nás nemůžete porazit, Allone.

A pokaždé, když to zkusíte, zjistíte, že jsme ještě silnější než dřív.“

„Vy nejste silnější,“ odporoval Gabriel. „Ve skutečnosti už jen dodýcháváte. Arabský svět se změnil. Váš čas už vypršel.“

Rašídův úsměv se rozplynul. Promluvil tónem přísného učitele, který si neví rady s natvrdlým žáčkem. „Nejsi snad tak naivní, aby sis myslel, že to velké arabské probuzení na Blízkém východě povede k vytvoření demokracie západního stylu. Tu revoltu možná vyprovokovali studenti a neznabozi, poslední slovo ale budou mít naši bratři. My jsme budoucnost. Té budoucnosti se už ale ty nedožiješ. Než odejdeš z tohoto světa, mám za povinnost položit ti poslední otázku. Jsi ochoten podřídit svou vůli islámu a stát se muslimem?“

„Jedině pokud vás to odradí od popravy Nadíi.“

„To je vyloučeno. Její zločin je závažnější než tvůj.“

„Pak zůstanu raděj židem.“

„Budiž.“

Rašíd se zvedl. Málik vypnul kameru.

Celá Pustá končina již plála denním světlem, když ze stanu vycházely první postavy. Bylo jich celkem deset – pět mužů v bílém, pět v černém. Rychle nastoupili do karavany džípů a pick-upú a svižně objeli celý tábor, aby sesbírali hlídky. Za malou chvíli se pak přes Písky hnali na jihovýchod k Jemenu.

„Kolik vsadíte na to, že jeden z těch bastardů je Rašíd?“ zeptal se bezmocně Adrian Carter.

„O důvod víc, abyste tu střelu konečně vypustili,“ řekl Navot.

„Bílý dům je zásadně proti. Ne na saúdské půdě. A ne bez toho, abychom přesně věděli, o koho jde.“

„Jsou to teroristé a jejich posluhovači,“ řekl Shamron. „Spusťte to.“

„A co když je Gabriel s nimi?“

„To je vyloučeno,“ řekl Shamron.

„Jak si můžeš být tak jistý?“

Shamron ukázal beze slova na jednu z obrazovek.

„Víš jistě, že je to on?“ zeptal se Carter.

„Tu jeho chůzi poznám vždycky.“

66

PUSTÁ KONČINA, SAÚDSKÁ ARÁBIE

Tálib kráčel po úpatí obrovské duny ve tvaru hvězdy. V jedné ruce držel automatickou zbraň a druhou vedl za zápěstí spoutanou Nadíu. Když došli za okraj duny, spatřila vykopanou jámu a vedle hromadu kamenů. V řezavě ostrém slunci vypadaly jako vybělené kosti. Nadía se snažila být statečná, neboť i Rena musela být v posledních okamžicích svého života statečná. Pak měla pocit, že se celá poušť roztočila, a zhroutila se.

„Nebude to tak hrozné, jak se vám zdá,“ řekl tálib a postavil ji vlídně na nohy. „Prvních několik ran vám způsobí velkou bolest. Pak ale, inšalláh, ztratíte vědomí a nebudete nic cítit.“

„Prosím vás,“ naléhala Nadía, „musíte najít nějaký způsob, jak mě toho ušetřit.“

„Je to vůle Boží,“ řekl tálib. „Nedá se s tím nic dělat.“

„To není Boží vůle, Alí. Je to vůle zlých lidí.“

„Jděte,“ bylo vše, co řekl. „Musíte jít.“

„Udělal byste totéž i Safíji?“

„Jděte.“

„Udělal byste to, Alí?“

„Pokud by porušila Boží zákony, neměl bych jinou možnost.“

„A co Hanan? Ukamenoval byste vlastní dítě?“

Tentokrát tálib mlčel. Po několika krocích si pro sebe začal tiše odříkávat verše z koránu, k Nadíi už ale nepromluvil.

Na druhé straně duny vlekl Málik pískem bosého Gabriela v doprovodu dalších čtyř mužů. Tři z nich byli s Málikem v Dubaji, čtvrtý byl Rafiq al-Kamal. Šéfovi ochranky byl svěřen nůž, jímž měla být na Gabrielovi vykonána poprava, a videokamera, která ji měla zaznamenat. Málik a ostatní měli automatické zbraně. Byly to staré sovětské AK-47, které se daly za pár rialů koupit i v té nejzapadlejší jemenské vesnici. Gabriel se nepostřehnutelně snažil povolit stříbrnou lepicí pásku, jež mu svazovala zápěstí, a pokoušel se odhadnout, jaké má šance zmocnit se jedné ze zbraní. Nebyly nijak příznivé, ale smrt kulkou by byla bezpochyby vstřícnější než stětí nožem. Pokud by měl dnes ráno zemřít v Pusté končině, měl v úmyslu zemřít po svém. A když to bude možné, vezme Málika al-Zubaira s sebou.

Když vystoupili ze stínu duny, uviděl Gabriel Nadíu poprvé od chvíle, kdy kolem něj prošla ve vstupní hale Burdž al-Arabu. Byla zahalená do pohřebního rubáše a vypadala znehybněná vlastním strachem. Stejný dojem budil i mladík s řídkým vousem, který ji hlídal. Málik vykročil jejich směrem a odstrčil chlapce stranou. Pak popadl Nadíu za vlasy a táhl ji ke Gabrielovi. „Podívej, cos udělal,“ řval přes její výkřiky. „A tak to skončí, když přinutíte naše lidi, aby se vzdali své víry.“

„Ona se své víry nikdy nevzdala, Máliku. Pusť ji.“

„Spikla se s vámi proti nám. Za to bude potrestána. A za své hříchy hodíš kamenem jako první.“

„To nikdy neudělám.“ Gabriel vzhlédl pátravě k obloze. Poslední lest. Poslední lež. „Ani ty, Máliku.“

Málik se usmál. Nefalšovaně.

„Toto není Pákistán ani Jemen, Allone. Toto je Saúdská Arábie. Američané nikdy nevypustí své střely na území svého velkého spojence, dvora al-Saúdů. Nikdo ani nemůže vědět, kde teď jsi.“

„Víš to jistě, Máliku?“

Bylo zřejmé, že nevěděl. Stále svíral chomáč Nadíiných vlasů a zdvihl tvář k nebi. A s ním i všichni ostatní, včetně al-Kamala. Stál asi tři kroky po Gabrielově levici a v rukách stále držel nůž a kameru.

„Slyšíš ho?“ řekl Gabriel. „Krouží ti přímo nad hlavou. Sleduje tě svými kamerami. Pusť ji, Máliku. Jinak všichni zemřeme v jediném ohnivém záblesku. Ty půjdeš ke svému Bohu, já s Nadíou k našemu.“

„Není jiného Boha kromě Alláha, Allone.“

„Snad máš pravdu, Máliku, protože za chvíli už mu budeš hledět tváří v tvář. Chceš se stát mučedníkem? Anebo tu výsadu raději zbaběle přenecháš jiným?“

Málik odhodil Nadíu stranou a prudce máchl svým kalašnikovem po Gabrielově hlavě. Gabriel snadno uhnul úderu a zasadil Málikovi nemilosrdnou ránu kolenem do rozkroku, která jej okamžitě poslala na záda k zemi. Pak se prudce otočil, natáhl ruce a spojené dlaně zformoval do tvaru sekyry. Čepel jeho malíkových hran dopadla kolmo na al-Kamalův krk a rozdrtila mu hrtan. Gabriel se podíval na Nadíu a hromadu vybělených kamenů. Pak začal zběsile mávat nataženýma rukama k obloze a křičel: „Střílejte! No tak střílejte! To je přece Málik! Tak už to sakra vypusťte!“

Adrian Carter položil telefon s Bílým domem a ukryl si hlavu do dlaní. Uzi Navot se díval o pár vteřin déle a pak zavřel oči. Jen Shamron odmítl odvrátit zrak. Byla to všechno jeho vina. Poslední, co mohl udělat, bylo dívat se až do konce.

Málik se zvedl na jedno koleno a naslepo nahmatal upuštěný kalašnikov. Gabriel stále křičel k bezcitnému nebi. Zaslechl cvaknutí kovového závěru a zahlédl zvedající se hlaveň. Pak se mu v koutku oka jako přízrak mihl bílý pohřební rubáš Nadíi, která se vrhla jeho směrem. V okamžiku, kdy její tělo zastínilo rachotící zbraň, vypučely jí náhle uprostřed hrudi dva krvavě rudé květy, když se ale zhroutila na Gabriela, byla její tvář nezvykle klidná. Málik ji strhl stranou a namířil ležícímu Gabrielovi do tváře svůj kalašnikov, než však stačil zmáčknout spoušť, levá strana jeho lebky se rozprskla v růžovém záblesku. Potom následovalo ještě několik výstřelů, dokud nezůstal stát pouze mladý tálib. Zíral k zemi na Gabriela, jeho tvář zastiňovala slunce, pak se lítostivě ohlédl po Nadíi.

„Byla to Boží vůle, aby dnes zemřela,“ řekl, „alespoň však netrpěla.“

„Ne,“ přisvědčil Gabriel, „netrpěla.“

„Jste zraněný?“ zeptal se chlapec.

„Zasáhl mě,“ odpověděl Gabriel.

„Přijdou si pro vás?“

„Nakonec ano.“

„Vydržíte, dokud nepřijdou?“

„Myslím, že ano.“

„Musím vás tu nechat. Mám ženu. A dítě na cestě.“

„Chlapce, nebo děvče?“ zeptal se Gabriel a cítil, že mu síly rychle ubývají.

„Děvče.“

„Už pro ni máte jméno?“

„Hanan.“

„Buď na ni hodný,“ řekl Gabriel. „Chovej se k ní vždycky uctivě.“

Chlapec udělal krok stranou a slunce zprudka zasáhlo Gabrielovu tvář. Slyšel, jak naskočil motor, pak zahlédl, jak se zvedlo mračno prachu, které zvolna odplouvalo po moři písku. Pak už bylo jen prázdné ticho pouště. Naposledy zamával rukama k obloze, aby jim dal na vědomí, že je stále na živu. Potom zavřel Nadíi oči a rozplakal se jí na hrudi, zatímco se její tělo pomalu měnilo ve studený kámen.

Část čtvrtá

PROBUZENÍ

67

PAŘÍŽ – LANGLEY – RIJÁD

Trvalo víc jak čtyřiadvacet hodin, než AAB Holdings konečně oznámila světu, že je jejich prezidentka Nadía al-Bakrí pohřešována a pravděpodobně se stala obětí únosu. Podle oficiálního prohlášení v době zmizení cestovala limuzínou z proslulého dubajského hotelu Burdž al-Arab na letiště. Z jejího vozidla byly uskutečněny dva hovory, oba z telefonu dlouholetého šéfa její ochranky. V prvním hovoru instruoval vedoucího transportního oddělení AAB, aby odlet o patnáct minut uspíšil, a to z 23:00 na 22:45. Za sedm minut volal znovu, tentokrát aby oznámil, že se slečně al-Bakrí udělalo nevolno, a vrátí se proto na noc do hotelu. Údajně vyjádřila přání, aby ostatní členové výpravy odcestovali podle plánu do Paříže. Netřeba podotýkat, že emirátským vyšetřujícím orgánům se druhý hovor jevil značně podezřelý, i když teprve musely potvrdit, je-li šéf ochranky součástí spiknutí, nebo jen jeho další obětí. Byl totiž pohřešován i s řidičem vozu.

Podle očekávání se tato zpráva přehnala již dost ustrašenými globálními finančními trhy jako tlaková vlna. Evropské akcie, kde měla AAB značné portfolio, se hluboko propadly, a na Wall Street se začalo obchodovat propastně nízko. Nejhůře ovšem dopadl dubajský zázrak. Tento emirát, který utratil miliardy za iluzi oázy stability v neklidném regionu, se stal ze dne na den místem, kde se nemohou cítit bezpečně ani důkladně hlídaní miliardáři. Panovník se okamžitě nechal slyšet v éteru, že jeho městský stát je pro byznys otevřený a bezpečný, investoři si však tím byli jisti mnohem méně. Zdecimovali firmy a fondy sídlící v Dubaji nelítostnou vlnou rozprodejů, po níž se zlaté město opět potácelo na samém okraji platební neschopnosti.

Když uběhlo dalších čtyřiadvacet hodin bez jediné zprávy o Nadíině osudu, nezůstala tisku jiná možnost než začít divoce spekulovat o možném průběhu událostí. Podle jedné verze ji zavraždil ruský zločinecký gang, který přišel o miliony neuvážlivými investicemi do AAB Holdings. Jiná vycházela z domněnky, že se Nadía znelíbila jistým vlivným osobám svými výzvami ke zlepšení pracovních podmínek zahraničních dělníků. A vyskytla se i teorie, která tvrdila, že únos byla jen mediální lest a že Nadía al-Bakrí, jedna z nejbohatších žen světa, se z důvodů, o nichž lze pouze spekulovat, jen stáhla do ústraní.

Bohužel to byla právě poslední zmíněná teorie, která v jistých sdělovacích prostředcích získala nejvíc bodů, a tak se zanedlouho vynořila záplava zaručených zpráv, podle nichž byla Nadía spatřena v nejrůznějších vyhlášených koutech světa. Podle té poslední se usídlila se synem nejbohatšího Švéda na jednom odlehlém ostrově v Baltském moři.

Tato informace se v novinách objevila tentýž den, kdy Saúdskoarabské království oznámilo, že její tělo bylo nalezeno v Pusté končině. Spolu s ní byly objeveny mrtvoly několika mužů, z nichž jedna patřila šéfovi její ochranky. Všichni zemřeli jako slečna al-Bakrí po zásahu střelnou zbraní. Saúdové zatím nezadrželi žádné podezřelé.

Tak jako všechna předchozí oficiální vyjádření saúdského režimu odkrývalo i toto jen část pravdy. Například se v něm pomlčelo o tom, že saúdská rozvědka již měla o okolnostech vraždy své slavné státní příslušnice velmi přesné informace. A nezmínilo se ani o tom, že saúdská vojenská hlídka její tělo objevila už několik hodin po její smrti společně s jediným člověkem, který neštěstí přežil. Byl vážně zraněný a momentálně o něm intenzivně a pochopitelně v naprostém utajení vyjednávala Ústřední zpravodajská služba Spojených států se saúdským královským dvorem. Zatím však rozhovory nevedly k žádnému výsledku. Pro saúdskoarabskou vládu ten muž vlastně ani neexistoval. Slíbila, že po něm bude dál pátrat, ale příliš nadějí neslibovala. A nezapomněla se nechat slyšet, že Pustá končina se k nezvaným hostům nechová vlídně. Inšalláh, najde se alespoň jeho mrtvola, pokud se ovšem nedostane dříve do rukou beduínů.

• •

Miniaturní GPS lokátor v Gabrielových útrobách však přinesl zcela odlišné údaje. Podle nich byl v Pusté končině nalezen živý, helikoptérou přepraven do Rijádu a umístěn v rozlehlém komplexu, který spravovala skupina Mabahith, oddělení tajné policie ministerstva vnitra. Týden po jeho internaci to vypadalo, že jej vzali na pomalou únavnou projížďku po Rijádu, která končila v poušti na východ od města. Několik úzkostlivých hodin se osazenstvo Rašídistánu obávalo nejhoršího, totiž že byl popraven a podle wahhábské tradice zasypán v neoznačeném hrobu. Jak však s hlasitou úlevou nakonec potvrdili analytikové, jeho novým působištěm se ve skutečnosti stala hlavní rijádská čistička odpadních vod. Znamenalo to, že Gabrielovo sledovací zařízení konečně opustilo jeho trávicí trakt. A také to, že od této chvíle byl zcela mimo dosah Langley.

Kulka zlomila Gabrielovi dvě žebra a poškodila pravou plíci. Saúdové nejprve vyčkali, až se trochu zotaví, a pak přistoupili k výslechům. Vedl je vysoký, kostnatý chlapík s tváří jestřába. Jeho olivově hnědá uniforma byla naškrobená a nažehlená, neodkrývala však jeho hodnost. Říkal si Chalíd. Do školy chodil v Anglii a měl dikci zprávaře z BBC.

Začal dotazem na Gabrielovo jméno a pak chtěl stručně vysvětlit, jak se může Roland Deveraux z Quebeku ocitnout v Pusté končině na mrtvole saúdské ženy. Gabriel tvrdil, že jej na obchodní cestě do Dubaje unesli islámští extremisté, zbili do bezvědomí a odvezli do pouště, kde měl být zabit. Mezi teroristy však došlo k hádce a začali po sobě střílet. Proč se pohádali, nedokázal vysvětlit, protože neuměl arabsky.

„Ani slovo?“

„Umím si objednat kávu.“

„Jak si ji dáte?“

„Mírně slazenou.“

„O jaké obchody šlo?“

„Pracuji pro jednu speditérskou firmu.“

„A ta žena, která vám zemřela v náručí?“

„Nikdy předtím jsem ji neviděl.“

„Ani nevíte, jak se jmenovala?“

Gabriel zakroutil hlavou a pak se zeptal, zdali byl uvědoměn konzulární úřad jeho země.

„Co je to za ambasádu?“ zeptal se Saúd.

„Kanadská, samozřejmě.“

„Jistě,“ řekl Chalíd z úsměvem. „Jak jsem si mohl myslet něco jiného.“

„Už jste je kontaktovali?“

„Pracujeme na tom.“

Důstojník si napsal pár poznámek do svého notesu a odešel. Gabriel dostal na ruce želízka a byl odveden do cely. Potom s ním nikdo mnoho dní nepromluvil.

Když byl Gabriel opět přiveden k výslechu, ležel na stole zlověstně vysoký stoh složek. Jestřáb Chalíd na rozdíl od jejich prvního setkání kouřil. Tentokrát nekladl žádné otázky. Místo toho spustil monolog, který se v mnohém podobal tomu, který vyslechl u nohou Rašída al-Husejního. Nešlo v něm však tentokrát o nevyhnutelné vítězství salafského islámu, ale o dlouhou a kontroverzní kariéru důstojníka izraelské rozvědky Gabriela Allona. Chalídovo podání bylo pozoruhodně přesné. Zvláštní pozornost pak věnoval roli, kterou Gabriel sehrál v likvidaci Abdula Azíze al-Bakrího, a jeho následnému zneužití Ziziho dcery k infiltraci do teroristické sítě Rašída al-Husejního a Málika al-Zubaira.

„Byla to ona, kdo vám zemřel v Pusté končině v náručí,“ řekl Saúd. „Jedno z těl bylo i Málikovo. Byli bychom rádi, kdybyste nám vypověděl, k čemu tam došlo.“

„Je mi líto, ale vůbec nevím, o čem mluvíte.“

„Vaše videozpověd koluje po internetu i po všech televizních stanicích, Allone. Jestli s námi nechcete spolupracovat, pak se připravte na to, že nebudeme mít jinou možnost než vás postavit před soud a veřejně vás popravit.“

„Na stadionu, tam se vždycky hraje fér.“

„Mlýny saúdské spravedlnosti se umí otáčet.“

„Na vašem místě bych Jeho Výsosti doporučil, aby si tu veřejnou popravu ještě rozmyslela. Mohla by kvůli ní přijít o svá ropná pole.“

„Ropná pole patří saúdskoarabskému lidu.“

„Jistě,“ řekl Gabriel. „Jak jsem si vůbec mohl myslet něco jiného.“

Několik následujících nocí se Gabrielovou celou rozléhaly výkřiky mučených vězňů. Nemohl spát, a tak se u něj rozvinula infekce, která vyžadovala okamžitou léčbu nitrožilní infuzí antibiotik. Z jeho už tak drobné postavy odtálo několik dalších kilogramů váhy. Zhubl natolik, že když jej dovedli k dalšímu výslechu, i jestřáb vypadal znepokojeně.

„Možná bychom mohli uzavřít malou dohodu,“ navrhl.

„Jakou dohodu?“

„Odpovíte na moje otázky a já dohlédnu na to, abyste se zavčasu vrátil ke svým blízkým s hlavou na krku.“

„Proč bych vám měl věřit?“

„Protože v téhle chvíli jsem jediný přítel, kterého máte.“

U výslechů platí jedno staré pravidlo: dříve či později promluví každý. Nejen teroristé, ale dokonce i profesionální agenti. Jde však o to, jak promluví a co řeknou – to totiž rozhoduje o tom, zda se v případě svého propuštění budou moci svým kolegům s čistým svědomím podívat do očí. Gabriel to dobře věděl. A jestřáb taktéž.

Následující týden spolu strávili křehkými tanečky vzájemného obelhávání. Chalíd kladl mnoho pečlivě postavených otázek, na které Gabriel odpovídal mnoha polopravdami i naprostými mystifikacemi. Operace, k nimž se přiznával, neexistovaly. Ani placení informátoři a dočasní agenti, tajné skrýše a byty, ani zabezpečené komunikační linky; všechno si vymyslel za nekonečného čekání v cele. O některých věcech tvrdil, že je neví, jiné odmítal prozradit. Když se například Chalíd dotazoval na jména tajných koordinátorů v Evropě, neřekl Gabriel jediné slovo. Odmítl také prozradit jména důstojníků, kteří s ním pracovali na případu Rašíd a Málik. Gabrielova zatvrzelost jestřába nijak nevyváděla z míry. Naopak se zdálo, že má díky ní ke Gabrielovi větší respekt.

„Proč mi alespoň neřeknete pár falešných jmen, které bych mohl předat svým nadřízeným?“ zeptal se Chalíd.

„Protože mě vaši nadřízení znají dostatečně dobře a vědí, že své nejbližší přátele nikdy neprozradím,“ odpověděl Gabriel. „A i kdybych prozradil, nikdy neuvěří, že jsou ta jména pravá.“

U výslechů platí ještě jedno staré pravidlo: někdy vypovídají více o tom, kdo se ptá, než o tom, kdo odpovídá. Gabriel tak dospěl k přesvědčení, že Chalíd je pravý profesionál, nikoli pravý fanatik. Nebyl to žádný pomatenec. Měl svědomí. Dalo se s ním smlouvat a vyjednávat. Pozvolna a postupně se mezi nimi vytvářelo něco jako pouto. Bylo to pouto lží, jediné možné pouto ve světě tajných služeb.

„Vašeho syna zabili ve Vídni?“ zeptal se nečekaně Chalíd jednou odpoledne. I když možná už bylo pozdě večer; Gabriel téměř ztratil pojem o čase.

„Můj syn s tím nemá vůbec nic společného.“

„Váš syn s tím má naopak spoustu společného,“ řekl Chalíd zasvěceně. „Váš syn je totiž důvodem, proč jste se vydal za tím šahídem na londýnské tržiště. A on je také důvodem, proč jste se nechal Shamronem a Američany znovu vtáhnout do hry.“

„Máte dobré zdroje,“ uznal Gabriel.

Chalíd přijal poklonu s úsměvem. „Jedné věci ale pořád nerozumím,“ pokračoval. „Jak jste dokázali Nadíu přesvědčit, aby s vámi spolupracovala?“

„Jsem profesionál, stejně jako vy.“

„Proč jste nás tedy nepožádali o pomoc?“

„A vy byste nám ji poskytli?“

„Nejspíš ne.“

Saúd zalistoval ve stránkách svého zápisníku a mírně se přitom mračil, jako by se snažil přijít na to, kudy nejlépe výslech dál směřovat. Gabriel, sám specialista na výslechy, správně vytušil, že to je dobré znamení. Nakonec, skoro jako by to říkal pro sebe, se Saúd zeptal: „Je pravda, že byla nemocná?“

Otázka Gabriela viditelně zaskočila. Neshledal jediný důvod, proč na ni neodpovědět pravdivě. „Ano,“ řekl po chvíli. „Nezbývalo jí už moc života.“

„Už nějakou dobu jsme dostávali zprávy v tomto smyslu,“ odpověděl Saúd, „ale nebyli jsme si jisti.“

„Tajila to přede všemi, nevěděli to ani její spolupracovníci. Dokonce ani nejbližší přátelé.“

„Jak to, že jste to věděl vy?“

„Svěřila mi to jenom kvůli té tajné operaci.“

„Co to bylo za nemoc?“ zeptal se Saúd s tužkou připravenou k zápisu, jako by Nadíina smrtelná choroba byla jen podružným detailem, který bylo třeba doplnit do protokolu.

„Trpěla arteriovenózní malformací,“ odpověděl Gabriel klidným hlasem. „Je to závažná porucha propojení tepen a žil v mozku. Lékaři jí řekli, že se to nedá léčit. Věděla, že je jen otázkou času, kdy se dostaví masivní krvácení. Mohla zemřít každou chvíli.“

„Takže vlastně spáchala sebevraždu, když se postavila do cesty kulce, která byla míněna pro vás.“

„Ne,“ odpověděl rezolutně Gabriel. „To nebyla sebevražda, ale oběť.“ Odmlčel se a pak dodal: „Za nás za všechny.“

Chalíd znovu sklopil zrak do své složky. „Bohužel se stala mučednicí našich odvážnějších žen. Její filantropické aktivity začínají vzbuzovat řadu otázek. Evidentně v ní mnozí vidí něco jako reformátorku.“

„Proto jste ji nechali zabít?“

Chalídova tvář zůstala dál bez výrazu. „Slečnu al-Bakrí zabil Rašíd s Málikem.“

„To je pravda,“ řekl Gabriel, „ale někdo jim musel prozradit, že pracuje pro nás.“

„Nejspíš měli nějaký zdroj zasvěcený do vaší operace.“

„Možná oni, možná vy,“ zareagoval Gabriel. „Možná byli Rašíd s Málikem jen pěšáci, vhodná záminka, jak zbavit saúdský dvůr hrozícího nebezpečí.“

„To je pouze vaše spekulace.“

„Může být,“ řekl Gabriel. „Ovšem svědčí pro ni historie. Vždycky, když se al-Saúdové cítili v ohrožení, požádali o pomoc vousatce.“

„Vousatci, jak jim říkáte, jsou mnohem větší hrozbou pro nás než pro vás.“

„Tak proč je pořád podporujete? Od Jedenáctého září už uplynulo deset let. Deset let,“ opakoval Gabriel, „a Saúdové stále fungují jako bezedný bankomat pro všechny teroristy a sunnitské extremistické skupiny. Na to je jen jedno jediné možné vysvětlení. Znovu vzkřísili smlouvu s dáblem. Saúdský dvůr je ochoten zavírat oči před terorismem, dokud se bude svátý hněv vybíjet daleko od ropných polí.“

„Nejsme tak slepí, jak si myslíte.“

„Nalili jsme miliony dolarů do sunnitské teroristické skupiny, s níž jsme se dohodli přímo na saúdské půdě.“

„A proto jste teď také tady.“

„Že by tu někde v téhle budově seděl ve vazbě i šejk bin Tajjíb?“

Chalíd se rozpačitě usmál, ale nereagoval. Položil ještě několik nepodstatných otázek a vyšetřování uzavřel. Poté proti zavedenému režimu osobně doprovodil Gabriela do cely. Chvíli na chodbě otálel, než nakonec odemkl dveře. „Bylo mi sděleno, že se ve vašem případu intenzivně angažoval americký prezident,“ řekl. „Kdybych si měl tipnout, pak je váš pobyt pomalu u konce.“

„Kdy odjíždím?“

„O půlnoci.“

„Kolik je teď?“

Jestřáb se usmál. „Pět minut po dvanácté.“

Na lůžku v Gabrielově cele leželo čisté oblečení. Chalíd mu dopřál soukromí, aby se mohl převléknout. Pak Gabriela doprovodil několik pater vzhůru na vnitřní nádvoří. V měsíčním světle tam s běžícím motorem čekal terénní vůz. Byl velký a americký, tak jako čtveřice mužů postávajících okolo. „Nechal jsem vám v náprsní kapse dvě věci,“ řekl Chalíd tiše, když přecházeli přes nádvoří. „První je kulka, která usmrtila tu ženu a zranila vás. Druhou je lístek pro Adriana Cartera. Berte to jako malý dárek na rozloučenou, abyste na nás nezapomněl.“

„Co je na tom lístku?“

„Jistá informace, která by mu mohla být užitečná. Byl bych rád, kdybyste z toho vynechal mé jméno.“

„Má cenu?“

„Myslíte ta informace? Budete mi muset věřit.“

„To bude těžké, to slovo neznám.“

Chalíd pokynul k vozu. „Být vámi, rychle nasednu. Je známo, že Jeho Výsost často mění rozhodnutí.“

Gabriel si potřásl se Saúdem rukou a pak se vydal k Američanům. Svižnou rychlostí jej dopravili na vojenskou leteckou základnu severně od Rijádu a strčili jej do čekajícího gulfstreamu. Na palubě byl armádní lékař, který po většinu letu do vyhublého Gabrielova těla pumpoval tekuté živiny a dělal si starosti ze stavu jeho zranění na boku. Nakonec Gabrielovi dopřál spánek. Trápily jej sny o umírající Nadíi, a tak se s trhnutím probudil, zrovna když letadlo dosedalo na jedinou runway londýnského letiště City. Když se otevřely dvířka kabiny, spatřil stát na asfaltu Chiaru se Shamronem. Měl pocit, že to jsou jediní dva lidé na zemi, kteří vypadají hůř než on.

68

POLOOSTROV LIZARD, CORNWALL

Shamron se usídlil v uprázdněné ložnici. Všemi způsoby dával najevo, že je jeho pobyt trvalý. Chiaře se svěřil, že ten příšerný sen z Pusté končiny v něm posílil přesvědčení, že má ještě poslední úkol.

Ustanovil se Gabrielovým osobním strážcem, ošetřovatelem a psychologem. Rozdával nevyžádané rady, se stoickým klidem snášel deprese a výkyvy nálad svého pacienta. Jenom zřídka pustil Gabriela z dohledu. Chodil za ním po místnostech jako pes, procházel se s ním po písečné pláži v zátoce, a dokonce jej nenechal samotného ani nakoupit ve vesnici. V krámě Gabriel vždycky vysvětloval, že Shamron je jeho strýc z Milána. Na veřejnosti na něj mluvil pouze v italštině, ve které stařík neuměl jediné slovo.

Jen pár dní po Gabrielově návratu do Cornwallu začalo počasí ukazovat deštivou tvář, která přesně zapadala do spektra jejich nálad. Chiara připravovala vybrané lahůdky a s úlevou sledovala, jak Gabriel znovu získává váhu, kterou pozbyl v saúdském vězení. Jeho psychický stav se však neměnil. Spal jen málo a nebyl schopen hovořit o tom, co se stalo v poušti. Uzi Navot za ním poslal doktora, aby jej vyšetřil. „Vina,“ řekl doktor poté, co strávil hodinu s Gabrielem o samotě. „Obrovská, hluboká, nepolevující vina. Slíbil, že ji ochrání, ale nakonec byl příčinou její smrti. Velmi těžko snáší, když zklame ženu.“

„Jak mu můžeme pomoct?“ zeptala se Chiara.

„Dopřejte mu čas,“ navrhl doktor. „A nějakou dobu od něj moc nevyžadujte.“

„Mám pocit, že Ariho přítomnost tomu moc nenapomáhá.“

„Klobouk dolů, jestli se vám podaří dostat jej odsud,“ řekl doktor. „Gabriel se nakonec dá do pořádku, ale nejsem si jistý, jestli totéž mohu říci i o staříkovi. Ať tu zůstane, jak dlouho chce. Sám pozná, kdy je čas odejít.“

Gabriel nebyl schopen naskočit do vlaku všedního života. Protože nemohl v noci usnout, spal přes den, kdy mu to svědomí dovolilo. Bloumal sem a tam jako tělo bez duše, zíral na padající déšť a do moře, procházel se po zátoce. Někdy se posadil na verandu a kreslil uhlem na papír. Všechny kresby měly nějakou souvislost s operací. Chiaru to velmi znepokojovalo, a tak tajně kresby nafotila a poslala e-mailem doktorovi, aby se na ně podíval. „Je sám sobě tím nejlepším terapeutem,“ zareagoval povzbudivě doktor. „Nechte ho, ať to ze sebe dostane sám.“

Nadía s nimi byla neustále. Nijak se ji nesnažili zahánět; i kdyby stokrát chtěli, události na Blízkém východě by jim to vzápětí znemožnily. Celý arabský svět byl od Maroka až po Emiráty v jednom ohni další vlny občanských nepokojů. Tentokrát už se necítili v bezpečí ani staří sunnitští monarchové. Brutální vražda Nadíi dodala odvahu arabským ženám, které se teď v tisícových zástupech hrnuly do ulic. Nadía se stala jejich mučednicí a svátou patronkou. Zpívaly její jméno a nosily transparenty s jejím portrétem. Některé z nich si její přesvědčení a poslání špatně vyložily a vykřikovaly, že jsou připraveny ji následovat a podstoupit mučednickou smrt.

Zastánci starých pořádků se snažili Nadíinu pověst očernit a označili ji za izraelskou špionku a provokatérku. Díky Gabrielově zpovědi, která neúnavně kolovala po internetu a arabských zpravodajských kanálech, byla tato obvinění z velké části vyvrácena. A její kult se ještě rozšířil poté, co Zoe Reedová ze zpravodajské stanice CNBC věnovala jeden celý pořad v hlavním vysílacím čase Nadíinu posmrtnému vlivu na takzvané arabské probuzení. Během vysílání Zoe prozradila, že s Nadíou absolvovala několik soukromých setkání, při nichž se jí saúdská dědička svěřila, že tajně pumpuje desítky milionů dolarů do reformních organizací v celém arabském a islámském světě. Pořad také obvinil saúdskoarabské tajné služby z podílu na její smrti – obvinění bylo saúdským dvorem bleskově dementováno a přehlušeno obvyklými hrozbami o přerušení dodávek ropy na Západ. Tentokrát jim však nikdo nevěnoval valnou pozornost. Jako všem režimům v oblasti šlo i al-Saúdům tentokrát o krk.

Byl právě červen a Američané se začali dožadovat pooperačního šetření výsledku akce. Chiara stanovila, inkvizitorům striktní časový režim, který nesměli překročit – svůj subjekt mohli zpovídat jen dvě hodiny ráno a dvě odpoledne, maximálně tři dny. Vystupovali jako turisté a ubytovali se v příšerném útulku v Helstonu, který jim Gabriel osobně doporučil. Slyšení se odbývala u stolu v jídelně. Shamron se od Gabriela nehnul na krok a působil jako jeho obhájce před soudem. Nahrávání bylo zapovězeno.

Chiara se obávala, že šetření znovu otevře rány, které se zrovna začaly hojit. Ukázalo se však, že zafungovalo jako terapie, kterou Gabriel potřeboval ze všeho nejvíce. Profesní zásady vtiskly celému řízení chladný a nevzrušený tón. Vyšetřovatelé kladli své otázky se stejnou věcností jako policisté, kteří prověřují okolnosti drobného dopravního přestupku, a Gabriel jim se stejnou věcností odpovídal. Pouze když jej vyšetřovatelé vyzvali, aby popsal okamžik Nadíiny smrti, zachvěl se jeho hlas emocí. Když je následně Shamron vyzval, aby změnili téma, vyšetřovatelé položili na stůl fotografii mladého Saúda, který nedávno absolvoval program pro rehabilitaci teroristů.

„Poznáváte ho?“

„Ano,“ odpověděl Gabriel. „To je ten, který zastřelil Málika a ty ostatní.“

„Jmenuje se Alí al-Masrí,“ řekl jeden z Američanů.

„Kde je teď?“

„Žije spokojeně v Džiddě. Ze sféry vlivu šejka bin Tajjíba se vymanil a hnutí džihádu nadobro opustil. Jeho žena nedávno přivedla na svět dceru.“

„Hanan,“ řekl Gabriel. „Ta malá se jmenuje Hanan.“

Bylo to poslední sezení. Toho večera Chiara zrušila embargo na sledování televize při večeři, a tak se společně dívali, jak se arabský svět obrací vzhůru nohama. Režimy v Sýrii a Jordánsku balancovaly na pokraji zhroucení a objevily se zprávy, že Saúdové nařídili národní gardě střílet do demonstrantů v Rijádu a Džiddě. Byly potvrzeny desítky obětí na životech. Princ Nabil, mocný ministr vnitra, svaloval vinu za nepokoje na šíitský íránský režim a stoupence Nadíi al-Bakrí. Jeho slovní útok měl nechtěný účinek – pozvedl její hvězdu mezi davy odpůrců do nových výšin.

Na druhý den ráno se Nadía stala posmrtnou hrdinkou také ve světě umění, neboť Muzeum moderního umění v New Yorku oznámilo, že do jeho péče byla svěřena její kompletní sbírka. Výměnou za kolekci děl, jejichž cena se odhadovala minimálně na pět miliard dolarů, vedení muzea souhlasilo s tím, že její dědicové mohou jmenovat prvního kurátora. Když zvolená osoba poprvé přicházela na pódium, aby promluvila se zástupci tisku, vydechli si úlevou všichni, kdo v obchodě s uměním něco znamenali. Sice toho o Sáře Bancroftové moc nevěděli, alespoň to však byl někdo z nich.

Zavolala Chiaře hned druhý den. Od Adriana Cartera se dozvěděla, že Gabrielova rekonvalescence se nevyvíjí dobře, a dostala nápad, jak mu s ní pomoci. Byla to pracovní nabídka. Zakázka. Chiara ji okamžitě přijala, aniž by se obtěžovala nejdříve ji s Gabrielem projednat. Zeptala se pouze na rozměry a termín. Rozměry byly veliké. Termín šibeniční. Dva měsíce, ani o den víc. Chiara neměla obavy; její muž přece kompletně zrestauroval Tiziana v řádu několika dní. Dva měsíce zněly jako věčnost. Do práce se pustil hned na druhý den ráno, kdy napnul roli bílého plátna na rám, který sám zhotovil. Pak uložil Chiaru na jeden konec pohovky a manipuloval jejími údy, jako by patřily dřevěné loutce, dokud neodpovídaly obrazu z jeho paměti. Týden vytvářel na papíře kompozici. Když byl konečně spokojen, pustil se do malování.

Dny uprostřed léta byly velmi dlouhé. Ten portrét jim aspoň dával nějaký účel. Gabriel pracoval několik hodin ráno, v poledne si udělal přestávku na jídlo a vycházku k zátoce, potom pokračoval v práci až do chvíle, kdy se slunce schovalo za moře. K jeho velké nevoli mu stál Shamron celou dobu za zády. Chiara ho také pozorovala, ale zdálky. Práce, přesně jak doufala, se stala Gabrielovým vysvobozením. Někteří lidé se ze zármutku vypovídají psychologovi, říkala si, jiní cítí potřebu vypsat jej na papír. Pro Gabriela však vždycky byl tím nejlepším hojivým balzámem olej na plátně, tak jako býval i pro jeho matku. Stál před stojanem a měl nad ním naprostou kontrolu. Chyby se daly opravit několika tahy štětce nebo ukrýt pod vrstvou zahlazovací malby. Nikdo nekrvácel. Nikdo nezemřel. Nikdo neprahl po pomstě. Byla pouze krása a pravda, jak ji viděl on sám.

Pracoval bez podkresby a s paletou, do které promlouvaly barvy z Pusté končiny. Sesnoubil pečlivou kresbu starých mistrů s volností impresionistů a vytvořil tak náladu, která v sobě měla něco z klasiky i moderny. Na krk jí pověsil perly a ruce jí zkrášlil zlatem a diamanty. Nad ramenem jí jako měsíc zářily stolní hodiny. U nahých chodidel jí ležely orchideje. Několik dní se potýkal s pozadím. Nakonec se rozhodl, že ji nechá vystoupit z caravaggiovské temnoty. Nebo se do ní nořila? To nejspíš definitivně určí vývoj vášnivých nepokojů v ulicích arabských měst.

I navzdory intenzivní práci se Gabrielův zevnějšek dramaticky spravil. Přibral na váze, spal víc. Bolesti způsobené zraněním ustupovaly. Po nějaké době se už cítil dost silný na to, aby se znovu vydal na útesy. Každý den se pouštěl o něco dál a Shamronovi nezbývalo, než jej sledovat zpovzdáli. Jak se Gabriel pozvolna vymaňoval z jeho moci, začínal být stále nevrlejší. Věděl, že nastal čas k odchodu, jenom nevěděl, jak se s tím vypořádat. Chiara se nenápadně snažila vyvolat nějakou záminku, která by si vyžádala jeho návrat ke Králi Saulovi. Když se jí to nedařilo, nezbylo jí než se obrátit na Gilah, která však působila dojmem, že jí dlouhodobá Shamronova absence docela prospívá. Nakonec neochotně souhlasila s tím, že se její muž může zdržet v Cornwallu nejdéle do chvíle, kdy bude obraz dokončen. Pak se bude muset vrátit domů.

Shamron tedy s jakousi zlou předtuchou sledoval, jak Nadía al-Bakrí pomalu ožívá na plátně. Když se obraz blížil k dokončení, pracoval Gabriel s ještě větším nasazením. Současně se však zdálo, jako by s dokončením váhal. V této vzácné nerozhodnosti provedl ještě bezpočet drobných oprav. Shamron si v nepřehlédnutelné Gabrielově neochotě vzdát se svého obrazu potají liboval. Každý den, kdy Gabriel odložil jeho dokončení, představoval další den, který s ním Shamron mohl strávit.

Když Gabriel provedl poslední dodělávky, začal se s touto prací smiřovat. Nejen s Nadíou – se vší prací. Shamron pozoroval, jak se z Gabrielovy tváře pomalu vytrácí stín smrti. A když jednoho jasného rána koncem srpna vstoupil do Gabrielova provizorního ateliéru, spatřil obličej, který se pozoruhodně podobal obličeji nadaného mladíka, jehož onoho děsivého podzimu roku 1972 vytáhl z Besaleelovy akademie výtvarného umění v Jeruzalémě. Jen jeho vlasy byly jiné. Tehdy je měl skoro stejně černé jako Nadía. Dnes měl spánky protkané šedinami – popelavými šmouhami na tváři ohnivého prince.

Stál před plátnem, jednou rukou si podpíral bradu a hlavu měl lehce nakloněnou na stranu. Nadía zářila v pronikavém světle halogenových pracovních lamp. Byl to portrét nezahalené ženy. Portrét mučednice. Portrét špionky.

Shamron Gabriela několik minut beze slova pozoroval. Nakonec se zeptal: „Hotovo, můj synu?“

„Ano, abba,“ odpověděl Gabriel po chvíli. „Myslím, že ano.“

Přepravní služba dorazila na druhý den ráno. Když se Gabriel vrátil ze své vycházky na útesy, byl už Shamron pryč. Bude to tak lepší, řekl Chiaře těsně před odchodem. Poslední, co teď Gabriel potřeboval, byla další dramatická scéna.

69

NEW YORK

Uspořádat slavnostní otevření křídla s expozicí děl Nadíi al-Bakrí v den výročí Jedenáctého září byl nápad Sary Bacroftové. Šéf zvláštní protiteroristické zásahové jednotky navrhl, že by vzhledem k současnému stupni nepokojů na Blízkém východě bylo moudřejší zvolit méně symbolické datum, Sarah však byla neoblomná. Událost se bude konat večer 11. září. A pokud protiteroristický útvar nedokáže zajistit její bezpečný průběh, nebude se Sarah rozpakovat oslovit lidi, kteří to zvládnou.

Demonstranti dorazili na oslavu s předstihem a jejich několikatisícový dav znemožnil průjezd třiapadesátou západní ulici. Většinou to byli feministky a aktivisté za lidská práva, kteří přišli vyjádřit podporu Nadíiným pokrokovým snahám a prudkým změnám na Blízkém východě, objevilo se tam však i několik vyznavačů džihádu z Brooklynu a New Jersey, kteří ji s planoucíma očima nahlas odsuzovali jako odpadlíci. A tak nikdo nevěnoval pozornost tomu, když Gabriel a Chiara vystoupili ze zadních dveří robustního terénního cadillaku a vklouzli do muzea. Ochranka je doprovodila do patra v administrativním traktu, kde našli Saru právě ve chvíli, kdy marně zápasila se zipem večerní róby. Všude kolem se vršily stohy oficiální monografie, kterou Národní galerie právě nechala pro novou sbírku vytisknout. Gabrielův portrét Nadíi al-Bakrí byl na titulní straně.

„Poslali jste nám to na poslední chvíli,“ řekla Sarah a políbila jej na tvář. „Málem jsme museli sáhnout po náhradní obálce.“

„Závěr byl pro mě nejtěžší.“ Gabriel se rozhlédl po rozlehlé kanceláři. „Na bývalou kurátorku Phillipsovy sbírky je to slušné.

Doufám, že se tví kolegové nikdy nedozvědí o té malé studijní dovolené, kterou sis vzala po odchodu z Isherwood Fine Arts.“

„Žijí v domnění, že jsem strávila několik let na soukromých studiích v Evropě. Mezera v provenienci mi evidentně dodala na přitažlivosti.“

„Něco mi říká, že to prospěje i tvému milostnému životu.“ Prohlédl si její šaty. „Zvláště po dnešku.“

„Jsou od Givenchyho. Byly příšerně drahé.“

„Jsou nádherné,“ řekla Chiara a pomohla Sáře dopnout zip. „A ty také.“

„Je zvláštní, že svět vypadá úplně jinak, když člověk nesedí v potemnělé místnosti v Langley a nesleduje pohyb teroristů.“

„Jenom nezapomínej, že jsou pořád tady,“ řekl Gabriel. „Nebo že některý z nich zná tvé jméno.“

„Myslím, že jsem ta nejostřeji sledovaná muzejní kurátorka na světě.“

„Kdo si to vzal na starost?“

„CIA,“ řekl Sarah, „a pomáhá jí s tím i protiteroristická zásahovka. Mám pocit, že jim momentálně hodně ztrpčuji život.

Adriánovi. Snaží se přijít na nějaký způsob, jak mě stále udržet na výplatní pásce.“

„Jak se mu daří?“

„Teď, když je McKenna z Bílého domu pryč, mnohem líp.“

„Jak to zvládl?“

„Nejspíš dobře, slyšela jsem, že teď prý vede Mírový institut.“

„Tam mu bude určitě nejlíp.“ Gabriel sáhl po výtisku monografie a prohlížel si obálku.

„Chcete se kouknout na originál, než se sem nahrnou davy?“

Podíval se na Chiaru. „Jen běž,“ řekla, „počkám tu na tebe.“

Sarah jej odvedla dolů ke vstupu do křídla al-Bakrí. Pořadatelé rozkládali stoly s občerstvením a otevírali první láhve se šampaňským. Gabriel přistoupil k portrétu Nadíi a přečetl si životopisnou pamětní desku, která byla zavěšena hned vedle. Vylíčení okolností její smrti mělo do skutečnosti daleko. Její otec byl zmíněn jen mimochodem.

„Ještě není pozdě,“ řekla Sarah.

„Na co?“

„Pod ten obraz se podepsat.“

„Zvažoval jsem to.“

„A?“

„Nejsem připraven stát se normálním člověkem. Ještě ne.“

„Ani já si nejsem jistá, jestli jsem na to připravená. Ale v určitou chvíli…“ Hlas ji zradil. „Pojď,“ řekla a odváděla jej chodbou zpět. „Musíš vidět zbytek, tomu neuvěříš. Náš starý přítel Zizi měl na teroristu ohromný vkus.“

Procházeli o samotě sály ověšené obrazy, Sarah ve večerní róbě, Gabriel v černém smokingu. V jiném čase by možná hrál roli v jedné z Gabrielových operací. Ne však teď. S Nadíinou pomocí vrátil Gabriel Saru zpět do světa, ve kterém ji našel – alespoň pro tuto chvíli.

„Je toho víc,“ řekla a ukázala ke zdi s Monetem, Renoirem, Degasem a Sisleym. „Daleko víc. Můžeme vystavit sotva čtvrtinu toho, co nám Nadía věnovala. Už teď domlouváme zápůjčky do muzeí po celém světě. Myslím, že by z toho měla Nadía radost.“

Vešli do sálu, kde visely obrazy Egona Schieleho. Sarah přistoupila k portrétu mladého muže, který vzdáleně připomínal Michaila. „Prosila jsem tě, abys mu nic neříkal,“ pronesla a dívala se přitom přes rameno na Gabriela. „To opravdu nebylo nutné.“

„Nevím teď jistě, o čem mluvíš.“

„Jsi jeden z nejnadanějších mystifikátorů, se kterými jsem se v životě setkala, nikdy ale nedokážeš lhát lidem, na kterých ti záleží. Zvlášť ne ženám.“

„Proč jsi jej na dnešek nepozvala?“

„A jak bych jej asi představila?“ zeptala se Sarah. „Seznamte se prosím s mým přítelem Michailem Abramovem. Je to expert na zabíjení a pracuje pro izraelskou tajnou službu. Účastnil se také zabití muže, kterému kdysi tyto obrazy patřily. Pár operací jsme taky dělali spolu. Byla to zábava.“ Znovu vrhla pohled Gabrielovým směrem. „Doufám, že mi rozumíš.“

„Tyhle věci se přece vždycky dají nějak obejít, Saro, jen musíš chtít.“

„Já stále chci.“

„A on to ví?“

„Ví.“ Odvrátila se od plátna a dotkla se Gabrielovy tváře. „Proč mám takový divný pocit, že tě už nikdy neuvidím?“

„Můžeš mi čas od času poslat na opravu nějaký obraz.“

„To si budu těžko moct dovolit.“

Podívala se na hodinky. Byly to právě ty, které měla Nadía na ruce v okamžiku svého únosu. Šly stále o tři minuty napřed.

„Musím si ještě nacvičit řeč, než přijdou hosté,“ řekla. „Nechtěl bys také dnes večer říct pár slov?“

„To se raděj vrátím do cely v Rijádu.“

„Pořád ještě nevím, co bych o ní měla říct.“

„Pověz pravdu,“ navrhl Gabriel. „Jen ne celou.“

Úderem sedmé se zástupci světa umění ve vší své pošetilosti a marnosti začali slézat v novém křídle Muzea moderního umění. Gabriel s Chiarou se na recepci zdrželi jen pár minut a pak se uchýlili na balkónovou terasu nad atriem, aby si vyslechli projevy. Sarah promluvila k obecenstvu jako poslední. Nějak se jí podařilo přejít po tenké linii oddělující pravdu od fikce. Její řeč byla zčásti chvalozpěvem, zčásti výzvou k činu. Nadía odkázala světu víc než umění, řekla Sarah. Odkázala mu svůj vlastní život. Její tělo teď leželo v neoznačeném hrobu v Nadždské poušti, jejím pomníkem se však stane tato velkolepá sbírka. Zrovna když zástupci uměleckého světa ševelili souhlasem, zavibrovalo v Gabrielově náprsní kapse jeho BlackBerry. Uklidil se do tichého kouta, aby mohl odpovědět, a pak se vrátil k Chiaře.

„Kdo to byl?“ zeptala se.

„Adrian.“

„Co chtěl?“

„Abychom přijeli do Langley.“

„Kdy?“

„Okamžitě.“

70

LANGLEY, VIRGINIE

Rašíd byl Carterova pošetilost, Carterův brilantní nápad, který se mu tragicky vymkl z rukou. Tu největší spoušť musel uklidit Gabriel. Jestřáb Chalíd dal svým dárkem na rozloučenou Carterovi možnost, jak zamést zbytek.

Tím dárkem byl mladý saúdský džihádista Júsuf. Langley a Národní bezpečnostní služba sledovali jeho telefon již několik měsíců. Júsuf byl nyní jedním z Rašídových nejspolehlivějších kurýrů. Rašíd předával Júsufovi šifrované zprávy a ten je pak doručoval věrným. Ten večer Júsuf čekal telefonát od jednoho muže z Německa. Považoval jej za vůdce nové buňky v Hamburku. Ve skutečnosti však v Hamburku žádná nová buňka neexistovala. Celou ji vymysleli v Rašídistánu.

„Sedí vedle řidiče v tom daihatsu,“ vysvětloval Carter a kynul bradou k jedné z obřích obrazovek operačního centra. „Právě jedou po jedné odlehlé silnici v jemenském údolí Rafadh. Asi před hodinou naložili další dva muže. Myslíme si, že jedním z nich je Rašíd. Za deset minut zavolá Júsufovi náš hamburský agent. Dostal instrukce, aby nechal Júsufa mluvit co možná nejdéle. Budeme-li mít štěstí, Rašíd se vloží do hovoru. Víte přece, že nevydrží být dlouho zticha. Jeho instruktoři z CIA z něj bývali na mrtvici. Ten člověk prostě nezavře klapačku.“

„Kdo rozhodne o tom, jestli na ně vyslat střelu?“ zeptal se Gabriel.

„Národní bezpečnostní služba mi sdělí, jestli se jim podařilo z pozadí vytáhnout nějaké další hlasy a jestli je dokážou analyzovat. Jestliže počítač oznámí shodu, spustíme to. Pokud bude ale jen náznakem pochybovat, neuděláme nic. Poslední věc, kterou chceme, je zabít Júsufa dřív, než nás dovede k metě.“

„Chci si to poslechnout,“ řekl Gabriel.

„Proto jsi také tady.“

Gabriel si nasadil sluchátka. Uběhlo deset loudavých minut. Potom zavolal agent z Hamburku. Oba muži spolu hovořili arabsky. Gabriel je v duchu odsunul do pozadí, postrádali teď důležitost. Byli jen vodítkem k muži s lahodným a svůdným jazykem. Promluv, pobízel jej mlčky Gabriel. Řekni cokoli, i kdyby to měla být jen další lež.

Júsuf a falešný šéf hamburské buňky spolu stále hovořili, jejich rozhovoru však již zjevně začala docházet energie. Zatím se z pozadí ozýval pouze rachot automobilu, který si klestil cestu děravou jemenskou silnicí. Nakonec však Gabriel zaslechl, na co čekal. Nebylo to nic víc než úsečná poznámka. Nepotřeboval si ji překládat; naslouchal pouze tónu a barvě hlasu. Znal jej dobře. Byl to hlas, který jej v Pusté končině odsoudil k smrti.

Jsi ochoten podřídit svou vůli islámu a stát se muslimem?

Gabriel se obrátil k Adrianu Carterovi. Nervózním hlasem se dohadoval s NSA. Gabriel měl nutkání zeptat se, na co ještě čekají, ale věděl, jakou by dostal odpověď. Čekalo se, až počítač vyřkne, co on už věděl – že hlas na pozadí patří Rašídovi. Sledoval terénní vůz ženoucí se po křivolaké cestě a poslouchal, až dva džihádisté, jeden pravý a druhý chytře vymyšlený, ukončí hovor. Carter praštil telefonem v netypicky rozhněvaném gestu. „Omlouvám se, že jste se sem museli trmácet pro nic za nic,“ řekl. „Možná příště.“

„Nebude žádné příště, Adrianě.“

„Proč ne?“

„Protože to skončí tady a teď.“

Carter zaváhal. „Jestli dám Predatorovi rozkaz,“ upozornil, „zemřou čtyři lidé, i Júsuf.“

„Jsou to čtyři teroristé,“ řekl Gabriel. „A jeden z nich je Rašíd al-Husejní.“

„Jsi si tím jistý?“ zeptal se Carter naposledy.

„Vydej rozkaz, Adrianě.“

Carter zvedl sluchátko napojené na řídicí středisko Predatorů, Gabriel jej však zastavil.

„Děje se něco?“ zeptal se Carter.

„Nic,“ řekl Gabriel. „Jen chvíli počkej.“

Podíval se na hodinky. O třicet vteřin později pokynul hlavou. „Teď.“ Carter předal rozkaz a daihatsu zmizelo v oslepujícím bílém záblesku. Několik zbylých členů týmu Rašídistánu začalo tleskat, Carter však seděl s hlavou v dlaních a neřekl jediné slovo.

„Udělal jsem to už stokrát,“ prohlásil nakonec, „a pokaždé je mi z toho na zvracení.“

„Zasloužili si smrt. Když pro nic jiného, tak alespoň kvůli Nadíi.“

„Tak proč se vždycky cítím takhle?“

„Protože na konci to nikdy nebude ani čisté, ani bezchybné, ani odvážné, ani když vystřelíš z místnosti na opačné straně světa.“

„Proč jsi chtěl, abych počkal?“

„Podívej se na čas v Jemenu.“

Číslice se zastavily na hodnotě 10:03, přesně v okamžiku, kdy let United Airlines číslo 93 dopadl místo na svůj cíl – americký Kapitol – na pole u Shanksvillu v Pensylvánii. Carter už nic neřekl. Jen pravá ruka se mu roztřásla.

Pak už zbývalo dořešit pouze jediný problém. Ten se nakonec smrsknul na jednoduchou bankovní transakci: pět milionů dolarů na jméno. To dodal Faisal Qahtani, Shamronův starý dobrý zdroj ze saúdské rozvědky. Bylo příhodné, že těch pět milionů dolarů bylo uloženo právě v curyšské pobočce Transarabské banky.

Začali cíl sledovat a týdny se dohadovali o tom, co dělat. Shamron ze svého trůnu na břehu Tiberiadského jezera hřímal, že na místě je pouze biblická spravedlnost. Uzi Navot však dal najevo svůj stoupající vliv a jeho návrh zamítl. Gabriel při tažení za americké účty málem přišel o život a Navot nechtěl za žádných okolností znovu riskovat nějakou neuváženou akcí v samém srdci hlavního města Spojených států. Navíc prohlašoval, že pokud dají Američanům jméno zrádce, získá Král Saul v jejich účetnictví ještě vyšší hodnotu.

Navot vyčkal až do své příští oficiální návštěvy Washingtonu a pak to jméno zašeptal do ucha Adrianu Carterovi. Měl jenom jednu podmínku, s níž Carter ochotně souhlasil. Jak se vyjádřil, bylo to vůbec to nejmenší, co mohl udělat.

Sledování převzala CIA a začala se nabourávat do telefonních hovorů, účtenek za kreditní platby a pevných disků počítačů. Zanedlouho měli dostatek informací, aby mohli podniknout další krok. Poslali letadlo do Cornwallu. Pak u paty jedné dřevěné cedule do Battery Kemble Parku udělali křídou značku a čekali.

Značka měla tvar kříže, což Elise Coyla hned upoutalo, protože byla použita poprvé. Znamenala, že se s ním chce jeho protějšek setkat osobně. Bylo to riskantní – každý styk mezi zdrojem a kontaktním důstojníkem skrýval nebezpečí –, ale zároveň se tím nabízela vzácná příležitost.

Coyle smazal značku špičkou boty a s Lucy v patách vstoupil do parku. Psa stále držel na vodítku. Neodvážil se jej pustit na volno. Nedávno jej jedna zapšklá stará bába ze Spring Valley napadla, že po svém zvířeti nesbírá výkaly. Vyhrožovala mu pokutou, dokonce stížností na úřadech. To poslední, o co teď Coyle stál, byly oplétačky s policií – zrovna teď, když mu zbývalo jen pár týdnů do odchodu do výslužby. Slíbil jí, že se napraví, a hned začal spřádat plány, jak sprovodit ze světa toho jejího příšerného mopslíka.

Bylo pár minut po deváté a mýtina na konci pěšiny tonula ve tmě. Coyle se podíval směrem k odpočívadlu a zpozoroval, že tam na lavičce sedí osamělá silueta nějakého muže. Provedl Lucy po obvodu mýtiny a překontroloval, není-li sledován, potom se vydal přímo k muži. Až několik kroků od něj si uvědomil, že to není jeho obvyklý kontakt ze saúdské rozvědky. Měl šedé spánky a zelené oči, které jako by svítily ve tmě. Vrhl na psa takový pohled, že Coylovi přeběhl mráz po zádech.

„Omlouvám se,“ řekl Coyle, „s někým jsem si vás spletl.“

Obrátil se k odchodu. Muž za jeho zády promluvil.

„S kým jste si mě spletl?“

Coyle se otočil. Muž se zelenýma očima se stále ani nepohnul.

„Kdo jste?“ zeptal se Coyle.

„Jsem ten, koho jste prodal Saúdům za třicet stříbrných a s ním i Nadíu al-Bakrí. Kdyby záleželo na mně, poslal bych vás za to rovnou do pekla. Dnes ale máte štěstí, Ellisi.“

„Co ode mě chcete?“

„Chci se vám dívat do tváře, až vám budou nasazovat želízka.“

Coyle udělal rychlý krok stranou a začal se zoufale rozhlížet kolem sebe. Muž na lavičce se jen pousmál.

„Říkal jsem si, jestli svůj osud přijmete stejně důstojně, jako to udělala ona. Teď už je mi to jasné.“

Coyle odhodil vodítko s Lucy a dal se na útěk, po několika krocích jej však zadrželi agenti z FBI. Gabriel zůstal v parku, dokud Coyle nezmizel, a pak se vydal dolů po pěšině na MacArthur Boulevard. Na druhý den v poledne už byl zpátky v Cornwallu.

71

POLOOSTROV LIZARD, CORIMWALL

Že byl po návratu z Ameriky jako vyměněný, to na něm poznali všichni. Rány se zahojily, nápor na něj skončil a ať už si musel projít čímkoli, měl to konečně za sebou. Když jej jednoho mrholivého rána potkala Mildred Hobbsová před starým kamenným kostelem, prohlásila jej za kompletně zrestaurovaného a připraveného k zarámování. Čí to ale byla zásluha? „Náš tajemný přítel ze zátoky není z těch, co o sebe nechají pečovat,“ namítla Dottie Coxová. „Kdybych si měla tipnout, pak to bylo tak, že se sám pověsil na stojan a dal se dohromady vlastníma rukama. Proto se z toho nakonec tak dobře vyhrabal.“

V té době už byl podzim opět v půli a dny byly krátké, jen pár vybledle šedivých hodin mezi zdánlivě nekonečnými nocemi. Vídávali jej ráno, když přišel do vesnice nakoupit, a pak zase odpoledne, kdy se sám procházel po útesech. Nebyly žádné náznaky, že by se věnoval nějaké smysluplné práci. Občas jej zahlédli, jak sedí na verandě se skicářem na klíně, stojan v ateliéru však byl prázdný. Dottie se začala obávat, že propadá pocitu marnosti a nicnedělání, Mildred ale bylo hned jasné, že příčina tkví jinde. „Konečně je ve svém životě šťastný,“ řekla. „Teď už kolem sebe a té své roztomilé ženušky potřebuje jenom pár mrňousů.“

Kupodivu to byla právě jeho žena, která teď vypadala nespokojeně. Na ulici byla vždycky milá a zdvořilá, bylo však evidentní, že ji děsí vyhlídky na blížící se zimu. Zaměstnávala se přípravou složitých pokrmů, které prosycovaly zátoku vůní rozmarýnu, česneku a rajčat. Někdy, když měli zrovna otevřená okna a člověk v těch správných místech přibrzdil, bylo ze silnice slyšet, jak si svým smyslným hlasem zpívá něco italsky. Vždycky to byly jen neodbytně smutné melodie. Duncan Reynolds její stav diagnostikoval jako ponorkovou nemoc a doporučil, aby ji ženské s sebou někdy večer vzaly na dámskou jízdu ke Godolphinovi. Tak to zkusily. Odmítla, samozřejmě zdvořile.

Jestli si restaurátor tísnivou náladu své ženy uvědomoval, pak to na sobě vůbec nedával znát. Dottie Coxová si dělala starosti, jestli to není začínající manželská krize, a tak se rozhodla, že až se příště zase objeví sám u ní v krámě, promluví mu do duše. Uplynul celý týden, než se jí k tomu naskytla příležitost. Objevil se v pravidelný čas o půl jedenácté, vzal si u dveří košík a s radostí vojína fasujícího proviant jej začal plnit. Dottie jej nervózně pozorovala zpoza pokladny a v hlavě si naposled přeříkávala svou řeč, když však restaurátor začal rovnat nákup na pult, nezmohla se na víc než své obligátní „vás zdravím“.

V jejím hlase se ale muselo objevit něco, co restaurátora přimělo vrhnout po ní podezřívavý pohled. Pak se podíval na hromádku tiskovin ležících na dlažbě, zamračil se a předal jí zmačkanou dvacetilibrovou bankovku. „Moment,“ řekl náhle a sehnul se pro výtisk Timesů. „Tohle taky.“ Dottie vsunula noviny do tašky a sledovala, až se za restaurátorem zavřou dveře. Pak se naklonila přes pult a podívala se na titulní stranu novin. Zpráva dne se věnovala brzkému pádu režimu v Sýrii, hned pod ní byl ale krátký článek o jednom Tizianově obrazu, který byl nedávno anonymně darován Národní galerii v Londýně. Nikdo v Gunwalloe ani v nejmenším netušil, že by obě zprávy mohly souviset.

Národní galerie o daru vydala neurčité oficiální prohlášení, na chodbách britské výzvědné služby však začala kolovat neoficiální verze události, která měla zhruba následující dějovou linii. Legendární izraelský agent Gabriel Allon s největší pravděpodobností s vědomím a souhlasem MI5 chytře zmanipuloval jeden prodej ve vážené aukční síni Christie’s, aby nalil několik milionů liber do teroristické sítě Rašída al-Husejního. Díky aukci se nově objevený obraz od Tiziana na krátkou chvíli objevil ve sbírkách bohaté saúdské dědičky Nadíi al-Bakrí. Ovšem po její smrti se nenápadně vrátil ke svému právoplatnému majiteli, pověstnému londýnskému obchodníkovi s uměním Julianu Isherwoodovi. Ten původně z pochopitelných důvodů zvažoval, že si obraz ponechá, avšak poté, co pro něj zmíněný Allon našel ušlechtilejší využití, se jej nakonec vzdal. Zkontaktoval starého známého z Národní galerie – experta na umění starých mistrů, který na začátku celé eskapády nevědomky sehrál vedlejší roli –, a dal tak zelenou nejvýznamnějšímu soukromému daru veřejné instituci v Británii za mnoho posledních let.

„Jen tak mimochodem, kámo, pořád jsem od CIA nedostal ani pětník.“

„To ani já, Juliane.“

„Takže oni ti za ty pochůzky, co za ně vybavuješ, taky neplatí?“

„Vypadá to, že moje služby berou jako příspěvek pro veřejné blaho.“

„To jsou celí oni.“

Kráčeli po pobřežní silnici. Isherwood měl na sobě vycházkové vlněné sako a gumové holínky. Jeho kroky však byly hodně vratké a Gabriel muset zahánět nutkání podat mu ruku.

„Jak daleko mě chceš ještě vláčet?“

„Jdeme sotva pět minut, Juliane.“

„Tím jsme už značně překročili moje denní maximum – dvakrát z galerie do Green’s a zpět.“

„Jak se má Oliver?“

„Jako vždycky.“

„Chová se slušně?“

„To zas ne,“ řekl Isherwood. „Ale o svém podílu na té tvé rošťárně neřekl ani slovo.“

„Na naší rošťárně, Juliane. Tys v ní figuroval také.“

„Jenže já jsem v tom byl namočen už od samého začátku,“ odpověděl Isherwood. „Pro Olivera je to všechno nové a vzrušující. Bůh ví, že má svoje mouchy, ale pod těmi vrstvami tuku a za vším tím chvástáním tepe srdce pravého vlastence. S Oliverem si nedělej starosti. U něj je to tajemství v bezpečí.“

„Jestli nebude, připomene mu to MI5.“

„Myslím, že jsem jim už za to docela slušně zaplatil.“ Isherwoodův krok ochaboval. „Nedělám si iluze, že je nahoře nějaký slušný podnik. Dal bych si něco na kuráž.“

„Na to bude čas později. Potřebuješ trénink, Juliane.“

„Na co, proboha?“

„Budeš se cítit líp.“

„Ale já se cítím skvěle.“

„A proto chceš, abych po tobě převzal galerii?“

Isherwood se zastavil a dal si ruce v bok. „Nemyslím hned od příštího týdne,“ řekl, když nabral dech. „Ani od příštího měsíce nebo od příštího roku. Prostě někdy.“

„Prodej ji, Juliane. Běž na odpočinek. Užívej života.“

„A komu ji mám prodat? Oliverovi? Roddymu? Nějakému všivému ruskému oligarchovi, který chce fušovat do kultury?“ Isherwood zakroutil hlavou. „Vložil jsem do ní až příliš, abych ji přenechal někomu, v koho nemám stoprocentní důvěru. Byl bych rád, aby zůstala v rodině. A protože žádnou nemám, zbýváš jedině ty.“

Gabriel nic neříkal. Isherwood se dal váhavě do kroku.

„Nikdy nezapomenu na den, kdy tě Shamron do mé galerie přivedl poprvé. Mlčel jsi jako pařez, skoro jsem si myslel, že neumíš mluvit. Měl jsi spánky šedé stejně jako já. Shamron tehdy řekl, že…“

„Že jsou znamením chlapce, který vykonal čin muže.“

Isherwood se smutně usmál. „Když jsem tě pak viděl se štětcem v ruce, měl jsem na Shamrona vztek za to, co udělal. Měl tě nechat ukončit studia na akademii. Patřil bys k těm nejskvělejším umělcům své generace. V téhle chvíli se celý New York snaží rozlousknout, kdo je autorem portrétu Nadíi al-Bakrí. Škoda, že se nemůžou dozvědět pravdu.“

Isherwood se znova odmlčel a zahleděl se do vln, které se tříštily o černá skaliska na severním konci zátoky. „Pojď ke mně pracovat,“ řekl. „Naučím tě všem obchodnickým trikům, třeba jak v několika jednoduchých krocích přijít o poslední košili. A až přijde čas, abych svou poslední energii věnoval velebení záhonů, nechám ti tolik prostředků, že si povedeš dobře i beze mě. To je všechno, co bych si přál, kámo. Podstatnější ovšem je, že by si to přála tvoje žena.“

„To je velkorysé, Juliane, ale nemůžu to přijmout.“

„A proč ne?“

„Protože jednoho dne by si přišel nějaký starý zapomenutý nepřítel prohlédnout Bordoneho nebo Luiniho a já bych skončil s několika dírami v hlavě. A Chiara by na tom byla stejně.“

„Tvoje žena bude zklamaná.“

„Lepší zklamaná než mrtvá.“

„Bůh ví, že nejsem žádný expert na dlouhodobé vztahy,“ řekl Isherwood, „ale mám takový pocit, že by jí prospěla změna prostředí.“

„To máš pravdu,“ řekl Gabriel s úsměvem. „Sama mi to už dala důrazně najevo.“

„Tak přijeďte do Londýna, aspoň na zimu. Chiara si tam najde rozptýlení a já aspoň ušetřím za kurýrní služby. Mám tam jednu úžasnou deskovou malbu od Piera di Cosima, která nutně potřebuje tvou péči. Myslím, že by se ti to mohlo vyplatit.“

„Už se mi něco rýsuje v Římě.“

„Vážně?“ zeptal se Isherwood. „Veřejná nebo soukromá zakázka?“

„Čistě soukromá,“ odpověděl Gabriel. „Majitel žije v jednom sídle na konci Via della Conciliazione. Nabídl mi možnost zrestaurovat jeden můj oblíbený obraz.“

„A který?“

Gabriel odpověděl.

„Tak s tím sotva můžu soutěžit,“ řekl Isherwood. „Co ti za to slíbil?“

„Skoro nic,“ odpověděl Gabriel, „ale stojí to za to. Kdyby pro nic jiného, tak kvůli Chiaře určitě.“

„Když už tam budeš, drž se prosím stranou od problémů. Když jsi tam byl naposled…“

Isherwood se zarazil. Z Gabrielova výrazu bylo zřejmé, že se už nechce zabývat minulostí.

Vítr v oblačném závoji protrhl škvíru a slunce se vznášelo těsně nad hladinou jako bílý disk. Zůstali na útesech ještě chvíli, dokud slunce nezapadlo, a pak se vydali zpátky k domovu.

Když vešli do chaty, zaslechli Chiařin zpěv. Byla to jedna z těch bláznivých italských odrhovaěek, které si prozpěvovala pokaždé, když byla šťastná.

POZNÁMKA AUTORA

Portrét špionky je fiktivní románový příběh. Jména, postavy, místa a události v něm popisované jsou výtvorem autorovy fantazie nebo byly použity jako smyšlená kulisa románového děje. Jakákoli podobnost s živými či zemřelými osobami, firmami, institucemi nebo zeměpisnými místy je čistě náhodná.

Obraz Madony s dítětem a Marií Magdalénou, o němž se v románu několikrát hovoří, je rovněž smyšlený. Kdyby ovšem existoval, nápadně by připomínal podobný obraz od Tiziana Vecellia, který visí v petrohradské Ermitáži. Položka 12, Okrová a rudá na rudé, olej na plátně od Marka Rothka, je rovněž fiktivní, i když podobný obraz, Bílý střed (Žlutá, růžová a levandulová na růžové), byl v New Yorku v květnu 2007 vydražen za 72 840 000 dolarů, což je rekord za autora soudobého umění. Podle vydaných zpráv byl kupcem katarský panovník.

Obchodníci s uměním, dražitelé a poradci, kteří v tomto i předchozích románech této série vystupují, jsou zcela smyšlenými postavami autora a v žádném případě nebyly zamýšleny jako fiktivní protějšky skutečných osob. Je sice pravda, že na adrese 7-8 Mason’s Yard v Londýně sídlí půvabná galerie, ovšem její majitel, svérázný Patrick Matthiesen, nemá s Julianem Isherwoodem společného nic než vřelost a důvtip. Techniky restaurace a rentoiláže obrazů, jež jsou v románu popsány, odpovídají skutečnosti a taktéž i rychlost, s níž dokáže zkušený restaurátor v případě nutnosti zrenovovat věkem sešlý obraz. Poníženě se omlouvám vedení londýnské aukční síně Christie’s za to, že na její půdě proběhla aukce starých mistrů kvůli financování teroristické sítě, bezpečnost operace bohužel vyžadovala, aby proběhla v naprostém utajení.

Ti, kdo se blíže zajímají o globální válku proti terorismu, určitě poznali, že při vytváření postavy Rašída al-Husejního jsem si hodně vypůjčil z životopisu ve Spojených státech narozeného kazatele a agitátora al-Káidy Anwara al-Awlakího – včetně jeho jemenského pozadí, jeho znepokojující vazby na dva únosce z Jedenáctého září a jeho přerod z umírněného muslima v militantního radikála. Předlohou fiktivní postavy Málika al-Zubaira se stali rovněž skuteční mistři hrůzy – jmenovitě Jahjá Ajjáš, expert na výrobu výbušnin z Hamásu, známý též jako Inženýr, a Abú Musab Zarqáwí, jordánský terorista, který se stal hlavou al-Káidy v Iráku. Ajjáš byl zabit v lednu roku 1997 miniaturní bombou ukrytou v mobilním telefonu. Zarqáwí, který nese odpovědnost za smrt stovek nevinných Iráčanů, byl zabit při americkém leteckém útoku na tajný úkryt severně od Bagdádu v červnu 2006.

Hraniční přechod mezi Spojenými arabskými emiráty a Saúdskou Arábií, o němž je v románu řeč, neexistuje. Skutečný přechod leží mnohem severněji a v posledních měsících je sužován dlouhými kolonami vozidel kvůli změnám v saúdských celních zákonech. Působivý vzestup a pád Dubaje byl zobrazen realisticky a stejně tak i trestuhodné zacházení s početnou zahraniční pracovní silou. Dubaj bohužel není jediným emirátem v Perském zálivu, kde jsou zahraniční dělníci běžně zneužíváni a prakticky stavěni na roveň sluhů. V dubnu 2011 hrozilo v sousedním Abú Dhabí bojkotem víc než sto prominentních umělců, kteří byli značně pobouřeni pracovními podmínkami na výstavbě tamní pobočky Guggenheimova muzea. „Ti, kdo pracují s cihlami a maltou,“ řekl v prohlášení libanonský mediální umělec Walíd Raad, „si zaslouží stejnou úctu jako ti, kdo pracují se štětcem nebo kamerou.“

Finanční zpravodajská služba neboli finint funguje jako účinný prostředek v boji proti terorismu již mnoho let. Protiteroristický útvar amerického ministerstva financí a finanční zpravodajská služba sbírají a analyzují data z bankovních transakcí, podobně jako operační útvar pro sledování financování terorismu při FBI. Také CIA a mnoho soukromých společností napojených na ohromný americký bezpečnostní komplex rutinně sleduje peněžní toky v žilách hnutí celosvětového džihádu.

I deset let po útocích z Jedenáctého září však bohužel platí, že většina těchto peněz pochází od občanů Saúdské Arábie a v menší míře také ze sunnitských emirátů v Zálivu. V tajné diplomatické depeši zveřejněné v prosinci 2010 ministryně zahraničních věcí Hillary Clintonová napsala: „Přesvědčit saúdské představitele, aby řešili problém financování terorismu ze saúdských zdrojů, je strategickou prioritou.“ Na závěr tohoto interního sdělení Clintonová prohlašuje, že „saúdskoarabští dárci tvoří nejvýznamnější zdroj financování sunnitských teroristických skupin po celém světě“.

Chtělo by se věřit, že Saúdská Arábie, která zplodila Usámu bin Ládina a patnáct z devatenácti únosců z Jedenáctého září, vynaloží větší snahu a zarazí financování teroristů na své vlastní půdě. Z jiných diplomatických depeší však vyplývá, že saúdský dvůr není schopen či ochoten toky peněz pro al-Káidu a jí podobné spolky zastavit. Militantní skupiny na saúdskoarabské půdě beztrestně provozují krycí dobročinné organizace nebo zcela otevřeně požadují peněžité dary od věřících během jejich každoroční pouti hadždž do Mekky. Princ Muhammad bin Najíf, náměstek ministra vnitra s pověřením pro boj proti terorismu, řekl jednomu z představitelů americké vlády, že „se snaží ze všech sil“, aby zabránili přílivu prostředků pro extremisty a vrahy, nicméně dodal, že „pokud peníze samy chtějí k teroristům“, nemohou s tím jejich úřady prakticky nic dělat.

Nabízí se otázka, zda si královský dvůr al-Saúdú, který za svou moc vděčí paktu uzavřenému před dvěma stoletími s Muhammadem Abdulem Wahhábem, opravdu přeje zpřetrhat pouta k sunnitskému extremistickému hnutí, jemuž pomohl na svět a který dlouhá léta živil. Důležité vodítko může poskytnout jedno napjaté jednání z roku 2007. Podle vládních depeší, které pronikly na veřejnost, žádala Frances F. Townsendová, poradkyně George Bushe pro boj proti terorismu, své saúdské protějšky, aby vysvětlili, jak je možné, že se jejich velvyslanec na Filipínách kontaktuje s osobami podezřelými z financování terorismu. Saúdský ministr zahraničních věcí princ Saúd al-Faisal obavy Townsendové smetl ze stolu a sdělil, že velvyslanec se provinil „nikoli úmyslnou podporou terorismu, ale pouze nepřesným úsudkem“.

Načež kritizoval jistou americkou banku za „nevhodné a agresivní otázky“, které vznesla na adresu podezřelých účtů, jež spravovalo saúdské velvyslanectví ve Washingtonu.

Hrozba globálního terorismu se od osudného rána 11. září 2001 změnila, jedna věc však zůstává neměnná: al-Káida a její pobočky i nástupci dál aktivně připravují plány na masové vraždění, které může kdykoli zasáhnout kdekoli na území západní Evropy a Spojených států amerických. Eliza Manningham Bullerová, bývalá šéfka MI5, v roce 2006 předpověděla, že boj proti islámskému terorismu „nás bude provázet po celou jednu generaci“, zatímco jiní představitelé národní bezpečnosti varovali před „nekonečnou válkou“, která bude západní státy nutit k nesmírně nákladným protiteroristickým opatřením po celá následující desetiletí. Je pravděpodobné, že o délce trvání globální války s terorismem nakonec rozhodnou události, které v době vzniku tohoto románu zmítají arabským světem. Hodně bude záviset na tom, která strana z nich vyjde vítězně. Převáží-li pokrokové a umírněné síly, dá se předpokládat, že hrozba terorismu bude upadat. Pokud se však v zemích, jako je Egypt, Jordánsko nebo Sýrie dostanou k moci radikální muslimští duchovní, může se stát, že na pohnutá první léta jednadvacátého století budeme s nostalgií pohlížet jako na zlatý věk vztahů mezi Západem a islámem.

PODĚKOVÁNÍ

Tento román by stejně jako předchozí knihy ze série o Gabrielu Allonovi nemohl vzniknout bez přispění Davida Bulla, který bezesporu patří k nejpreciznějším uměleckým restaurátorům na světě. Každý rok mi David věnuje spoustu hodin svého drahocenného času, během nichž mě zasvěcuje do technických otázek restaurátorského umění a pročítá můj rukopis, aby posvětil jeho formální správnost. Jeho znalosti dějin umění převyšuje snad jen neuvěřitelně vřelá a družná atmosféra, kterou v jeho společnosti pravidelně zažívá celá naše rodina.

Jsem rovněž zavázán skvělým poradcům v oboru umění Gabrielovi Catoneovi a Andrewovi Ruthovi za to, že mne s sebou v listopadu 2010 vzali na aukci poválečného a soudobého umění do newyorské pobočky aukční síně Christie’s a seznámili mne s obchodními taktikami, které se praktikují při nákupech děl v hodnotě desítek milionů dolarů. Abych se přiznal, v mnoha ohledech mi svět aukcí, v nichž se válčí o astronomické částky, přišel stejně intrikánský jako ten, v němž se pohybují agenti a teroristé, a tento zážitek měl na dějovou linii románu dosti významný dopad. Gabriel Catone a Andrew Ruth mají s fiktivním Nicholasem Lovegrovem přirozeně jen minimum společného, snad jen ohromnou erudici a mimořádné zkušenosti v obchodu s uměním.

Hovořil jsem s několika izraelskými a americkými zpravodajskými důstojníky, kteří by z pochopitelných důvodů ocenili, kdybych jim poděkoval anonymně. Roger Cressey, jenž v letech 1999 až 2001 předsedal výboru pro nadnárodní hrozby v Národní bezpečnostní radě USA, mi byl zdrojem neocenitelných informací ohledně americké protiteroristické politiky a k tomu je i mým skvělým přítelem. Jen pro upřesnění: s firmou Rogers & Cressey, jež má sídlit na londýnské Cannon Street, nemá nejmenší spojitost.

Můj vzácný přítel anesteziolog Andrew Pate mne seznámil se závažnou poruchou AVM neboli arteriovenózní malformací. Zvláštní poděkování patří M, který mi poodhalil jisté skutečnosti stran utajeného sběru dat. Nepředstírám, že vím o všech technických vymoženostech, které mají americké, izraelské či britské rozvědky k dispozici, snažil jsem se je nicméně popsat způsobem, který poslouží zápletce a zároveň nebude čtenáře nudit. Jsem si jist, že skutečné možnosti americké vlády daleko přesahují vše, co jsem na stránkách Portrétu špionky naznačil.

Během přípravy rukopisu jsem prostudoval stovky knih, novinových a časopiseckých článků i webových stránek; bylo jich příliš mnoho, abych je zde mohl jednotlivě jmenovat. Bylo by ovšem chybou, kdybych z nedbalosti nezmínil mimořádnou erudici a reportáže Steva Colla, Roberta Lanceyho, Jamese Bamforda, Sona Suskinda, Jane Mayerové, Jima Kranea, Dora Golda, Roberta F. Wortha, Scotta Shanea, Souad Mekhennetové a Stephena F. Hayese.

80. letech jsem žil v arabském světě, a proto jsem si již od samého počátku práce na této knize dobře uvědomoval onen dusivý útlak, jemuž je v této oblasti vystaveno až příliš mnoho žen. Neocenitelným zdrojem mi v této otázce bylo stěžejní dílo Jan Goodwinové Price of Honor (Cena za čest) a také Inside the Kingdom (Za zdmi království) Carmen bin Ládinové. Spisovatelka, aktivistka a komentátorka Iršad Mandžíová mne inspirovala svým duchem a vizí. Sugestivní svědectví lékařky Qanty A. Ahmadové, která vylíčila svůj pracovní pobyt v Saúdské Arábii, mi pomohl lépe pochopit překážky a nesnáze, s nimiž se musí zaměstnané ženy v jedné z nejkonzervativnějších zemí světa potýkat. Příznačný název její knihy ln the land of Invisible Women (V zemi neviditelných žen) si našel cestu do smýšlení a jednání mé hrdinky Nadíi al-Bakrí. Pokud by takové ženy měly možnost účastnit se veřejného života Blízkého východu, nepochybuji, že by na světě bylo mnohem lépe.

Louis Toscano, můj drahý přítel a redaktor mých textů přispěl množstvím úprav rukopisu a stejně tak i korektorka Kathy Crosbyová. Bob Barnett, Deneen Ffowellová, Linda Rappaportová a Michael Gendler mi v hektickém roce posloužili mnoha neocenitelnými radami; za totéž jsem vděčný i Jimu Bellovi, Brucovi Cohenovi, Henrymu Winklerovi, Ronu Meyerovi a Jeffu Zuckerovi. Mí studijní kolegové David Gregory, Jeffrey Goldberg, Steven Weisman, Martin Indyk, Franklin Foer, David Brooks a Erica Brownová mne neustále upomínali, abych se soustředil na to, co je opravdu důležité, i když se mé myšlenky často vracely k nedokončenému rukopisu, jenž mi ležel na stole. Skvělý Burt Bacharach mě inspiroval svým géniem a neutuchající chutí do práce. Jim Zorn mi zase poskytl své přátelství a důvěru ve chvíli, kdy jsem to nejvíc potřeboval.

Zvláštní poděkování zaslouží skvělý tým v nakladatelství HarperCollins, především Jonathan Burnham, Jennifer Barthová, Brian Murray, Cindy Acharová, Ana Maria Allessiová, Tina Andreadisová, Leah Carlson-Stanisicová, Leslie Cohen, Karen Dziekonská, Archie Ferguson, Mark Ferguson, Olga Gardner Galvinová, Brian Grogan, Doug Jones, David Koral, Angie Leeová, Michael Morrison, Nicole Reardonová, Charlie Redmayne, Jason Sack, Kathy Schneiderová, Brenda Segelová, Virginia Stanley ová, Leah Wasielewská a Josh Marwell, který výrazně ovlivnil celou zápletku Portrétu špionky jednou jedinou otázkou.

Musím též vyjádřit svou nejhlubší vděčnost a lásku mým dětem Nicolasovi a Lily. Nejenže mi vydatně pomáhaly s rešeršemi a konečnou úpravou rukopisu, ale nezištně mi projevovaly svou lásku a podporu ve chvílích, kdy jsem se ze všech sil snažil dodržet termín. A nakonec musím poděkovat své ženě, úžasné reportérce NBC News Jamie Gangelové. Vedle toho, že se mi stará o účetnictví, pečuje o domácnost a vychovává naše dva pozoruhodné potomky, našla si pokaždé čas, aby zkušeně revidovala všechny mé textové náčrty. Nebýt její trpělivosti, smyslu pro detail a shovívavosti, nebyl bych schopen Portrét špionky dokončit. Můj dluh, jakož i láska k ní, jsou vskutku nezměrné.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai