Posel

Daniel Silva

(2006)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Šestá kniha série Gabriel Allon.Tajný agent Mossadu Gabriel Allon se snaží nabrat síly po své poslední náročné misi, když za ním do Jeruzaléma přijíždí postava z jeho dávné minulosti. Monsignor Luigi Donati je osobním tajemníkem jeho svatosti papeže Pavla VII. Proslul pronikavou inteligencí a pragmatickým jednáním, ale nyní přijíždí za Allonem s prosbou o pomoc. V bazilice svatého Petra byla nalezena mrtvola mladého příslušníka Švýcarské gardy, a ačkoli oficiální vyšetřování potvrdilo sebevraždu, Donati instinktivně cítí, že to byla vražda - a že se jeho nadřízený ocitl v bezprostředním ohrožení života.Allon mu přislíbí pomoc, zprvu s nechutí, ale jakmile se pustí do pátrání, zjišťuje, že Donatiho podezření jsou více než opodstatněná. Nitky spiknutí vedou ze srdce Vatikánu až do zapomenutého údolí ve švýcarských Alpách, kde za ně tahá extrémně nebezpečný protivník s jediným cílem: zorganizovat nejokázalejší vraždu v dějinách...

Daniel SILVA

Posel

Z anglického originálu THE MESSENGER,

vydaného nakladatelstvím G. P. Putnam’s Sons,

New York 2006,

přeložil Dalibor Míček

Vydalo nakladatelství DOMINO,

Ostrava 2006

Vydání první

Copyright © 2006 by Daniel Silva

Translation © 2006 by Dalibor Míček

ISBN 8073033313

Phyllis a Bernardu Jacobovým

za mnohaletou lásku, podporu a vedení.

A jako vždy mé ženě Jamii a mým dětem Lily a Nicholasovi.

PODĚKOVÁNÍ

Stejně jako předchozí knihy série o Gabrielu Allonovi ani tato by nemohla být napsána bez pomoci Davida Bulla, který právem patří mezi nejlepší umělecké restaurátory na světě. Při psaní mě vedly rady několika vysokých amerických a izraelských zpravodajských důstojníků, jimž z pochopitelných důvodů nemohu poděkovat jmenovitě. Mnohé dveře mi otevřel Jean Becker, kterého zástupy jeho obdivovatelů nikoliv bezdůvodně nazývají „středem vesmíru“. Korektorka Jane Hermanová mě v mnoha případech ušetřila trapných rozpaků. Za mnohá vylepšení rukopisu vděčím Louisi Toscanovi, stejně jako věrné přítelkyni a literární agentce Esther Newbergové ze společnosti International Creative Management v New Yorku. Prostudoval jsem stovky knih, článků a internetových stránek, které zde s ohledem na množství nemohu všechny citovat; bylo by nicméně nedbalé nezmínit mimořádné vědecké práce Doře Golda, Laurenta Murawiece, Geralda Posnera a Dereka Fella, jehož analýza posledních dnů života Vincenta van Gogha v Auvers inspirovala obraz Marguerite Gachetová u toaletního stolku. Není už snad třeba zdůrazňovat, že nic z tohoto by nebylo možno realizovat bez podpory a nadšení fantastického profesionálního týmu z nakladatelství Putnam: Ivan Held, Marilyn Ducksworthová a zejména můj redaktor Neil Nyren.

Dostalo se nám požehnání v podobě mnoha přátel, kteří nám v kritických okamžicích mé spisovatelské dráhy poskytli tolik potřebný nadhled a řádnou porci humoru. Mezi ně patří zejména Betsy a Andrew Lackovi, Elsa Walshová a Bob Woodward, Michael a Leslie Sabourinovi a Andrew a Marguerita Pateovi. Moje manželka Jamie Gangel posloužila jako spolehlivá ozvučná deska mých nápadů a obratně redigovala prvotní verze rukopisu, včetně těch, které se mi nelíbily. Vycítila jádro příběhu v době, kdy mně ještě unikalo. Bez její péče, podpory a oddanosti by se Posel nikdy nevzepjal k letu.

Obyvatelé Saudské Arábie jsou činní ve všech článcích řetězce terorismu, od plánování k financování, od velitelů k pěšákům, od ideologů k vůdcům davu.

Laurent Muraiviec, analytik společnosti RAND Corporation

Dokud se nevypořádáme s ideologickými kořeny nenávisti, která vedla k událostem 11. září, válku proti terorismu nevyhrajeme. Bude jen otázkou času, kdy se objeví nový Usáma bin Ládin.

Dore Gold, Království nenávisti

Podrobíme si Vatikán. Ovládneme Řím a zavedeme v něm islám.

Šejk Muhammad bin abd al-Rahmán al-Arifi,

imám mešity ve Vojenské akademii krále Fahda

I/

BRÁNA SMRTI

1

LONDÝN

Jedné deštivé středy začátkem října v dusné atmosféře posluchárny londýnské University College pomalu spělo k zádumčivému konci první výroční Fórum pro mír a bezpečnost v Palestině, Iráku a dalších zemích. Začalo předchozí den s velkou slávou a očekáváním, ale v průběhu druhého jednacího dne nabralo směr a kvalitu průměrného představení kočovných herců. Dokonce i demonstrantům, kteří sem přišli s nadějí, že se alespoň na chvíli stanou pomíjivým středem pozornosti, došla zanedlouho se známým, otřepaným scénářem trpělivost. Figurínu amerického prezidenta spálili hned první ráno, izraelského předsedu vlády potkal stejně očistný proces ráno druhé. Později odpoledne se Russellovo náměstí na chvíli proměnilo pod přívalem vod v malé jezírko v důsledku jakési pošetilé snahy podpořit práva žen v Saudské Arábii. Za soumraku, když soudcovské kladívko ukončilo poslední panelovou diskuzi, se zvedl tucet stoických účastníků, kteří vydrželi až do konce, a otupěle se šourali k východu. Nezájem provázející návrh na setkání příští rok na podzim nemohli organizátoři celého projektu nepostřehnout.

K pódiu přistoupil jeden z pomocných techniků a odstranil plakát, jenž hlásal: GAZA OSVOBOZENA – CO DÁL? Jako první se svým projevem vystoupil Said z Londýnské vysoké školy ekonomické, který obhajoval sebevražedné atentátníky a zastával se al-Kajdy. Po něm dostal slovo strohý a upjatý rektor univerzity v Cambridge, jenž se o Palestině a židovském obyvatelstvu vyjadřoval, jako by nebyli nic jiného než zdroj problémů dokonale upravených pracovníků ministerstva zahraničních věcí. Během následující diskuze stál stárnoucí rektor jako pověstný „separační plot“ (Narážka na kontroverzní plot, který Izrael vybudoval na hranicích s palestinskými územími. (Pozn. překl.) ) mezi rozpáleným Saidem a ubohou Ráchel z izraelského velvyslanectví, která vyvolávala nespokojené hučení a pískot, kdykoliv otevřela ústa. Rektor se snažil hrát roli mírotvorce; v dané chvíli totiž Ráchel na cestě ke dveřím provázela Saidova výsměšná slova, která jejímu kolonizátorskému působení prorokovala brzký konec.

Jako poslední se ujal slova Dr. Ali Massoudi, profesor globálního řízení a sociální teorie na brémské univerzitě. Nepředvedl nic překvapivého, jak možná podotkli jeho žárliví kolegové – v uzavřeném světě středovýchodních studií měl Massoudi pověst člověka, jenž se jen nerad dobrovolně vzdává řečnického postu. Původem Palestinec, podle cestovního pasu Jordánec a vzděláním a výchovou Evropan působil profesor velmi umírněným dojmem. Zářivá budoucnost Arábie. Dokonalý obraz vývoje správným směrem. Vědělo se, že Massoudi nedůvěřuje náboženstvím obecně, a militantně založenému islámu už vůbec ne. V novinových úvodnících, přednáškových sálech i televizních debatách se dalo spolehlivě očekávat, že bude spílat nefunkčnosti arabského světa, jeho neschopnosti řádně vzdělávat svůj lid, sklonu vinit za všechny potíže Američany, potažmo sionisty. Jeho poslední kniha zapůsobila jako jasné volání po reformě islámu. Členové hnutí Džihád jej odsoudili jako kacíře, příslušníci umírněného středu tvrdili, že má odvahu jako Martin Luther. To odpoledne k Saidovu velkému zklamání tvrdil, že míč je nyní přímo veprostřed palestinské hrací plochy. Dokud neřeknou sbohem kultuře teroru, řekl Massoudi, nemůže od Izraelců nikdo čekat, že se vzdají jediného centimetru Západního břehu. A ne že by měli. Svatokrádež, křičel Said. Bezvěrec.

Profesor Massoudi byl vysoký něco přes sto osmdesát centimetrů a vypadal příliš dobře na to, aby pro něj bylo jednoduché pracovat v obklopení mladých, velmi vnímavých žen. Měl tmavé vlnité vlasy, výrazné lícní kosti a uprostřed hranaté brady nápadný dolík. Z hlubokých hnědých očí vyzařoval uklidňující důvtip a inteligence. V kašmírovém saku sportovního střihu a krémovém svetru se shrnovacím límcem vypadal jako prototyp pravého evropského intelektuála. Působil dojmem, na kterém usilovně pracoval. Dobře si vědom každého pohybu sbalil své tužky a papíry do koženého kufříku a rozvážně kráčel na konec pódia. V nenápadném přítmí tam na něj čekala krátkovlasá žena se zelenými brýlemi: Diana Hathawayová, docentka z katedry blízkovýchodních studií. Podala Massoudimu kabát a obdařila jej pohledem plným souhlasného obdivu.

„Byl jsi báječný, Ali – no ale to ty vlastně vždycky.“

„Někdy člověku pomůže neschopnost jeho nepřátel.“

„Myslíš Saida?“

Výraz znechucení v profesorově tváři jí dal za pravdu.

„Said překročil hranici mezi vědou a aktivismem už hodně dávno,“ prohlásila Diana. „A ať se snaží jakkoliv, nevypadá to, že by se mu dařilo najít cestu zpátky.“

„Někteří z mých kritiků mě obviňují z téhož hříchu.“

„Ano, jenže tobě se alespoň daří zachovávat úroveň.“ Diana mu pomohla do kabátu a s širokých ramen smetla imaginární smítko prachu. „Máš s kým jít na tu recepci?“

„Doufal jsem, že se jí vyhnu.“

„To nemůžeš. Tvůj souhlas s účastí stojí v podmínkách směšně vysokého honoráře, který jsi ze mě vymámil.“

„V kolik?“

„Přesně v sedm, v děkanově domě.“

Odrecitovala adresu ve čtvrti Bloomsbury a zeptala se, zda by s ní nechtěl povečeřet. Před rokem, během sympozia v Berlíně, spolu měli bleskový poměr. Massoudi považoval záležitost za profesionálně zvládnutou a v chabém, chladném objetí Diany Hathawayové rozhodně nehodlal trávit žádnou další noc.

„Tvůj manžel půjde s námi?“

„Simon se o sebe umí postarat sám.“

„Rád bych s tebou povečeřel, Diano, ale bohužel už mám jiné plány.“

„Vážně?“

„Mám domluvenou schůzku se svým vydavatelem. Chceme probrat mou novou knihu.“

Aliho nepřekvapilo, s jakou lehkostí mu ta lež sklouzla ze rtů. Byl neobyčejně nadaný lhář. Lhaní v něm nevyvolávalo ani pocity viny, ani obavu. Lhal svým kolegům, svým ženám, rodině i většině svých přátel. Bavilo ho to. Dobře spředená lež pro něj měla stejnou hodnotu jako dobře napsaný sonet.

„Mohl bys se mnou při banketu alespoň trochu flirtovat?“

„Bude mi ctí.“

Téměř neznatelně se usmál a zamířil uličkou k východu. V hale otálelo několik posluchačů a stranou od nich – jako bouřlivý ostrov v jinak poklidném moři – stála dívka ve vybledlých džínsech, kožené bundě a se šátkem s kostkovaným palestinským vzorem kolem krku. Černé vlasy jí zářily jasně jako havraní křídla. I oči měla černé, ale ty plály jiným ohněm. Než začala Massoudiho v průběhu diskuze obviňovat z nedostatečného rozhořčení nad hříšným jednáním židovského národa, představila se jako Hamida. Hamida… To slovo znamená v arabštině jemná, trpělivá. Soudě podle výrazu tváře však dívka nebyla ani jedno. Trpělivosti se dá naučit, pomyslel si Massoudi, a co se jemnosti týká – tato část charakteru ho nezajímala.

Sklopil zrak a proklouzl kolem ní. Venku pod arkádou se na chvíli zastavil, zvedl si límec kabátu a pověsil aktovku přes rameno. Náměstím Montague líně projížděla ve večerní špičce masa deštěm zmáčených aut. Massoudi se ohlédl do haly a pozoroval, jak za ním Hamida vyrazila. Rozhodl se ji vyzkoušet. Bude tou jemnou Hamidou, kterou má ve jméně, nebo tou druhou, svou? Tou, v jejíž bledé tváři letmo zahlédl chladný, nepřístupný pohled? Zastrčil ruce do kapes kabátu, sešel ze schodů od vchodu do budovy na chodník a zamířil doleva k Russellovu náměstí. Někde za ním se ozval hlas: „Profesore Massoudi? Pane profesore! Počkejte, prosím. Pane profesore!“

Zastavil se a pomalu se otočil. Nestála ani půl metru daleko a upírala na něj ohnivý pohled pronikavých černých očí. Massoudi je zkoumal stejně pozorně jako klenotník vzácný kámen – hodnotil průzračnost a hledal vady.

„Ráda bych si s vámi promluvila.“

„Tu možnost už jste, mám dojem, měla,“ odpověděl Massoudi příznačně arogantním tónem. „Obávám se, že k tomu, co jsme si řekli v průběhu diskuze, už nemám co dodat. A teď, pokud mě omluvíte, musím na schůzku.“

Obrátil se k odchodu a pomalu vykročil. Malá ruka jej pohotově chytila za rukáv. Nehty měla nakrátko ostříhané, nenalakované, na prstech žádné prstýnky. Hamida právě zvládla první test.

„Pět minut, pane profesore, o víc nežádám.“

„A co si myslíte, že za těch pět minut dokážete?“

„Vyslechněte můj příběh. Přesvědčím vás, že jste je zprostil viny velmi unáhleně.“

„Chcete mi říct, že se mýlím?“

„Že se mýlíte, že jste došel k chybnému závěru, že jste pošetilý – sám si vyberte, profesore, já poskytnu důkaz.“

Ruku, kterou jej stále držela za rukáv, náhle rychle odtáhla, jako by ji samotnou uvedla do rozpaků vlastní drzost, a zastrčila za ucho neposlušný pramínek vlasů. Déšť ji celou smáčel, ale jako by to ani nevnímala.

„Vy nejste Britka?“

Zavrtěla hlavou.

„Američanka?“

„Proboha, to ne!“

Správná odpověď, blesklo mu hlavou. „Kanaďanka?“

„Vyrostla jsem v Montrealu. Především.“

„A předtím?“

„Ammán, když jsem byla malá. Potom rok v Hamburku. Jsem Palestinka, profesore, mým domovem je cestovní kufr.“

„Otřepanými frázemi svých pět minut promrhat nehodláte, že ne?“

„Netušila jsem, že už mi běží.“

„Umíte ještě německy?“

„Nikdy jsem neuměla.“

„Francouzsky?“

„Samozřejmě.“

„Máte nějaké příjmení, nebo se vám říká jen Hamida?“

První náznak úsměvu. „Al-Tatariová.“ Pak vzdorovitě zdvihla bradu, jako politický vězeň na lavici obžalovaných, a prohlásila: „Jmenuji se Hamida al-Tatariová.“

„Krásné příjmení, Hamido.“

„Dostanu svých pět minut?“

Zcela zbytečně vrhl letmý pohled na hodinky – věděl, že ukazují za pět minut šest. Do začátku recepce v děkanově domě zbývala hodina.

„Obávám se, že to nebude možné. Mám poněkud naléhavější závazky.“

Oči jí potemněly. Nevzdávej to, nabádal ji v duchu. Bojuj. Dokaž své odhodlání.

„A potom?“ vyštěkla. Její otázka vyzněla jako urážka, jako by akademik Massoudi nemohl mít tušení o tom, co je opravdový závazek. „Pak byste si na mě čas udělal?“

„Co navrhujete?“

„Kávu. Skleničku. Cokoliv vám víc vyhovuje.“

Zaváhání. Dost dlouhé na to, aby znovu rozdmýchalo plamen vzteku v jejích očích.

„Budu mít volno až kolem osmi.“

„To není problém.“

„Co navrhujete?“

„Vadilo by vám sejít se v Chelsea?“

Nevadilo. Alespoň bude mít možnost zjistit, zda ho někdo nesleduje. „Vůbec ne,“ odvětil.

„Na Sloane Square je vinný bar, přímo vedle divadla. V půl deváté?“

„Řekněme v devět, ať je to jistější. Nerad bych, aby na mě Hamida al-Tatariová musela čekat.“

„Tedy v devět,“ zopakovala. Než se obrátila k odchodu, obdařila ho posledním úsměvem. Massoudi se vydal k hotelu na Russellově náměstí přemítaje, kdo koho sváděl.

Okamžitě na sobě pocítil změnu. Rychlejší pulz, ostřejší smysly. Náhlá potřeba analyzovat sebemenší detaily – jako například pohled plešatícího mladíka, který spočinul na Massoudiho tváři o vteřinu déle, než se zdálo obvyklé. Nebo přehnaná upřímnost pozdravu, jímž vrátný Massoudiho obdařil, když host vešel do dusné hotelové haly. Či rozložení kusů oblečení a různých toaletních potřeb ve svém pokoji, kam vkročil pár minut poté.

Ze své role nevystoupil ani tam. Vytočil Brémy a chvíli německy hovořil se svým kolegou z univerzity. Z brašny vytáhl laptop, stáhl a rozšifroval e-mailové zprávy a poté, co si je přečetl, všechny položky smazal. S ohledem na bezpečnost uložil počítač zpět do brašny a pro případ, že by jej někdo odposlouchával a nudil se, si falešně pohvizdoval Toscaniniho melodie, zatímco se ten den podruhé sprchoval a holil.

Podle digitálního budíku na nočním stolku vyšel z pokoje přesně ve tři čtvrtě na sedm – chorobné zaznamenávání času v každém okamžiku bylo dalším projevem oné změny – a s brašnou opět přes rameno se úmyslnou oklikou vydal k místu, které udala Diana Hathawayová. Dorazil v sedm nula pět. Tou dobou už byl večírek v plném proudu. Proplouval přeplněnými pokoji jako tělo bez duše, vědom si vlastních pohybů, ale zcela zaujat pozorováním svého okolí. Said stál obklopen houfem věrných nadšenců; šedá eminence rektor z Cambridge se vznášel davem jako zatoulaný mrak a nakonec zakotvil u Massoudiho. Vtiskl mu do ruky skleničku alkoholu a zapáleně se rozhovořil o jakémsi veledůležitém momentu politického vývoje v Kazachstánu. Z této debaty vysvobodila Massoudiho Diana Hathawayová, jejíž dech tvořily už snad jen čisté výpary whisky, a zkoušela ho přesvědčit, že večer strávený s ní by byl mnohem příjemnějším zážitkem než schůzka s nakladatelem. Izraelka Ráchel seděla ve vlastním ghettu na jednom konci zcela neobsazené pohovky, jako by přemítala, proč sem vůbec přišla. Massoudi se k ní připojil. Přestože Židy obecně – a Izraelce obzvlášť – z duše nenáviděl, jejich přítomnost ho fascinovala. Rozmlouvali bez emocí o etice politického násilí, ale Massoudi se v mysli celou dobu zaobíral očima Hamidy al-Tatariové, jejím kanadským cestovním pasem a dokonalou angličtinou.

Přesvědčím vás, že jste je zprostil viny velmi unáhleně.

Odešel osm minut před půl devátou, poté, co přetrpěl Dianino chladné políbení, a na Tottenham Court Road si přivolal taxi. Nechal se zavézt na Baton Square a odtud se vydal na procházku georgiánskými ulicemi čtvrti Belgravia. Když si byl jist, že ho nikdo nesleduje, odbočil na King’s Road a zamířil k Sloane Square. Posadil se na lavičku přímo uprostřed náměstí a deštěm smáčeným oknem vinárny ji několik minut pozoroval. Tradiční šátek stále kolem krku, zrak sklopený, jako by zápasila s myšlenkami stejně spletitými jako ty jeho. S úderem deváté vešel dovnitř a usedl naproti ní. „Stopky už běží?“ zeptala se. Objednal si sklenici vína a ujistil ji, že má tolik času, kolik potřebuje.

# # #

Probádali spolu celou zeměkouli: Palestinu, Irák, Afghánistán. Usámu. Hříchy ropných šejků. Zločiny krvežíznivých Američanů, kteří konečně dostali, co si zasloužili, ovšem znásobovali svůj urážející postoj tím, že si kvůli tomu dovolili vyhlásit globální válku. Massoudi ji neustále zkoušel, stavěl jí do cesty všemožné překážky, kritizoval. Zpochybňoval její názory velmi metodicky. Souhlasem dokáže omámit každý trouba, ale Aliho Massoudiho vždy více oslovovala debata s protichůdnými argumenty. To považoval za nejjistější cestu k srdci. Svůj vlastní příběh – respektive příběh svých předků, rodiny al-Tatariů z Jericha – si dívka ponechala až na závěr. Massoudi jí setřel z tváře pár slz.

„Ta číšnice si o mě bude myslet, že jsem pěkný hulvát.“

„Ale to vy jste.“ Lehce si osušila oči plátěným ubrouskem. „Obávám se, že vaše pověst vás vždy předchází, pane profesore.“

„Ali,“ pousmál se. „Říkejte mi Ali.“

„Souhlasil jste s touto schůzkou, abyste mě mohl svádět?“

„Svým způsobem ano.“

„To znamená?“

„Nemohli bychom jít někam jinam? Někam, kde budeme mít víc soukromí?“

„Co váš pokoj?“

„Hotel je oficiální ubytovna všech účastníků konference. Příliš mnoho zvědavých očí.“

„Takže zbývá můj byt.“

„Máte nějaké spolubydlící?“

„Ne,“ ubezpečila ho. „Žiju sama.“

Taxík, který přivolal na Sloane Square, je přivezl před vchod malého, anonymního činžovního domu nedaleko Edgware Road. Cestou nahoru po schodech zaregistroval Massoudi pach příliš mnoha přistěhovalců na příliš úzkém prostoru: kari koření a štiplavá cibule, dezinfekční prostředky a špinavé plenky, odstátá turecká káva a jemná vůně hašiše. Hamida se držela rukávu jeho zmoklého kabátu. Pustila se, jen aby vylovila z kabelky svazek klíčů a odemkla dveře, pak jej zase chytila a vtáhla dovnitř. Schoulená na pohovce pod oknem, tvář ozářenou matným světlem z pouliční lampy, ze sebe vysypala rodinný příběh se slzami v očích a zuřivostí v hlase. Útěky a vyvlastnění. Špína uprchlických táborů. Rodina rozprchnutá do všech světových stran.

„Tak co máš se svým vztekem v plánu?“ otázal se. „Vykřičet ho do světa na mírových konferencích s dávkou spravedlivého zápalu? Uvazovat ho kolem krku jako ten šátek?“

„Chci dělat víc. Chci jim oplatit, čeho se dopustili na mé rodině.“

„Hamido, to už před tebou zkoušeli jiní. Nejde to.“

„Ale jde.“

„Koho chceš zraňovat?“

„Izraelce. Židy.“

„Proč obracíš hněv jen proti Izraelcům? Proč ne proti Američanům, kteří jim prodávají zbraně? A především proč ne proti Britům, když právě oni zaslíbili Židům vaši zemi?“

„Naši zemi.“

„Můj boj to není, Hamido. Mým bojištěm je přednáškový sál. A domovem Evropa.“

„Jak se sebou dokážete žít?“

„Vrať se do Montrealu, ke své americké televizi, francouzskému jídlu a kanadskému systému sociálních dávek. Džihád nechej na jiných.“

„To nejde.“

„Jak moc ti o to jde? Co jsi ochotná obětovat?“

„Všechno.“

„I svůj život?“

„Ten nic neznamená.“

„Víš to jistě?“

„Mým domovem je cestovní kufr, profesore. Jsem Palestinka.“

Z jejího bytu odešel ve dvě hodiny ráno. Před vchodem se na okamžik zastavil, přehodil brašnu přes rameno, vytáhl límec kabátu přes uši a vydal se pěšky k Edgware Road. V dohledu žádné taxi. Zbývalo metro se zesílenou ostrahou. Ali Massoudi se však ze strany britské policie ničeho obávat nemusel. Je profesorem globálního řízení a sociální teorie známé německé univerzity. Je zářivou budoucností arabského světa. Přijel do Londýna na mírovou konferenci.

Zamířil k Mramorovému oblouku, myšlenky soustředěné na Hamidu. Teď bude následovat prověřování fakt, což je proces, o kterém ona sama nebude mít nejmenší tušení. Pokud se v jejím příběhu nenajdou žádné skuliny a v její minulosti žádné znepokojivé momenty, dočká se povolání do zbraně, které si tak toužebně přeje. Nikoliv od Massoudiho – jeho role skončila. Rozpoznal talent, objevil nadšení, ale tam jeho práce končí. Na cestě k smrti budou Hamidu doprovázet jiní.

V tu chvíli se na ulici objevil autobus. Poklidně drkotal kolem něj a Massoudi přes mlhový závoj v okýnkách rozpoznal tucet unavených obličejů, všechny tmavé pleti. Noví Londýňané, blesklo mu hlavou a profesoru globálního řízení a sociální teorie chvíli trvalo, než se vyrovnal se všemi konotacemi, které ta myšlenka vyvolávala. Kolik z nich tajně sympatizuje s jeho bojem? Kolik by se jich podepsalo na vytečkovanou linku, kdyby jim předložil smlouvu se smrtí?

Těsně poté, co jej autobus předjel, postřehl na protější straně silnice chodce; ještě před několika okamžiky tam nebyl. Na sobě nepromokavý kabát do deště, na temeni krátký culík. Rovné obočí – jako nějaké starobylé symboly, napadlo Massoudiho – levé oko vážné, pravé bdělé. Okamžitě si uvědomil, že už toho muže viděl… Při konferenci! Seděl ve stejné řadě jako Hamida, jen na opačném konci sálu. A ze stejného místa jej pozoroval i den předtím, kdy Massoudi při panelové diskuzi, obhajující vyhošťování izraelských akademických pracovníků z evropského kontinentu, jako jediný náruživě odporoval.

Sklopil zrak a pokračoval v chůzi. Levou rukou bezděky přidržoval popruh brašny, zatímco v mysli s vědecky objektivním přístupem zvažoval možné scénáře. Někdo ho sleduje, o tom není pochyb. Ale kdo? Jako nejpravděpodobnější možnost se jevila MI-5. Nejpravděpodobnější, přemítal, ale ne jediná. Možná jej už z Brém sleduje Spolková zpravodajská služba. A vyloučeno není ani, že je pod dohledem CIA.

Tep se mu zrychlil až při čtvrté variantě. Co když onen muž není ani Angličan, ani Němec, ani Američan? Co když pracuje pro tajnou službu, která bez sebemenších výčitek odpravuje své nepřátele i v ulicích hlavních měst cizích států? Pro tajnou službu, jež dlouhá léta používá jako návnadu ženy.

„Vyrostla jsem v Montrealu. Především.“

„A předtím?“

„Ammán, když jsem byla malá. Potom rok v Hamburku. Jsem Palestinka, profesore, mým domovem je cestovní kufr.“

Massoudi zahnul z Edgware Road do spleti úzkých uliček na sever od Hyde Parku. Po několika dlouhých krocích zpomalil a ohlédl se přes rameno. Muž v plášti do deště přešel ulici a kráčel v jeho stopách.

Massoudi zrychlil krok a několikrát odbočil; doleva, doprava, tu kolem bloku přestavěných domů, jindy kolem činžovního domu či prázdného náměstí pokrytého opadaným listím. Příliš je však nevnímal, snažil se udržet směr. Londýnské hlavní tahy znal dobře, ale tyhle zastrčené uličky mu připadaly jako bludiště. Vykašlal se na pravidla a vrhal pravidelné pohledy přes rameno. Pokaždé se zdálo, že se muž o krok dva přibližuje. Massoudi se zoufale snažil najít záchranné lano – taxi, otevřený domovní vchod, restauraci či obchod s celonočním provozem –, avšak ulice zely prázdnotou, jako by se po veškerém životě slehla zem.

Ocitl se na křižovatce dvou opuštěných ulic. Obrátil se doleva. Na konci, kde se napojovala Bayswater Road, postřehl provoz několika málo aut; směrem dál se rozprostíral temný Hyde Park. Rozešel se směrem k parku, a když se po několika vteřinách ohlédl, spatřil muže v plášti právě vycházet zpoza rohu. Šel stále za ním.

Rozběhl se. Nikdy nepatřil mezi zdatné sportovce a léta vědecké práce se na jeho kondici také podepsala. Z přenosného počítače se stala kotva, která jej táhla ke dnu. Při každém kroku ho brašna udeřila do kyčle; přitiskl ji loktem k tělu a druhou rukou přidržoval popruh, což ho ovšem ještě více zpomalilo. Krkolomně se potácel dál. Napadlo ho, že by se břemene zbavil, ale rozmyslel si to. Ve špatných rukách by se z počítače mohla stát studnice cenných informací. Členové týmů, záběry ze sledování, komunikační spoje, bankovní účty…

Doklopýtal na Bayswater Road a zastavil se. Obrátil se na svého pronásledovatele – muž, zrak sklopený, ruce v kapsách, jej stále systematicky doháněl. Na protější straně silnice, zhruba padesát metrů od Mramorového oblouku, spatřil svou oázu – dodávku údržby města zaparkovanou při okraji parku. Vedle ní stáli nad otevřeným kanálem dva dělníci.

Podíval se doleva, a když spatřil prázdnou silnici, sestoupil z chodníku do vozovky. Troubení přijíždějícího nákladního auta bylo to poslední, co Ali Massoudi slyšel. Při nárazu mu brašna vyletěla z rukou, několikrát se převrátila ve vzduchu a nakonec se zřetelným zaduněním dopadla na chodník. Muž v plášti do deště sotva zpomalil, když se pro ni shýbal. Přetáhl si popruh přes rameno, přešel Bayswater Road a zmizel v Hyde Parku.

2

JERUZALÉM

Za svítání dorazil kufřík do Paříže a v jedenáct dopoledne jej kurýr doručil do anonymně vyhlížející kancelářské budovy na bulváru Krále Saula v Tel Avivu. Několik zaměstnanců spěšně prohlédlo profesorův soukromý majetek, zatímco na pevný disk jeho přenosného počítače se vrhla smečka kouzelníků z technického oddělení. Ve tři odpoledne dorazila první dávka získaných informací do úřadu ministerského předsedy v Jeruzalémě a v pět už ležela složka s poplašnými zvěstmi na zadním sedadle pancéřovaného peugeotu, který mířil do Narkissovy ulice, tiché eukalyptové aleje nedaleko Ben Jehudova nákupního střediska.

Automobil zastavil před malým činžovním domem s číslem 16. Ze zadního sedadla vystoupil Ari Shamron, někdejší dvojnásobný šéf izraelské rozvědky a dnes zvláštní poradce předsedy vlády pro všechny záležitosti týkající se bezpečnosti a špionáže. V patách za ním tiše kráčel Rami, černooký velitel jeho osobní ochranky. Shamron si za své dlouhé a bouřlivé kariéry nadělal spoustu nepřátel, a kvůli propletenému demografickému složení izraelského obyvatelstva se mnozí z nich pohybovali v jeho blízkosti. I ve své pevnosti podobné vile v Tiberiadě byl Shamron vždy obklopen tělesnými strážci.

Na krátkém chodníku mezi květinovými záhony se na okamžik zastavil a zadíval se vzhůru na ošumělou trojpodlažní budovu z jeruzalémského vápence, před níž rostl mohutný eukalyptus, který vrhal příjemný stín na balkony v průčelí. Větve stromu se kývaly v prvních závanech chladnějšího podzimního větru a z otevřeného okna se linul pronikavý pach ředidla.

Shamron vešel do chodby, vrhl pohled na poštovní schránku, která patřila k bytu číslo tři, a všiml si, že nenese jméno nájemníka. Zamířil ke schodům a zahájil pomalý výstup. Byl nevysoké postavy a na sobě měl jako obvykle khaki kalhoty a odřenou koženou bundu s dírou na levém rameni. Obličej měl zbrázděný hlubokými vráskami a poslední chomáčky vlasů si nechal sestřihnout tak krátce, že je téměř nebylo vidět. Ruce s vystouplými provazci žil jaterními skvrnami a svou velikostí vnukaly myšlenku, že si je vypůjčil od dvakrát tak vysokého muže. V jedné z nich držel složku.

Zastavil se u nedovřených dveří v nejvyšším patře. Opřel se do nich konečky prstů a jemně zatlačil. Byt, do kterého vstoupil, vypadal ještě nedávno úplně jinak – zařízený a vzorně uklizený nesl známky péče krásné Italky židovského původu a dokonalého vkusu. Teď byly nábytek i krásná Italka ty tam a z bytu se stal ateliér umělce. Ne umělce, připomněl si Shamron. Gabriel Allon je restaurátor, jeden ze tří čtyř nejvyhledávanějších odborníků své profese na světě. Nyní stál před obrovským plátnem, které zobrazovalo muže obklopeného dravými kočkovitými šelmami. Shamron tiše usedl na stoličku umazanou od barev a chvíli pozoroval malíře při práci. Gabrielova schopnost napodobovat tahy štětců těch nejvýznamnějších starých mistrů ho vždy uchvacovala. Zůstávala pro něj zahalena tajemstvím a považoval ji za salonní trik, jeden z mnoha Gabrielových darů, jako například ovládnutí několika jazyků či rychlost, s jakou byl schopen vytáhnout berettu z pouzdra na boku a zaujmout střelecké postavení stejně rychle, jako by většině lidí trvalo jedenkrát tlesknout rukama.

„Vypadá o mnoho líp, než když ho přivezli, to se musí nechat,“ pronesl uznale. „Ale pořád nechápu, proč by si to chtěl někdo pověsit doma na zeď.“

„Neskončí v soukromé sbírce,“ odvětil Gabriel se štětcem namířeným k plátnu. „Tohle je obraz pro galerii.“

„Kdo to namaloval?“ zeptal se Shamron úsečně, jako by jej vyslýchal ohledně bombového útoku.

„Bonhamova aukční síň v Londýně ho přisuzovala vlámskému mistru Erasmu Quellinovi,“ vysvětloval Gabriel. „Základ možná pochází od Quellina, ale mně je jasné, že obraz dokončil Rubens.“ Přejel rukou po plátně. „Jeho tahy jsou prostě všude.“

„Jaký je v tom rozdíl?“

„Asi deset milionů liber,“ odpověděl Gabriel. „Julian na něm pěkně vydělá.“

Julian Isherwood byl londýnský obchodník s uměním a příležitostný pomocník izraelské tajné služby s dlouhým oficiálním názvem, který má jen málo společného s její skutečnou pracovní náplní. Muži jako Gabriel a Shamron o ní mluví jednoduše jako o „Ústavu“. (Zmíněný dlouhý název zní „Ústav pro rozvědku a zvláštní úkoly“, hebrejsky Ha-Mosad le modi’in ule tafkidim mejuhadim, a označuje Mossad. (Pozn. překl.) )

„Doufám, že ti Julian dá slušnou odměnu.“

„Honorář za restaurátorskou práci plus provizi za prodej.“

„Kolik to dělá celkem?“

Gabriel se odvrátil a pokračoval v práci.

„Musíme si promluvit,“ prohlásil Shamron.

„Tak mluv.“

„Nebudu mluvit s tvými zády.“ Gabriel se k němu otočil, oči stále schované za zvětšovacími skly. „A taky s tebou nebudu mluvit, dokud máš na očích tu věc. Vypadáš jako stvoření z mých nejhorších nočních můr.“

Gabriel otráveně odložil paletu na pracovní stůl, sundal zvětšovací průzor a odhalil dvojici zelených očí s až nepřirozeně smaragdovým odstínem. Byl sotva průměrně vysoký, měl štíhlou postavu cyklisty, vysoké čelo, úzkou bradu a dlouhý kostnatý nos jakoby vytesaný ze dřeva. Nakrátko zastřižené černé vlasy protkávaly na skráních pramínky šedin. Právě Shamronovou zásluhou se Gabriel stal restaurátorem a ne jedním z nejlepších malířů své generace. A Shamron mohl i za to, že mu v necelých třiceti letech vlasy na spáncích prakticky přes noc prokvetly stříbrem. Byl to Shamron, koho si ministerská předsedkyně Golda Meirová vybrala za vykonavatele svého rozkazu vypátrat a zlikvidovat palestinské teroristy odpovědné za masakr izraelských sportovců na mnichovské olympiádě v roce 1972. A nadaný student výtvarné akademie Gabriel Allon se stal jeho elitním střelcem.

Gabriel chvíli čistil paletu a štětce a pak se se Shamronem přesunuli do kuchyně. Shamron se posadil za stolek a čekal, až se k němu Gabriel otočí zády, aby si mohl zapálit svou oblíbenou ošklivě páchnoucí tureckou cigaretu. Gabriel při známém zvuku starého benzinového zapalovače Zippo zlostně pokynul k Rubensovi, avšak Shamron jen přezíravě mávl rukou a vzdorovitě donesl cigaretu ke rtům. Když Gabriel naléval vodu z láhve do konvice a sypal kávu do speciální skleněné nádoby s pístem, rozhostilo se mezi oběma muži příjemné ticho. Shamron se rád nechal unášet šuměním listů eukalyptů, které rostly před domem. Zcela světsky založen neměřil čas židovskými svátky, ale rytmem země – dnem, kdy přicházejí deště, dnem, kdy v Galileji začíná kvést polní kvítí, dnem, kdy se vrací chladný vítr. Gabriel přesně věděl, co se mu honí hlavou. Další podzim, a pořád jsme tady. Dohoda stále platí.

„Ministerský předseda žádá odpověď.“ Shamron stále upíral pohled na bujný porost nevelké zahrady. „Je to trpělivý člověk, ale věčně čekat nebude.“

„Řekl jsem, že se rozhodnu, až dokončím ten obraz.“

Shamron se na něj úkosem podíval. „Copak tvá nadutost vůbec nezná mezí? Předseda vlády Státu Izrael tě chce jmenovat náčelníkem divize speciálních operací a ty ho necháš čekat kvůli nějakému pět set let starému kusu plátna.“

„Čtyři sta.“

Gabriel postavil na stolek konvici s kávou a nalil dva šálky. Shamron do svého nasypal cukr a jediným prudkým pohybem ho zamíchal.

„Sám jsi řekl, že už je obraz skoro hotový. Jak zní odpověď?“

„Ještě jsem se nerozhodl.“

„Můžu ti nabídnout jednu malinkou radu?“

„A když řeknu ne?“

„Stejně ti ji dám.“ Shamron zamáčkl špaček cigarety. „Měl bys tu nabídku přijmout dřív, než si to ministerský předseda rozmyslí a osloví někoho jiného.“

„Nic by mi neudělalo větší radost.“

„Vážně? A co bys potom dělal?“ Následné ticho Shamrona povzbudilo k dalšímu tažení. „Dovol mi nakreslit ti obrázek, budu se opravdu snažit. Nejsem tak talentovaný jako ty, nemám kořeny ve známé německé rodině židovských intelektuálů. Jsem jen chudý polský Žid, pocházím z rodiny muže, který prodával hrnce z otevřené káry.“

Shamronův těžký polský přízvuk nabýval na síle a Gabriel nemohl reagovat jinak než úsměvem. Dobře věděl, že když Shamron vstoupí do role utlačovaného Žida ze Lvova, bude s jistotou následovat něco zábavného.

„Nemáš kam jít. Tos řekl sám, když jsme ti tu práci nabídli poprvé. Co budeš dělat, až dokončíš toho svého Rubense? Máš snad domluvenu nějakou další práci?“ Pauzu, která následovala, učinil Shamron pro čistě teatrální efekt, neboť mu bylo jasné, že odpověď zní ne. „Do Evropy se vrátit nemůžeš, dokud tvé jméno oficiálně neočistí od špíny kolem Lyonského nádraží. Julian ti sice možná pošle další obraz, ale i to dříve či později skončí, protože náklady na balení a dopravu nakonec udělají čáru přes jeho už tak mizerný rozpočet. Chápeš, kam tím mířím, Gabrieli?“

„Chápu to velmi jasně. Snažíš se zneužít mé bezútěšné situace a s její pomocí mě vydíráním dostrkat ke zvláštním operacím.“

„Vydíráním? To nikdy. Velmi dobře znám pravidla vydírání a bůh je mi svědkem, že když je ho třeba, nebráním se ho využít. Ale tohle vydírání není. Snažím se ti pomoct.“

„Pomoct!“

„Řekni mi, Gabrieli – jak plánuješ vydělávat peníze?“

„Já přece peníze mám.“

„Dost na to, abys přežil jako poustevník, ale ne na to, abys mohl žít.“ Shamron se na chvíli odmlčel a zaposlouchal se do šumění větru. „Je takový klid, téměř ničím nerušené ticho. Je snadné sklouznout k představě, že to tak bude navždy. Ale nebude. Dali jsme jim Gázu, vzdali se nároku na náhradu a oni se odplatí tím, že si svobodně zvolí Hamas jako vládnoucí stranu. Jako další budou žádat Západní břeh, a pokud jim ho urychleně nepostoupíme, bude následovat nové krveprolití, mnohem horší než druhá intifáda. Věř mi, Gabrieli, nepotrvá dlouho a vše začne nanovo. A nejenom tady. Všude. Myslíš si snad, že sedí s rukama za zády a nic nechystají? Samozřejmě že ne. Jsou ve spojení s Usámou a jeho kamarády. Dnes už víme s jistotou, že celá palestinská samospráva je prolezlá členy al-Kajdy a jejími přívrženci. Víme taky, že v brzké době plánují masivní útoky na Izrael a izraelské cíle v zahraničí. Ústav je rovněž přesvědčen o tom, že mají v plánu spáchat atentát na předsedu vlády a jeho hlavní poradce.“

„Včetně tebe?“

„Samozřejmě,“ potvrdil Shamron. „Koneckonců, jsem předsedův zvláštní poradce pro otázky bezpečnosti a terorismu. Moje smrt by pro ně znamenala ohromné symbolické vítězství.“

Znovu se zadíval z okna na větve stromů roztančené větrem. „Je to vlastně ironie. Tohle místo se mělo stát naším útočištěm. A teď jsme tu podivným děním osudu zranitelnější než kdekoliv jinde. Téměř polovina světové židovské populace žije na tomhle úzkém pruhu země. Jedna malá atomová bomba, a je po všem. Američané by to přežili. Rusové by to možná ani nepostřehli. Ale my? Jedna bomba shozená na Tel Aviv by zabila čtvrtinu obyvatel země – a možná víc.“

„A to potřebujete mě, abych této apokalypse zabránil? Měl jsem za to, že Ústav je teď v dobrých rukou.“

„Situace se samozřejmě o mnoho zlepšila od doby, co zaklaply dveře za Lvem. Amos je mimořádně schopný velitel i správce, ale někdy mi připadá, že v sobě má příliš mnoho z vojáka.“

„Velel jak sajeretu Matkal, tak Amanu. (Sajeret Matkal, izraelské elitní armádní komando, vzniklo roku 1960. Aman (Agaf ha-Modi’in), vojenská rozvědka, byl založen při vyhlášení Státu Izrael, tj. roku 1948. (Pozn. překl.) ) Cos čekal?“

„S Amosem víme, na čem jsme, ale spolu s ministerským předsedou se začínáme obávat, že se bulvár Krále Saula snaží přeměnit v základnu izraelských obranných sil. My bychom chtěli, aby si Ústav zachovával svou charakteristickou tvář.“

„Myslíš šílenství?“

„Odvahu,“ kontroval Shamron. „Smělost. Přál bych si, aby Amos někdy přestal uvažovat jako velitel na bojišti a myslel víc jako…“ Hlas se mu vytratil. Když našel to správné slovo, spojil k sobě ukazovák a prostředník a třel jimi o palec. „Jako umělec,“ řekl nakonec. „Potřebuju k němu někoho, kdo myslí spíš jako Caravaggio.“

„Caravaggio byl šílenec.“

„Přesně tak.“

Shamron se chystal zapálit si další cigaretu, ale tentokrát mu v tom Gabriel zabránil a přidržel mu ruku dřív, než stačil škrtnout zapalovačem. Shamron na něj pohlédl s nečekaně vážným výrazem ve tváři.

„Potřebujeme tě právě teď, Gabrieli. Velitel zvláštních operací přede dvěma hodinami předal Amosovi svou rezignaci.“

„Proč?“

„Londýn.“ Shamron pohlédl na uvězněnou ruku. „Vrátíš mi ji?“

Gabriel pustil silné zápěstí. Shamron si pohrával s nezapálenou cigaretou a válel ji mezi palcem a ukazovákem.

„Co s Londýnem?“ otázal se Gabriel.

„Včera v noci tam došlo k takové malé nehodě.“

„Nehodě? Když se Ústavu stane nehoda, obvykle někdo skončí mrtvý.“

Shamron souhlasně přikývl. „Alespoň něco lze říct s jistotou.“

„Říká ti něco jméno Ali Massoudi?“

„Ten profesor něčeho nebo možná něčeho jiného na univerzitě kdesi v Německu?“ odvětil Gabriel. „Rád si hraje na obrazoborce a reformátora. Jednou jsem se s ním dokonce setkal.“

Shamronovo obočí vyjelo udiveně nahoru. „Vážně? A kde?“

„Před pár lety se objevil v Benátkách na jednom velkém sympoziu o Středním východě. V rámci poplatku dostali účastníci také prohlídku s průvodcem po městě. Jednou ze zastávek byl i San Zaccaria, kostel svatého Zachariáše, kde jsem opravoval Belliniho oltářní obraz.“

Gabriel několik let žil a pracoval v Benátkách pod jménem Mario Delvecchio. Před šesti měsíci však musel z města spěšně utéci, protože jeho krycí totožnost odhalil palestinský terorista Chalíd al-Kalífa. Události vyvrcholily na pařížském Gare de Lyon, Lyonském nádraží, a v jejich důsledku protřásal Gabrielovo jméno a jeho tajnou minulost veškerý francouzský a evropský tisk, včetně rozsáhlého článku v deníku The Sunday Times s příznačným názvem „Izraelský anděl smrti“. Pařížská policie neustále žádala o jeho vydání a jistá palestinská organizace zaměřená na ochranu lidských práv jej před londýnským soudem obžalovala z válečných zločinů.

„A opravdu ses s ním přímo setkal? Potřásl si rukou a tak?“

„Samozřejmě jakožto Mario Delvecchio.“

„Neuvěřitelné,“ vydechl Shamron. „Předpokládám, žes neměl ani tušení, že podáváš ruku teroristovi.“

Vložil si jeden konec cigarety bez filtru mezi rty a škrtl zapalovačem. Tentokrát jej Gabriel nenapomenul.

„Před třemi měsíci jsme dostali tip od jednoho kamaráda z ředitelství jordánské Hlavní zpravodajské služby. Profesor Massoudi, ten umírněný reformátor, ve skutečnosti pracoval jako náborčí nových talentů pro al-Kajdu. Podle Jordánců verboval lidi pro útoky na izraelské a židovské cíle po celé Evropě. Jeho nejoblíbenějšími lovišti byly mírové konference a protiizraelské demonstrace, což nás nepřekvapilo. Určitou dobu už víme, že zejména mírové konference se staly shromaždištěm agentů al-Kajdy a levicových i pravicových extremistů z celé Evropy. Napadlo nás, že by se hodilo mít profesora pod dohledem. Napíchli jsme jeho telefon v Brémách, ovšem s velmi neuspokojivými výsledky, abych to podal jemně. Se sluchátkem zacházel dokonale. Asi tak před měsícem jsme z londýnské rezidentury dostali informaci, která přišla právě vhod: vypadá to, že kulturní oddělení londýnského velvyslanectví někdo požádal o někoho do organizačního výboru Fóra pro mír a bezpečnost v Palestině, Iráku a dalších zemích. Když kulturní požádalo o seznam dalších účastníků, hádej, kdo se na něm objevil.“

„Profesor Ali Massoudi.“

„Kulturní souhlasilo a vyslalo na konferenci svého zástupce a naše oddělení zvláštních operací jej nespouštělo z očí.“

„O jakou operaci šlo?“

„To bylo jednoduché,“ řekl Shamron. „Naservírujme mu potenciálního brance na podnose a uvidíme, zda se chytne.“

„A pokud ano?“

„Zkompromitovat. Vyhrožovat. Překrucovat. Vydírat – pokud nebude pracovat pro nás, prozradíme, co se skrývá za fraškou o akademické kariéře. Představ si to, mít tak agenta uvnitř osobního oddělení al-Kajdy! S Massoudiho pomocí jsme mohli převálcovat celou jejich evropskou síť.“

„A co se stalo?“

„Massoudi z ní dělal zbytečnou vědu.“

„Nastrčili jste ženu?“

„Představila se jako Hamida al-Tatariová, Palestinka žijící v diaspoře, poslední dobou v Montrealu. Ve skutečnosti se jmenuje Aviva a pochází z Ramat Ganu, (Stotřicetitisícové město nedaleko Tel Avivu. (Pozn. překl.) ) ale to není podstatné. Dokázala přitáhnout Massoudiho k sobě do bytu a podařilo se jí udržet rozhovor v dosahu mikrofonů.“

„Jak to, že zemřel?“

„Před Avivou hrál pečlivě svou roli. Zkoumal detailně situaci, ale hrát nikdy nepřestal. Musím říct, že své řemeslo zvládal dokonale. Je zřejmé, že se chystal poslat její jméno na vyšší místa, a někdo jiný by pak uzavřel dohodu. Když Massoudi vyšel z jejího domu, velitel londýnského týmu rozhodl nechat jej sledovat. Bylo to ve dvě ráno a profesor sledovače okamžitě odhalil. Vyděsil se a na Bayswater Road skočil pod kola náklaďáku. Velký evropský intelektuál Massoudi podle všeho zapomněl, že v Londýně se jezdí vlevo.“

Gabriel zamrkal. „Operace skončena.“

„Příležitost ztracena,“ povzdechl Shamron sklesle. „Alespoň že jsme nevyvázli s prázdnýma rukama. Sledovač sebral Massoudiho kufřík a rychle zmizel. Kromě jiného obsahoval i přenosný počítač. Zdá se, že profesor Ali Massoudi byl víc než jen hledač talentů.“

Shamron položil složku před Gabriela a důrazným pokývnutím mu přikázal, aby ji otevřel. Obsahovala štos fotografií, očividně pořízených jako součást průzkumu terénu: Svatopetrské náměstí z mnoha různých úhlů, průčelí a interiér baziliky svatého Petra, členové Švýcarské gardy hlídkující u Oblouku zvonů po levé straně baziliky a u Bronzové a Svatoanenské brány. Autor snímků zcela zřejmě nebyl obyčejný turista, neboť se více než o pamětihodnosti Vatikánu zajímal o bezpečnostní opatření. Mezi fotografiemi objevil Gabriel i několik záběrů na bariéry na západní straně náměstí a detektory kovů podél Berniniho kolonády – a několik dalších snímajících příslušníky Vigilanzy, vatikánské policie, a karabiniéry hlídající pořádek na náměstí v průběhu masových shromáždění, včetně detailních záběrů jejich zbraní. Poslední tři fotografie ukazovaly papeže Pavla VII., jak zdraví dav na náměstí Svatého Petra ze svého skleněného papamobilu. Čočka fotoaparátu se však nezaměřila na Svatého otce, ale na švýcarské gardisty kráčející podél jeho vozu.

Gabriel prošel snímky ještě jednou. Podle světelných podmínek a oblečení poutníků to vypadalo, že byly pořízeny nejméně při třech různých příležitostech. Opakované fotografování jednoho konkrétního cíle ukazovalo na plánování závažné operace sítě al-Kajda, pro kterou jsou takové přípravy charakteristické. Gabriel složku zavřel a podával ji zpět Shamronovi – ten ji ale nepřijal. Agent zkoumal jeho tvář stejně pozorně jako prve snímky. Rozpoznal, že přijdou ještě další špatné zprávy.

„Technici na Massoudiho počítači objevili ještě něco,“ řekl Shamron. „Instrukce pro přístup k číslovanému účtu v jedné curyšské bance – víme o něm už delší dobu, protože pravidelně dostával finanční injekce od jakéhosi Výboru pro osvobození al-Qudsu.“

Al-Quds, arabský název pro Jeruzalém.

„Kdo za tím stojí?“ otázal se Gabriel.

„Saudská Arábie,“ odvětil Shamron. „Přesněji její ministr vnitra princ Nabíl.“

Uvnitř centrály Mossadu se o Nabílovi kvůli jeho nenávisti vůči Izraeli a Spojeným státům a podpoře světového islámského radikálního hnutí běžně mluvilo jako o Princi temna.

„Nabíl založil výbor v době, kdy vrcholila druhá intifáda,“ pokračoval Shamron. „Sám shání peníze a osobně dohlíží na jejich rozdělování. Podle nás disponuje až dvaceti miliony dolarů, z nichž financuje nejagresivnější teroristické skupiny na světě, včetně částí al-Kajdy.“

„Odkud Nabíl ty peníze bere?“

„Na rozdíl od jiných charitativních spolků v Saudské Arábii má Výbor pro osvobození al-Qudsu velice málo sponzorů. Domníváme se, že Nabíl získává kapitál od několika saúdskoarabských multimilionářů.“

Shamron chvíli hleděl do kávy. „Charita,“ zavrčel opovržlivě. „To zní krásně, nezdá se ti? Jenže saúdskoarabská charita byla vždycky dvojsečná zbraň. Světová liga muslimů, Mezinárodní organizace na pomoc islámu, (HRO, International Islamic Relief Organization. (Pozn. překl.) ) Islámská nadace al-Haramayn, Mezinárodní dobročinná organizace BIF – ti všichni znamenají pro Saudskou Arábii totéž, co byla pro Sovětský svaz Kominterna. Prostředek k propagaci víry. Islámu. Ovšem ne ledajaké formy islámu; Saudská Arábie podporuje puritánskou odnož, wahhábismus. Tyhle charitativní spolky staví po celém světě mešity, islámská centra a madrasy, z nichž proudí militantní wahhábisté zítřka. A taky dávají peníze přímo teroristům. Americké motory pohání saúdskoarabská nafta, a celosvětová síť islámského terorismu je z velké části podporována saúdskoarabským kapitálem.

„Charita je přece třetí pilíř islámu,“ připomněl Gabriel. „Zakát.“ (Zakát, nebo zakat, arabsky „almužna“. Termín označující peněžité příspěvky chudým, trpícím apod. (Pozn. překl.) )

„A také ušlechtilá vlastnost,“ dodal Shamron, „dokud ovšem dobročinný dar neskončí v rukách vrahů.“

„Myslíš, že Aliho Massoudiho poutalo k Arabům něco víc než peníze?“

„To se nejspíš nikdy nedozvíme, neboť slovutný pan profesor již není mezi námi. Nicméně ať pracoval pro kohokoliv, ten někdo se očividně zajímá o Vatikán více, než by bylo zdrávo. Což by se papežskému státu mělo dát vědět.“

„Domnívám se, že už sis pro tuto práci někoho konkrétního vyhlédl.“

„Pokládej to za svůj první úkol ve funkci šéfa speciálních operací. Ministerský předseda chce, abys na to místo nastoupil co nejdřív. Okamžitě.“

„A co Amos?“

„Amos by na té pozici rád viděl někoho jiného. S premiérem jsme mu však jasně vysvětlili, koho tam chceme vidět my.“

„Můj štít se dá ale jen těžko nazvat čistým a bohužel o tom ví celý svět.“

Shamron pokrčil rameny. „Myslíš tu aféru na Lyonském nádraží? Padl jsi do pasti chytrému protivníkovi. Kromě toho si myslím, že kariéra bez průseru není žádná kariéra. Kterýžto názor sdílí i ministerský předseda.“

„Důvodem je možná to, že se sám namočil do několika pěkných průserů.“ Gabriel si ztěžka povzdechl a znovu se zadíval na fotografie. „Poslat mě do Říma představuje riziko. Jestli Francouzi zjistí, že se pohybuju na italském území…“

„Není třeba, abys jezdil do Říma,“ skočil mu do řeči Shamron. „Řím přijede za tebou.“

„Donati?“

Shamron přikývl.

„Co všechno jsi mu řekl?“

„Dost na to, aby oslovil společnost Alitalia a požádal ji o zapůjčení letadla na několik hodin,“ odvětil Shamron. „Přiletí zítra brzy ráno. Ukaž mu ty fotografie. Řekni mu všechno, co bude třeba, abys ho přesvědčil o tom, že podle nás je ta hrozba více než reálná.“

„A když požádá o pomoc?“

Shamron pokrčil rameny. „Dej mu, o co si řekne.“

3

JERUZALÉM

Monsignor Luigi Donati, osobní tajemník Jeho Svatosti papeže Pavla VII., čekal na Gabriela ve vestibulu hotelu Krále Davida v jedenáct hodin dopoledne následujícího dne. Byl vysoký, štíhlý a pohledný, ztělesnění italského hereckého idolu. Dokonalý střih černého kněžského obleku a bílý kolárek prozrazovaly monsignorovu slabost – cudnost v jeho případě nevylučovala marnivost, což dále podtrhovaly drahé švýcarské hodinky na zápěstí a zlaté plnicí pero v náprsní kapsičce. Z tmavých očí vyzařovala vysoká inteligence a rozhodnost, odhodlaně sevřené čelisti pak naznačovaly, že není radno stavět se tomuto muži do cesty. Tým vatikánských reportérů jej vykresloval jako církevního Rasputina, hybnou moc v pozadí papežského trůnu. Nepřátelé z římské kurie Donatimu říkávali „Černý papež“, čímž nelichotivě upozorňovali na jeho jezuitskou minulost.

Od chvíle, kdy se poprvé setkali, uplynuly tři roky. Gabriel tehdy vyšetřoval vraždu izraelského badatele z Mnichova, bývalého agenta Mossadu Benjamina Sterna. Řetěz důkazů zavedl Gabriela až do Vatikánu, přímo do Donatiho schopných rukou; spolu pak zažehnali vážnou hrozbu pontifikátu. Rok nato mu Donati pomohl najít v církevním archivu důkazní materiál, pomocí kterého mohl Gabriel identifikovat a chytit Ericha Radeka. Pouto mezi těmito dvěma muži však sahalo dál než obyčejné přátelství. Donatiho nadřízený, papež Pavel VII., byl Izraeli nakloněn víc než kterýkoliv z jeho předchůdců a podnikl významné kroky na cestě ke zlepšení vztahů mezi katolíky a židy. Chránit jeho život patřilo k Shamronovým nejvyšším prioritám.

Když Donati Gabriela spatřil, usmál se a napřáhl dlouhou, opálenou paži k pozdravu. „Rád vás vidím, příteli,“ řekl a druhou rukou poplácal Gabriela po rameni. „Ačkoliv bych byl mnohem radši, kdyby se tak dělo za jiných okolností.“

„Už jste se ubytoval?“

Donati ukázal klíč od pokoje.

„Pojďme nahoru,“ navrhl Gabriel. „Musím vám něco ukázat.“

Přešli k výtahům a nastoupili do prázdné kabiny. Ještě než Donati zmáčkl tlačítko, věděl Gabriel, že vyjedou do šestého patra – stejně jako to, že klíč v knězově ruce otevře dveře pokoje číslo 616. Prostorné apartmá s výhledem na zdi Starého města bylo trvale rezervováno pro potřeby tajné služby. Kromě obvyklého luxusního vybavení se zde nacházel také zabudovaný nahrávací systém, který se uváděl do provozu malým spínačem pod umývadlem v koupelně. Než vytáhl fotografie, Gabriel se ujistil, že je zařízení vypnuto. Při pozorném prohlížení každého snímku neprozrazovala knězova tvář žádné pocity. O chvíli později však, když stál u okna s výhledem na oslnivý Skalní dóm, si Gabriel všiml, že Donati napjatě svírá a povoluje čelist.

„Tohle už jsme zažili mnohokrát, Gabrieli – milénium, jubileum, téměř každé Vánoce i Velikonoce. Někdy se k nám varovné signály dostanou od italské bezpečnostní služby, jindy od přátel ze CIA. Pokaždé reagujeme zesílením bezpečnostních opatření, dokud není možné považovat hrozbu za zažehnanou. Dosud se ale nic z našich obav neuskutečnilo. Bazilika pořád stojí a stejně tak, čemuž jsem velice rád, i Svatý otec.“

„Jen proto, že se jim to ještě nepodařilo, si nesmíme myslet, že se o to přestali pokoušet, Luigi. Teroristé z al-Kajdy a jejich přisluhovači, všichni hojně inspirováni wahhábisty, považují každého, kdo se odkloní od jimi uznávané odnože islámu, za kafur a mušrikun, kteří si zaslouží jen zemřít. Kafur jsou bezvěrci, mušrikun polyteisté. I sunitské a šíitské muslimy pokládají za mušrikun, ale v jejich myslích není většího symbolu polyteismu než Vatikán a Svatý otec.“

„Tomu všemu já rozumím, ale jak říkáte vy u sederové večeře při svátku Pesach, (Pesach (hebr.), „židovské Velikonoce“, resp. osmidenní svátek na památku vyvedení Židů z Egypta. (Pozn. překl.) ) proč je tato noc jiná než všechny ostatní?“

„Ptáte se mě, proč byste zrovna tuto hrozbu měl brát vážně?“

„Přesně tak.“

„Kvůli poslovi, na jehož počítači byly tyto fotografie nalezeny,“ odvětil Gabriel.

„A tím je kdo?“

„Obávám se, že tuto informaci vám sdělit nemůžu.“

Donati se pomalu odvrátil od okna a pánovitě se na Gabriela zadíval. „Odhalil jsem vám několikero nejtemnějších tajemství římskokatolické církve. To nejmenší, co můžete na oplátku udělat vy pro mě, je sdělit mi původ těchto fotografií.“

Gabriel zaváhal. „Říká vám něco jméno Ali Massoudi?“

„Profesor Ali Massoudi?“ Donatiho tvář potemněla. „Nebyl náhodou minulý týden zabit v Londýně?“

„Nebyl zabit,“ opravil jej Gabriel. „Zemřel přirozenou smrtí – při autonehodě.“

„Pro smilování Boží, řekněte mi, že jste ho pod ten náklaďák neshodili, Gabrieli.“

„Ali Massoudi byl právě sledován, když na Bayswater Road skončil pod koly kamionu. Šel ze schůzky, na které se snažil naverbovat naši agentku do své teroristické sítě. Setřete zármutkem pro někoho, kdo si ho zaslouží.“

„To je smůla, že je mrtvý. Mohli jsme ho natáhnout na skřipec a mučit tak dlouho, dokud by nám neřekl, co bychom potřebovali slyšet.“ Donati sklopil zrak a zadíval se na své ruce. „Promiňte mi ten sarkastický tón, Gabrieli, ale nejsem zrovna veliký fanoušek této války proti terorismu, ve které se angažujeme. A ani Svatý otec, když už jsme u toho.“

Donati se znovu zadíval na zdi Starého města. „Pěkná ironie, nemyslíte? Moje první návštěva do vašeho svatého města, a takový je její důvod.“

„Opravdu jste tady nikdy nebyl?“

Donati pomalu zakroutil hlavou.

„Zajímalo by vás, kde to všechno začalo?“

Donati se pousmál. „Inu, právě to bych teď nejvíce ocenil.“

Překročili údolí Hinnom a stoupali příkrým svahem nahoru k východní hradbě Starého města. Pěšinu kolem zdi halil stín. Kráčeli na jih k chrámu Nanebevzetí Panny Marie a dále kolem něj skrze Siónskou bránu. V Židovské čtvrti vytáhl Donati z kapsy sutany složený kousek papíru. „Svatý otec by chtěl, abych to vložil do Zdi nářků.“

Následovali skupinku charedim“ (Charedim (hebr., plurál), ortodoxní židé, jejichž typickým znakem je černý šat a další doplňky, které je odlišují od neortodoxních židovských věřících. (Pozn. překl.) ) ulicí Tiferet Jisrael – ve svém černém hábitu byl Donati od Židů téměř k nerozeznání. Na konci ulice sestoupili po širokých kamenných schodech na prostranství před Západní zdí. Od budky bezpečnostní stráže se táhla dlouhá řada mužů; Gabriel zašeptal něco do ucha pohraniční policistce a posléze odvedl Donatiho kolem detektorů kovů na náměstí před Zdí.

„Vy se nikdy a nikde nechováte jako obyčejný člověk, že?“

„Vy běžte,“ pobídl jej Gabriel. „Já počkám tady.“

Donati se bezděčně vydal k části zdi určené ženám. Gabriel mu nenápadným zamlaskáním naznačil správný směr; duchovní z košíku určeného veřejnosti vytáhl jarmulku a nemotorně si ji nasadil na temeno hlavy. Chvíli postál před kamennou zdí s tichou modlitbou na rtech a pak mezi pískovcové kvádry z dob císaře Heroda vstrčil malý svitek papíru.

„Co na něm stálo?“ zajímal se Gabriel, když se Donati vrátil.

„Prosba o mír.“

„To jste měl nechat raději tamhle,“ poznamenal Gabriel a pokynul směrem k mešitě al-Aksá.

Donati povzdechl. „Změnil jste se. Muž, jehož jsem před třemi lety poznal, by něco takového nevypustil z úst.“

„Všichni jsme se změnili, Luigi. Tahle země je jeden velký bezpečnostní tábor, žádná oáza klidu. S tím Arafat nepočítal, když okatě vyjadřoval podporu sebevražedným atentátníkům.“

„Arafatova éra už skončila.“

„Ano, ale škody, co napáchal, bude dávat do pořádku nejméně jedna další generace.“ Gabriel pokrčil rameny. „Kdo ví? Rány druhé intifády se možná nezahojí nikdy.“

„Takže to zabíjení bude pokračovat? Takhle přece budoucnost vidět nemůžete.“

„Ale to víte, že můžeme, Luigi. V těchto končinách tomu nikdy nebylo jinak.“

Z Židovské čtvrti pokračovali k chrámu Svatého hrobu. Zatímco Gabriel čekal na nádvoří, Donati odehnal palestinského průvodce a vstoupil dovnitř. Vrátil se po deseti minutách. „Je to pochmurné,“ řekl. „A při vší upřímnosti, trochu neuspokojivé.“

„To bohužel tvrdí každý.“

Z nádvoří se vydali po Via Dolorosa; proti nim pospíchala skupinka amerických poutníků vedených mnichem v hnědé sutaně s rudým balónkem v ruce. Donatiho, jenž je pozoroval s lehce zmateným výrazem ve tváři, tato podívaná poněkud vyvedla z míry.

„Ještě stále věříte?“ vyhrkl náhle Gabriel.

Donati chvíli přemýšlel, a pak odpověděl. „Jak jste si již jistě všiml sám, má osobní víra je velice spletitá záležitost. Ale neztrácím víru v římskokatolickou církev a v její moc konat dobro ve světě plném zla. A věřím v našeho papeže.“

„Takže jste mužem bez víry po boku muže silně věřícího.“

„Hezky řečeno,“ pravil Donati. „A co vy? Ještě jste víru neztratil? Pokud jste ji někdy měl.“

Gabriel se zastavil. „Kananejci, Chetité, Amalečané i Moábité – všechny tyhle národy zanikly, jen my jsme z nějakého důvodu stále tady. Je to díky tomu, že před čtyřmi tisíci lety uzavřel Abrahám smlouvu s Bohem? Kdo to může říct?“

„Jistotně ti požehnám a tvé potomstvo jistotně rozmnožím jako nebeské hvězdy a jako písek na mořském břehu,“ citoval Donati dvaadvacátou kapitolu knihy Genesis.

„Tvé potomstvo obdrží bránu svých nepřátel,“ dokončil za něj verš Gabriel. „Jenže můj nepřítel teď touží získat své brány zpět a je ochoten udělat cokoliv, včetně obětování svého syna, aby je dostal.“

Donati se nad důmyslnou interpretací Písma pousmál. „My dva nejsme tak odlišní, já a vy. Oba jsme obětovali svůj život vyšší moci, já církvi, vy svému národu.“ Odmlčel se. „A své zemi.“

Kráčeli dál po Via Dolorosa do Muslimské čtvrti. Když vstoupili do části ulice zahalené stínem, zvedl si Gabriel sluneční brýle na čelo. Palestinští obchodníci si jej zpoza obležených stánků zvědavě prohlíželi.

„Nevadí, že jste tady?“

„Zvládneme to.“

„Což beru tak, že jste ozbrojen.“

Gabriel se odmlčel; jako odpověď to postačilo. Donati při chůzi upřeně zíral na dlažební kostky, tmavé obočí svraštělé soustředěným přemýšlením.

„Jestliže i já vím, že Ali Massoudi je mrtev, dá se přepokládat, že to vědí i jeho spolupracovníci, ne?“

„Samozřejmě.“

„Vědí také, jaké fotografie měl uloženy v počítači? A že ten se dostal do rukou vám?“

„Je to možné.“

„Mohlo by je to přimět urychlit plány?“

„Mohlo,“ připustil Gabriel, „anebo naopak počkat a odsunout plán do doby, kdy vy a Italové bezpečnostní opatření zase uvolníte.“

Prošli Damašskou bránou. Na přelidněném a hlučném náměstí za jejími zdmi si Gabriel znovu nasadil sluneční brýle.

„Měl byste o těch fotkách něco vědět,“ poznamenal Donati. „Všechny byly pořízeny v průběhu generální audience, kdy Svatý otec vítá poutníky z celého světa na náměstí Svatého Petra.“

Gabriel se zastavil a upřel zrak na zlatou kopuli Skalního dómu usazenou na kamenných zdech. „Generální audience se konají vždy ve středu, je to tak?“

„Správně.“

Gabrielův pohled se přesunul z kopule na Donatiho obličej. „Dnes je úterý.“

Donati pohlédl na hodinky. „Odvezete mě na letiště? Když si pospíšíme, můžeme to do Říma stihnout před večeří.“

„Pospíšíme? My?“

„Cestou z města se zastavíme u vás, abyste si mohl sbalit věci,“ pokračoval Donati. „V Římě pršelo, tak si přiberte plášť do deště.“

Přiberu si toho víc než jenom plášť do deště, pomyslel si Gabriel, když prováděl monsignora přeplněným tržištěm. Budu potřebovat falešný pas.

„Přežila by vaše země pár dní bez vaší přítomnosti?“

4

VATIKÁN

Na tak mocného muže měl docela obyčejnou kancelář. Orientální koberec byl vybledlý a prošlapaný, těžké závěsy nudně fádní. Když Gabriel s Donatim vstoupili, malý muž zahalený v bílém hábitu seděl za jednoduchým širokým stolem a upřeně hleděl na televizní obrazovku. Zrovna se před ním odehrávala dramatická násilná scéna: oheň a dým, zakrvácení přeživší si rukama zoufale rvali vlasy a oplakávali roztrhané mrtvé. Papež Pavel VII., biskup římský, Pontifex maximus, nástupce svatého Petra, stiskl tlačítko dálkového ovladače a obrazovka zčernala. „Gabrieli,“ pozdravil. „Rád vás zase vidím.“

Papež vstal ze židle a natáhl nevelkou ruku – nikoliv zlatým Rybářovým prstenem vzhůru, jako ji podával většině lidí, ale dlaní obrácenou na stranu. Stisk měl stále pevný a pohled laskavých očí upřených na Gabriela jasný a živý. Agent už pozapomněl, jak drobný Pietro Lucchesi vlastně je. Měří tak sto pětapadesát, možná sto šedesát centimetrů, ale určitě ne víc. Zavzpomínal na den, kdy Lucchesi vystoupil z konkláve – malá postava se v narychlo připravené sutaně téměř topila a přes balustrádu lodžie na Bazilice byla sotva vidět. Komentátor italské televize jej nazval „Pietrem Nepravděpodobným“. Kardinál Marco Brindisi, reakcionářský ministr zahraničních věcí, jenž doufal, že z konkláve vystoupí oděn v bílém on sám, se o něm jedovatě vyjadřoval jako o „papeži Nahodilci Prvním.“

Gabrielovi se však jako první při pomyšlení na tohoto muže vždy vybavila poněkud jiná vzpomínka. Obraz Pietra Lucchesiho stojícího uprostřed bimy (Bima, někdy také béma či bimah (hebr.), je vyvýšený stupínek pro čtení Tóry, často uprostřed synagogy. (Pozn. překl.) ) ve Velké synagoze v Římě, jak pronáší slova, která žádný jiný dosavadní papež nikdy nevyslovil: „A k těmto i dalším hříchům, které brzy vyjdou na povrch, se přiznáváme a žádáme vás o odpuštění. Neexistují slova, jimiž by se dal popsat náš zármutek. V hodině největší nouze, kdy vás ozbrojené složky nacistického Německa vyháněly z vašich domovů na ulice v těsné blízkosti této synagogy, jste křičeli o pomoc, ale vaše prosby zůstaly nevyslyšeny. A tak dnes, kdy vás prosím o odpuštění, učiním tak stejným způsobem. V tichosti…“

Papež se zase posadil a zadíval se na televizní obrazovku, jako by na ní stále běžela změť vzdálených chaotických scén. „Varoval jsem ho, aby to nedělal, ale vůbec mě neposlouchal. A teď se chce vrátit do Evropy a usmířit si bývalé spojence. Přeju mu úspěch, ale obávám se, že má jen pramalou naději.“

Gabriel se podíval na Donatiho s nevyřčenou žádostí o vysvětlení.

„Bílý dům nás včera informoval, že se americký prezident počátkem příštího roku chystá na cestu po evropských hlavních městech. Jeho aparát doufá, že se jim podaří vykreslit o sobě lepší, méně kontroverzní obrázek, a rádi by alespoň zčásti napravili škody způsobené rozhodnutím vstoupit do války s Irákem.“

„Války, proti které neochvějně protestuji,“ poznamenal papež.

„Přijede i do Vatikánu?“ zajímal se Gabriel.

„Určitě se objeví v Římě, tolik je nám známo. Bílý dům nám ještě nesdělil, jestli prezident touží po audienci u Svatého otce. Myslíme si ale, že žádost o slyšení brzy dorazí.“

„Určitě by neodjel z Říma, aniž by se zastavil ve Vatikánu,“ dodal papež. „Konzervativní katolíci tvoří podstatnou část jeho voličů a aby příští rok dosáhl znovuzvolení, potřebuje jednoho každého z nich. Jistě se zde nechá vyfotit, aby se mohl lépe propagovat, a také by ode mne rád slyšel pár laskavých slov. Fotografii dostane. A co se týká těch laskavých slov…“ Jeho hlas se vytratil, ale po chvíli dodal: „Obávám se, že se bude muset poohlédnout jinde.“

Donati pokynul Gabrielovi, aby se posadil, a sám se uvelebil v křesle vedle něj. „Prezident je člověk, který ocení jasnou řeč, jak rádi říkají naši američtí kolegové. Bude naslouchat všemu, co řeknete, Svatosti.“

„Měl mi naslouchat už poprvé. Když ještě před válkou přijel do Vatikánu, velice jasně jsem dal najevo, že dle mého názoru se vydává opravdu nešťastným směrem. Řekl jsem mu, že válka není ospravedlnitelná, neboť Americe a jejím spojencům nehrozí žádné bezprostřední nebezpečí. Vysvětloval jsem, že ještě nevyčerpal všechny dostupné prostředky, aby se konfliktu vyhnul, a že oprávněnou autoritou v této záležitostí jsou Spojené národy, nikoliv Spojené státy. Nejpádnější argument jsem si nechal nakonec. Tvrdil jsem prezidentovi, že Amerika dosáhne rychlého vítězství na bitevním poli. ‚Jste silní,‘ řekl jsem, ‚a váš nepřítel slabý.‘ Ale také jsem předvídal, že mnoho let po skončení konfliktu bude Amerika čelit násilným vzpourám. Varoval jsem ho, že pokud se bude pokoušet vyřešit jednu krizi násilím, způsobí tím jen další, mnohem závažnější. Že muslimové budou vnímat válku jako novou vlnu křižáckých výprav bílých křesťanů. Že terorismus neporazí terorismem, ale jen sociálně a ekonomicky spravedlivými opatřeními.“

Když papež ukončil své kázání, rozhlédl se po malém obecenstvu v očekávání nějaké reakce. Očima několikrát přejel z jednoho muže na druhého, až se jeho pohled zastavil na Gabrielově obličeji. „Něco mi říká, že s něčím z toho, co jsem povídal, tak úplně nesouhlasíte.“

„Vy jste velice výřečný, Svatosti.“

„Tady jste mezi svými, Gabrieli. Řekněte, co máte na srdci.“

„Jednotky radikálních islamistů nám – Americe, Západu, křesťanství a Izraeli – vyhlásily válku. Dle zákonů božích i lidských máme právo, vlastně morální povinnost, se bránit.“

„Spíše než násilím a krveprolitím se lze proti teroristům bránit pomocí spravedlnosti a rovné příležitosti. Když se státníci uchýlí k násilí, nejvíce trpí právě lidstvo.“

„Vypadá to, že jste přesvědčen, že problém terorismu a radikálního islámu by se dal odstranit, kdyby oni byli trochu více jako my – že kdyby v muslimském světě nebyla rozšířená taková chudoba, nevzdělanost a diktatura, nebylo by ani tolik mladých mužů ochotných vzdát se vlastních životů, jen aby zabili a zmrzačili jiné. Ale oni poznali způsob, jakým žijeme my, a nic z toho nechtějí. Znají naše demokratické systémy a zavrhují je. Demokracii vidí jako náboženství, které jde proti základním pilířům islámu, a tudíž jí s posvátnou vášní budou vzdorovat. Takže jak máme rozšířit spravedlnost a prosperitu mezi islamisty, kteří věří jen ve smrt?“

„Rozhodně jim je nelze vnutit hlavněmi zbraní bílých vojáků.“

„S tím souhlasím, Vaše Svatosti. Teprve až se islám sám reformuje, dojde v arabském světě k nastolení sociální spravedlnosti a opravdového blahobytu. Mezitím ale nemůžeme jen tak nečinně sedět a přihlížet tomu, jak džihádisté plánují naši zkázu. To by bylo, Svatosti, přece rovněž nemorální.“

„A teď je řada na mně, abych mluvil bez obalu,“ pronesl papež. „Vy a vaše vláda jste nechali rány Palestinců hnisat příliš dlouho. Na Středním východě nenastane mír, dokud Palestinci nebudou mít svůj vlastní stát – řádný stát, s řádnými hranicemi a právy, tak jako jsou ustanovena ve všech ostatních zemích světa. A do té doby se také neusmíří islám se Západem.“

Gabriel složil ruce v klíně a pohlédl na ně.

„Mluvte, Gabrieli,“ vyzval ho papež.

„Radikální džihádisté netouží po míru, Svatosti. Chtějí vymazat Izrael z mapy světa. Pamatujte, Izrael v průběhu historie čelil nejhorším náporům teroristů ne proto, že bychom odmítali mír s Palestinci, ale právě v době, kdy jsme se o něj pokoušeli. Už brzy budou mít Palestinci svůj vlastní stát, to je jediné řešení. Ale bylo by klamné myslet si, že tím skončí i násilí. Ve skutečnosti, domnívám se, spíš ještě zesílí, protože teroristé budou mít pro své operace bezpečnou základnu za hranicemi mezinárodně uznávaného státu. A co až toho lidé a vláda Izraele budou mít dost? Co bude následovat, pokud udeříme proti teroristům uvnitř palestinského státu? Vypukne válka? Ustoupit a dát jim vlastní stát možná jednu krizi vyřeší, ale v průběhu času vytvoří další, mnohem závažnější.“

„Používáte má vlastní slova proti mně, Gabrieli.“

„A to velmi účinně,“ poznamenal Donati.

Papež obdařil tajemníka vražedným pohledem, vstal od stolu a otevřel obrovské okno. Setmělo se a pod nohama jim cvrkotal noční život Říma.

„S tou válkou jsem se nemýlil, Gabrieli, a nemýlím se ani s vizí budoucnosti, která čeká nás všechny – muslimy, křesťany i židy –, pokud se nevydáme jinou cestou. Jenže kdo mě bude poslouchat? Jsem jen stařec v sutaně, který žije ve zlaté kleci. Ani mí farníci už mi nenaslouchají. V Evropě vedeme život bez Boha, jako by ani neexistoval. Naším jediným náboženstvím je teď antiamerikanismus.“ Obrátil se a pohlédl na Gabriela. „A antisemitismus.“

Gabriel mlčel a papež pokračoval: „Luigi tvrdí, že máte důkazy ukazující na spiknutí proti mé osobě – další spiknutí,“ dodal se smutným úsměvem.

„To je bohužel pravda, Vaše Svatosti.“

„Není to ironie?“ povzdechl papež. „Já jsem jediný, kdo se snažil zabránit válce v Iráku. Jsem ten, který se pokouší budovat mosty mezi křesťany a muslimy, ale přitom jsem to zase já, koho chtějí zabít.“ Podíval se z okna. „Možná jsem se mýlil. Možná o žádný most skutečně nestojí.“

Svatý otec a monsignor Donati většinou večeřeli o samotě v soukromých papežských prostorách s jedním či dvěma přizvanými hosty. Donati se obvykle staral o lehkou, uvolněnou atmosféru a pracovní záležitosti v oněch chvílích ustupovaly klepům z kurie, jimiž se papež tajně bavil. Toho večera však byla nálada v papežské jídelně naprosto odlišná. Narychlo svolaní hosté nepatřili k jeho nejbližším přátelům, byli to mužové zodpovědní za ochranu jeho života: plukovník Karl Brunner, velící důstojník Švýcarské gardy, generál Carlo Barchese, velitel karabiniérů, a Martin Bellano, zástupce náčelníka italské zpravodajské služby.

Gabriel všem zúčastněným ukázal fotografie a benátskou italštinou je ve stručnosti seznámil s vyplývajícími závěry. Nynější vysvětlení byla poněkud upravenější než ta, která podal Donatimu toho rána v Jeruzalémě, a jméno Aliho Massoudiho nezmínil vůbec. Nicméně tón jeho hlasu nedával prostor pochybám o tom, že izraelská tajná služba považuje hrozbu za velmi reálnou a pravděpodobnou a že jsou nutná zesílená opatření k ochraně papeže i státního území Svatého stolce. Když skončil, členové papežovy ochranky seděli zachmuřeně, ale jejich výrazy neprozrazovaly žádný náznak paniky. Podobnými situacemi prošli již mnohokrát předtím a opatření, která bylo v případě ohrožení Vatikánu a Svatého otce nutno přijmout, už konali zcela mechanicky. Zatímco zástupci bezpečnostních složek procházeli nutné procedury, Gabriel poslouchal. Když se odmlčeli, opatrně si odkašlal.

„Přejete si něco dodat?“ otázal se Donati.

„Možná by bylo rozumné přesunout zítřejší ceremonii dovnitř – do papežova přijímacího sálu.“

„Svatý otec bude zítra blahořečit jednu portugalskou řeholnici,“ oznámil Donati. „Vedle obvyklého davu tedy očekáváme několik tisíc portugalských poutníků. Kdybychom přesunuli audienci dovnitř, mnoha z nich bychom tak slavnost odepřeli.“

„Není lepší odmítnout pár poutníků, než zbytečně vystavit Svatého otce nebezpečí?“

Papež pohlédl na Gabriela. „Máte nějaký konkrétní, přesvědčivý důkaz, že se teroristé chystají zaútočit právě zítra?“

„To ne, Svatosti. Zpravodajskou službu, která by takovéhle předpovědi byla schopná, byste hledal jako jehlu v kupce sena.“

„Jestliže přesuneme audienci do sálu a odepřeme vstup dobrým lidem, pak teroristé vyhráli, není to tak?“

„Někdy je lepší dopřát nepříteli malé vítězství, než sám utrpět zničující porážku.“

„Váš národ je proslulý tím, že dokáže vést normální život i pod neustálou hrozbou terorismu.“

„Přesto ale podnikáme praktická bezpečnostní opatření,“ nevzdával se Gabriel. „V mé zemi například nikdo nemůže vstoupit na většinu veřejných prostranství, aniž by byl důkladně prohledán.“

„No tak poutníky prohledejte a podnikněte další praktická opatření,“ odvětil papež, „ale já budu zítra odpoledne mluvit na náměstí Svatého Petra, kam patřím. A vaším úkolem je, aby vše proběhlo hladce a bez problémů.“

Když Donati doprovázel Gabriela po schodech z Apoštolského paláce na Via Belvedere, odbilo právě deset hodin. Padala jemná mlha; Gabriel si zapnul kabát a přehodil příruční tašku přes rameno. Donati, jenž na sobě žádný kabát neměl, vypadal, že počasí vůbec nevnímá. Mířili kolem vatikánské hlavní pošty ke Svatoanenské bráně, Donati s očima upřenýma na dlažební kostky.

„Určitě nebudete chtít odvoz?“ nabídl Gabrielovi.

„Ještě před týdnem jsem nevěřil, že bych se sem kdy znovu podíval. Rád využiju téhle příležitosti a projdu se.“

„Proč se sem nevrátíte napořád?“

„Do Itálie?“ Gabriel zavrtěl hlavou. „Obávám se, že Shamron má se mnou trochu jiné plány.“

„Chybíte nám,“ řekl Donati. „A Tiepolovi jakbysmet.“

Papežův a Donatiho přítel Francesco Tiepolo vlastnil nejslavnější restaurátorský podnik v benátské oblasti. Gabriel pro něj zrestauroval dva nejvýznamnější oltářní obrazy Giovanniho Belliniho – vlastně skoro dva, pomyslel si. Oltářní obraz v kostele svatého Jana Chrisostoma musel Tiepolo po Gabrielově úprku z Benátek dokončit sám.

„Něco mi říká, že Tiepolo přežije i beze mne.“

„A co Chiara?“

Trudnomyslným mlčením dal Gabriel jasně najevo, že svůj zamotaný milostný život s papežovým tajemníkem rozebírat netouží. Donati pohotově změnil téma.

„Omlouvám se, jestli vás Svatý otec přiváděl do rozpaků. Obávám se, že ztratil mnoho ze své dřívější trpělivosti. Po několika letech papežského úřadu tím prochází každý. Když na vás nahlížejí jako na zástupce Krista na zemi, je těžké ubránit se lehké aroganci.“

„Pořád je ta dobrá duše, jakou jsem před třemi lety poznal, Luigi. Jen o něco starší.“

„Když ho zvolili, nebyl už nejmladší. Kardinálové chtěli spíš obyčejného správce, někoho, kdo bude trůn svatého Petra jen zahřívat, zatímco reformátoři a reakcionáři budou řešit rozpory mezi sebou. Můj pán ale takovým správcem nikdy být nehodlal, jak sám dobře víte. Zbývá mu ještě hodně práce, než umře – záležitosti, které reakcionáře ne vždycky potěší. Byl bych velice nerad, kdyby jeho pontifikát skončil předčasně.“

„To já taky.“

„Což jenom potvrzuje, že jste ta nejvhodnější osoba, která by zítra v průběhu audience měla stát po jeho boku.“

„Švýcarská garda a její pomocníci z řad karabiniérů jsou, co se ochrany starého pána týká, mnohem schopnější.“

„Jsou to zdatní muži, ale teroristický útok nikdy na vlastní kůži nezažili.“

„To jen málokdo,“ poznamenal Gabriel. „A ti většinou stejně nepřežijí dost dlouho na to, aby o tom mohli vyprávět.“

Donati pohlédl na Gabriela. „Vy ano,“ oponoval. „Viděl jste teroristy z těsné blízkosti. A viděl jste pohled člověka, který se právě chystá stisknout spoušť na detonátoru.“

Zastavili se několik metrů od Svatoanenské brány. Po levé straně stál kostel svaté Anny s kruhovým půdorysem, farní kostel města Vatikán, vpravo se pak nacházel vchod do kasáren Švýcarské gardy. Jeden z jejích příslušníků, oblečen v jednoduché modré noční uniformě, stál přímo v bráně a držel hlídku.

„Co bych podle vás měl dělat, Luigi?“

„To nechám ve vašich schopných rukou. Nebojte se a buďte otravný. Pokud se vám bude zdát, že je v něčem potíž, oznamte to.“

„Kdo mi k tomu dá oprávnění?“

„Já,“ pravil rozhodně Donati. Sáhl do kapsy sutany, vytáhl laminovanou kartičku a podal ji Gabrielovi. Byl to průkaz člena bezpečnostní služby církevního státu. V kolonce JMÉNO stálo Gabriel Allon a fotka byla pravá.

„S tímhle se dostanete kamkoliv ve Vatikánu,“ oznámil Donati. „Kromě tajných archivů, samozřejmě. Tam vás bohužel slídit nechat nemůžeme.“

„To už jsem stejně zkusil.“ Gabriel strčil průkaz do kapsy kabátu. „Na shledanou ráno.“

Překročil Tiberu po Umbertově mostě, na druhém břehu odbočil doleva a pokračoval ke Španělskému náměstí. Bylo opuštěné a Španělské schody se ve světle lamp leskly jako naleštěné dřevo. Na osmadvacátém seděla dívka. Měla podobné vlasy jako Chiara a Gabriel si na moment pomyslel, že by to snad mohla být ona. Když však po schodech vystoupal výš, poznal Nurit, mrzutou bodel (Bodel (hebr.). Posel, „řadový“ člen Mossadu, nikoliv člen operačního týmu. (Pozn. překl.) ) z římské rezidentury. Předala mu klíč od konspiračního bytu a hebrejsky mu sdělila, že za plechovkami polévek ve špižírně najde nabitou berettu a náhradní zásobník.

Vystoupal po schodech ke kostelu Trinita dei Monti; činžovní dům stál na Via Gregoriana ani ne padesát metrů od něj. Byt měl dva pokoje a malou terasu. Gabriel si vzal ve spíži berettu a pak přešel do větší ložnice. Jako ve všech konspiračních bytech i tady měl telefonní přístroj červenou kontrolku, která indikovala příchozí hovory namísto vyzvánění. Gabriel si v šatech lehl na postel a vytočil benátské číslo. Ozval se ženský hlas. „Co se děje?“ ptal se italsky. Když žena nedostala žádnou odpověď, zamumlala nějakou nadávku a práskla telefonem – dost silně na to, aby Gabriel prudce odtrhl sluchátko od ucha, než ho jemně položil zpět do vidlice.

Svlékl si šaty a zabořil hlavu do polštáře, avšak pád do snového spánku přerušilo náhlé zablesknutí, které na okamžik zalilo pokoj jasným světlem. Instinktivně začal počítat vteřiny do úderu. Viděl vyzáblého chlapce s černými vlasy a smaragdově zelenýma očima, jak honí blesky v kopcích nad Nazaretem. Zahřmění přišlo, ještě než napočítal do čtyř, a otřáslo budovou.

V rychlém sledu přicházely další blesky a zanedlouho na okna začal bubnovat silný déšť. Gabriel se pokoušel usnout, ale nešlo to. Rozsvítil lampičku na nočním stolku, otevřel složku s fotografiemi z počítače Aliho Massoudiho a pomalu jimi procházel. Každý snímek si vrýval do paměti. O hodinu později lampičku zhasl a v mysli prošel obrázky ještě jednou. Tmu nad zvonicemi kostela stále rozjasňovaly blesky. Gabriel zavřel oči a počítal.

5

VATIKÁN

Slunce vycházelo už do jasného dne. Gabriel z bytu odešel brzy ráno a prázdnými ulicemi mířil zpět do Vatikánu. Když přecházel řeku, pahorek Janiculum osvětlovala matná narůžovělá záře. Náměstí Svatého Petra však stále halil stín a lampy na Kolonádě ještě svítily. Nedaleko vatikánské tiskové kanceláře byla otevřená kavárna. U stolku na chodníku vypil Gabriel dva šálky kapucína a přečetl ranní vydání novin. V žádných hlavních denících se neobjevila zpráva o tom, že papežův tajemník včera podnikl krátkou návštěvu Jeruzaléma – anebo o tom, že se v předvečer audience sešli v papežově jídelně šéfové vatikánských a italských bezpečnostních složek a diskutovali o teroristické hrozbě a ohrožení života Svatého otce.

V osm hodin již byly přípravy na generální audienci na Svatopetrském náměstí v plném proudu. Vatikánské pracovní síly chystaly skládací židle a dočasné kovové dělicí příčky na promenádu před Bazilikou, zatímco členové ochranky rozestavovali magnetometry podél Kolonády. Gabriel se zvedl a zůstal stát u ocelového zátarasu oddělujícího území Svatého stolce od italské půdy. Schválně se snažil působit nervózním a napjatým dojmem, několikrát se podíval na hodinky a zvláštní pozornost věnoval fungování magnetometrů. Zkrátka a dobře jednal jako někdo, kdo by měl okamžitě přitáhnout pozornost karabiniérů, příslušníků Vigilanzy i vatikánských policejních složek. Trvalo deset minut, než k němu přistoupil jeden z karabiniérů a požádal ho o průkaz totožnosti. Gabriel mu perfektní italštinou oznámil, že je členem vatikánských bezpečnostních složek.

„Omlouvám se,“ utrousil karabiniér a obrátil se k odchodu.

„Počkejte,“ zavolal na něj Gabriel.

Karabiniér se zarazil a obrátil k němu.

„Nechcete vidět můj průkaz?“

Karabiniér natáhl ruku, znuděně prohlédl odznak a vrátil jej nazpět.

„Nikomu nevěřte,“ nabádal ho Gabriel. „Vždy každého zkontrolujte, a když se vám něco nebude zdát v pořádku, oznamte to svému nadřízenému.“

Gabriel se otočil a přešel ke Svatoanenské bráně, kudy pouštěli jednu za druhou jeptišky v šedém hábitu poté, co vyslovily jednoduché heslo „Annona“, jméno vatikánského nákupního centra. Zkusil to samé a stejně jako jeptišky byl vpuštěn do Vatikánu. Ještě uvnitř brány vytáhl svůj průkaz a němčinou s berlínským přízvukem, který zdědil po matce, vynadal hlídkujícímu členu Švýcarské gardy. Poté vyšel zpět na ulici, na které se zanedlouho objevil kněz s úplně bílými vlasy, jenž témuž gardistovi oznámil, že si jde něco koupit do vatikánské lékárny. Strážný kněze zadržel v bráně, dokud z kapsy sutany nevytáhl průkaz totožnosti.

Gabriel se rozhodl zkontrolovat další hlavní vchod do Vatikánu, Zvonovou bránu. K ní došel asi za pět minut, právě včas, aby spatřil, jak jí prochází kardinál z kurie a jeho dva pomocníci. Hlídkující gardista, jenž stál opodál nedaleko svého přístřešku, se na ně sotva podíval. Gabriel mu před očima přidržel svůj průkaz.

„Proč jste toho kardinála nepožádal, aby se identifikoval?“

„Identifikuje se dostatečně svým purpurovým biretem a křížem na hrudi.“

„Dnes ne,“ prohlásil pevně Gabriel. „Dnes zkontrolujte každého.“

Otočil se a kráčel podél vnějšího okraje Kolonády. Přemýšlel nad scénami, které se před ním právě odehrály. I přes svou rozlehlost bylo Svatopetrské náměstí docela bezpečným místem; jestli však existovala v bezpečnostních opatřeních Vatikánského státu nějaká skulina, byly to početné davy lidí, kteří se volně pohybovali za náměstím, v jeho okolí. Pomyslel na snímky Aliho Massoudiho a přemítal, jestli teroristé přišli na totéž.

Přes náměstí došel k Bronzové bráně, což je v podstatě hlavní vchod do Apoštolského paláce, kde žádné kouzelné heslo neplatí. Ještě před ní zkontroloval Gabrielův průkaz člen Švýcarské gardy ve slavnostní uniformě a ve vstupní hale chtěl doklad vidět gardista v civilních šatech. Díky svému oficiálnímu povolení se při vstupu do paláce nemusel na recepci zapisovat do knihy návštěv, musel však odevzdat svou zbraň, což učinil s velikým zdráháním.

Před ním se zvedalo mramorové schodiště Scala Regia, jež se mihotalo v záři velikých železných svítilen. Gabriel po něm vystoupal na dvůr Cortile di San Damaso a přešel na druhou stranu k výtahu, kterým vyjel do třetího patra. V lodžii chvíli obdivoval Rafaelovu fresku a pak pospíchal širokou chodbou k papežským pokojům. Donati, v sutaně s červenofialovou šerpou, seděl u pracovního stolu ve své malé kanceláři sousedící s papežovou. Gabriel vklouzl dovnitř a zavřel za sebou dveře.

„Kolik lidí ve Vatikánu pracuje?“ zopakoval Donati Gabrielovu otázku. „Asi tak polovina.“

Gabriel se zamračil.

„Odpusťte,“ usmál se Donati. „To je starý vatikánský vtip. Odpověď zní asi dvanáct set, což zahrnuje kněží a preláty, kteří pracují ve státním sekretariátu a v různých kongregacích a koncilech, včetně jejich laického doprovodu. Pak tady máme světské pomocníky, kteří se starají o chod celého města – průvodce, zametače, údržbáře a zahradníky, úředníky na poštách a podobných místech, lékárníky a prodavače v nákupním centru.“

Gabriel pozvedl svou vatikánskou průkazku. „A ti všichni dostanou tohle?“

„Ne každý má přístup do Apoštolského paláce, nicméně všichni jsou oprávněni vstupovat na území Vatikánu i na místa veřejně nepřístupná.“

„Tím myslíte náměstí a Baziliku.“

„Správně.“

„Jak dalece je prověřujete?“

„Předpokládám, že vaše otázka se netýká kardinálů, biskupů, monsignorů a kněží.“

„Ty vynecháme.“ Gabriel svraštil čelo a dodal: „Prozatím.“

„O pracovní místa tady ve Vatikánu je veliký zájem. Platy nejsou nejvyšší, ale zaměstnanci požívají všemožných výhod, například při nákupech v lékárně a ve středisku. Produkty dotuje vláda a ceny jsou nižší než na většině italských trhů. Totéž platí i pro naši benzinovou stanici. Kromě toho, pracovní doba není příliš dlouhá, zato prázdniny ano, a dodatečné výhody velmi slušné.“

„Jak prověřujete ty, kdo se o takovou práci ucházejí?“

„K tomu se právě dostávám,“ řekl Donati. „Po místech je taková poptávka – a je jich tak málo –, že se většinou vždy jedná o někoho s příbuzenskými vazbami, takže veškeré prověřovací procedury probíhají obvykle jen velmi formálně.“

„Toho jsem se bál,“ povzdechl Gabriel. „A co lidé jako já? Lidé s dočasným pověřením?“

„Ptáte se, kolik jich je?“ Donati pokrčil rameny. „V kteroukoliv roční dobu, řekl bych, se najde několik set lidí s dočasným přístupem do vatikánského státu.“

„Jak tento systém funguje?“

„Obvykle je takový člověk zapsán u jednoho z mnoha papežských koncilů či výborů jako pomocný pracovník nebo profesionální poradce. Prefekt nebo sekretář se zaručí za jeho osobu a vatikánská bezpečnostní služba mu vystaví průkazku.“

„Zakládá o tom dokumentaci?“

„Samozřejmě.“

Gabriel zvedl sluchátko telefonu a podal je Donatimu.

Než se Donatiho telefon znovu rozezvonil, uplynulo dvacet minut. Duchovní tiše naslouchal, pak položil sluchátko a podíval se na Gabriela, jenž stál u okna a pozoroval davy proudící na náměstí.

„Právě vám začínají chystat veškeré dokumenty.“

„Začínají?“

„Potřebovali svolení nadřízeného, a ten byl na jednání. Připraví je během čtvrt hodiny.“

Gabriel pohlédl na hodinky. Bylo už skoro půl jedenácté.

„Přesuňte to dovnitř,“ naléhal.

„O tom Svatý otec nechce ani slyšet.“ Donati se připojil ke Gabrielovi a vyhlédl na náměstí. „A kromě toho je pozdě. Hosté již přicházejí.“

Usadili ho v malinké mnišské cele se začazenými okny nad Belvederským nádvořím. Dokumenty přinesl Luca Angelli, bývalý karabiniér s klukovským vzezřením. Gabriel omezil hledání na světské osoby – ani on, muž nezměrně podezřívavý, si nedokázal představit, že by se al-Kajdě podařilo pro svou operaci naverbovat katolického kněze, ať by o tom věděl či nikoliv. Ze seznamu podezřelých vyškrtl také členy Švýcarské gardy a Vigilanzy, jejíž příslušníci často pocházejí z řad bývalých důstojníků státní policie a karabiniérů. Co se Švýcarské gardy týká, její členové jsou vybíráni výhradně ze švýcarských katolických rodin a většina z nich pochází z německých a francouzských horských kantonů v srdci země, kterou si lze jen těžko představit jako baštu islámského extremismu.

Začal se světskými zaměstnanci Vatikánu. Hledání omezil na osoby, které městský stát přijal v předcházejících pěti letech. Vyčlenit jen ty mu zabralo asi půl hodiny, a když skončil, leželo před ním šest složek k dalšímu zkoumání: lékárník, zahradník, dva mladí skladníci z Annony, vrátný vatikánského muzea a žena, jež pracovala pro jeden z místních dárkových obchodů. Zbytek materiálů Gabriel Angellimu vrátil.

Další dokumenty se týkaly osob zaměstnaných u různých kongregací římské kurie. Ty se velikostí blíží vládním ministerstvům a náplní jejich práce je řízení nejdůležitějších složek církevního uspořádání – doktríny, náboženství, duchovních, svatých a katolického vzdělávání. V čele každé kongregace stojí kardinál, jemuž slouží několik biskupů a prelátů. Gabriel prošel dokumenty kněží a pomocného personálu všech devíti kongregací, a když neobjevil nic zajímavého, vrátil je Angellimu.

„Co zbývá?“

„Papežské výbory a koncily,“ odvětil Angelli. „A ostatní kanceláře.“

„Ostatní kanceláře?“

„Správa dědictví Svatého stolce, prefektura ekonomických záležitostí Svatého stolce…“

„Rozumím,“ přerušil ho Gabriel. „Kolik je to záznamů?“

Angelli rukama naznačil velikost hromady – asi tak půl metru dokumentů. Gabriel zkontroloval čas: 11.20…

„Přineste je.“

# # #

Angelli nejprve donesl záznamy papežských výborů; Gabriel z nich vybral dva k podrobnějšímu zkoumání – poradce Výboru pro svatou archeologii a argentinského vědce přidruženého k Papežskému výboru pro Latinskou Ameriku. Ostatní Angellimu vrátil a mrkl na hodinky: 11.45… Slíbil Donatimu, že se v poledne objeví po papežově boku a v průběhu generální audience jej bude hlídat. Zbýval čas už jen na několik málo složek.

„Vynechejte ekonomická oddělení,“ přikázal. „Doneste mi záznamy papežských koncilů.“

Pomocník se zanedlouho vrátil, v rukou asi patnácticentimetrový štos složek z manilského konopí. Gabriel jimi procházel v pořadí, v jakém je Angelli položil na stůl. Papežský koncil pro laiky… Papežský koncil pro prosazování křesťanské jednoty… Papežský koncil pro otázky rodiny… Papežský koncil pro spravedlnost a mír… Papežský koncil pro pastorální péči o přistěhovalce a migranty… Papežský koncil pro legislativní texty…

Papežský koncil pro mezináboženský dialog…

Gabrielovi vyletěly ruce nad hlavu. Našel, co hledal.

Chvíli pročítal dokumenty, pak vzhlédl a úsečně se zeptal: „Tenhle člověk má skutečně přístup do Vatikánu?“

Drobný Angelli se předklonil a zamžoural Gabrielovi přes rameno. „Profesor Ibrahim el-Banna? Ten tady pracuje už přes rok.“

„A co přesně dělá?“

„Je to člen zvláštního výboru pro zlepšení vztahů mezi křesťanským a islámským světem. Celkem je v něm dvanáct mužů, jde o ekumenický tým šesti křesťanských a šesti muslimských učenců, kteří zastupují různé sekty a školy islámského práva. Ibrahim elBanna je profesor islámské právní vědy na Univerzitě Al-Azhar v Káhiře. Patří také k nejuznávanějším odborníkům islámské školy práva Hanafi na světě. Hanafi je nejrozšířenější mezi…“

„…sunitskými muslimy,“ doplnil Gabriel kousavým tónem. „Copak nevíte, že Al-Azhar je pařeniště islámských radikálů? Je prolezlá členy al-Kajdy a Muslimského bratrstva.“

„Je to ale také jedna z nejstarších a nejprestižnějších škol islámské teologie a práva na světě. Profesora el-Bannu vybrali na tuto pozici pro jeho umírněné názory. Několikrát se se Svatým otcem osobně setkal. A ve dvou případech spolu byli zcela sami.“

„Kde se konají schůzky výboru?“

„Profesor má kancelář v budově u náměstí Piazza Santa Marta, nedaleko Zvonové brány.“

Gabriel mrkl na hodinky: 11.55… Na rozhovor s Donatim nezbýval čas, teď už jistě stojí v přízemí a každou chvíli se s papežem chystají vstoupit na náměstí. Vzpomněl si, co mu řekl předchozího dne na Via Belvedere. Nebojte se a buďte otravný. Pokud se vám bude zdát, že je v něčem potíž, oznamte to. Rychle vstal a obrátil se na Angelliho.

„Rád bych s imámem prohodil pár slov.“

Angelli zaváhal. „Tato činnost je pro Svatého otce velice důležitá. Pokud proti profesoru el-Bannovi vznesete obvinění bez řádného důvodu, urazíte ho a ohrozíte práci celého výboru.“

„Lepší vzteklý imám než mrtvý papež. Jak se nejrychleji dostanu na Piazza Santa Marta?“

„Vezmeme to zkratkou,“ navrhl Angelli. „Přes Baziliku.“

Pod schodištěm Scala Regia vběhli do průchodu, jímž se dostali do kaple Požehnané svátosti. Utíkali napříč širokou lodí k pomníku Alexandra VII., pod kterým se nacházela přístupová cesta k Piazza Santa Marta. Když vyběhli do jasné sluneční záře, ozval se bouřlivý potlesk – papež právě zahajoval generální audienci. Angelli zavedl Gabriela přes malé prostranství do ponuré barokní kancelářské budovy. V recepci v hale nehybně seděla jeptiška, která je poté, co vtrhli dovnitř, obdařila nesouhlasným pohledem.

„Ibrahim el-Banna,“ vyhrkl Luca Angelli úsečně.

Sestra překvapeně zamrkala. „Místnost čtyři sta dvanáct.“

Vyběhli po schodech nahoru, Angelli v čele s Gabrielem v patách. Když k nim z náměstí dolehla další vlna potlesku, dloubl agent Angelliho do ledvin. Zaměstnanec vatikánské bezpečnostní služby začal brát schody po dvou. Dorazili ke dveřím s číslem 412. Zavřeno. Gabriel už už bral za kliku, ale Angelli ho zarazil. Silně, přesto v mezích slušnosti, zaklepal.

„Pane profesore? Profesore el-Banno? Jste tam?“

V odpověď jim znělo jen prázdné ticho. Gabriel odstrčil Angelliho stranou a prozkoumal prastarý zámek. Tenounkým paklíčem, který nosil v peněžence, by ho otevřel během několika vteřin, ale nadšený pokřik z náměstí mu připomněl, že i to je časová ztráta, kterou si nemůže dovolit. Chytil se oběma rukama kliky a ramenem se opřel o dveře. Držely pevně. Vrhl se proti dveřím podruhé, potřetí – napočtvrté se k němu přidal i Angelli. Ze zárubně odpadly dřevěné třísky a oba muži se vpotáceli dovnitř.

Místnost byla prázdná. A nejenom to, pomyslel si Gabriel. Opuštěná. Žádné knihy, složky, pera, papíry. Jen jediná dopisní obálka přímo uprostřed pracovního stolu. Angelli chtěl rozsvítit, ale Gabriel na něj zařval, aby se nedotýkal vypínače, a pak Itala bez okolků vystrčil zpět na chodbu. Z kapsy saka vytáhl pero a jako sondou jím zkoumal hmotnost obsahu obálky. Když si byl docela jist, že neobsahuje nic než papír, zvedl ji a opatrně otevřel. Uvnitř byl jediný list papíru složený na třetiny. Ručně psanými arabskými znaky pisatel sděloval:

Vyhlašujeme vám, křižákům, válku, která se započne zničením vašeho bezvěreckého chrámu zasvěceného polyteismu a smrtí vašeho takzvaného nejvyššího kněze, toho muže v bílém, kterého uctíváte, jako by to byl sám Bůh. Budiž to vaším trestem za Irák, Abú Ghrajb a Guantánamo. Útoky budou pokračovat, dokud irácká zem nebude vysvobozena z amerického poddanství a Palestina ze spárů židů. Jsme Alláhovo bratrstvo. Není jiného boha než Alláha, nechť je jeho jméno pochváleno.

Gabriel se řítil po schodech dolů, Angelli těsně za ním.

6

VATIKÁN

„In nomine Patris et Fílii et Spiritus Sancti.“ (Ve jménu Otce i Syna i Ducha svatého, (lat. – Pozn. překl.) )

Papežův hlas, zesílený místním rozhlasem, zněl přes náměstí až do Via della Conciliazione.

A dvacet tisíc hlasů zahřmělo v odpověď: „Amen.“

Gabriel s Angellim uháněli přes Piazza Santa Marta a dál podél vnější zdi Baziliky. Před Zvonovým obloukem se Angelli oddělil a zahnul doprava do kanceláře, která vydává svolení ke vstupu do města, hlavního kontrolního stanoviště většiny návštěvníků Vatikánu. Pokud se Ibrahim el-Banna za někoho zaručil, tady o tom bude existovat záznam. Gabriel běžel dál ke Zvonové bráně. Švýcarský gardista na stráži, poplašený mužem řítícím se jeho směrem, zaujal obranné postavení a sklopil halapartnu. Když spatřil Gabrielovu průkazku člena bezpečnostních sil, hned ji zase zvedl.

„Dejte mi svou pistoli,“ přikázal Gabriel.

„Pane?“

„Dejte mi svou pistoli!“ zařval Gabriel německy.

Strážný sáhl do pestrobarevné renesanční tuniky a vytáhl moderní SIG-Sauer ráže devět milimetrů. V tu chvíli se pod obloukem objevil Luca Angelli.

„V jedenáct třicet zařídil el-Banna propustky do Vatikánu třem německým kněžím.“

„Nejsou to kněží, Luco, jsou to šahídové, mučedníci.“ Gabriel se rozhlédl po náměstí zaplněném davem poutníků. „A silně pochybuju, že jsou ještě uvnitř Vatikánu. Nejspíš jsou někde tady venku, ozbrojení výbušninami a bůhví čím ještě.“

„Proč by ale vůbec chodili do Vatikánu skrze Zvonovou bránu?“

„Aby si vyzvedli ty bomby, samozřejmě.“ To byla ona skulina ve vatikánských bezpečnostních opatřeních. Teroristé ji opakovaným sledováním vypozorovali a využili jak jí, tak mírové iniciativy Svatého otce. „El-Banna je pravděpodobně postupem času propašoval dovnitř a ukryl ve své kanceláři. Šahídové si je vyzvedli, jakmile dostali povolení ke vstupu, a pak prošli na náměstí tak, aby se vyhnuli detektorům kovů.“

„Bazilika,“ vyhrkl Angelli. „Mohli do ní vstoupit postranním vchodem a vyjít hlavními vraty. Mohli kolem nás projít před několika minutami a my bychom si toho vůbec nevšimli.“

Oba muži přeskočili dřevěné pažení oddělující Zvonovou bránu a její bezprostřední okolí od Svatopetrského náměstí a vyběhli na pódium. Nenadálý pohyb vyvolal v davu nesouhlasné mumlání. Donati stál přímo za papežem. Gabriel k němu potichu přistoupl a předal mu dopis z el-Bannovy kanceláře.

„Jsou tady.“

Donati sklopil zrak k papíru. Uviděl arabské písmo a pohlédl na Gabriela.

„Našli jsme to v kanceláři Ibrahima el-Banny. Říká se tam, že chtějí zničit Baziliku a zabít Svatého otce. Musíme ho dostat z pódia. Okamžitě, Luigi.“

Donati přeletěl očima různorodou masu lidí na náměstí: katoličtí poutníci a hodnostáři z celého světa, děti školou povinné oblečené v bílém, skupiny nemocných a starých, kteří přišli pro papežovo požehnání. Podle tradice, kterou zdědil po svém předchůdci, zdravil právě Svatý otec poutníky v jejich rodné řeči.

„A co poutníci?“ otázal se Donati. „Ty ochráníme jak?“

„Pro ně už může být pozdě. Pro některé nejspíš je. Pokud se je pokusíme varovat, vyvoláme paniku. Dostaňte Svatého otce z náměstí tak rychle a nenápadně, jak to jen půjde. Pak se pokusíme vytlačit poutníky.“

Na pódiu se k nim připojil plukovník Brunner, velitel Švýcarské gardy. Jako všichni členové papežovy osobní ochranky měl na sobě tmavý oblek a v uchu miniaturní sluchátko vysílačky. Když ho Donati obeznámil se situací, tvář mu zesinala.

„Odvedeme ho Bazilikou.“

„A co když ukryli bomby právě tam?“ namítl Gabriel.

Další slova vzala Brunnerovi z úst prudká nárazová vlna. Ohlušující zahřmění přišlo o milisekundu později, zesíleno dozvukovým efektem Svatopetrského náměstí. Tlaková vlna odhodila Gabriela jako papírovou loutku. Několikrát se ve vzduchu přetočil, tvrdě dopadl na schody k Bazilice a omdlel.

Když konečně otevřel oči, spatřil nad sebou Kristovy apoštoly, kteří na něj shlíželi z vrcholku průčelí. Nevěděl, jak dlouho byl v bezvědomí, ale rozhodně ne déle než pár vteřin. V uších mu nepříjemně zvonilo. Ztěžka se posadil a rozhlédl se kolem sebe. Napravo viděl preláty z kurie, kteří stáli s papežem na pódiu; vypadali vyděšeně a potrhaně, ale bez vážnějších zranění. Po jeho levé ruce ležel Donati a vedle něj Karl Brunner. Velitel měl zavřené oči a silně krvácel z rány na temeni.

Gabriel se postavil na roztřesené nohy a znovu se rozhlédl.

Kde je papež?

Ibrahim el-Banna získal propustky do Vatikánu pro tři kněze.

Lze tedy předpokládat, že zazní další dva výbuchy.

Nahmatal gardistův SIG-Sauer a zakřičel na církevní hodnostáře, aby se drželi při zemi. Když šplhal nahoru na pódium ve snaze najít Pietra Lucchesiho, vybuchla druhá bomba.

Další vlna pronikavého žáru a vzduchového tlaku.

Další zahřmění.

Gabriel opět přistál na zádech, tentokrát na těle přítele Dona tiho.

Znovu vstal, ale než vybuchla třetí nálož, nestačil se k pódiu ani přiblížit.

Když konečně ustalo ohlušující hřmění, vytáhl se na pódium a prohlédl škody. Sahídové zaujali pozice rovnoměrně mezi lidmi blízko řečniště: jeden stál u Bronzové brány, druhý přímo uprostřed náměstí a třetí poblíž Zvonové brány. Po každém z nich zůstal jen černý oblak kouře stoupající k jasně modré obloze bez jediného mráčku. Místa, kde stáli, byla zčernalá žárem, zmáčená krví a posetá kusy lidských končetin a tkání. Dále od výbuchů se již dalo rozeznat, že roztrhaná těla patřila ještě před chvílí lidským bytostem. Rozkládací židle, které Gabriel viděl toho rána ještě nerozestavěné, se povalovaly jako hrací karty a všude kolem byly rozeseté boty. Kolik mrtvých? Stovky, pomyslel si. Větší starosti mu však v dané chvíli dělal Svatý otec.

Vyhlašujeme vám, křižákům, válku, která se započne zničením bezvěreckého chrámu zasvěceného polyteismu…

Ještě není po všem, a Gabriel si to dobře uvědomoval.

A pak, skrze clonu z černého kouře, spatřil, jak začíná další fáze útoku. Na širokém prostranství Piazza Pio XII., na konci Via della Conciliazione přímo za náměstím Svatého Petra, zastavil dodávkový vůz. Dveře nákladního prostoru se otevřely a ven se vyhrnuli tři muži ozbrojení přenosnými raketomety.

Gabriel se horečně rozhlížel, až konečně spatřil trůn, na kterém papež seděl během proslovu. První tlaková vlna jej zasáhla z boku a převrátila vzhůru nohama. Dopadl na schody Baziliky. Zpod něj vyčuhovala malá ruka se zlatým prstenem – a sukně bílé sutany potřísněná krví.

Křikl na Donatiho: „Luigi, mají bazuky! Rychle odežeňte všechny od Baziliky!“

Seskočil z pódia a převrátil trůn. Papež měl zavřené oči a krvácel z několika drobných tržných ran. Když se Gabriel sklonil, aby Svatého otce vytáhl, zcela zřetelně uslyšel známé svištění rakety RPG7. Otočil hlavou právě včas, aby zahlédl střelu řítící se přes náměstí přímo na Baziliku. Chvíli nato narazila hlavice do Michelangelovy klenby a vybuchla. Kupole se ocitla v plamenech a na zem padaly kusy skla a kamene.

Gabriel chránil papežovo tělo před padající sutí. Potom jej zvedl do náruče a utíkal k Bronzové bráně. Než se stačil ukrýt pod Kolonádou, nad náměstím proletěla druhá raketa. Strefila se do průčelí, přímo pod balustrádu lodžie Boží milosti. Gabriel ztratil rovnováhu a upadl na dlažební kostky. Zvedl hlavu a spatřil třetí střelu na cestě k cíli. Letěla níže než předchozí dvě, prosvištěla přímo nad pódiem. V okamžiku, než narazila do Baziliky, pozoroval Gabriel děsivou scénu: Luigi Donati se zoufale snaží odvést kardinály a preláty do bezpečí. Gabriel zůstal ležet a kryl papeže vlastním tělem, dokud na ně padaly další trosky.

„Jste to vy, Gabrieli?“ otázal se tiše papež, oči stále zavřené.

„Ano, Svatosti.“

„Už je po všem?“

Tři bomby, tři rakety – symbol Svaté Trojice, domníval se Gabriel. Záměrná urážka mušrikun.

„Ano, Svatosti. Myslím, že už je po všem.“

„Kde je Luigi?“

Gabriel pohlédl k hořícím zbytkům pódia. Donati vrávoral z oblaků kouře, na rukou mrtvé tělo jednoho z kardinálů.

„Přežil, Svatosti.“

Papež zavřel oči a zašeptal: „Díky Bohu.“

Někdo chytil Gabriela za rameno. Obrátil se a spatřil čtyři muže v modrých oblecích s pistolemi v rukou. „Pusťte ho,“ zařval jeden z nich. „Postaráme se o něj.“

Gabriel se na muže pozorně zadíval, pak pomalu zavrtěl hlavou. „Já ho vezmu,“ řekl. Vstal a v doprovodu Švýcarské gardy odnesl papeže do Apoštolského paláce.

Činžovní dům stál v dlážděné uličce blízko kostela svaté Marie ve čtvrti Trastevere. Čtyřpatrová budova se zašlou světle hnědou omítkou byla ověšena kabely elektrického i telefonního vedení a na několika místech zelo holé zdivo. V přízemí někdo zřídil malou opravnu motocyklů, která zabírala i kus chodníku. Vpravo od ní se nacházely dveře vstupního prostoru do bytů ve vyšších patrech. A Ibrahim el-Banna od nich měl ve své kapse klíč.

Útok začal pět minut poté, co opustil Vatikán. V části Borgo Santo Spirito využil všeobecného zmatku, opatrně si sundal z hlavy kufi, typický muslimský čepec, a kolem krku pověsil masivní dřevěný kříž. Odtud kráčel k parku na Janiculu a dále z kopce dolů do čtvrti Trastevere. V ulici Via della Paglia jej jakási rozrušená žena požádala, aby jí požehnal. Udělal to, včetně věrné imitace slov a gest, která tolikrát viděl ve Vatikánu. Sotva skončil, poprosil Alláha o odpuštění za rouhání.

V bezpečí činžovního domu urážlivý kříž zase sundal a stoupal po chabě osvětleném schodišti vzhůru. Přijít sem mu nařídil Saudský Arab, jenž útok vymyslel a naplánoval – a jehož znal jako Chalíla. Byla to jeho první zastávka na utajené cestě z Evropy zpátky do muslimského světa. Doufal, že se bude moci vrátit do rodného Egypta, ale Chalíl jej přesvědčil, že už by se tam nikdy nemohl cítit v bezpečí. Ten americký přisluhovač Mubarak tě předá bezvěrcům, ani se nenaděješ, pravil tehdy Chalíl. Existuje jen jedině místo na zemi, kde tě nikdy nedostanou.

Tím byla Saudská Arábie, země Proroka, rodiště wahhábistického islámu. Ibrahimu el-Bannovi slíbili novou identitu, pozici učitele na prestižní univerzitě v Medíně a bankovní konto s půl miliónem dolarů. Azyl mu za odměnu poskytl princ Nabíl, saudský ministr vnitra, a peníze věnoval saudský miliardář, který celou operaci financoval.

Muslimský duchovní, jenž stoupal po schodech římského činžovního domu, byl nyní spokojený muž. Právě pomohl vykonat jeden z nejdůležitějších činů džihádu v dlouhé a slavné historii islámského náboženství a chystal se začít nový život v Saudské Arábii, kde jeho slova a věrouka pomůžou podnítit další generaci islámských bojovníků. Příjemněji by se cítil už jenom v ráji.

Vystoupal do třetího poschodí a přešel ke dveřím s popiskem 3A. Když strčil klíč do zámku, ucítil v prstech lehké zabrnění elektrického proudu. Když jím otočil, dveře vyletěly do povětří. A pak už necítil vůbec nic.

V tutéž chvíli se v části Washingtonu známé jako Foggy Bottom jistá žena probudila z noční múry. Před očima jí běžely obrazy, které ji takto probouzely každé ráno ve stejnou dobu: letuška s proříznutým hrdlem, mladý pohledný cestující, jenž právě vede svůj poslední telefonní hovor. Peklo. Překulila se a podívala se na budík na nočním stolku. Šest třicet. Sáhla po dálkovém ovladači, namířila jej na televizi a stiskla spoušť. Bože, to ne, zajíkla se v duchu, když spatřila Baziliku v plamenech. Už dost.

7

ŘÍM

Gabriel zůstal v konspiračním bytě blízko kostela Trinita dei Monti ještě následující týden. Chvílemi se zdálo, že nic z toho se vlastně nestalo. Jenže pak vyšel na balkon a spatřil nad střechami domů klenbu Baziliky, rozbitou a zčernalou ohněm; jako by ve slabé chvilce, či jako projev nesouhlasu, zničil vlastnoruční práci svých dětí sám Bůh. Restaurátor Gabriel si přál, aby to byl jen obraz – odřené plátno, které zahojí lahvička lněného oleje a trocha barev.

Počet mrtvých každým dnem stoupal. Během středy – Černé středy, jak ji překřtily římské noviny – vyšplhal na šest set obětí. Ve čtvrtek už to bylo šest set padesát, během víkendu přesáhlo číslo sedm set. Mezi mrtvými byl i plukovník Karl Brunner z papežské Švýcarské gardy, a také Luca Angelli, jenž se v nemocnici Gemelli držel života zuby nehty dlouhé tři dny, než ho odpojili od přístrojů. Poslední pomazání udělil Angellimu papež, který u jeho lůžka zůstal až do konce. Římská kurie utrpěla těžké ztráty – zemřeli čtyři kardinálové, osm kuriálních biskupů a tři monsignorové. Jejich pohřeb se musel uskutečnit v bazilice svatého Jana Lateránského, neboť dva dny po útoku prohlásil mezinárodní tým stavebních inženýrů, že chrám svatého Petra není bezpečný. Největší římský deník La Repubblica to oznámil fotografií zničené památky na přední straně s palcovým titulkem ODSOUZENA.

Jelikož se mezi mrtvými neobjevili žádní občané státu Izrael, jeho vláda se na vyšetřování oficiálně nepodílela. Díky blízkosti Donatiho a papeže však Gabriel brzy věděl o útoku tolik, co kterákoliv jiná výzvědná služba na světě. Nejvíce informací se dozvídal během večeří u papežova stolu, kde se každý den scházeli velitelé vyšetřování: generál Barchese od karabiniérů a Martin Bellano z italské zpravodajské služby. Většinu času mluvili před Gabrielem naprosto otevřeně, a pokud něco zamlčeli, spolehlivě se to k němu doneslo přes Donatiho. Gabriel pak obratem zasílal zprávy do kanceláří na bulváru Krále Saula, což také vysvětlovalo, proč Shamron s jeho odjezdem z Říma nikterak nepospíchal.

Italové byli schopni identifikovat všechny zúčastněné do osmačtyřiceti hodin po útoku. Střely měl na svědomí čtyřčlenný tým. Řidič dodávky pocházel z Tuniska, ostatní tři teroristé, kteří obsluhovali raketomety RPG-7, se účastnili povstaleckých bojů v Iráku a měli jordánský původ. Všichni čtyři podlehli hromadné palbě karabiniérů chvíli poté, co provedli atentát. Co se týká tří mužů, kteří působili jako němečtí kněží, jen jediný z nich skutečně pocházel z Německa – mladý student strojírenství z Hamburku Manfred Zeigler. Další byl Holanďan z Rotterdamu a poslední vlámsky hovořící Belgičan z Antverp. Všichni tři konvertovali k islámu a všichni se aktivně účastnili protiamerických a protiizraelských demonstrací. Ačkoliv o tom neměl žádné důkazy, Gabriel se domníval, že je naverboval profesor Ali Massoudi.

Pomocí snímků z kamer uzavřeného televizního okruhu a očitých svědků byli vatikánští a italští vládní činitelé schopni zrekonstruovat poslední minuty života atentátníků. Poté, co z příslušné úřadovny získali povolení ke vstupu do Vatikánu, se oni tři mužové setkali s Ibrahimem el-Bannou v jeho kanceláři nedaleko Piazza Santa Marta. Při odchodu nesl každý z nich poměrně velký kufřík. Jak se domníval Angelli, vklouzli bočním vchodem do Baziliky a na Svatopetrské náměstí vyšli příznačně Bránou smrti. Stejně jako další čtyři brány, které vedou z Baziliky na náměstí, měla i tato být zamčená. Ke konci prvního týdne vyšetřování vatikánská policie stále netušila, proč tomu tak nebylo.

Tělo Ibrahima el-Banny bylo identifikováno tři dny poté, co ho vytáhli ze sutin činžovního domu ve čtvrti Trastevere. Jeho napojení zůstávalo prozatím předmětem spekulací. Kdo je Alláhovo bratrstvo? Al-Kajda zvaná jinak nebo její odnož? A kdo tak náročnou operaci naplánoval a financoval? Jisté bylo jediné. Útok na domov křesťanství znovu podnítil vášnivý plamen světového džihádistického hnutí. Teherán, Káhira, Bejrút a palestinská území ožily nevázanými pouličními slavnostmi a analytici zpravodajských služeb od Washingtonu přes Londýn k Tel Avivu okamžitě detekovali prudký nárůst aktivit i počtu nových členů.

Následující středu, v den týdenního výročí útoku, usoudil Shamron, že nastal čas, aby se Gabriel vrátil. Právě si v konspiračním bytě balil věci, když se na telefonu rozblikala červená kontrolka oznamující příchozí hovor. Zvedl sluchátko a uslyšel Donatiho hlas.

„Svatý otec by s vámi rád mluvil. V soukromí.“

„Kdy?“

„Dnes odpoledne, než odjedete na letiště.“

„O čem?“

„Jste členem velice úzkého klubu, pane Gabrieli Allone.“

„Jakéhopak?“

„Klubu mužů, kteří se odváží klást zrovna takovéhle otázky.“

„Kdy a kde?“ otázal se Gabriel smířlivě.

Když mu Donati sdělil žádané informace, Gabriel zavěsil a dobalil své věci.

Gabriel prošel kontrolním stanovištěm karabiniérů na konci Kolonády a při západu slunce kráčel přes náměstí Svatého Petra, které bylo stále veřejnosti nepřístupné. Forenzní technici už svou nepříjemnou práci dokončili, nicméně neprůhledná ohrazení vztyčená kolem míst výbuchů tam zůstala stát. Z průčelí Baziliky visela ohromná bílá nepromokavá plachta, jež halila poničené, ohněm zčernalé části pod centrální lodžií. Na ní obraz holubice a obrovskými písmeny jediné slovo: MÍR.

Prošel Zvonovou bránou a pokračoval podél levé části Baziliky. Boční vchody byly zavřené a zatarasené, u každé z nich hlídkoval člen Vigilanzy. Ve Vatikánských zahradách člověk na nešťastnou událost docela snadno zapomněl – snadno, pomyslel si Gabriel, dokud neobrátil zrak k polorozpadlé kupoli nasvícené nyní jen červenohnědým zapadajícím sluncem. Papež čekal u zahradního domku. Srdečně se s Gabrielem přivítal a spolu se vydali ke vzdálenějšímu koutu Vatikánu. Vedle nich se mezi piniemi trousil tucet členů Švýcarské gardy v civilu, jejichž dlouhé úzké stíny se ztrácely v trávě.

„Žádali jsme s Luigim Švýcarskou gardu, aby snížili počet ochránců,“ povzdechl si papež. „Ale v tuto chvíli o tom vůbec nechtějí diskutovat. Jsou poněkud nervózní – z pochopitelných důvodů. Od vyplenění Říma v roce 1527 nezemřel při obraně Vatikánu proti nepříteli jediný jejich velitel.“

Chvíli kráčeli dál beze slov. „Tak tohle je teď můj osud, Gabrieli? Budu navždy obklopen muži s vysílačkami a zbraněmi? Jak se mám dorozumět se svou kongregací? Jak mám utěšit nemocné a trpící, když jsem od nich odříznut kordonem osobních strážců?“

Gabriel nenašel žádnou odpověď.

„Už nikdy to nebude stejné, že, Gabrieli?“

„Ne, Svatosti, obávám se, že v tomto máte pravdu.“

„Chtěli mě zabít?“

„Nepochybně.“

„Pokusí se o to znovu?“

„Jakmile se na nějaký cíl jednou zaměří, obvykle mu nedají pokoj, dokud svůj záměr nedokončí. V tomto případě ale dokázali zabít sedm set poutníků a několik kardinálů a biskupů – o veliteli Švýcarské gardy nemluvě. Podařilo se jim také těžce poničit Baziliku. Domnívám se, že by mohli považovat historické účty za vyřízené.“

„Možná se jim nepodařilo mě zabít, ale rozhodně se jim podařilo učinit ze mě vatikánského vězně.“ Papež se zastavil a pohlédl na zničenou Baziliku. „Už to však není tatáž zlatá klec. Trvalo více než jedno celé století ji postavit, a jen pár vteřin ji zničit.“

„Není zničená, Svátosti. Kupole se dá opravit.“

„To se teprve ukáže,“ povzdechl papež sklesle. Takto jej Gabriel neznal. „Stavební inženýři ani architekti si tím nejsou tolik jistí. Možná bude zapotřebí ji celou zbourat a znovu postavit. Klenbu navíc poškodila padající suť. Něco takového se nedá jen tak spravit. Což ale vy víte lépe než většina ostatních.“

Gabriel kradmo pohlédl na hodinky. Brzy bude muset vyrazit na letiště, aby nezmeškal let. Přemítal, proč si ho sem papež nechal zavolat. Určitě s ním nechtěl rozebírat opravu Baziliky. Papež se znovu rozešel, tentokrát zamířil k věži svatého Jana na jihozápadním konci městského státu.

„Nezemřel jsem pouze z jediného důvodu,“ prohlásil papež. „A tím jste vy, Gabrieli. Při všem zármutku a chaosu posledního úděsného týdne jsem ani neměl čas vám řádně poděkovat. Činím tak tedy nyní a lituji, že tak nelze učinit veřejně.“

Gabrielova role v této záležitosti byla před médii pečlivě utajována. A dosud se ji, proti všemu očekávání, držet v tajnosti dařilo.

„A já lituji, že jsem Ibrahima el-Bannu neodhalil dřív,“ vzdychl Gabriel. „Sedm set lidí dnes mohlo žít.“

„Udělal jste, co se udělat dalo.“

„To možná ano, Svatosti, ale to zkrátka nestačilo.“

Došli až k vatikánské zdi. Po kamenném schodišti papež vystoupal nahoru, Gabriel tiše za ním. Stáli za nízkou zídkou a pozorovali Řím. Setmělo se a město ozařovalo jen umělé osvětlení. Gabriel se ohlédl přes rameno; gardisté za nimi nervózně postávali. Gestem ruky jim naznačil, že se nemusejí ničeho obávat, a podíval se na papeže, který sledoval provoz na Viale Vaticano.

„Luigi mi říkal, že vás v Tel Avivu čeká povýšení.“ Svatý otec musel zvednout hlas, aby překřičel hluk dopravy v místech hluboko pod sebou. „Usiloval jste o ně vy sám, anebo je to Shamronova práce?“

„Některým jsou sláva a uznání vnucovány, Svatosti.“

Na papežově tváři spatřil Gabriel úsměv. Poprvé od doby, co přijel do Říma. „Mohu vám dát malou radu?“

Gabriel přikývl.

„Naložte se svou mocí uvážlivě. I když budete v příhodné pozici na to, abyste trestal nepřátele, vždy využívejte svého postavení k posílení míru. Usilujte o spravedlnost, ne o pomstu.“

Gabriel chtěl papeži připomenout, že je jen tajný služebník své země, že rozhodování o válce a míru náleží lidem mnohem mocnějším. Místo toho jej však ubezpečil, že si jeho radu vezme k srdci.

„Budete hledat muže, kteří stojí za útokem na Vatikán?“

„Toto není náš boj – alespoň prozatím ne.“

„Něco mi říká, že se jím brzy stane.“

Papež pozoroval dění pod sebou s nadšením malého dítěte.

„Ten obraz holubice na plátně, co kryje průčelí Baziliky, byl můj nápad. Předpokládám, že takovou sentimentalitu vnímáte jako naivní. A mě nejspíš také pokládáte za naivního člověka.“

„Bez lidí, jako jste vy, Vaše Svatosti, bych v tomto světě žít nechtěl.“

Tentokrát již Gabriel pohled na hodinky nijak neskrýval.

„Vaše letadlo už čeká?“ otázal se papež.

„Ano, Svatosti.“

„Pojďte tedy,“ pokynul mu. „Doprovodím vás.“

Gabriel se vydal po schodech dolů, ale papež zůstal stát u zídky. „Dnes ráno mi volal z Benátek Francesco Tiepolo. Pozdravuje vás.“ Svatý otec se otočil čelem ke Gabrielovi. „A Chiara taky.“

Gabriel zůstal beze slova stát.

„Říkala, že by se s vámi před návratem do Izraele ráda setkala. Zajímalo ji, zda byste se cestou domů nemohl zastavit v Benátkách.“ Papež chytil Gabriela pod loktem a s úsměvem jej vedl po schodech dolů. „Uznávám, že v srdečních záležitostech jsem velice nezkušený, ale dovolíte starému muži, aby vám dal ještě jednu radu?“

8

BENÁTKY

V chudé farnosti v benátské čtvrti Cannaregio stojí terakotový kostelík. Jeho okolí je příliš přehuštěno domy, než aby se tam našlo místo pro řádné náměstí, a tak se z kostela vychází rovnou na rušné Salizzada San Giovanni Chrisostomo. Gabriel kdysi nosíval klíč od tohoto kostelíku v kapse. Teď do něj vešel jako běžný turista a chvíli se zdržel ve vestibulu, aby jeho oči přivykly šeru. Na tváři ho hladil chladivý vzduch vonící spáleným voskem svíček. Vzpomínal na den, kdy sem naposled vkročil. Stalo se to v onen večer, kdy Shamron přijel do Benátek, aby mu oznámil, že nepřátelé odhalili jeho krytí a že je nejvyšší čas vrátit se domů. Nezůstane tu po tobě ani stopa, řekl mu tehdy Shamron. Bude to, jako bys nikdy neexistoval.

Přešel důvěrně známou chrámovou lodí ke kapli svatého Jeronýma na pravé straně kostela. Oltářní obraz halil tmavý stín. Gabriel vhodil minci do otvoru osvětlovacího automatu. Lampy se rozblikaly k životu a ozářily Belliniho poslední mistrovské dílo. Chvíli postál s pravou rukou přitisknutou k bradě a hlavou lehce nakloněnou a zkoumal obraz v šikmém světle. Francesco Tiepolo odvedl vynikající práci, když restaurování dokončil místo něj. Gabriel pomalu nedokázal rozeznat, kde končí jeho malba a začíná Tiepolova. Ale proč se divím? pomyslel si. Oba se vyučili u velkého benátského uměleckého restaurátora Umberta Contiho.

Automat dotikal a světla automaticky zhasla, obraz se znovu ponořil do tmy. Gabriel se vrátil na ulici a zamířil přes Cannaregio na západ, až došel k jedinému železnému mostu v celých Benátkách. Ve středověku stála uprostřed mostu brána, v níž za noci hlídkoval křesťanský strážný, aby se Židé uvěznění na druhé straně nedostali z ghetta. Přešel most a vstoupil do temného průchodu, na jehož konci se před ním otevřelo rozlehlé náměstí Campo di Ghetto Nuovo, dávné centrum židovského osídlení města na kanálech. Kdysi v ghettu žilo přes pět tisíc Zidú, dnes v něm našly domov necelé čtyři stovky vesměs starých lidí, kteří většinou bydleli v Casa Israelitica di Riposo, židovském sanatoriu, či spíše domově důchodců.

Přešel náměstí a zastavil se před domem číslo 2899. Malá cedulka u dveří hlásala COMUNITÀ EBRAICA DE VENEZIA – Židovská komunita v Benátkách. Stiskl tlačítko zvonku a rychle se otočil zády k bezpečnostní kameře nad dveřmi. Po dlouhém tichu zapraskal z interkomu důvěrně známý ženský hlas. „Otočte se,“ přikázala, „ať vám vidím do obličeje.“

Čekal tam, kam ho poslala – na sluncem zalité dřevěné lavičce v rohu náměstí vedle památníku benátských Židů, které v prosinci roku 1943 obklíčili, nahnali do dobytčáků a poslali na smrt do Osvětimi. Uplynulo deset minut, pak dalších. Když konečně vyšla z kanceláře, dávala si pořádně načas a šla přes náměstí hlemýždím tempem. Zastavila se několik kroků od něj, jako by se k němu bála přiblížit. Gabriel zůstal sedět. Posunul si sluneční brýle na čelo a pátravě si ji prohlížel v oslňujícím jasu podzimního dopoledne. Měla na sobě vybledlé džínsy, které jí přiléhaly k dlouhým stehnům a od lýtek se zvonovitě rozšiřovaly, na nohou semišové střevíce na vysokém podpatku. Bílá halenka dávala vyniknout ladné postavě. Bujné kaštanové vlasy měla staženy černou saténovou stužkou do ohonu, kolem krku si uvázala hedvábný šátek. Její olivově zbarvená pleť získala tmavý nádech a Gabriel se domníval, že v posledních dnech trávila spoustu času na slunci. Ve velkých, mírně zešikmených karamelových očích, které dokázaly měnit barvu podle nálady majitelky, prosvítala zlatá zrníčka. Když Gabriel viděl Chiařiny oči naposled, byly téměř černé zlobou a stékala po nich maskara. Založila ruce na prsou, jako by se podvědomě stáhla do obrany, a zeptala se ho, co dělá v Benátkách.

„Nazdar, Chiaro. Vypadáš nádherně.“

Do vlasů se jí opřel vítr a sfoukl jí pramínek do tváře. Odsunula ho levou rukou a Gabriel si všiml, že zásnubní prstýnek s diamantem, který od něj dostala, nenosí. Místo něj měla na prstech jiné kroužky a na zápěstí nové zlaté hodinky. Uvažoval, jestli jí je daroval jiný muž.

„Od svého odjezdu z Jeruzaléma jsem o tobě neslyšela,“ prohlásila Chiara oním záměrně neutrálním tónem, který používala, když se snažila udržet emoce na uzdě. „Už je to kolik měsíců. A teď se tady bez varování ukážeš a čekáš, že tě uvítám s otevřenou náručí a úsměvem na rtech?“

„Bez varování? Přijel jsem, protože jsi mě o to požádala.“

„Já? Já že jsem tě o to požádala? O čem to, pro všechno na světě, mluvíš?“

Gabriel pátral v jejích očích a viděl, že se nepřetvařuje. „Tak promiň,“ omluvil se. „Zdá se, že mě sem někdo vylákal pod falešnou záminkou.“

Pohrávala si s cípy šátku a zjevně si vychutnávala jeho rozpaky.

„Kdo tě sem vylákal?“

Donati a Tiepolo, odpověděl v duchu Gabriel. Možná i samotný Svatý otec. Prudce vstal. „Na tom nezáleží. Omlouvám se, Chiaro. Ale jsem rád, že jsem tě zase viděl.“

Otočil se k odchodu, dívka však k němu přiskočila a popadla ho za paži.

„Počkej ještě,“ vyhrkla. „Na moment.“

„Copak, budeš zdvořilá?“

„Zdvořilost je pro rozvedené dvojice s dětmi.“

Gabriel se znovu posadil, kdežto Chiara zůstala stát. Z průchodu vyšel muž v tmavých brýlích a hnědém saku. Obdivně pohlédl na dívku před lavičkou, pak přešel náměstí a zmizel na mostě, který vedl ke dvěma starým sefardským synagogám na jižním konci ghetta. Chiara ho sledovala očima, pak naklonila hlavu a podrobila Gabrielův obličej kritickému pohledu.

„Už ti někdo řekl, že jsi hodně podobný muži, který zachránil život papeži?“

„Byl to nějaký Ital,“ odvětil Gabriel. „Copak jsi o něm nečetla v novinách?“

Okázale jeho slova ignorovala. „Když jsem to viděla v televizi, myslela jsem, že mám halucinace. Poznala jsem tě. Druhý den, až se věci trochu uklidnily, jsem si to ověřila v Římě. Simon mi potvrdil, žes byl ve Vatikánu.“

Náhlý pohyb na druhé straně náměstí ji přiměl otočit hlavu. Muž s plnovousem barvy soli a pepře a s fedorou na hlavě spěchal ke vchodu do komunirního centra. Byl to její otec, vrchní benátský rabín. Dívka zvedla špičku pravého střevíce a balancovala na podpatku. Gabriel tohle gesto moc dobře znal. Blížilo se něco provokativního.

„Proč jsi tady, Gabrieli Allone?“

„Řekli mi, že mě chceš vidět.“

„A ty jsi přijel? Jenom tak?“

„Jenom tak.“

Koutky jejích úst se začaly zvedal v úsměvu.

„Co je na tom k smíchu?“ zeptal se.

„Chudáčku Gabrieli, ty mě pořád miluješ, viď?“

„Vždycky jsem tě miloval.“

„Ale ne tolik, aby ses se mnou oženil, že?“

„Nemohli bychom si o tom promluvit v soukromí?“

„Teď ne. Musím hlídat kancelář. Mám přece i druhou práci,“ dodala hraně konspirativním tónem.

„Pozdravuj prosím ode mě rabbi Zolliho.“

„Nevím, jestli je to dobrý nápad. Rabbi Zolli je na tebe pořádně naštvaný.“

Vylovila z kapsy klíč a hodila mu ho. Dlouho na něj hleděl. I po měsících odloučení se jen těžko smiřoval s představou, že Chiara vede vlastní soukromý život.

„Jestli tě to zajímá, bydlím tam sama. Nemáš vlastně právo to vědět, ale taková je pravda. Udělej si pohodlí. Odpočiň si. Vypadáš otřesně.“

„Vidím, že jsi dneska samý kompliment.“ Schoval klíč do kapsy. „Adresa?“

„Hele, na špiona jsi dost mizerný lhář.“

„O čem to mluvíš?“

„Ty mou adresu dobře znáš, Gabrieli. Získals ji z operačního, stejně jako moje telefonní číslo.“

Předklonila se a políbila ho na tvář. Když mu přes obličej spadly její vlasy, zavřel oči a nadechl se vanilkové vůně.

# # #

Budova se nacházela na protějším břehu Velkého kanálu ve čtvrti Santa Croce. Stála na malém uzavřeném nádvoří a vedl k ní pouze jeden přístup. Když Gabriel vklouzl do Chiařina bytu, zdálo se mu, že se vrátil do vlastní minulosti. Obývací pokoj jako by byl naaranžován pro fotografování do magazínu o bydlení. I staré noviny a časopisy jako kdyby srovnal úklidový fanatik ve snaze dosáhnout vizuální dokonalosti. Přistoupil ke konferenčnímu stolku a zadíval se na fotografie: Chiara s rodiči; Chiara se starším bratrem, který žil v Padově; Chiara s přítelem na břehu Galilejského jezera. Právě při té příležitosti si tehdy pětadvacetiletou dívku vyhlédl lovec talentů z Ústavu. Lustrace a základní výcvik trvaly půl roku a pak ji poslali zpátky do Evropy, aby tam působila jako bat levejha, pomocnice a dámský doprovod agenta v terénu. Na stolku nestála žádná fotografie Chiary s Gabrielem, protože žádná taková neexistovala.

Přistoupil k oknu a vyhlédl ven. Deset metrů pod ním lenivě plynuly olejovitě zelené vody Rio del Megio. K protější budově byla natažena šňůra na prádlo, na níž ve slunečním svitu opile povlávaly kalhoty a košile. U druhého konce šňůry seděla v otevřeném okně starší žena a opírala se masitými předloktími o parapet. Vypadala překvapeně, když Gabriela spatřila. Zvedl ruku s klíčem a řekl, že je Chiařin kamarád z Milána.

Spustil žaluzie a odebral se do kuchyně. Vedle dřezu stála miska s nedopitou bílou kávou a talířek s nedojedenou topinkou namazanou máslem. Chiara, která si jinak úzkostlivě potrpěla na čistotu, vždycky nechávala nádobí od snídaně až do večera neumyté i se zbytky. Gabriel schválně ponechal nepořádek bez povšimnutí – jeho byt to přece není – a odešel do ložnice.

Odložil zavazadlo na neustlanou postel, odolal pokušení prohledat zásuvky prádelníku a skříně a pokračoval do koupelny. Pustil sprchu a otevřel toaletní skříňku nad umývadlem. Hledal holicí strojek, kolínskou nebo jiné známky mužského obyvatele. Dva předměty dosud u Chiary nikdy neviděl – lahvičku s prášky na spaní a další s antidepresivem. Vrátil je přesně na stejné místo. Chiara absolvovala stejný výcvik jako on a všimla by si i té nejmenší odchylky.

Svlékl se, naházel šaty do chodby a dlouho stál pod sprchou. Když skončil, utáhl si kolem pasu ručník a vrátil se do ložnice. Přikrývka voněla Chiařiným tělem a polštář, když na něj položil hlavu, vanilkou. Kostelní zvony odbíjely poledne. Zavřel oči a upadl do spánku beze snů.

Pozdě odpoledne jej probudil zvuk klíče otáčejícího se v zámku a klapot Chiařiných podpatků v předsíni. Neobtěžovala se na něj zavolat, že už je doma. Věděla, že ho ze spánku vytrhne sebenepatrnější hluk či pohyb. Když vešla do ložnice, tiše si broukala italskou popovou písničku, kterou, jak věděla, v skrytu duše nesnášel.

Posadila se na okraj postele, dost blízko, aby se stehnem dotkla jeho boku. Otevřel oči a díval se, jak si zouvá boty a souká se z džínsů. Přitiskla mu dlaň na hrudník. Když si rozvázala stužku ve vlasech, kaštanová hříva se jí ve vlnách rozlila kolem obličeje na ramena. A pak zopakovala otázku, kterou mu položila v ghettu: Proč jsi tady, Gabrieli Allone?

„Uvažoval jsem, jestli bychom to znovu nezkusili,“ zněla odpověď.

„Já to zkoušet nepotřebuju. Jednou jsem to zažila a moc se mi to líbilo.“

Rozvázal jí hedvábný šátek na krku a pomalu jí rozepnul halenku. Chiara se k němu sklonila a políbila ho na ústa. Jako by mu polibek vracela Rafaelova Bílá Madona.

„Jestli mi zase ublížíš, budu tě do smrti nenávidět.“

„Neublížím ti.“

„Pořád se mi o tobě zdálo.“

„Byly to dobré sny?“

„Ne,“ odpověděla. „Pokaždé se mi zdálo, žes umřel.“

Jedinou stopou po Gabrielovi, která se v bytě nacházela, byl jeho starý náčrtník pocházející z doby, kdy spolu v Benátkách bydleli. Chiara jej ukradla z bytu v Narkissově ulici v den, kdy od něj odešla. Obrátil čistou stránku a zadíval se na ni s profesionálním chladem. Seděla na kraji pohovky zabalená v prostěradle, dlouhé nohy složené pod sebou. Obličej otočený k oknu jí pozlatilo zapadající slunce. Gabrielovi se ulevilo, když v koutcích jejích očí spatřil počínající vějířky vrásek. Stále ho hnětla obava, že je oproti němu moc mladá a že až zestárne, opustí ho s jiným mužem. Zatahal za prostěradlo a odhalil jí ňadro. Chvíli mu hleděla do očí a pak přimhouřila víčka.

„Měl jsi štěstí, žes mě tu zastihl. Mohla jsem taky plnit úkol někde mimo.“

Nedokázala mlčet a Gabriel dávno pochopil, že nemá cenu žádat ji o to, když mu stojí modelem.

„Od té akce ve Švýcarsku jsi pro Ústav nepracovala.“

„Jak to, že o té operaci víš?“

Gabriel ji obdařil nevyzpytatelným pohledem přes horní okraj náčrtníku a připomněl jí, že se nemá hýbat.

„Hlavně že mi pořád vtloukali do hlavy pravidlo o tom, že každý má vědět jen to, co vědět potřebuje. Zdá se, že můžeš nakráčet do operačního, kdykoliv se ti zachce, a zjistit si, co právě dělám.“ Začala otáčet hlavu a Gabriel na ni káravě zasyčel. „Nevím, proč mě to vůbec překvapuje. Už jsi to ředitelské místo dostal?“

„A čemu mám podle tebe ředitelovat?“ zeptal se, předstíraje nevědomost.

„Speciálním operacím.“

Gabriel přiznal, že mu ta funkce byla nabídnuta a že ji přijal.

„Takže teď jsi vlastně můj šéf,“ zdůraznila. „Řekla bych, že jsme právě porušili asi pět nejpřísnějších ediktů Ústavu, pokud se týká navazování důvěrných kontaktů mezi vyššími důstojníky a podřízenými.“

„Nejmíň pět,“ souhlasil Gabriel. „Ale oficiální jmenování jsem ještě neobdržel.“

„Ach, díky bohu. Hrozně nerada bych viděla, kdyby se měl velký Gabriel Allon dostat do průšvihu kvůli svému sexuálnímu životu. Jak dlouho si ještě smíme navzájem plenit těla, než na nás skočí z osobního?“

„Jak dlouho se nám to bude líbit. Jenom to budeme muset ve vhodný okamžik oficiálně oznámit.“

„A co Bůh, Gabrieli? Oznámíš tentokrát náš vztah oficiálně i Bohu?“ Následovalo ticho, rušené jen tahy uhlové tužky po papíru, a Chiara změnila téma. „Kolik toho víš o tom, co jsem dělala ve Švýcarsku?“

„Vím, že jsi odjela do Zermattu, abys svedla švýcarského obchodníka se zbraněmi, který se chtěl dohodnout s někým, komu zrovna neleží na srdci naše blaho. Na bulváru Krále Saula chtěli vědět, kdy bude zásilka vypravena a kam má směřovat.“

Po dlouhém mlčení se jí zeptal, zda se se Švýcarem vyspala.

„Nebyla to operace tohoto druhu. Spolupracovala jsem s jiným agentem. Jenom jsem toho obchodníka se zbraněmi zdržela v baru, zatímco kolega se mu vloupal do pokoje a stáhl soubory z jeho počítače. Kromě toho sám nejlíp víš, že bat levejha není sexuální pracovnice. Na tyto věci si najímám profesionálky.“

„Vždycky ne.“

„Jako poctivá věřící dívka bych se k něčemu takovému nikdy nepropůjčila.“ Uličnicky se usmála. „Mimochodem, zjistili jsme, co jsme potřebovali. Ta loď záhadně ztroskotala nedaleko Kréty. Zbraně teď leží na mořském dně.“

„Já vím,“ řekl Gabriel. „Zavři zase oči, ano?“

„Donuť mě k tomu,“ odvětila; pak se usmála a poslechla. „Nezeptáš se mě, jestli jsem po našem rozchodu někoho neměla?“

„Do toho mi nic není.“

„Ale určitě jsi zvědavý. Umím si docela dobře představit, cos v mém bytě prováděl, sotva jsi překročil práh.“

„Jestli si myslíš, že jsem se ti hrabal ve věcech, tak se hluboce mýlíš.“

„Ale prosím tě.“

„Proč nemůžeš spát?“

„Opravdu chceš, abych ti odpověděla?“

Mlčel.

„Nikoho jiného jsem neměla, Gabrieli, ale to jsi přece věděl, ne? Jak bych taky mohla?“ Hořce a sladce zároveň se na něj usmála. „Nikdy ti to neřeknou, když tě do toho exkluzivního klubu přijímají. Neřeknou ti, jak se začnou hromadit lži, neřeknou ti, že se už nikdy nebudeš cítit přirozeně a příjemně s lidmi, kteří nejsou jeho členy. Byl to snad jediný důvod, proč ses do mě zamiloval, Gabrieli? Že jsem pracovala pro Ústav?“

„Chutnaly mi tvé fettucini se žampiony. Vaříš nejlepší fettucini se žampiony v celých Benátkách.“

„A co ty? Měl jsi jiné ženy, když jsem byla pryč?“

„Veškerý čas jsem trávil ve společnosti velkého plátna.“

„Aha, ano, zapomněla jsem na tvé prokletí. Nemůžeš se milovat s ženou, která neví, že jsi zabíjel pro dobro své země. Věřím, že bys na bulváru Krále Saula určitě někoho našel, kdyby ses jen trochu snažil. Všechny holky v Ústavu po tobě touží.“

„Moc mluvíš. Jestli nezavřeš pusu, nikdy ten obrázek nedokončím.“

„Dostala jsem hlad. Neměl jsi mluvit o jídle. Mimochodem, jak se daří Leji?“

Gabriel přestal kreslit a zadíval se na Chiaru přes okraj náčrtníku, jako kdyby chtěl naznačit, že se mu moc nelíbí, když tak přezíravě staví vedle sebe jídlo a jeho manželku.

„Promiň,“ omluvila se Chiara. „Ale fakt mě zajímá, jak se jí vede.“

Gabriel slyšel sám sebe odpovídat, že se jí daří dobře, že ji dvakrát nebo třikrát týdně jezdil navštěvovat na psychiatrickou kliniku na Herzlově hoře a že s ní pokaždé strávil několik minut. Ale během vyprávění se myšlenkami zatoulal jinam, do úzké vídeňské ulice nedaleko náměstí Judenplatz, kde bomba nastražená v autě zabila jeho syna a následné inferno znetvořilo jeho ženu a připravilo ji o paměť. Třináct dlouhých let v jeho přítomnosti mlčela. Nyní s ním občas krátce promluvila. Zcela nedávno mu v nemocniční zahradě položila stejnou otázku jako před chvílí Chiara: Měl jsi jiné ženy, když jsem byla pryč? Odpověděl po pravdě.

„Miloval jsi tu dívku, Gabrieli?“

„Miloval. Ale vzdal jsem se jí kvůli tobě.“

„Proč jsi to, pro všechno na světě, udělal, můj milovaný? Podívej se na mě. Nic ze mě nezbylo. Jen vzpomínky.“

Chiara se odmlčela. Světlo na její tváři bledlo z korálově červené do šedi. V protějším okně se objevila tělnatá žena a začala sbírat prádlo ze šňůry. Dívka si přitáhla prostěradlo ke krku.

„Co to děláš?“

„Nechci, aby mě signora Lorenzettová viděla nahou.“

Gabriel jí stáhl prostěradlo zpátky a zanechal jí přitom na ňadru skvrnu od uhlu.

„Myslím, že se budu muset přesunout do Jeruzaléma. Pokud bys ovšem neřekl Shamronovi, že nemůžeš převzít speciální operace, protože se vracíš do Benátek.“

„Lákavá představa,“ opáčil Gabriel.

„Lákavá, ale nemožná. Ty jsi věrný voják, Gabrieli. Vždycky posloucháš rozkazy. Loajální až za hrob.“ Setřela si uhlovou šmouhu z prsu. „Aspoň se vyhnu malování bytu.“

Gabriel hleděl do náčrtníku; Chiara chvíli pozoroval jeho výraz a pak se zeptala: „Co jsi udělal s bytem na Narkissově ulici?“

„Bohužel jsem potřeboval místo na práci.“

„Takže jsi jenom přesunul nábytek?“

„Víš, teď jsem taky dostal hlad.“

„Gabrieli Allone, zůstalo tam vůbec něco?“

„Dnes máme docela teplý večer,“ odvětil. „Odvezeme se loďkou do Murana a dáme si rybu.“

9

JERUZALÉM

Druhý den v osm večer se Gabriel vrátil do Narkissovy ulice. U obrubníku parkoval Shamronův vůz a Rami, tělesný strážce starého pána, stál na chodníku před číslem 16. Nahoře našel Gabriel všechna světla rozsvícená a Shamrona, který pil u kuchyňského stolu kávu.

„Jak ses dostal dovnitř?“

„Pokud jsi na to zapomněl, tohle kdysi býval konspirační byt Ústavu. Na správním oddělení pořád mají klíče.“

„Ano, jenže já jsem v létě vyměnil zámky.“

„Opravdu?“

„Počítám, že je budu muset vyměnit ještě jednou.“

„Nenamáhej se.“

Gabriel otevřel okno, aby z místnosti vyvětral kouř. Na talířku leželo šest cigaretových oharků jako vystřelené kulky – Shamron na něho čekal dost dlouho.

„Jak bylo v Benátkách?“

„Benátky byly nádherné jako vždycky, ale při příštím vloupání do mého bytu bud tak laskav a nekuř mi tady.“ Uchopil talířek štítivě za okraj a nasypal špačky do odpadkového koše. „Co je tak naléhavé, že to nemohlo počkat do rána?“

„Další saudské spojení s atentátem ve Vatikánu.“

Gabriel ostře vzhlédl. „Jaké?“

„Ibrahim el-Banna.“

„Ten egyptský duchovní? Ani mě to nepřekvapuje.“

Gabriel se posadil ke stolu.

„Náš rezident v Káhiře měl před dvěma dny tajnou schůzku s jedním z nejspolehlivějších informátorů, které máme v Mukhabaratu.“ Shamron mluvil o egyptské tajné službě. „Zdá se, že profesor Ibrahim el-Banna má hodně pestrý militantní rodokmen, který ho ovlivnil dlouho předtím, než nastoupil do Vatikánu. Jeho starší bratr byl členem Muslimského bratrstva a blízký spolupracovník Aymana el-Zaváhirího, muže číslo dvě al-Kajdy. Jeho synovec odjel bojovat do Iráku a byl zabit při obléhání Fallůdži. Zdá se, že nahrávky kázání tohoto imáma jsou mezi egyptskými militantními islamisty povinnou četbou.“

„Škoda, že náš přítel z Mukhabaratu neinformoval Vatikán o skutečném poslání Ibrahima el-Banny. Sedm set lidí dnes mohlo žít a kupole Baziliky by byla celá.“

„Egypťané vědí o profesorovi el-Bannovi ještě něco,“ pokračoval Shamron. „V osmdesátých a devadesátých letech, kdy problém islámského fundamentalismu postupně narůstal a posléze propukl plnou silou, profesor el-Banna dostával pravidelné platby a instrukce od Saúda, který působil jako úředník Mezinárodní organizace na pomoc islámu, jedné z mnoha charitativních organizací se sídlem v Saudské Arábii. Ten člověk si říká Chalíl, ale jeho pravé jméno zní Ahmed bin Safík. Ještě zajímavější je bin Safíkovo skutečné povolání v té době.“

„Pracoval pro GID,“ konstatoval Gabriel.

„Přesně tak.“

Zkratka GID označuje Všeobecné zpravodajské oddělení, výzvědnou službu Saudské Arábie.

„Co o něm víme?“

„Bin Šafík dlouho stál v čele tajné jednotky GID s kódovým označením Skupina 205, která měla za úkol navazovat a udržovat spojení mezi Saudskou Arábií a militantními islámskými organizacemi na Středním východě. Egypt patřil, samozřejmě spolu s Afghánistánem, k nejdůležitějším zájmovým oblastem Skupiny 205. Před čtyřmi lety však bin Safík skončil i s celou Skupinou.“

„Jaký význam má to číslo?“

„Je to telefonní linka bin Safíkovy kanceláře na velitelství GID.“

„Co se stalo před čtyřmi lety?“

„Ahmed bin Safík a jeho operativci zásobovali materiálem a penězi teroristy z Hamasu a Islámského džihádu. Jeden palestinský informátor nám o té operaci řekl a my jsme zprávu předali Američanům. Americký prezident předložil důkazy saudskému králi a vyvinul na něj tlak, aby Skupinu 205 rozpustil. Stalo se to půl roku po jedenáctém září a králi nezbylo než poslechnout, ke značné nelibosti bin Šafíka a dalších zastánců tvrdé linie v království. Činnost Skupiny 205 byla ukončena a bin Šafík z GID odešel.“

„Přešel na druhou stranu ulice?“

„Ptáš se, jestli se přidal k teroristům? To po pravdě řečeno netušíme. Víme však, že v jeho žilách koluje krev islámského militantismu. Jeho děd byl velitelem Ichwánu, islámského hnutí založeného saudským králem Ibn Saúdem na přelomu devatenáctého a dvacátého století v Najdu.“ (Centrální oblast Saudské Arábie, v níž leží hlavní město Rijád. (Pozn. překl.) )

Gabriel Ichwán dobře znal. Toto hnutí bylo v mnoha ohledech prototypem a duchovním předchůdcem dnešních militantních islámských skupin.

„Kde všude Ahmed bin Šafík a jeho Skupina 205 operovali?“

„V Afghánistánu, Pákistánu, Jordánsku, Libanonu a Alžírsku. Domníváme se, že působili i na Západním břehu.“

„Je tedy docela dobře možné, že máme co do činění s mužem, jehož teroristické kontakty sahají od al-Kajdy přes Hamas až k egyptskému Muslimském bratrstvu. Jestli bin Šafík opravdu přešel na druhou stranu, naplní se naše nejhorší noční můra. Dokonalý teroristický mozek.“

„V našich vlastních záznamech jsme našli další chuťovku,“ dodal Shamron. „Před dvěma lety jsme obdrželi několik zpráv o Saúdovi, který se potuloval po táborech v jižním Libanonu a hledal zkušené bojovníky. Podle hlášení se ten člověk jmenoval Chalíl.“

„Stejné jméno, jaké bin Šafík používal v Káhiře.“

„Bohužel jsme tehdy za tím dál nešli. Upřímně řečeno, kdybychom měli sledovat každého prachatého Saúda, který shání armádu, aby mohl vyhlásit svatou válku, nedělali bychom nic jiného. Při zpětném pohledu toho potom někdy litujeme.“

„A kromě toho máme na bin Šafíka ještě něco?“

„Bohužel velmi málo.“

„Co třeba fotku?“

Shamron zavrtěl hlavou. „Jak se dalo čekat, kamerám se z vrozené stydlivosti vyhýbá.“

„Musíme se o ty informace podělit, Ari. Italové by o tom saudském spojení měli vědět. Stejně tak Američané.“

„To je mi jasné,“ odpověděl Shamron zachmuřeně. Představa, že má předat obtížně získanou informaci a nic za ni nedostat, se mu z duše příčila. „Kdysi nám stačila jen modrá a bílá,“ řekl s odkazem na národní barvy Izraele. „To bylo naše heslo, základ naší víry. Všechno jsme si dělali sami. Nikoho jsme nežádali o pomoc a sami jsme nikomu nepomáhali řešit jeho problémy.“

„Svět se změnil, Ari.“

„A asi to není svět pro mě. Já jsem z jiného těsta. Když jsme bojovali proti OOP nebo Černému září, byla to jednoduchá newtonovská fyzika. Tady je zmáčknout, tam na ně udeřit. Sledovat je, špehovat, určit členy jejich organizace, eliminovat vedení. Dnes bojujeme proti hnutí – proti rakovině, která metastázovala do všech orgánů. Je to jako snažit se chytit mlhu do sklenice. Stará pravidla už neplatí. Modrá a bílá nestačí. Ale můžu ti říct jedno. Tohle ve Washingtonu jen tak nestráví. Saúdové tam mají spoustu přátel.“

„Za to můžou peníze,“ opáčil Gabriel. „Američané by však měli znát pravdu o svých nejlepších spojencích v arabském světě.“

„Oni tu pravdu znají. Jenom se k ní nechtějí postavit čelem. Američané vědí, že Saúdové jsou v mnoha směrech životodárným pramenem terorismu. To Saúdové zaseli jeho símě, zavlažovali je petrodolary a hnojili wahhábistickou nenávistí a propagandou. A vypadá to, že se s tím Američané smířili, jako kdyby Saúdy živený terorismus byl jen malou dodatečnou daní za každou nádrž benzinu. Bohužel nechápou, že nemůžou terorismus nikdy porazit, dokud nevymýtí jeho kořeny. A ty leží v Rijádu a v saudském království.“

„Další důvod podělit se s nimi o informace, které naznačují spojení GID a Saudské Arábie s atentátem ve Vatikánu.“

„Jsem rád, že si to myslíš, protože jsi byl pověřen úkolem odletět do Washingtonu a informovat Američany o tom, co víme.“

„Kdy odjíždím?“

„Zítra ráno.“

Shamron hleděl jako duchem nepřítomný z okna a podruhé se zeptal Gabriela na jeho pobyt v Benátkách.

„Byl jsem tam vylákán pod falešnou záminkou,“ odpověděl Gabriel. „Ale jsem rád, že jsem se tam zastavil.“

„Kdo tě tam vylákal?“

Gabriel mu to řekl a úsměv na Shamronově tváři v něm vyvolal podezření, že starý pán se na komplotu rovněž podílel.

„Odstěhuje se sem?“

„Strávili jsme spolu jediný den,“ upozornil Gabriel. „Neměli jsme čas spřádat nějaké plány.“

„Tomu moc nevěřím,“ opáčil Shamron ostražitě. „Neuvažuješ snad o návratu do Benátek, že ne? Doufám, žes nezapomněl na svůj závazek převzít speciální operace.“

„Nezapomněl.“

„Mimochodem, oficiální jmenování dostaneš hned po návratu z Washingtonu.“

„Už se nemůžu dočkat.“

Shamron se rozhlédl po bytě. „Přiznal ses Chiaře, že jsi vyhodil veškerý její nábytek?“

„Ví, že jsem musel provést nějaké úpravy, abych si tu mohl zřídit ateliér.“

„No, moc se jí to líbit nebude,“ uzavřel Shamron. „Dal bych nevím co za to, abych viděl, jak se bude tvářit, až sem přijde.“

Shamron odjel o hodinu později, když si nechal podrobně vylíčit události ve Vatikánu. Gabriel ho vyprovodil k autu a chvíli postál na ulici a díval se za brzdovými světly, dokud nezmizela za rohem. Vrátil se nahoru do svého bytu a uklidil v kuchyni, pak zhasl a zamířil do ložnice. V tom okamžiku se celý činžák otřásl hromovou explozí. Jako každý obyvatel Izraele se naučil odhadnout počet obětí sebevražedného atentátníka podle zvuku sirén. Čím více jich kvílelo, tím více sanitek se k místu neštěstí sjelo a tím více bylo mrtvých a zraněných. Uslyšel jednu houkačku, pak druhou, třetí. Nebyl to velký výbuch, pomyslel si. Zapnul televizi a čekal na první zprávu, ale ani čtvrt hodiny po explozi se nic nedozvěděl. S neblahou předtuchou zvedl telefon a zavolal Shamronovi do auta. Nikdo se neohlásil.

II/

DCERA DOKTORA GACHETA

10

EIN KEREM, JERUZALÉM

Život Gily Shamronové se skládal z nepřetržité řady probdělých nocí. Protrpěla tajné mise na nepřátelská území, války a teror, krize a zasedání bezpečnostní rady státu, která nikdy nekončila před půlnocí. Celý život ji pronásledovala obava, že jednoho dne se z manželovy minulosti vynoří zapomenutý nepřítel a přijde ukojit svou pomstychtivost. Věděla, že jednoho dne ji její Ari donutí napjatě čekat na zprávu, zda přežije, nebo zemře.

Gabriel ji našel, jak klidně sedí v soukromé čekárně na jednotce intenzivní péče kliniky Hadaša, nezaostřený pohled upřený na televizor namontovaný nahoře v rohu místnosti. Na klíně jí ležela Shamronova pověstná kožená bunda a Gila nevědomky potahovala za okraje díry na levém rameni, kterou Shamron nepovažoval za nutné zašít. Ariho žena svým smutným pohledem a rozcuchanými šedivými vlasy Gabrielovi vždycky připomínala Goldu Meirovou. A nikdy mu z paměti nevymizí den, kdy mu ministerská předsedkyně při utajeném ceremoniálu připnula na hruď medaili a se slzami v očích mu děkovala za to, že pomstil jedenáct Izraelců zavražděných během olympijských her v Mnichově.

Když ho Gila uviděla, začala vstávat, ale Gabriel jí položil ruku na rameno a sám se posadil na pohovku vedle ní.

„Co se stalo, Gabrieli? Jak je možné, že Ariho dostali uprostřed Jeruzaléma?“

„Nejspíš ho dlouho sledovali. Když ode mě večer odjížděl, řekl mi, že se vrací do úřadu ministerského předsedy dodělat nějakou práci. Dostali ho u semaforu na ulici Krále Jiřího.“

„Sebevražedný atentátník s bombou?“

„Domníváme se, že byli dva. Přijeli v dodávce a byli převlečení za ortodoxní židy. Použili mimořádně velkou nálož.“

Zvedla oči k televizoru. „Viděla jsem reportáž. Zázrak, že vůbec někdo přežil.“

„Jeden svědek uvedl, že Ariho auto těsně před výbuchem prudce zrychlilo. Rami nebo řidič si museli všimnout něčeho podezřelého. Pancéřování síle výbuchu odolalo, ale vůz se vznesl do vzduchu a nejméně dvakrát se převrátil.“

„Kdo to udělal? Byl to Hamas? Islámský džihád? Brigády mučedníků od al-Aksá?“

„K atentátu se přihlásila organizace, která si říká Alláhovo bratrstvo.“

„Stejní lidé, kteří jsou odpovědní za masakr ve Vatikánu?“

„Ano, Gilo.“

„Věříš jim?“

„Na to je ještě brzo,“ odpověděl Gabriel. „Co ti řekli doktoři?“

„Operace potrvá ještě nejmíň tři hodiny. Prý se na něho můžeme podívat, až ho odvezou ze sálu, ale jen na minutu či na dvě. Upozornili mě, že to nebude pěkný pohled.“

Gila si ho chvíli pátravě prohlížela a pak se znovu podívala na televizi. „Máš strach, že nepřežije, viď, Gabrieli?“

„Samozřejmě.“

„Neboj se,“ uklidňovala ho. „Shamronje nezničitelný. Shamron je věčný.“

„Co ti řekli o povaze jeho zranění?“

Klidným hlasem odříkala seznam poraněných orgánů včetně rozbité hlavy a polámaných kostí, podle něhož Gabriel poznal, že naděje na přežití není velká.

„Ze všech tří v tom autě je na tom Ari nejlíp,“ pokračovala Gila. „Rami a řidič dopadli mnohem hůř. Chudák Rami. Dával na Ariho pozor tolik let, a teď tohle.“

„Kde je Jonatan?“

„Měl noční službu na severu. Už je na cestě.“

Shamronův jediný syn sloužil jako plukovník Izraelských obranných sil. Vzpurná dcera Ronit se odstěhovala na Nový Zéland ve snaze uniknout co nejdál z dosahu panovačného otce. Žila na kuřecí farmě s manželem, který nebyl Žid. Už roky se Shamronem nepromluvila.

„Ronit taky přijede,“ dodala Gila. „Kdo ví? Třeba z té hrůzy vzejde i něco dobrého. Dceřinu nepřítomnost nesl velmi těžce. Vinu za odloučení klade sám sobě, a po právu. Ari byl na děti moc tvrdý – Ale to ty ostatně sám dobře víš, že, Gabrieli?“

Gabriel mrkl k televizoru s vypnutým zvukem. Na obrazovce se právě sjížděli ministři a náčelníci bezpečnostních složek k naléhavé poradě u premiéra. Gila mu na okamžik pohlédla do očí a pak se spěšně odvrátila. Dlouhá léta ho pokládala za obyčejného úředníka, který se dobře vyzná ve výtvarném umění a tráví hodně času v Evropě. O jeho skutečném povolání se stejně jako ostatní občané Izraele dozvěděla až z novin. Její chování k němu se po tomto odhalení změnilo. Přistupovala k němu opatrně, jako by se bála, aby ho nerozrušila, a nedokázala dlouho čelit jeho pohledu. Podobné chování už Gabriel zažil jako dítě, když někdo přišel k Allonům na návštěvu. Smrt zanechala v jeho obličeji nesmazatelnou stopu, stejně jako Březinka poznamenala tvář jeho matky. Gila se mu nedokázala dlouho dívat do očí proto, že se bála toho, co by v nich mohla uvidět.

„Už před tím výbuchem se necítil dobře. Samozřejmě to tajil, dokonce i před premiérem.“

Gabriela to nepřekvapilo. Věděl, že Shamron se už roky tajně potýká s různými chorobami. Zdraví starého pána, ostatně jako celý jeho život, patřilo k přísně střeženým státním tajemstvím.

„Ledviny?“

Zavrtěla hlavou. „Vrátila se mu rakovina.“

„Myslel jsem, že mu to vytáhli všechno.“

„On taky. A to není celé. Cigarety mu zničily plíce. Řekni mu, aby to strašné kouření omezil.“

„Dobře víš, že mě neposlechne.“

„Jsi jediný, koho aspoň vyslechne. Miluje tě jako vlastního syna, Gabrieli. Někdy si říkám, že tě miluje víc než Jonatana.“

„Přestaň, Gilo. To je přece hloupost.“

„Nejšťastnější je ve chvílích, kdy s tebou sedí na terase v Tiberiadě.“

„Většinou se hádáme.“

„On se s tebou rád hádá, Gabrieli.“

„To už mi došlo.“

Gila sklopila oči k díře na manželově bundě. „Byl to Ari, že? Byl to on, kdo tě do toho vtáhl – po tom masakru v Mnichově.“

Gabriel hleděl na blikající majáčky limuzín na obrazovce a beze slova přikývl.

„Byl jsi v armádě?“

„Ne, už jsem si základní službu odkroutil. V té době jsem studoval na Bezalelově výtvarné akademii. Ari za mnou přišel pár dní po vraždě rukojmích. Tehdy to ještě nikdo nevěděl, ale Golda už vydala rozkaz, že všichni, kdo se na masakru podíleli, mají být zlikvidováni.“

„Proč si vybral zrovna tebe?“

„Ovládal jsem cizí jazyky a v záznamech z mé vojenské služby zjistil, že mám jisté… vlastnosti, které ze mě dělají vhodného kandidáta pro práci, kterou mi chtěl přidělit.“

„Zabíjet z bezprostřední blízkosti, tváří v tvář oběti. Tak jsi to dělal, že?“

„Ano, Gilo.“

„Kolik?“

„Gilo.“

„Kolik, Gabrieli?“

„Šest,“ odpověděl. „Zabil jsem jich šest.“

Dotkla se šedivých vlasů na jeho spánku. „Vždyť jsi byl ještě chlapec.“

„Je to snazší, když je člověk mladý. S věkem se to horší.“

„Ale dělal jsi to i tak. Byls to ty, koho poslali zabít Abú Džiháda, vid? Vešel jsi do jeho domu v Tunisu a zastřelil ho před očima jeho ženy a dětí. Můj manžel ti přikázal, abys to udělal.“

„Rozkaz vydal ministerský předseda, ne Ari. Já jsem ten rozkaz vykonal, s pomocí týmu ze sajeretu Matkal.“

„A oni se ti pomstili. Ne naší zemi, ale tobě osobně. Ve Vídni ti nastražili do auta bombu.“

Tahala za okraje díry v Shamronově saku stále silněji a Gabriel ji vzal za ruku. „Už to přebolelo, Gilo. Čas vyhojil rány.“

„Ano, ale já si na to pamatuju, jako by se to stalo včera. Pamatuju si, jak zazvonil telefon a Ari mi pak řekl, že ve Vídni vybuchla bomba v autě jednoho našeho diplomata. Pamatuju si, jak jsem odešla do kuchyně uvařit mu kávu, a když jsem mu ji přinesla, usedavě plakal. Pamatuju si každé jeho slovo. Řekl, že je to jeho chyba. Že ti zabil ženu a syna. Tehdy jsem ho poprvé a naposled viděla brečet. Potom se na týden někam ztratil, a když se vrátil, zeptala jsem se ho, co se stalo. Pochopitelně mi neodpověděl. Už se zase ovládal. Ale já vím, že se tím od té doby užírá. Z toho, co se stalo, obviňuje sám sebe.“

„To by neměl,“ odvětil Gabriel.

„Nedovolili ti ani pořádně truchlit, že? Vláda oznámila světu, že manželka a dítě izraelského diplomata zahynuli. Syna jsi tajně pohřbil na Olivetské hoře – u hrobu jsi stál jen ty, Ari a rabín – a ženu jsi uklidil pod falešným jménem do Anglie. Ale Chalíd ji našel. Chalíd tvou ženu unesl a využil ji, aby tě vylákal na Lyonské nádraží.“ Gile stekla po tváři slza a Gabriel jí ji setřel; cítil, že vrásčitá pokožka si uchovala hebkost sametu. „A to jen proto, že tě jednoho zářijového dne před mnoha lety navštívil můj manžel. Mohl jsi mít úplně jiný život. Mohl se z tebe stát velký umělec. Místo toho jsme z tebe udělali zabijáka. Jak je možné, že jsi nezahořkl, Gabrieli? Jak je možné, že k Arimu necítíš zášť jako jeho děti?“

„Běh mého života byl určen v den, kdy se Němci rozhodli zvolit si toho malého rakouského kaprála svým kancléřem. Ari byl jen kormidelník, který držel v noci stráž.“

„Opravdu jsi takový fatalista?“

„Věř mi, Gilo, prožil jsem si chvíle, kdy jsem se na Ariho nemohl ani podívat. Ale nakonec jsem si uvědomil, že jsem v mnohém stejný jako on.“

„Možná právě to je ta vlastnost, která ho na tobě zaujala, když pročítal tvé armádní záznamy.“

Gabriel se krátce usmál. „Možná.“

Gila ukázala na díru na manželově bundě. „Víš, jak k ní přišel?“

„To je jedna z velkých záhad Ústavu,“ odpověděl. „O jejím původu tam koluje spousta nejdivočejších teorií. Ari zásadně odmítá cokoliv vysvětlit.“

„Stalo se to onu noc, kdy ve Vídni vybuchla ta bomba. Ari spěchal na bulvár Krále Saula, a když nastupoval do auta, zachytil ramenem za okraj dveří a roztrhl si bundu.“ Přejela prstem po díře. „Mockrát jsem mu ji chtěla zašít, ale nikdy mi to nedovolil. Říkal, Ze je to za Leu a Daniho. Dlouhé roky nosí roztrhanou bundu jako Připomínku toho, co se stalo tvé ženě a synovi.“

Zazvonil telefon. Gabriel zvedl sluchátko a chvíli beze slova poslouchal. Pak řekl: „Hned jsem tam, pane,“ a zavěsil.

„To byl ministerský předseda,“ oznámil. „Chce se mnou okamžitě mluvit. Potom se sem vrátím.“

„Se mnou si nemusíš dělat starosti, Gabrieli. Jonatan přijede každou minutou.“

„Vrátím se,“ zopakoval Gabriel. Políbil ji na tvář, vstal a zamířil ke dveřím.

Gila ho chytila za ruku. „Vem si to.“ Podala mu Shamronovu bundu. „Chtěl by, aby sis ji oblékl.“

„Nemluv, jako by už byl mrtvý, Gilo.“

„Vezmi si tu bundu a běž, Gabrieli.“ Smutně se na něj usmála. „Nesmíš nechat ministerského předsedu čekat.“

Gabriel vyšel do chodby a spěchal k výtahu. Nesmíš nechat ministerského předsedu čekat. Stejnými slovy se Gila vždycky loučila s manželem.

U vchodu do nemocnice čekalo auto a příslušníci ochranky. Do sídla ministerského předsedy na Kaplanově ulici číslo 3 se dostali za pět minut. Strážní odvedli Gabriela do budovy podzemním vchodem a doprovodili ho nahoru do velké a překvapivě prostě zařízené kanceláře v nejvyšším podlaží. V místnosti panovalo pološero. Předseda vlády seděl za stolem v kuželu světla a s velkým portrétem zakladatele sionistického hnutí Theodora Herzla na stěně za zády vypadal jako trpaslík. Gabriel se s ním naposled osobně setkal před více než rokem. Za tu dobu premiérovi úplně zbělely vlasy a jeho hnědé oči nabyly revmatický vzhled typický pro starce. Jednání bezpečnostního kabinetu právě skončilo a ministerskému předsedovi dělal společnost pouze Amos Saret, nový generální ředitel Ústavu, který napjatě seděl v koženém křesle. Gabriel si s ním vůbec poprvé potřásl rukou. „Rád vás konečně poznávám,“ řekl mu Saret. „Škoda, že to není za příznivějších okolností.“

Gabriel se posadil.

„Nosíte Shamronovu bundu,“ poznamenal předseda vlády.

„Gila naléhala, abych si ji vzal.“

„Sluší vám.“ Premiér se usmál. „Víte, že dokonce trochu vypadáte jako on?“

„Mám to považovat za kompliment?“

„V mládí to býval velmi pohledný muž.“

„On nikdy nebyl mladý, pane premiére.“

„To nebyl žádný z nás. Předčasně jsme zestárli. Všichni jsme se vzdali svého mládí, abychom mohli vybudovat tuto zem. Shamron si od sedmačtyřicátého nevzal jediný den volna. A takhle to má skončit?“ Ministerský předseda potřásl hlavou. „Ale ne, on přežije. Věřte mi, Gabrieli, znám ho déle než vy.“

„Shamron je věčný. Tak to aspoň tvrdí Gila.“

„Věčný možná ne, ale nezemře rukou bandy teroristů.“

Předseda vlády zamžoural na hodinky.

„Chtěl jste se mnou o něčem mluvit, pane?“

„O vašem povýšení do funkce náčelníka divize speciálních operací.“

„Souhlasil jsem, že tu funkci vezmu, pane.“

„To já vím, ale možná teď není ta nejvhodnější chvíle, abyste tu divizi vedl.“

„Smím se zeptat proč?“

„Protože nyní je nutné, abyste veškerou svou pozornost soustředil na vypátrání a potrestání mužů, kteří stojí za útokem na Shamrona.“

Ministerský předseda náhle zmlkl, jako kdyby chtěl dát Gabrielovi možnost vznést námitku. Gabriel nehybně seděl, oči sklopené ke složeným dlaním.

„Překvapil jste mě,“ prolomil ticho předseda vlády.

„Čím?“

„Bál jsem se, že mi řeknete, abych si našel někoho jiného.“

„Premiérova žádost se neodmítá, pane.“

„Ale určitě je v tom něco víc.“

„Byl jsem v Římě, když teroristé zaútočili na Vatikán, a dnes večer jsem se setkal se Shamronem. Tuto novou teroristickou síť, ať už ji tvoří kdokoliv a bez ohledu na jejich cíle, musíme co nejrychleji vyřadit.“

„Říkáte to, jako kdyby vám šlo o pomstu.“

Gabriel vzhlédl od svých rukou. „Taky že jde, pane premiére. Za daných okolností možná nejsem ten správný muž, který by měl vést speciální operace.“

„Naopak. Za daných okolností jste přesně ten pravý.“

Tuto poznámku vyslovil Amos Saret. Gabriel se k němu otočil a poprvé si šéfa Mossadu pozorněji prohlédl. Byl nevysokého vzrůstu, hranatý muž s širokými rameny. Na hlavě měl řídký věneček tmavých vlasů, který poněkud kontrastoval s huňatým obočím. Ačkoliv si podržel hodnost armádního generála, nenosil uniformu a dnes přišel ve světle šedém obleku. Jeho otevřenost prostá předsudků znamenala osvěžující změnu oproti předchozímu šéfovi – Lev byl jako osina v zadku, pletichaní, neustále hledal hnidy a v každém viděl potenciálního soka. Amos připomínal svou povahou spíše kladivo. Gabriel pochopil, že bude muset dvakrát měřit a jednou řezat, aby mu to kladivo nedopadlo na hlavu.

„Hlavně si dejte pozor, aby vám vztek nezamlžil úsudek,“ varoval Amos.

„To se mi ještě nikdy nestalo,“ odpověděl Gabriel a neuhnul pohledem.

Amos ho obdařil neveselým úsměvem, který jako by říkal: Dokud já stojím u kormidla, nebudou žádné přestřelky jako na tom francouzském nádraží, bez ohledu na okolnosti. Ministerský předseda se předklonil a opřel lokty o stůl.

„Domníváte se, že za tím stojí Saúdové?“

„Získali jsme některé náznaky, které ukazují na možné spojení Alláhova bratrstva se Saudskou Arábií,“ odpověděl Gabriel uvážlivě. „Potřebujeme však mnohem více informací, než se na někoho zaměříme individuálně.“

„Například na Ahmeda bin Šafíka?“

„Ano, pane premiére.“

„A když to bude on?“

„Podle mého názoru proti nám stojí rozsáhlá síť, ne hnutí. Síť, kterou si koupili a svými penězi ji dále platí Saúdové. Když jí usekneme hlavu, síť zahyne. Ale nebude to nic snadného, pane premiére. Víme toho o něm velmi málo. Dokonce ani netušíme, jak ve skutečnosti vypadá. A kvůli Američanům můžeme očekávat i politické komplikace.“

„Ta záležitost vůbec není komplikovaná. Ahmed bin Safík se pokusil zabít mého nejlepšího přítele a nejbližšího poradce: To znamená, že Ahmed bin Safík musí zemřít.“

„Ale co když jedná na rozkaz prince Nabíla nebo jiného člena saudské královské rodiny? Rodiny, která má úzké historické i ekonomické vazby na našeho nejdůležitějšího spojence?“

„To brzy zjistíme.“

Ministerský předseda vrhl postranní pohled na Amose.

„Chce s vámi mluvit Adrian Carter ze CIA.“

„Zítra jsem měl odletět do Washingtonu, abych ho informoval o tom, co jsme zjistili o útoku na Vatikán.“

„Carter požádal o změnu místa schůzky.“

„Kde se chce sejít?“

Amos mu to řekl.

„V Londýně? Proč Londýn?“

„Navrhl to Carter,“ odpověděl Amos. „Chce jednat na neutrální půdě a Londýn mu vyhovuje.“

„Od kdy je konspirační dům CIA v Londýně neutrální půda?“ Gabriel se podíval na ministerského předsedu a pak na ředitele Mossadu. „Nechci se vzdálit z Jeruzaléma. Aspoň ne do té doby, než bude jisté, že Shamron přežije.“

„Carter tvrdí, že je to naléhavé,“ zdůraznil Amos. „Chce se s vámi sejít už zítra večer.“

„Tak tam pošlete někoho jiného.“

„Nemůžeme,“ povzdechl si předseda vlády. „Vyžádal si jmenovitě vás.“

11

LONDÝN

„Jak se má starý pán?“ zeptal se Adrian Carter. Kráčeli bok po boku po Eaton Place a schovávali se před drobným mžením pod Američanovým deštníkem. Setkali se před pěti minutami na Belgrave Square jako dva náhodní známí. Carter měl na sobě plášť do deště a v ruce držel výtisk The Evening Standard. Ortodoxně dodržoval všechny konvence a základní pravidla profese. Podle kancelářských drbů v Langley si Adrian Carter, když se chtěl s manželkou milovat, dělal na pelesti značky křídou.

„Pořád v bezvědomí,“ odvětil Gabriel. „Ale přežil noc a už nekrvácí.“

„Zvládne to?“

„Ještě včera bych odpověděl, že ne.“

„A dnes?“

„Větší starosti mi dělá, v jakém stavu se probere. Jestli utrpěl poškození mozku a zůstane uvězněn v těle, které odmítá poslouchat…“ Gabriel se odmlčel. „Shamronovi v životě záleží jen na jediné věci, a tou je jeho práce. Jestli nebude moci pracovat, zničí ho to. A otráví všechny kolem něho.“

„A co je jinak nového?“ Carter střelil očima ke vchodu georgiánského domu v čísle 24. „Tam máme ten byt. Obejdeme blok, ano? Mám rád, když se postupuje podle pravidel.“

„K tobě se, Adrianě, ještě nedoneslo, že se Sovětský svaz před pár lety rozpadl? KGB je ze hry. Vy a Rusové jste teď přátelé.“

„Člověk nemůže být nikdy dost opatrný, Gabrieli.“

„Copak vaši hoši neprověřili okolí a nehledali případné sledovače?“

„Žádné hochy tu nemáme, Gabrieli.“

„Cože? Je to přece konspirační byt Agentury, nebo snad ne?“

„Ne tak docela,“ odpověděl Carter. „Patří příteli.“

„Příteli Agentury?“

„Ne, příteli našeho prezidenta.“

Carter jemně zatahal Gabriela za rukáv a odváděl ho ztemnělou ulicí. V tichu, rušeném jen hlukem večerního provozu na King’s Road, obešli náměstí Eaton Square. Američan měl sklopené oči a díval se na spadané listí přilepené deštěm k dlažbě. Kráčel pomalu jako člověk, který míří na schůzku, jíž by se nejraději vyhnul. Gabriel se potýkal s utkvělou myšlenkou: Proč s ním chce Adrian Carter, zástupce ředitele Ústřední zpravodajské služby pro operace, mluvit na místě, kde jej jeho vlastní vláda nemůže odposlouchávat?

Vrátili se na Eaton Place a tentokrát Carter odvedl Gabriela ke schůdkům k suterénnímu vchodu. Zatímco Američan strkal klíč do zámku, Izraelec tiše nadzvedl víko popelnice a zjistil, že je prázdná. Carter otevřel dveře a následován Gabrielem vstoupil do kuchyně, kterou realitní agenti popisují slovem „gurmánská“. Pracovní desku z leštěné žuly příjemně osvětlovaly halogenové lampy, skryté pod zdobenou skříňkou. Podlaha místnosti byla z jeruzalémského vápence, tolik oblíbeného kultivovanými Američany a Brity, kteří si chtějí připomenout své středomořské kořeny. Carter přistoupil k nerezovému sporáku a nalil do varné konvice lahvovou vodu. Usoudil, že nemá smysl ptát se Gabriela, zda si přeje něco ostřejšího – věděl, že izraelský agent pije pouze víno, a i to jen příležitostně, a ve službě se alkoholu ani nedotkne, pokud to nevyžaduje jeho krytí.

„Byt je dvoupodlažní,“ vysvětlil Carter. „Obývací pokoj je nahoře. Udělej si pohodlí.“

„Mám to brát jako svolení, že se zde mohu porozhlédnout, Adrianě?“

Carter právě se zmateným výrazem otevíral a zavíral příborníky. Gabriel zašel do spíže, našel plechovku s čajem Earl Grey a hodil ji Carterovi. Pak zamířil po schodech nahoru. Pohodlné zařízení obývacího pokoje na něj dýchlo anonymitou přechodného bydliště. Zdálo se mu, že v tomto bytě se ještě nikdo nemiloval, nehádal ani netruchlil. Z kávového stolku zvedl zarámovanou rodinnou fotografii – typický prosperující Američan s třemi obtloustlými dětmi a manželkou, která zjevně absolvovala několik plastických operací. Na dalších dvou snímcích stál tentýž muž v prkenném postoji po boku prezidenta. Obě fotky byly podepsány: Billovi s vděčností.

Carter vyšel nahoru a v obou rukou balancoval tác s konvicí čaje, cukřenkou a dvěma šálky. Postavil podnos na stůl a znaveně klesl na pohovku jako člověk vyčerpaný po dlouhé cestě. Měl řídnoucí kudrnaté vlasy a nechal si narůst široký knír, jaký svého času nosívali američtí vysokoškolští učitelé. Podle jeho chování byste nepoznali, že patří mezi nejmocnější vládce washingtonské zpravodajské komunity, ani že před svým povýšením do kanceláře v rozlehlém sedmém patře centrály CIA v Langley působil řadu let jako úspěšný agent v terénu a získal si ohromnou reputaci. Od přírody raději poslouchal, než mluvil, a většina lidí dospěla posléze k závěru, že pracuje jako psychoterapeut. Když jste mysleli na Adriana Cartera, nejspíš jste si představili kněze, který naslouchá zpovědím provinilých hříšníků, případně dickensovskou figurku skloněnou nad tlustým foliantem plným dlouhých latinských slov. Lidé měli tendenci Cartera podceňovat, a to byla jedna z jeho nejmocnějších zbraní.

„Kdo za tím stojí, Adrianě?“ zeptal se Gabriel.

„To mi řekni ty, Gabrieli. Stalo se to na vašem dvorku.“

„Stalo se to na našem dvorku, ale něco mi říká, že je to váš problém. Jinak bys se mnou neseděl,“ Gabriel se rozhlédl po místnosti, „v tomhle vypůjčeném londýnském bytě, kde nejsou mikrofony ani záložní tým z vaší místní rezidentury.“

„Tobě nic neunikne, že?“ Carter si svlékl plášť. „Udělej mi radost, Gabrieli, a řekni mi, kdo to je.“

„Bývalý agent saúdskoarabské GID a jmenuje se Ahmed bin Šafík.“

„Bravo, Gabrieli, dobrá práce.“ Carter přehodil plášť přes opěradlo křesla. „Skutečně vynikající práce.“

Carter zvedl víčko konvice, nasál vůni a usoudil, že čaj potřebuje ještě chvíli louhovat.

„Jak to víte?“

„My to nevíme,“ upřesnil Gabriel. „Jde pouze o náš kvalifikovaný odhad na základě několika nepřímých důkazů.“

„Například?“

Gabriel mu řekl vše, co věděl. Spálená operace proti profesoru Alimu Massoudimu. Záběry ze sledování a informace o účtu v curyšské bance, objevené v Massoudiho počítači. Spojení mezi Ibrahimem el-Bannou a saudským agentem, který si říká Chalíl. Hlášení o Saúdovi téhož jména, který v jiholibanonských utečeneckých táborech verboval rekruty. Carter se celou dobu zabýval svým čajem. Nalil do prvního šálku a podal hořký nápoj Gabrielovi a pak zahájil složitý obřad – pečlivě odměřená dávka mléka, pak čaj a na závěr kostka cukru. Zkušení vyšetřovatelé označují podobnou hru o čas termínem „nepatřičná činnost“. Carter kouřil dýmku a Gabriel se děsil okamžiku, kdy ji vytáhne.

„A co vy?“ zeptal se Američana. „Od kdy víte, že to udělal bin Šafík?“

„Já osobně možná ode dne, kdy jsme Jeho Veličenstvo požádali, aby nechal Skupinu 205 rozpustit.“ Carter uchopil kleštičkami další kostku cukru a krátce zvažoval, zdali si ji přidat do čaje, načež ji zcela neceremoniálně odhodil zpátky do cukřenky. „Nebo snad ode dne, kdy bin Šafík zmizel z povrchu zemského. Víš, Gabrieli, jestli jsem se v této profesi něco naučil, pak je to poznání, že ať uděláme cokoliv, za každou naší akcí nevyhnutelně následuje negativní reakce. Vyhnali jsme z Afghánistánu ruského medvěda a během této operace stvořili Hydru. Zničili jsme hlavní stan al-Kajdy a její pobočky dnes působí samostatně. Uzavřeli jsme bin Šafíkův krám v GID a teď se zdá, že se přesunul do soukromé sféry.“

„Proč?“

„Ptáš se, co ho přimělo překročit dělicí čáru?“ Carter pokrčil rameny a smutně míchal čaj. „Moc k tomu nepotřeboval. Ahmed bin Šafík je přesvědčený wahhábista.“

„Vnuk bojovníka Ichwánu,“ dodal Gabriel, čímž si od Cartera vysloužil obdivné pokývnutí.

„Můžeme se jen dohadovat proč Saúdové podporují terorismus,“ pokračoval Carter. „Můžeme zasvěceně debatovat, zdali opravdu podporují cíle vrahů, které vyzbrojují a financují, nebo je to jenom vychytralá a cynická politika, která jim umožní kontrolovat své okolí a tím si zajistit vlastní přežití. Ale o tom, koho si v GID zvolili, aby tuto politiku prakticky vykonával, nemůže být pochyb. Ahmed bin Šafík je fanatik. Ahmed bin Šafík nenávidí Spojené státy, Západ a křesťanství a byl by mnohem šťastnější, kdyby vaše země přestala existovat. Proto jsme naléhali na Jeho Veličenstvo, aby jeho teroristický krámek zavřelo.“

„Takže když jste donutili krále rozpustit Skupinu 205, bin Šafík se postavil na zadní? Rozhodl se využít kontaktů, které za ty roky získal, a rozpoutat novou, vlastní vlnu teroru? To jistě není všechno, Adrianě.“

„Obávám se, že jsme ho trochu popostrčili,“ přiznal Carter. „Napadli jsme Irák proti vůli vedoucích představitelů království a drtivé většiny jeho obyvatelstva. Zajaté členy al-Kajdy jsme strčili po zámek do utajených věznic, kam po právu patří. Jenže v očích muslimského světa to nevypadá dobře a jenom tím přiléváme olej do ohně džihádu. A vy také nesete svůj díl odpovědnosti. Saúdové vnímají váš separační plot jako to, čím ve skutečnosti je, tedy jako jednostranně vytyčenou a neprodyšně uzavřenou hranici, a nejsou z něj zrovna nadšení.“

„Možná tě to bude šokovat, Adrianě, ale my na to, co si Saúdové myslí o našem plotu, zvysoka kašleme. Kdyby nepumpovali miliony do pokladnic Hamasu a Islámského džihádu, tak bychom žádný plot nepotřebovali.“

„Vraťme se k mému předchozímu tvrzení.“ Carter se opět odmlčel a napil se čaje. „Islámský svět překypuje zlobou a Ahmed bin Šafík, přesvědčený wahhábistický fanatik, pozvedl prapor svaté války proti nevěřícím. Využil svých kontaktů z doby, kdy stál v čele Skupiny 205, a vybudoval novou síť. Dělá to, co bin Ládin už dělat nemůže – plánuje a provádí masivní teroristické útoky, jako byl například masakr ve Vatikánu. Jeho síť je rozsahem malá, mimořádně profesionální a – jak přesvědčivě dokázal – extrémně nebezpečná.“

„A je financována saudskými penězi.“

„S největší pravděpodobností,“ souhlasil Carter.

„Jak vysoko to sahá, Adrianě?“

„Moc vysoko,“ odpověděl Carter. „Skoro na samý vrchol.“

„Kde má operační základnu? Kdo platí jeho účty? Odkud ty peníze přicházejí?“

„AAB Holdings se sídlem v Rijádu, Zenevě a městech mezi tím,“ odvětil Carter tónem, který nepřipouštěl žádné pochybnosti. „Ahmed bin Šafík je jednou z nejúspěšnějších a nejvýnosnějších investic AAB. Můžu ti dolít čaj?“

V rozhovoru nastala další přestávka, když se Carter pokusil rozdělat oheň v plynovém krbu. Stál a dumal nad záhadným zařízením, ale pak to vzdal a vrhl na Gabriela prosebný pohled. Gabriel našel na krbové římse klíč, pustil jím plyn a pak ho zapálil dlouhou ozdobně vyřezávanou sirkou.

„Kolik času jim dáváš, Gabrieli?“

„Komu?“

„Saudskému panovnickému domu. Jak dlouho potrvá, než se jejich království zřítí jako domeček z karet a z jeho trosek povstane Islámská republika Arábie? Pět let? Deset? Nebo spíš dvacet? Podobné prognózy nám nikdy moc dobře nešly. Mysleli jsme si, že sovětské impérium potrvá věčně.“

„A my jsme si mysleli, že Hamas nemůže nikdy vyhrát volby.“

Carter se nemilosrdně uchechtl. „Naše nejlepší mozky jim dávají sedm let. Jeho Veličenstvo je připraveno po těch sedm let hrát tu hru podle starých pravidel – poskytovat nám levnou ropu a falešné přátelství a současně verbálně podporovat islamisty a podplácet je, aby ho nechali na pokoji. A až hra skončí, uprchne ze země a uchýlí se do jednoho ze svých paláců na Riviéře a dožije zbytek svých dnů v luxusu, který je tak groteskní, že si ho člověk ani nezkouší představit. Doufejme, že s hlavou pořád na krku.“

Carter otočil ruce dlaněmi k ohni. „Moc to nehřeje.“

„Ta polena jsou umělá. Keramice chvíli trvá, než se rozpálí.“

Carter skepticky pokýval hlavou. Gabriel přistoupil k oknu a zahleděl se na ulici, po níž pomalu projel osobní automobil a zahnul za nejbližší roh. Carter se vzdal naděje, že se u krbu zahřeje, a vrátil se ke stolu.

„A pak jsou zde další příslušníci královské rodiny, kteří si přejí hrát podle odlišných pravidel. Říkáme jim praví věřící. Jsou přesvědčeni, že al-Saúd přežije jen tehdy, když obnoví smlouvu uzavřenou před dvěma staletími s Muhammadem Abdulem Wahhábem v Najdu. Ale tato nová smlouva bude muset brát v úvahu novou realitu. Obluda, kterou alSaúd před dvěma sty let vytvořil, teď drží všechny trumfy a praví věřící jsou připraveni poskytnout jí, po čem touží – krev nevěřících. Svatá válka bez konce. Někteří z pravých věřících jsou připraveni zajít ještě dál. Chtějí vyhnat všechny nevěřící z celého Arabského poloostrova. Uvalit embargo na vývoz ropy do Spojených států a do všech zemí, které s námi obchodují. Jsou přesvědčeni, že ropa by už neměla být považována za bezednou nádrž tekutých peněz, které proudí z terminálů Ras Tanura na curyšská konta královského domu. Chtějí ji využít jako zbraň, s jejíž pomocí zmrzačí americkou ekonomiku a z wahhábistů učiní vládce planety, jak to zamýšlel Alláh, když umístil moře ropy pod písek pouště al-Hassa. A někteří ze zmíněných pravých věřících, jako třeba generální ředitel a předseda představenstva AAB Holdings se sídlem v Rijádu, Ženevě a městech mezi tím, touží po tom, aby osobně mohli prolít svou trošku krve nevěřících.“

„Mluvíš o Abdulu Azízovi al-Bakárim?“

„Zajisté,“ potvrdil Carter. „Kolik toho o něm víš?“

„Dost.“

„Tak mě pouč.“

„Podle posledních odhadů zaujímá patnácté místo mezi nejbohatšími lidmi planety s osobním majetkem něco kolem deseti miliard dolarů.“

„Plus minus dvě miliardy.“

„Je prezidentem, předsedou správní rady a neomezeným vládcem AAB Holdings se sídlem v Rijádu, Ženevě a městech mezi tím – A jako Abdul, další A jako Aziz a B jako al-Bakári. AAB vlastní banky a investiční fondy. AAB se zabývá rejdařstvím a ocelářstvím. AAB kácí deštné pralesy v Amazonii a těží rudy a další nerosty na bolívijské i peruánské straně And. AAB vlastní belgický chemický koncern a holandskou farmaceutickou firmu. Realitní a developerská divize AAB patří k největším na světě. Abdul Aziz al-Bakári je majitelem více hotelů než kdokoliv jiný na zemi.“

Carter převzal štafetu. „Má v Rijádu palác, který navštěvuje jen zřídka, a dvě manželky, s nimiž se vůbec nestýká. Patří mu velký obytný dům na lie de la Čité v Paříži, šlechtické sídlo na anglickém venkově, městský dům kousek odtud v Mayfairu, přímořské vily v Saint Tropez, v Marbelle a na Maui, lyžařské chaty v Zermattu a v Aspenu, apartmán na Park Avenue, nedávno oceněný na čtyřicet milionů dolarů, a dům s rozlehlým pozemkem na břehu Potomaku, kolem kterého denně jezdím do práce.“

Zdálo se, že vlastnictví sídla u Potomaku považuje Carter za nejtěžší z Bakáriho hříchů. Byl synem baptistického kazatele z New Hampshire a pod jeho flegmatickým zevnějškem tlouklo srdce puritána.

„Al-Bakári a jeho suita cestují po světě v pozlaceném Boeingu 747,“ pokračoval. „Dvakrát ročně, vždy v únoru a srpnu, zasedá vedení AAB na moři – al-Bakári s doprovodem se nalodí na palubu Alexandry, své stometrové jachty. Vynechal jsem něco?“

„Přátelé mu říkají Zizi,“ doplnil Gabriel. „Vlastní jednu z největších soukromých sbírek francouzských impresionistů na světě a my se vás léta snažíme přesvědčit, že je až po krk namočený do financování teroristických akcí, zaměřených zejména proti nám.“

„To jsem nevěděl.“

„Cos nevěděl?“

„Že je Zizi sběratel.“

„A velmi agresivní, když už jsme u toho.“

„Měl jsi někdy to potěšení se s ním setkat?“

„Zizi a já bohužel stojíme na opačných stranách barikády.“ Gabriel se zamračil. „Jaké je tedy spojení mezi Zizim al-Bakárim a Ahmedem bin Šafíkem?“

Carter zamyšleně foukal do čaje – znamení, že ještě není připraven na Gabrielovu otázku odpovědět.

„Zajímavý chlapík, tenhle al-Bakári. Věděl jsi, že jeho otec byl osobním bankéřem Ibn Saúda? Jak se dalo čekat, otci al-Bakárimu se dařilo docela slušně. Dost dobře na to, aby dal svému synovi deset milionů dolarů na rozjezd vlastní firmy. Byla to však jen almužna ve srovnání s tím, co dostal od saudského královského domu, když spustil svůj podnik ve velkém. Sto milionů, dáli se věřit kuloárovým informacím. AAB zůstává oblíbeným odkladištěm královské hotovosti, což je jeden z důvodů, proč Zizi dělá všechno pro to, aby panovnická rodina přežila.“

Gabrielovi pokleslo srdce, když Adrian Carter sáhl pro váček.

„Patří mezi nejbohatší obyvatele planety,“ řekl Američan, „a také mezi největší přispěvatele na charitu. Po celé Evropě staví mešity a islámská centra. Financoval rozvojové projekty v deltě Nilu a pomoc obětem hladomoru v Súdánu. Rozdal miliony palestinským uprchlíkům a další miliony věnoval na stavební projekty na Západním břehu a v pásmu Gazy.“

„Většina těch peněz skončila v kapsách Jásira Arafata a jeho kamarádů,“ vložil se Gabriel. „A teď odpověz na mou otázku, Adrianě.“

„Na co ses ptal?“

„Jaké je spojení mezi Zizim al-Bakárim a Ahmedem bin Šafíkem?“

„Většinou jsi chápavý student, Gabrieli. Pověz mi to ty.“

„Zizi zcela zřejmě financuje Šafíkovu síť.“

„Zajisté,“ souhlasil Carter.

„Ale bin Safík je Saúd, takže prostředky může sehnat kdekoliv jinde. Zizi disponuje něčím cennějším, než jsou peníze. Má pod palcem globální infrastrukturu, jejímž prostřednictvím může bin Safík libovolně přesouvat lidi i materiál. A Zizi také může hlavě teroristické sítě poskytnout dokonalý úkryt.“

„AAB Holdings se sídlem v Rijádu, Ženevě a městech mezi tím.“

Carter si ospale nacpával dýmku a mezi oba muže padlo ticho jako opona. Gabriel stál celou dobu u okna a hleděl do ulice. Měl sto chutí tam zůstat, protože Carterův tabák po zapálení páchl jako směs hořícího sena a zmoklého psa. Věděl však, že jejich rozhovor již dospěl za bod, kdy v něm mohl pokračovat před nezabezpečeným oknem. Zdráhavě si sedl na židli naproti Carterovi a oba muži se vzájemně měřili pohledem. Američan zamyšleně bafal z dýmky a Izraelec otráveně mával rukou, aby rozehnal kouř, který ho dráždil v očích.

„Do jaké míry jste si tím jistí?“

„Do značné.“

„A jak jste to zjistili?“

„Máme své zdroje a metody,“ odpověděl Carter jako automat. Zdroje a metody.“

„Jak to víte, Adrianě?“

„Protože ho odposloucháváme,“ přiznal Carter. „Národní bezpečnostní agentura je náramná organizace. Kromě toho máme své zdroje v umírněném křídle saudského královského paláce, které nám občas něco ochotně přihrají. Ahmed bin Šafík se většinou zdržuje na Západě pod falešnou identitou. Zakopal se někde hluboko uvnitř Ziziho finančního impéria a ti dva se spolu často radí. V této věci si jsme absolutně jistí.“

Carter vytáhl z velké obálky z manilového papíru, která ležela na stole vedle čajového podnosu, fotografii a podal ji Gabrielovi. Zobrazovala muže ve vlněném kabátě a měkkém plstěném klobouku, který stál před bránou s mříží z tepaného železa. Objektiv zabíral obličej z levého profilu a neostré rysy tváře napovídaly, že snímek byl pořízen ze značné vzdálenosti.

„To je on?“

„Domníváme se, že ano,“ odvětil Carter.

„Odkud je ta fotka?“

„Ten chlap stojí před Ziziho domem na lie de la Čité v Paříži. Fotograf stál na druhé břehu Seiny na Radničním nábřeží, což vysvětluje nízkou kvalitu záběru.“

„Jak je ten snímek starý?“

„Šest měsíců.“

Carter pomalu vstal a odšoural se ke krbu. Chystal se vyklepat dýmku o mřížku, ale Gabriel ho upozornil, že ohniště je umělé, takže se vrátil ke stolu a vysypal spálený tabák do těžkého popelníku z broušeného skla.

„Kolik Američanů ve Vatikánu zahynulo?“ zajímal se Gabriel.

„Dvacet osm. Byl mezi nimi i biskup z kurie.“

„Kolik peněz asi Zizi al-Bakári za ta léta teroristům předal?“

„Řádově stovky milionů.“

„Jděte po něm,“ řekl Gabriel naléhavě. „Připravte proti němu obvinění a postavte ho před soud.“

„Obvinit Ziziho al-Bakáriho?“

„Trestní řád Spojených států, hlava 18, paragraf 2339, odstavec B – už jsi o něm někdy slyšel, Adrianě?“

„Chceš mi citovat americké zákony?“

„Předávání peněz prokazatelným teroristickým skupinám je v tvé vlasti pokládáno za zločin bez ohledu na to, zda tyto prostředky byly či nebyly použity při útoku na americké cíle. Domnívám se, že byste mohli snadno obvinit několik desítek bohatých Saúdů za materiální podporu vašich nepřátel, a to včetně Ziziho al-Bakáriho.“

„Zklamal jsi mě, Gabrieli. Vždycky jsem tě pokládal za celkem rozumného chlapíka – občas sice příliš úzkostlivého, pokud se týká rozlišování mezi dobrem a zlem, leč rozumného. My nemůžeme Ziziho al-Bakáriho obvinit, natož postavit před soud.“

„Důvod?“

„Peníze,“ odpověděl Carter stručně a pak dodal: „A samozřejmě ropa.“

„Samozřejmě.“

Carter si pohrával se zapalovačem. „Saudská královská rodina má ve Washingtonu spoustu přátel, Gabrieli. Takových přátel, jaké získáš pouze za peníze. A Zizi osobně má také hromadu kamarádů. Dotuje vědecké ústavy a zaměstnává v nich své spojence a následovníky. Na pěti či šesti předních amerických univerzitách založil katedry arabských studií. Prakticky sám odfinancoval nákladnou přestavbu Kennedyho centra. Přispívá na drobné charitativní projekty vlivných senátorů a majetkově vstupuje do soukromých podniků jejich příbuzných a známých. Vlastní řadu prominentních amerických bank a rozhodující podíly v mnoha našich velkých průmyslových korporacích. Kromě toho zprostředkoval bezpočet obchodních dohod mezi Spojenými státy a Saudskou Arábií. Už ti to začalo docházet?“

Začalo, avšak Gabriel chtěl slyšet víc. Carter mu vyhověl.

„Kdyby kdokoliv z regimentu Ziziho washingtonských právníků jenom zaslechl, že jeho klient je cílem policejního vyšetřování, zvedl by telefon a informoval by ho o tom. Zizi by pak zavolal Jeho Veličenstvu, které by se obrátilo na velvyslance Bašíra, a ten by zaskočil do Bílého domu na kus řeči s prezidentem. Připomněl by hlavě státu, že jedno nebo dvojí otočení kohoutem ventilu na potrubí s ropou by vyhnalo cenu benzinu přes pět dolarů za galon. Velvyslanec by pak možná zdůraznil, že tak vysoký nárůst cen pohonných hmot by nejvíce ublížil americkému vnitrozemí, kde hodně lidí cestuje autem na velké vzdálenosti a kde také hodně lidí volí prezidentovu stranu.“

„Chceš tedy říct, že Zizimu projde vražda – doslova?“

„Bohužel.“

„Neptej se na věci, které ti způsobí potíže, když se ti dostane vysvětlení.“

„Vidím, že máš korán pečlivě nastudovaný,“ podotkl Carter.

„Jedním z důvodů, proč nemůžete proti Zizimu nic podniknout ani ho postavit před soud, jsou vaše obavy z toho, co byste mohli zjistit. Prominentní Američané zapletení do podezřelých obchodů, tajné dohody vlivných washingtonských figur. Jen si představ, co by se asi stalo, kdyby se prostí obyvatelé vaší země dozvěděli, že saudský miliardář s úzkými vazbami na vlivné americké obchodníky a politiky ve skutečnosti financuje aktivity vašich nepřátel. Ten vztah jen tak tak přežil jedno jedenácté září, ale silně pochybuju, že by přežil i druhé.“

„Máš pravdu, nepřežil. Alespoň ne v současné podobě. Už dnes se z Kapitolu ozývají hlasy, volající po izolaci Saudské Arábie kvůli její podpoře celosvětového islámského extremismu. Skandál se Zizim al-Bakárim by jen přilil olej do ohně. Skupina poslanců ze zahraničního výboru Kongresu zvažuje návrh zákona, který by Saudskou Arábii pořádně přiskřípl. Mohou si to dovolit, protože oni to neschytají, až americká ekonomika klesne v důsledku vysokých cen ropy ke dnu. Zato prezident ano.“

„Tak co po nás vlastně chcete, Adrianě? Proč sis se mnou vyžádal schůzku a co mi chceš říct v tomto pokoji, kde nás nikdo neslyší?“

„Prezident Spojených států žádá o laskavost,“ odpověděl Carter s pohledem upřený do krbu. „Žádá vás o službu takového druhu, v němž jste shodou okolností velmi dobří. Chtěl by, abyste nasadili agenta do Ziziho hlavního stanu. Chtěl by vědět, kdo tam přichází a odchází. A kdyby se tam náhodou objevil Ahmed bin Safík, chtěl by, abyste ho sejmuli. Bude to vaše operace, ale my vám poskytneme veškerou potřebnou podporu. Zůstaneme však skryti za obzorem – dost daleko, abychom se mohli před Saúdy přesvědčivě obhájit, že jsme s tím neměli nic společného.“

„Teď jsi mě zklamal zase ty, Adrianě. Vždycky jsem tě pokládal za celkem rozumného chlapíka.“

„Co jsem provedl?“

„Domníval jsem se, že mě požádáš, abychom zlikvidovali Ziziho al-Bakáriho a tím tu záležitost jednou provždy uzavřeli.“

„Zabít Ziziho?“ Carter zavrtěl hlavou. „Zizi je nedotknutelný. Zizi je radioaktivní.“

Gabriel se vrátil na své stanoviště u okna a vyhlédl na ulici. Na chodníku kličkovala milenecká dvojice mezi kapkami deště. „Nejsme nájemní zabijáci,“ řekl suše. „Nedáme se koupit, abychom za vás udělali špinavou práci, na kterou sami nestačíte. Chcete bin Šafíka mrtvého, ale nejste ochotni riskovat následky. Místo toho chcete nastrčit nás.“

„Mohl bych ti připomenout několik nezanedbatelných skutečností,“ opáčil Carter. „Mohl bych ti připomenout, že tento prezident setrval věrně po vašem boku i v době, kdy s vámi ostatní svět zacházel jako s vyvrheli mezi civilizovanými národy. Mohl bych ti připomenout, že vás nechal postavit separační plot, ačkoliv vás zbytek světa obviňoval, že se chováte jako Jihoafričani. Mohl bych ti připomenout, že vám dovolil izolovat Arafata v Mukáte, zatímco všechny ostatní země vám vyčítaly, že s ním jednáte jako esesácké komando. Mohl bych ti připomenout, kolikrát za vás náš prezident vytíral špínu. Ale neudělám to, protože by to bylo nezdvořilé. Současně bych tím totiž naznačil, že jde svým způsobem o půjčku za oplátku, což v tomto případě rozhodně neplatí.“

„A o co tedy jde?“

„O přiznání,“ odpověděl Carter. „O přiznání faktu, že my Američané nemáme žaludek – nebo možná dostatečně pevnou páteř – na věci, které je nutno udělat, abychom v tomto boji zvítězili. Mockrát jsme si spálili prsty. Náš obraz ve světě utrpěl obrovské škody. Díváme se do zrcadla a vůbec se nám nelíbí, co vidíme. Naši politici by nás nejraději poslali z Iráku prvním letadlem, aby mohli zase utrácet peníze tam, kde jim to vynese hlasy voličů. Naši občané se chtějí vrátit ke svému pohodlnému konzumnímu životu. Nejraději by zabořili hlavy do písku a předstírali, že ve skutečnosti neexistuje ve světě organizovaná síla, která spřádá plány a provádí akce, jejichž cílem je naše zničení. Slezli jsme za teroristy do stoky a postavili se jim na jejich vlastní úrovni a zaplatili jsme za to strašlivou cenu. A vy jste celou dobu věděli, že to uděláme, o tom jsem pevně přesvědčen. Vy jste totiž zaplatili ještě vyšší cenu.“

„Takže teď po nás chceš, abychom pro změnu platili místo vás. Myslím, že u vás doma tomu říkáte outsorcing. Chováš se jako typický Američan, Adrianě.“

„Za současné situace si Spojené státy nemohou dovolit určit bývalého vysokého důstojníka saúdskoarabské zpravodajské služby k odstřelu, protože by to katastrofálně poznamenalo naše vztahy s Rijádem. A z důvodů, které jsem již uvedl, stejně tak nemůžeme zatknout a soudit Ziziho al-Bakáriho.“

„Takže chcete ten problém odsunout?“

„Přesně tak.“

„Zamést ho pod koberec? Odložit řešení na vhodnější chvíli?“

„Řekls to mnoha slovy, ale správně.“

„A ty si myslíš, že takto porazíte svou Hydru? Useknout jí hlavu a doufat v nejlepší? Kdepak, musíte vypálit kořeny, jako to udělal Herakles. Na takovou bestii musíte střílet šípy namočené ve žluči.“

„Chceš snad přibrat saudský královský dvůr?“

„Nejen královský dvůr,“ odvětil Gabriel. „I wahhábistické fanatiky, s nimiž panovník uzavřel před dvěma stoletími krvavou úmluvu na pusté pláni Najdu. To jsou vaši skuteční nepřátelé, Adrianě. To oni vytvořili Hydru.“

„Moudrý vládce si volí místo a čas bitvy, a toto není vhodná chvíle, abychom zbořili saudský královský dům.“

Gabriel upadl do pochmurného mlčení. Carter hleděl do hlavičky dýmky a přerovnával v ní kousky tabáku jako univerzitní profesor, který čeká na odpověď hloupého studenta.

„Musím ti připomínat, že málem zabili Shamrona?“

Temný Gabrielův pohled mu dal jasně najevo, že rozhodně nemusí.

„Tak proč to váhání? Jeden by si myslel, že budeš škubat za vodítko, abys bin Safíka dostal za to, co provedl starému pánovi.“

„Chci ho víc než kdo jiný, Adrianě, já ale nikdy vodítkem neškubu. Tohle je nebezpečná operace, tak nebezpečná, že se o ni vy nemůžete ani pokusit. Jestli se něco podělá nebo jestli nás někdo přistihne, dopadneme moc špatně. Všichni tři.“

„Tři?“

„Ty, já a váš prezident.“

„Tak se řiď Shamronovým jedenáctým přikázáním a všechno bude v pořádku. Nikdy se nenecháš chytit.“

„Bin Šafík je jako duch. Nemáme ani pořádnou fotku.“

„To není tak docela pravda.“ Carter znovu sáhl do manilové obálky, vylovil z ní další fotografii a položil ji na stůl tak, aby na ni Gabriel viděl. Zobrazovala muže s úzkýma černýma očima a obličejem částečně zakrytým kefíjí. „To je bin Safík téměř před dvaceti lety v Afghánistánu. Tehdy to byl nás přítel. Stáli jsme na stejné straně. My jsme dodávali zbraně, bin Šafík a jeho nadřízení z Rijádu peníze.“

„A wahhábistickou ideologii, která pomohla přivést na svět Taliban,“ dodal Gabriel.

„Žádný dobrý skutek nezůstane nepotrestán,“ přiznal Carter zkroušeně. „Ale máme i cennější vodítko než dvacet let starý snímek. Máme jeho hlas.“

Carter zvedl dálkový ovladač, který ležel na poličce pod stolem, namířil ho na stereosoupravu a stiskl tlačítko přehrávání. Za okamžik se ozvaly dva hlasy. Oba muži mluvili anglicky, jeden s americkým, druhý s arabským přízvukem.

„Předpokládám, že ten Arab je bin Šafík.“

Carter přikývl.

„Z které doby ten záznam pochází?“

„Z osmaosmdesátého. Nahráli jsme to v konspiračním domě v Péšaváru.“

„A kdo je ten Američan?“ zeptal se Gabriel, i když odpověď už znal.

Carter zastavil záznam a zadíval se do krbu. „Já,“ řekl rezervovaně. „Ten Američan v konspiračním domě CIA v Péšaváru jsem byl já.“

„Poznal bys bin Šafíka, kdybys ho dnes potkal?“

„Možná, ale od svých zdrojů víme, že než se vydal na dráhu profesionálního teroristy, nechal si udělat několik plastických operací a změnil zevnějšek. Ale rozhodně bych poznal jizvu na jeho pravém předloktí. Táhne se mu od hřbetu ruky až po loket. Za své návštěvy Afghánistánu v pětaosmdesátém schytal střepinu šrapnelu. S takovou jizvou si žádný plastický chirurg neporadí.“

„Má ji na vnější, nebo na vnitřní straně?“

„Na vnitřní,“ odpověděl Carter. „Střepina zasáhla nerv a kromě znetvoření způsobila částečnou ztrátu hybnosti. Bin Šafík prodělal několik neurochirurgických operací, ale žádná se nezdařila. Od té doby nosí ruku v kapse a nerad ji někomu podává. Je to hrdý beduín, který nesnáší tělesnou neduživost.“

„Nedomnívám se, že by nám vaše zdroje v Rijádu mohly sdělit, kde přesně uvnitř Ziziho impéria se bin Šafík skrývá. Mám pravdu?“

„Bohužel ano. Ale víme, že tam někde je. Nasadte agenta do Ziziho hlavního stanu a bin Šafík se tam dříve či později objeví.“

„Nasadit agenta do těsné blízkosti Ziziho al-Bakáriho? Jak to asi podle tebe máme udělat, Adrianě? Zizi má lepší ochranu než většina hlav států.“

„Ve snu by mě nenapadlo zasahovat vám do operačních detailů,“ opáčil Carter. „Ale můžu tě ujistit, že jsme připraveni obrnit se trpělivostí a vytrvat až do konce.“

„Trpělivost a vytrvalost nejsou typické americké ctnosti. Vašemu stylu spíš odpovídá všechno rozmlátit a posunout se k dalšímu problému.“

Následovalo další dlouhé ticho, tentokrát prolomené vyklepáváním Carterovy dýmky o okraj popelníku.

„Co od nás chceš, Gabrieli?“

„Záruky.“

„V naší profesi žádné záruky neexistují. Sám to dobře víš.“

„Chci všechno, co na bin Šafíka a al-Bakáriho máte.“

„V rozumné míře,“ upřesnil Carter. „Nedám ti do rukou náklaďák plný špíny na washingtonské prominenty.“

„Chci ochranu,“ pokračoval Gabriel. „Až tu operaci provedeme, budeme první na seznamu podezřelých. To jsme ostatně vždycky, i když nic neuděláme. Budeme potřebovat vaši pomoc, abychom tu bouřku ustáli.“

„Mohu sice mluvit jen za operační direktorát,“ připomněl Carter, „ale ujišťuji tě, že budeme stát za vámi.“

„Bin Šafíka vyřídíme na místě a v čase, které si sami zvolíme, a Langley se nám do toho nebude plést.“

„Prezident by vám byl vděčný, kdybyste to neprovedli na americké půdě.“

„V naší profesi žádné záruky neexistují, Adriane.“

„Zásah.“

„Možná tomu nebudeš věřit, ale takové rozhodnutí nemohu učinit sám. Musím si promluvit s Amosem a s ministerským předsedou.“

„Amos a ministerský předseda udělají, co jim navrhneš.“

„V rozumné míře.“

„A co jim tedy řekneš?“

„Že americký prezident prosí o laskavost,“ odpověděl Gabriel. „A já mu chci pomoct.“

12

TEL MEGIDDO, IZRAEL

Ministerský předseda schválil rámcový plán operace druhý den v půl třetí odpoledne a Gabriel okamžitě odjel do Armageddonu, který pokládal za příhodné místo startu.

Počasí mu připadalo pro takovou příležitost až zvráceně krásné. Příjemná teplota, blankytně modré nebe a jak ujížděl po Jaffa Road, mírný vánek z Judeje mu čechral rukáv košile. Zapnul autorádio a potěšilo ho, že už nevysílají smuteční hudbu, která sytila rozhlasové vlny v hodinách následujících po útoku na Shamrona. Koncert náhle přerušil hlasatel s nejčerstvější zprávou. Předseda vlády slíbil, že udělá vše, co bude v jeho silách, aby byli pachatelé a lidé zodpovědní za úklad o Shamronův život dopadeni a potrestáni. Skutečnost, že už ví, kdo stojí v pozadí atentátu, a že dal Gabrielovi zelenou k jeho likvidaci, premiér nezmínil.

Gabriel projel bránou Báb al-Wad a zamířil k moři. Netrpělivě se proplétal pomalým provozem, ale jakmile odbočil na silnici vedoucí na sever po Pobřežní planině, mohl šlápnout na plyn a pustit se do závodu se zapadajícím sluncem. Nedaleko Hadery stála vojenská hlídka – v rádiu vyhlásili poplach, protože podezřelému muži, považovanému za sebevražedného atentátníka, se podařilo proklouznout kontrolním stanovištěm v separačním plotu na přechodu Tulkarm – a Gabriel musel dvacet minut stát na krajnici a čekat, až ho hlídka pustí dál. Na plný plyn se vřítil do údolí Jezreel a osm kilometrů před Afulou se na levé straně vynořil kulatý pahorek, Tel Megiddo. Ostatní svět jej zná pod názvem Armageddon, kde podle proroctví v biblické knize Zjevení dojde ke konečné pozemské konfrontaci mezi silami dobra a zla. Bitva ještě nezačala a parkoviště zelo prázdnotou – až na tři zaprášené pikapy, znamení, že skupina archeologů ještě pilně pracuje.

Gabriel vystoupil z auta a vydal se příkrou stezkou k temeni kopce. Na pahorku Megiddo probíhají vykopávky s delšími či kratšími přestávkami už dobrých sto let a jeho vrchol je doslova protkán sítí dlouhých úzkých zákopů. Pod svrchními vrstvami půdy objevili archeologové stopy nejméně dvaceti městských sídel, která se zde v posledních tisíciletích vystřídala. Jedno z nich nechal údajně vybudovat král Šalamoun.

Zastavil se na kraji výkopu a nahlédl do něj. Drobný mužíček v hnědé pracovní bundě se skrčený na všech čtyřech rýpal v hlíně malou zahradnickou lopatkou. Gabriel si vzpomněl na okamžik, kdy naposled stál nad mužem v archeologickém výkopu, a zachvěl se, jako by mu někdo přiložil k zátylku kus ledu. Muž s lopatkou vzhlédl a zadíval se na návštěvníka inteligentníma hnědýma očima, pak odvrátil pohled a vrátil se k práci. „Čekal jsem tě,“ řekl Eli Lavon. „Co tě zdrželo?“

Gabriel se posadil do hlíny u výkopu a pozoroval Lavona při práci. Oba muži se znali od operace proti Černému září. Eli Lavon při ní působil jako ayin, stopař. Jeho úkolem bylo sledovat teroristy a poznat jejich zvyky. V mnoha ohledech čelil většímu nebezpečí než Gabriel, protože několik dnů a v závěru operace i týdnů stál proti protivníkům úplně sám, bez ochrany. Když byla jednotka rozpuštěna, usadil se ve Vídni a otevřel malou pátrací kancelář, kterou nazval Wartime Claims and Inquiries. (Volně „Kancelář pro pátrání po válečných nárocích“. (Pozn. překl.) ) Navzdory silně omezenému rozpočtu se mu podařilo vystopovat nacisty uloupený majetek v hodnotě milionů dolarů a sehrál klíčovou roli při tvrdém vymáhání mnohamiliardového vyrovnání od švýcarských bank. V posledních měsících pracoval Lavon na vykopávkách v Megiddu a kromě toho přednášel na částečný úvazek archeologii na Hebrejské univerzitě.

„Cos tam našel, Eli?“

„Kus keramiky. Aspoň myslím.“ Závan větru mu sfoukl pramínek bílých pavučinkovitých vlasů do čela. „A cos našel ty?“

„Saudského miliardáře, který se snaží zničit civilizovaný svět.“

„Copak se jim to ještě nepovedlo?“

Gabriel se usmál. „Potřebuju tě, Eli. Vyznáš se v účetních uzávěrkách. Víš, jak sledovat stopu peněz, aniž by se o tom někdo dozvěděl.“

„Kdo je ten Saúd?“

„Předseda představenstva a generální ředitel akciové společnosti Džihád.“

„Má ten předseda nějaké jméno?“

„Abdul Aziz al-Bakári.“

„Zizi al-Bakári?“

„Osobně.“

„Předpokládám, že to má něco společného se Shamronem.“

„A s Vatikánem.“

„Jak do toho Zizi zapadá?“

Gabriel mu to řekl.

„Asi se tě nemusím ptát, co zamýšlíš udělat s bin Šafíkem.“

„Ne, Eli, to nemusíš.“

„Ziziho obchodní říše je jedním slovem obrovská. Bin Šafík může mít svou základnu kdekoliv na zeměkouli. Jak ho najdeme?“

„Nasadíme do Ziziho blízkosti agenta a počkáme, až se bin Šafík ukáže.“

„Agenta do Ziziho tábora?“ Lavon potřásl hlavou. „Vyloučeno.“

„Ne tak docela.“

„Jak tedy?“

„Najdu něco, po čem Zizi touží,“ řekl Gabriel. „A pak mu to dám.“

„Poslouchám.“

Gabriel se přesunul k výkopu, spustil nohy volně přes jeho okraj a vysvětlil Lavonovi, jak chce proniknout do hlavního stanu akciové společnosti Džihád. Eli nepřerušil práci a ze dna výkopu se ozývaly zvuky kopání lopatky a tahů kartáčem, kterým čistil nalezené střepy.

„Kdo je ten agent?“ zeptal se, když Gabriel domluvil.

„Ještě žádného nemám.“

Lavon chvíli mlčel a z výkopu zněla jen lopatka a kartáč.

„A co potřebuješ ode mne?“

„Abys převrátil Ziziho al-Bakáriho a AAB Holdings vzhůru nohama a naruby. Chci kompletní rozbor každé společnosti, kterou vlastní nebo ovládá. Profily vrcholových manažerů a členů jeho osobní suity. Chci vědět, jak se k němu každý z nich dostal a jak si své postavení udržel. Chci o Zizim vědět víc, než o sobě ví sám.“

„A co se stane, až operaci spustíte?“

„Ty půjdeš s námi.“

„Já jsem na hrubou práci už moc starý a unavený.“

„Jsi nejlepší sledovač v dějinách Ústavu, Eli. Umělec je pro tebe slabé slovo. Bez tebe to nezvládnu.“

Lavon se napřímil a utřel si ruce o kalhoty. „Nasadit agenta do těsné blízkosti Ziziho al-Bakáriho? Šílenství.“ Hodil Gabrielovi lopatku. „Slez a pomoz mi. Brzy se setmí.“

Gabriel se spustil do výkopu a poklekl vedle starého přítele. Společně přerývali za zvuků lopatky a kartáče starobylou půdu, dokud soumrak nezahalil údolí oponou tmy.

Když dojeli na bulvár Krále Saula, minula devátá. Lavon z Ústavu dávno odešel, ale občas přednášel nováčkům zpravodajského řemesla na Akademii a stále vlastnil průkazku, která ho opravňovala ke vstupu v kteroukoliv denní či noční hodinu. Gabriel ho zavedl do archivu analytické divize, kde ho opustil a sám sešel do temné chodby tři patra pod zemí a zastavil se u posledních dveří s číslem 456C, na kterých byla přilepena izolepou papírová cedulka s hebrejským nápisem vyvedeným Gabrielovou rukou:

DOČASNÝ VÝBOR PRO ANALÝZU TERORISTICKÝCH

HROZEB V ZÁPADNÍ EVROPĚ

Rozhodl se, že ji tam prozatím ponechá.

Odemkl kombinační zámek, rozsvítil a vešel. Místnost jako by strnula v čase. Zaměstnanci ji pokřtili několika nelichotivými přízvisky – Hnojiště, Kloaka, Tank. Jakov, tvrdý mladík z oddělení pro arabské záležitosti Šabaku s tváří poznamenanou neštovicemi, jí říkal Pekelná díra a Josi z analytické divize Vesnice proklatců, ovšem Josi studoval v Oxfordu a četl klasiky, takže svou práci vždycky dokázal obohatit o erudovanou terminologii, i když za to subjekt mnohdy nestál.

Gabriel se zastavil u odřeného psacího stolu, o který se kdysi dělily Dina a Rimona. Jejich neustálé územní spory ho přiváděly k šílenství. Na desce stále rozeznal čáru, kterou tam křídou narýsoval, i varování, které Rimona napsala na svou stranu hranice: Překročit jen na vlastní nebezpečí. Rimona měla hodnost kapitána Izraelských obranných sil a pracovala pro Aman, vojenskou kontrarozvědku. Sňatkem se Shamronovým synovcem se přivdala do rodiny starého pána. Vyznávala doktrínu aktivní obrany hranic a na každý Dinin vpád na své teritorium odpověděla odvetným útokem. Na Dinině straně stolu ležel papírek se vzkazem, který tam zanechala v poslední den operace: Kéž bychom se sem už nikdy nevrátili. Jak naivní, pomyslel si Gabriel. Právě Dina by měla vědět, jak to v jejich světě chodí.

Pokračoval v obchůzce kanceláře. V rohu zůstala původní hromada zastaralého počítačového vybavení, které se nikdo neobtěžoval vyhodit. Než se místnost 456C stala řídicím střediskem operace Chalíd, sloužila jako sklad opotřebovaného nábytku a vyřazené elektroniky, případně jako místo mileneckých dostaveníček pracovníků noční směny. I Gabrielova tabule pořád visela na stěně a ještě dokázal přečíst poslední slova, která na ni křídou napsal. Rozhlédl se po stěnách ověšených fotografiemi mladých Palestinců. Jedna z nich upoutala jeho pozornost. Chlapec s baretem na hlavě a arabským šátkem přes ramena seděl na klíně Jásira Arafata – Chalíd al-Kalífa na pohřbu svého otce Sabrího, který padl Gabrielovou rukou, stejně jako o mnoho let později sám Chalíd.

Sundal ze stěn staré snímky s místo nich pověsil dva nové: fotografii muže v kefíji, pořízenou v afghánských horách, a druhou, na níž tentýž muž, tentokrát oblečený v kašmírovém kabátě a s měkkým plstěným kloboukem na hlavě, stál před miliardářovým domem v Paříži.

Skupina Chalíd se nyní jmenovala Skupina bin Šafík.

Prvních osmačtyřicet hodin pracovali Gabriel a Lavon sami. Třetí den se k nim připojil Josi, vysoký muž s ustupujícím čelem, který vypadal jako anglický intelektuál. Rimona se dostavila čtvrtý den a spolu s ní Jakov, jenž z centrály Šabaku přivezl lepenkovou krabici plnou poznatků o teroristech, kteří na Jaffa Road přepadli Shamronův vůz. Poslední přibyla Dina. Drobná tmavovlasá dívka stála 19. října 1994 na Dizengoffově třídě v Tel Avivu v okamžiku, kdy sebevražedný atentátník z Hamasu odpálil nálož v autobuse linky číslo 5 a změnil jej v rakev pro čtyřiadvacet obětí. Mezi mrtvými byla Dinina matka a dvě sestry a ona sama utrpěla těžké zranění, jehož následky v podobě lehkého kulhání nesla dodnes. Se ztrátou se vypořádala tak, že se stala expertkou na terorismus. Dina Saridová dokázala odříkat místa, časy a počty obětí všech teroristických útoků proti Izraeli. Kdysi řekla Gabrielovi, že ví o teroristech víc, než o sobě vědí sami. Gabriel jí věřil.

Rozdělili si úkoly. Dina, Jakov a Rimona si vzali na starost Ahmeda bin Šafíka a Alláhovo bratrstvo, zatímco Josi se připojil k Lavonovým vykopávkám v AAB Holdings. Gabriel v dané etapě pracoval bez pomocníka a určil si nezáviděníhodný cíl, totiž pokusit se identifikovat každý obraz, který kdy Zizi al-Bakári získal nebo prodal.

Jak plynuly dny, stěny kanceláře 456C začaly odrážet jedinečnou podstatu operace. Na jedné z nich se objevily temné obrysy nové, smrtelně nebezpečné teroristické sítě vedené mužem, který byl zatím spíše přízrak než tvor z masa a kostí. Ze všech sil se snažili vysledovat bin Šafíkovu dlouhou cestu krvavou řekou islámského extremismu. Nakonec to vypadalo, že kdekoliv se ve světě vyskytly problémy, objevila se tam i bin Šafíkova ruka a plnými hrstmi rozhazovala saudské ropné peníze a wahhábistickou propagandu: Afghánistán, Libanon, Egypt, Alžírsko, Jordánsko, Pákistán, Čečna, Bosna a pochopitelně palestinská území. Skupině naštěstí nechyběla důležitá vodítka, protože při dvou velkých atentátech za sebou bin Šafík a Alláhovo bratrstvo zanechali stopy v podobě více než desítky jmen, která mohla být dále prověřena ohledně případných spojenců a pomocníků. A pak zde byl Ibrahim el-Banna, egyptský kazatel smrti, a profesor Ali Massoudi, verbíř a lovec talentů.

Na protější stěně visela další síť, AAB Holdings se sídlem v Rijádu, Ženevě a městech mezi tím. S použitím veřejně přístupných i ne tak zcela otevřených zdrojů se Lavon pracně prokopával vrstvami Ziziho finančního impéria a sestavoval nesourodé zlomky informací jako střepy starověkého artefaktu. Na vrcholu struktury trůnila samotná AAB Holdings a pod ním se rozkládalo složité ekonomické předivo dceřiných společností, investic a samostatných korporací, které rozšiřovaly Ziziho vliv do všech koutů planety. Lavon dospěl k závěru, že jeho osobní majetek nejspíš dalece přesahuje uváděné odhady. Pokud se týká snahy objevit někde v té finanční chobotnici Ahmeda bin Šafíka, Eli ji přirovnal k hledání jehly v Arabské poušti. „Není to nemožné,“ řekl Gabrielovi, „ale s největší pravděpodobností při tom zemřeš žízní.“

Josi prověřoval Ziziho personál. Soustředil se na relativně malý okruh osob, které pracovaly v Ziziho ženevské centrále a ve firmách plně ovládaných AAB. Většinu času však věnoval Ziziho početné osobní suitě. Jejich fotografie brzy zakryly celou zeď za Josiho pracovním stolem a tvořily ostrý kontrast k bin Šafíkově teroristické síti. Každý den přibývaly nové snímky, jak Josi sledoval Ziziho neúnavné cesty po celém světě. Zizi přijíždí na poradu v Londýně. Zizi konzultuje s šéfem německé automobilky ve Stuttgartu. Zizi se kochá výhledem na Rudé moře ze svého nového hotelu v Šarm elŠejku. Zizi jedná s jordánským králem o projektu nové výstavby. Zizi otevírá podnik na odsolování mořské vody v Jemenu. Zizi přebírá výroční cenu jedné charitativní organizace v Montrealu, na jejíž internetové stránce, jak Josi upozornil, se otevřeně volá po zničení Státu Izrael.

Gabrielův koutek v rohu místnosti zůstal království teroru a financí ušetřen. Jeho stěnu nepokrývaly tváře teroristů a manažerů, nýbrž desítky kopií obrazů francouzských impresionistů. A zatímco Lavon a Josi trávili své dny tak, že se prokutávali hromadami účetních knih a počítačových sestav, Gabriela jste mohli často zastihnout, jak listuje starými katalogy, monografiemi o impresionistických malířích a novinovými výstřižky, mapujícími Ziziho výboje na světové umělecké scéně.

Koncem desátého dne se Gabriel rozhodl, jakým způsobem propašuje agenta do akciové společnosti Džihád. Přistoupil k Josiho fotografické koláži a zahleděl se na jediný snímek. Na půl roku starém záběru seděl vyzáblý šedovlasý anglický džentlmen vedle Ziziho na dražbě děl impresionistických a moderních malířů v newyorské aukční síni Christie’s. Sundal fotografii ze stěny a ukázal ji ostatním. „Tento člověk,“ řekl jim. „Musí nám stačit.“ Pak zvedl sluchátko, vytočil zabezpečenou soukromou linku Adriana Cartera v Langley a řekl mu, jak chce proniknout do Ziziho blízkosti. „Teď už potřebuješ jenom obraz a dívku,“ řekl mu Carter. „Ty najdi obraz a já seženu tu holku.“

Gabriel odešel z bulváru Krále Saula o něco dříve než obvykle a odjel na předměstí Ein Keřem. Ve vstupní hale nemocnice stále ještě postávali strážní a další střežili jednotku intenzivní péče. Když však Gabriel tiše vklouzl do Shamronova pokoje, našel pacienta samotného. Čelo postele bylo mírně zvednuto a krk zraněného vězel upevněn v pevném plastovém límci, takže návštěvníka spatřil až ve chvíli, kdy mu vstoupil do zorného pole. „Ztracený syn se rozhodl, že mě navštíví,“ zasípal Shamron; obojek kolem krku mu ztěžoval mluvení, což jen dodalo hořkosti jeho tónu. „Ještě že jsme pouštní národ. Jinak bys mě položil na ledovou kru a odrazil od břehu.“

Gabriel se posadil na židli vedle Shamronovy postele. „Byl jsem tady nejmíň pětkrát.“

„Ano? A kdy?“

„Pozdě v noci,“ odpověděl Gabriel. „Když jsi spal.“

„A skláněl ses nade mnou? Jako Gila a doktoři? Proč nemůžeš přijít ve dne jako normální lidé?“

„Měl jsem moc práce.“

„Ani premiér neměl tolik práce, aby nemohl přijít v rozumnou hodinu,“ durdil se Shamron. „Řekl mi, že dovolil Amosovi, aby si našel nového šéfa speciálních operací, protože ty se musíš zabývat tou pitomostí, kterou si od nás vyžádal Adrian Carter a Američané.“

„Mám tomu rozumět tak, že s tou akcí nesouhlasíš?“

„Kategoricky.“ Shamron zavřel oči a tak dlouho je neotvíral, že Gabriel vrhl nervózní pohled na sadu monitorů vedle lůžka. „Modrá a bílá. Své věci vyřizujeme sami. Neprosíme nikoho o pomoc a nikomu nepomáháme řešit problémy, za které si může sám. A rozhodné se dobrovolně nehlásíme jako slouhové Adriana Cartera.“

„Ty tady ležíš v posteli, místo abys seděl ve své kanceláři v úřadu ministerského předsedy. To znamená, že Zizi al-Bakári a Ahmed bin Šafík jsou taky můj problém. Kromě toho se svět změnil, Ari. Abychom přežili, musíme spolupracovat. Stará pravidla už neplatí.“

Shamron zvedl žilnatou ruku a ukázal na plastový pohárek na nočním stolku. Gabriel mu jej přidržel u úst a starý pán se napil přes slámku.

„Na čí žádost ses do té pitomosti pustil?“ vyzvídal Shamron. „Byl to Adrian Carter, nebo někdo ve vyšším postavení na služebním žebříku?“ Když mu odpovědělo jen Gabrielovo mlčení, zlostně odstrčil pohárek s vodou. „Hodláš snad se mnou zacházet jako s nějakým mrzákem? Pořád ještě jsem premiérův zvláštní poradce pro všechny otázky spojené s bezpečností a terorismem. Pořád jsem…“ Hlas se mu vytratil náhlým vyčerpáním.

„Pořád jsi Memun,“ dořekl místo Shamrona Gabriel. „Pořád jsi ten u kormidla.“

„Uvědom si, Gabrieli, že nejdeš po žádném usmrkanci z Nábulusu. Vzal sis na mušku Ahmeda bin Šafíka a Ziziho al-Bakáriho. Jestli se něco podělá, ta hromada sraček na tebe spadne z obrovské výšky. A tvůj kamarád Adrian Carter tam nebude, aby je z tebe seškrábal. Myslím, že by ses mi měl svěřit. Pár podobných akcí jsem už zažil.“

Gabriel nakoukl do chodby a požádal příslušníka ochranky, který tam stál na stráži, aby zajistil vypnutí všech audiovizuálních sledovacích zařízení v Shamronově pokoji. Pak se vrátil na židli vedle postele a s ústy těsně u jeho ucha seznámil starého pána se všemi podrobnostmi. Zdálo se, že pohled Shamronových očí se alespoň na chvíli plně zaostřil. Když položil první otázku, Gabrielova mysl vyčarovala obraz ocelově tvrdého muže, který vstoupil do jeho života jednoho zářijového odpoledne roku 1972.

„Jsi pevně rozhodnutý použít ženu?“

Gabriel přikývl.

„Budeš potřebovat někoho, jehož životopis obstojí před prověrkou Ziziho dobře placené ochranky. Nemůžeš použít nikoho od nás ani Židovku, která není občankou Izraele. Jestli se Ziziho zmocní jen stín podezření, že má ve svém okolí Židovku, vyhne se jí na sto honů. Z toho plyne, že to nesmí být žena naší víry.“

„Co potřebuju,“ prohlásil Gabriel, „je Američanka.“

„A kde ji seženeš?“

Gabrielova jednoslovná odpověď prohloubila vrásky na Shamronově čele. „Představa, že budeme odpovědní za jejich agentku, se mi vůbec nezamlouvá. Co když se něco podělá?“

„Co by se mohlo podělat?“

„Všechno,“ prorokoval Shamron pochmurně. „Sám to víš líp než kdo jiný.“

Starý pán náhle vypadal unaveně a Gabriel ztlumil světlo lampy na nočním stolku.

„Co máš v úmyslu?“ vyjel na něho Shamron. „Vyprávět mi pohádku před spaním?“

„Ne, chci tady sedět, dokud neusneš.“

„To může dělat Gila. Ty jdi domů a pořádně si odpočiň. Budeš to potřebovat,“

„Ještě chvíli zůstanu.“

„Jdi domů,“ naléhal Shamron. „Někdo tam na tebe čeká a nemůže se dočkat.“

Když Gabriel o dvacet minut později odbočil do Narkissovy ulice, uviděl v oknech svého bytu světlo. Zaparkoval škodovku za rohem a tichými kroky došel ke vchodu do domu. Schodiště vonělo vanilkou. Vklouzl do bytu a spatřil Chiaru. Seděla se zkříženýma nohama na stole, který používal ke zkoumání obrazů, pod ostrým jasem halogenových pracovních lamp. Pečlivě si Gabriela prohlédla a pak přejela pohledem místnost, která kdysi byla pečlivě upraveným obývacím pokojem.

„Líbí se mi, jak sis to tady zařídil, Gabrieli. Jenom mi, prosím tě, řekni, jestli jsi vyhodil i naši starou postel.“

Gabriel zavrtěl hlavou a pak ji políbil na ústa.

„Jak dlouho se zdržíš?“

„Odjíždím zítra ráno.“

„Jako obvykle jsem si svůj příjezd dokonale načasovala. Jak dlouho budeš pryč?“

„Těžko říct.“

„Můžeš mě vzít s sebou?“

„Tentokrát ne.“

„Kam máš namířeno?“ Gabriel ji vzal do náruče a snesl ze stolu. Pak zhasl světla.

13

LONDÝN

„Potřebuju nějakého van Gogha, Juliane.“

„To my všichni, kamaráde.“

Isherwood si vyhrnul rukáv kabátu a mrkl na hodinky. Ukazovaly deset ráno. Tou dobou obvykle býval v galerii, a teď se procházel kolem jezírka v parku Svatého Jakuba. Na chvíli se zastavil a pozoroval hejno kachen, jak ladně kloužou po klidné vodě k ostrovu. Gabriel využil té příležitosti, aby pohledem prozkoumal okolí, jestli je někdo nesleduje. Pak se zavěsil do Isherwooda a táhl ho ke třídě Horse Guards Road.

Tvořili nesourodý pár: postavy ze dvou různých pláten. Gabriel oblečený v tmavých džínsech a masivních kožených botách, které při chůzi nevydávaly žádný zvuk. Ruce zasunuté v kapsách kožené bundy, ramena nachýlená dopředu a zelené oči neklidně těkající po parku. O patnáct let starší a o dost vyšší Isherwood byl ustrojený do tmavého proužkovaného obleku a vlněného pláště. Šedé prameny vlasů mu visely přes límec kabátu a s každým pružným krokem jeho dlouhých nohou se pohupovaly nahoru a dolů. Julian Isherwood působil dojmem jakési nevyrovnanosti. Gabriel musel jako vždycky odolávat pokušení natáhnout ruku a ustálit ho. Znali se už třicet let. Isherwood vůbec nebyl Angličan, alespoň technicky vzato, i když původně anglický základ jeho příjmení s postupnou modifikací tento fakt popíraly. Brit pokud jde o národnost a pas, to ano, ale narozený v Německu, vychovaný ve Francii a náboženstvím žid. Jen hrstka důvěrných přátel věděla, že doklopýtal do Londýna jako dětský uprchlík v roce 1942 poté, co ho přes sněhem zaváté Pyreneje přenesli dva baskičtí pastýři. Nebo že jeho otec, renomovaný obchodník s uměním Samuel Isakowitz, byl zavražděn ve vyhlazovacím táboře v Sobiboru společně s Julianovou matkou. Před svými konkurenty v londýnském světě umění držel Isherwood v tajnosti ještě další věc – a vlastně téměř před každým. Ve slovníku tajné služby měl Julian Isherwood označení sayan, dobrovolný židovský pomocník. Najal ho Ari Shamron za jediným účelem: pomoci vytvořit a udržet zástěrku pro jednoho velmi zvláštního agenta.

„Jak se má můj přítel Mario Delvecchio?“ zeptal se Isherwood.

„Zmizel beze stopy,“ přistoupil na hru Gabriel. „Doufám, že moje odhalení ti nezpůsobilo nějaké problémy.“

„Absolutně žádné.“

„Žádné fámy? Žádné podivné otázky při aukcích? Žádné návštěvy mužů z MI-5?“

„Ptáš se mě, jestli mě lidi v Londýně považují za nenávistného izraelského špiona?“

„Přesně na to se tě ptám.“

„Na této frontě klid, ale my jsme se přece spolu nikdy moc nepředváděli, že? To není tvůj styl. Ty se nepředvádíš s nikým a s ničím. Jeden ze dvou nebo tří nejlepších uměleckých restaurátorů na světě, a nikdo o tobě vlastně neví. To je fakt škoda.“

Došli na nároží Great George Street. Gabriel razil cestu doprava do ulice Birdcage Walk.

„Kdo o nás v Londýně ví, Juliane? Kdo ví, že jsi měl profesionální vztah s Mariem Delvecchiem?“

Isherwood se podíval nahoru na opadávající stromy podél chodníku. „Jenom velice málo lidí. Samozřejmě Jeremy Crabbe od Bonhama. Pořád je na tebe uražený, žes mu před nosem vyfoukl toho Rubense.“ Položil dlouhou kostnatou ruku Gabrielovi na rameno. „Mimochodem, nádherná práce, pokud jde o tu restauraci. Přímo božská.“

„Dlužíš mi sto padesát tisíc liber.“

„Šek máš v poště, kamaráde.“

„Kdo ještě, Juliane?“

Isherwood se tvářil, že přemýšlí. „Ten ničema Oliver Dimbleby,“ rozpomněl se. „Určitě si Olivera pamatuješ. Jednou odpoledne jsem mu tě představil na obědě u Greena. Obtloustlý malý překupník z King Street. Pořád jedovatý. Tchoř jeden smrdutý. Jednou se dokonce tajně pokusil koupit mou galerii.“

Gabriel si ho pamatoval. Někde ještě pořád měl nablýskané pozlacené vizitky, které mu vnutil. Oliver se skoro nikdy nepodíval člověku do očí. Byl prostě takový.

„Udělal jsem Crabbovi za ty roky spoustu služeb,“ vzpomínal Isherwood. „Takové ty služby, co o nich v naší branži neradi mluvíme. Pokud jde o Olivera Dimblebyho, pomáhal jsem mu dát do pořádku strašný binec, který udělal s jednou holkou, co pracovala v jeho galerii. Vzal jsem tu bezprizorní chudinku k sobě. Dal jsem jí práci. Odešla ode mě k jinému obchodníkovi. Moje holky to udělají vždycky. Čím to, že ode mě ženské utíkají? Jsem moc měkký, v tom to je. Ženské to poznají. Stejně jako to poznala ta tvoje parta. Aspoň Herr Keller to určitě poznal.“

Herr Rudolf Keller, bohatý podnikatel z Curychu, jedna z oblíbených Shamronových falešných totožností. Použil ji, když Isherwooda verboval.

„Mimochodem jak se má?“

„Pozdravuje tě.“

„Byl jsi s ním, že? Byl jsi s ním, když teroristi zaútočili na jeho auto.“

Gabriel sklopil zrak k mokrému chodníku na Birdcage Walk a kývl hlavou. Z parku zafoukal chladný vítr a na cestě se s chrastěním rozvířilo suché listí. „Potřebuju jednoho van Gogha,“ zopakoval Gabriel.

„Jo, to už jsem slyšel. Jenže já žádného van Gogha nemám. Pokud jsi na to náhodou zapomněl, tak Isherwoodova výtvarná galerie se specializuje na staré mistry. Jestli chceš impresionisty, budeš se muset poohlédnout někde jinde.“

„Ty ale víš, kde ho můžu sehnat.“

„Pokud se nechystáš nějakého ukrást, tak teď zrovna na trhu nic není – aspoň nic, o čem bych věděl.“

„To ale neříkáš pravdu, Juliane, že? Ty víš o van Goghovi. Jednou jsi mi o něm vyprávěl, asi před sto lety – příběh o dříve neznámém obrazu, který tvůj otec viděl mezi válkami v Paříži.“

„Nejen můj otec,“ oponoval Isherwood. „Já jsem ho viděl taky. Vincent ho namaloval v Auvers během posledních dnů svého života. Povídá se, že ten obraz mohl způsobit jeho zkázu. Problém je v tom, že není na prodej – a s největší pravděpodobností nikdy nebude. Rodina, která ho vlastní, je zavázaná a rozhodnutá to držet v tajnosti.“

„Pověz mi ten příběh znovu.“

„Teď nemůžu, Gabrieli. Je to dlouhý příběh a já mám v půl jedenácté v galerii schůzku.“

„Tak ji zruš, Juliane. Řekni mi všechno, co o tom obrazu víš.“

Isherwood přešel můstek přes jezero a namířil do galerie ve čtvrti St. James’s. Gabriel zabořil ruce hlouběji do kapes a šel za ním.

„Čistil jsi ho někdy?“

„Vincenta? Nikdy.“

„Kolik toho víš o jeho posledních dnech?“

„Asi tolik, co každý, předpokládám.“

„Blbost, Gabrieli. Jsi chodící encyklopedie výtvarného umění.“

„Odehrálo se to v létě 1890, ne?“

„Správně.“

„Když Vincent odešel z blázince v Saint-Rémy, přijel do Paříže navštívit Thea a Johannu. Prohlédl si několik galerií a výstav a zastavil se v obchodě s uměleckými potřebami u Pere Tanguyho, aby se podíval po nějakých plátnech na skladě. Po třech dnech se ho začal zmocňovat neklid, a tak nastoupil na vlak do Auvers-sur-Oise, vzdáleného asi třicet kilometrů od Paříže. Považoval Auvers za ideální, tiché venkovské místo pro svou tvorbu, odkud bude mít pořád dost blízko k bratru Theovi, svému záchrannému kruhu po stránce finanční i citové. Vzal si pokoj nad kavárnou Café Ravoux…“

„…a svěřil se do péče doktora Paula Gacheta,“ dokončil za něj větu Isherwood.

Gabriel ho vzal za paži, rychle s ním přeběhl přes ulici Mali mezerou mezi auty a vešel do Marlborough Road.

„Začal okamžitě malovat,“ pokračoval Gabriel. „Jeho styl, podobně jako nálada, už nebyl tak odvázaný. Nepokoj a divokost, charakteristické pro většinu jeho děl ze Saint-Rémy a Arles, se vytratily.“

„Taky byl neuvěřitelně plodný. Za ty dva měsíce pobytu v Auvers vytvořil Vincent přes osmdesát obrazů. Spočítej si to, Gabrieli. Jeden obraz denně. Někdy dva.“

Zabočili do King Street. Gabriel se náhle zastavil. Před nimi se po chodníku kolébavou chůzí blížil k aukční síni Christie’s Oliver Dimbleby. Gabriel uchopil svého partnera za loket a vtáhl ho do Bury Street.

„Když Vincent nestál u stojanu,“ navázal Isherwood, „obvykle ho mohli najít v jeho pokoji nad Café Ravoux nebo v domě Gachetových. Doktor ovdověl a zůstaly mu dvě děti, patnáctiletý chlapec a dcera, která v době Vincentova pobytu v Auvers oslavila jedenadvacáté narozeniny.“

„Marguerite.“

Isherwood přikývl. „Byla to hezká dívka a náhodou se nápadně podobala jedné z Vincentových oblíbených modelek, holandské selce Stien. Taky se do malíře šíleně zamilovala. Souhlasila, že mu bude pózovat – naneštěstí bez souhlasu svého otce. Vincent ji maloval v zahradě rodinného domu oblečenou v bílých šatech.“

„Marguerite Gachetová v zahradě,“ doplnil Gabriel.

„A když na to otec přišel, rozzuřil se k nepříčetnosti.“

„Ale ona mu znovu stála modelem.“

„Tak tak,“ potvrdil Julian. „Druhý obraz se jmenuje Marguerite Gachetová u klavíru. Na tom plátně je oděná do romantických růžových šatů po kotníky. Objevuje se i na obraze Stromy a podrost se dvěma postavami. Je to nanejvýš symbolické dílo. Ty dvě postavy ztvárňují muže a ženu. Muž má na sobě cylindr a slavnostní oblek, a způsob, jakým jsou namalovány stromy, vyvolává dojem klenutého sloupoví katedrály. Někteří to vyobrazení interpretují jako předpověď Vincentovy smrti. Já s tím nesouhlasím. Podle mého názoru kráčejí Vincent a Marguerite chrámovou lodí. Vincentova předtucha svatby.“

„Ale existoval ještě čtvrtý obraz s Margueritou?“

„Marguerite Gachetová u toaletního stolku,“ upřesnil Isherwood. „Je z té sady zdaleka nejlepší. Jen hrstka lidí ho viděla nebo vůbec ví o jeho existenci. Vincent ho namaloval pár dnů před svou smrtí. A pak obraz zmizel.“

# # #

Kráčeli k Duke Street a potom proklouzli úzkým průchodem do cihlového nádvoří zvaného Masonův dvůr. Isherwoodova galerie sídlila ve starém viktoriánském domě, původně skladišti, zaklíněném na opačném konci v rohu mezi kancelářemi menší řecké lodní společnosti a hospůdkou. Jak se dalo čekat, sedělo v ní plno hezkých dívek z kanceláře, které jezdily na motorových skútrech. Isherwood si to namířil přes nádvoří ke galerii, ale Gabriel ho chytil za klopu a táhl ho opačným směrem. Když obcházeli nádvoří chladnými stíny, Julian se rozpovídal o Vincentově smrti.

„Večer dvacátého sedmého července se Vincent vrátil do Café Ravoux se zjevnými bolestmi a stěží vyšlapal schody do svého pokoje. Madame Ravouxová šla za ním a zjistila, že je postřelený. Sehnala doktora. Samozřejmě nepřišel nikdo jiný než Gachet. Rozhodl se nechat kulku ve Vincentově břiše a poslal pro Thea, aby přijel do Auvers. Když se bratr další den ráno dostavil, našel Vincenta, jak sedí a kouří dýmku. Vincent prý řekl Theovi: Přál bych si, aby už bylo po všem. Brzy bude. Vincent zemřel později ten den.“

Došli na prostranství zalité sluncem. Isherwood si dlouhou rukou zastínil oči.

„Vincentova sebevražda je stále obestřena řadou nezodpovězených otázek. Neví se, kde vzal zbraň nebo na kterém místě se přesně postřelil. Taky se spekuluje o jeho motivaci. Dovršila sebevražda jeho dlouhý boj s šílenstvím? Rozrušil ho tak silně Theův dopis, ve kterém mu oznamuje, že se ženou a dítětem už si nemůže dovolit ho dál podporovat? Vzal si Vincent život záměrně jako součást plánu, aby učinil své dílo uznávaným a komerčně životaschopným? Mne nikdy žádná z těch teorií neuspokojila. Věřím tomu, že to má souvislost s Gachetovými. Tedy přesněji s dcerou doktora Gacheta.“

Ještě jednou se ponořili do stínů na nádvoří. Isherwood spustil ruku z očí.

„Den předtím, než se postřelil, přišel do Gachetova domu. Ti dva se strašně pohádali a Vincent vyhrožoval Gachetovi zbraní. Co je tak rozlítilo? Gachet později vypověděl, že se to týkalo obecně všeho. Podle mě se hádali kvůli Marguerite. Myslím si, že to mohlo mít něco společného s Marguerite Gachetovou u toaletního stolku. Je to nádherná práce, jeden z Vincentových nejlepších portrétů. Póza a prostředí jasně znázorňují nevěstu o svatební noci. Jeho význam nemohl člověku jako Paul Gachet uniknout. Jestli obraz viděl – a není žádný důvod si myslet, že ne –, rozzuřilo ho to. Možná řekl Vincentovi, ať na sňatek s jeho dcerou zapomene. Možná mu zakázal ji znovu malovat. Možná mu zakázal se s ní vůbec stýkat. Víme, že Marguerite Gachetova se nezúčastnila Vincentova pohřbu, ačkoliv druhý den ji lidé viděli, jak mu s pláčem pokládá na hrob slunečnice. Nikdy se neprovdala a žila trochu jako poustevnice až do své smrti v roce 1949.“

Prošli kolem vchodu do Isherwoodovy galerie a pokračovali v obchůzce.

„Po Vincentově smrti přešly jeho obrazy do Theova vlastnictví. Zařídil lodní přepravu děl, která bratr vytvořil v Auvers, a uložil je u otce Tanguyho v Paříži. Theo ovšem zemřel nedlouho po Vincentovi a majitelkou se stala Johanna. Žádný jiný z Vincentových příbuzných o ně neměl zájem. Johannin bratr považoval malby za bezcenné a navrhoval je spálit.“ Isherwood se zastavil. „Dokážeš si to představit?“ Znovu se dal rázně do kroku. „Johanna sepsala inventář a neúnavně pracovala na vybudování Vincentova dobrého jména. To její zásluhou je Vincent považovaný za velkého umělce. Ale na jejím seznamu známých děl jedno očividně chybí.“

„Marguerite Gachetova u toaletního stolku.“

„Přesně tak,“ souhlasil Julian. „Jednalo se o náhodu, nebo záměr? Nikdy se to nedozvíme, to je jasné, ale já mám svou teorii. Věřím tomu, že Johanna věděla, že malba mohla přispět k Vincentově smrti. Ať už je to jakkoli, obraz ze skladiště otce Tanguyho se prodal za hubičku během roku nebo tak nějak po Vincentově smrti a už ho nikdo nespatřil. A tady vstupuje na scénu můj otec.“

Když obešli náměstí jednou dokola, začali druhý okruh. Jakmile se Isherwood rozhovořil o svém otci, zvolnil krok.

„Vždycky byl srdcem Berlíňan. Byl by tam zůstal navždycky, jenže to samozřejmě nemohl. Když otec viděl, jak se stahují černé mraky, nemeškal a snažil se dostat pryč z města. Do konce roku 1936 jsme Berlín opustili a přestěhovali se do Paříže.“ Podíval se na Gabriela. „Velká škoda, že tvůj dědeček neudělal to samé. Byl to velký malíř, tvůj děd. Nikdy se mu nedostalo ocenění, jaké by si zasloužil.“

„Já vím, Juliane.“

„Můj otec si na rue de la Boétie zřídil obchod,“ navázal Isherwood. „Koneckonců to bylo jediné místo, kde se dalo v Paříži existovat. V té době se tam soustředilo umění z celého světa. Paul Rosenberg měl svou galerii na čísle 21. Picasso s Olgou bydleli naproti přes náměstí v čísle 23. Georges Wildenstein, Paul Guillaume, Josse Hessel, Etienne Bignou – všichni tam žili. Isakowitzova galerie se nacházela vedle obrazárny Paula Rosenberga. Bydleli jsme v bytě nad výstavními sály. Picasso byl můj strýček Pablo. Dovolil mi dívat se na něj při malování a Olga mě krmila čokoládovými bonbony, až se mi dělalo špatně.“

Isherwoodovi se mihl na tváři lehký úsměv, který ale hned zmizel, když se vrátil k povídání o svém otci.

„Němci přišli v květnu 1940 a začali u nás rabovat. Otec si pronajal zámeček v Bordeaux na neokupovaném území a přestěhoval tam své nejhodnotnější kusy. Brzy jsme přijeli za ním. Němci vtrhli do vichistické Francie v roce 1942 a začali se zatýkáním a deportacemi. Ocitli jsme se v pasti. Otec zaplatil dvěma baskickým pastýřům, aby mě převedli přes hory do Španělska. Dal mi s sebou nějaké doklady, odborně vypracovaný seznam děl a dva deníky. Tehdy jsem ho viděl naposledy.“

Ulicí Duke Street se rozlehlo hlasité zatroubení klaksonu a přes zešeřelý dvůr prudce vzlétlo hejno holubů.

„Než jsem se ke čtení deníků dostal, uběhlo pár let. V jednom jsem našel zmínku o obraze, který viděl můj otec jednou večer v Paříži v domě Izáka Weinberga.“

„Marguerite Gachetová u toaletního stolku.“

„Weinberg vyprávěl mému otci, že koupil obraz od Johanny nedlouho po Vincentově smrti a daroval ho své ženě k narozeninám. Paní Weinbergová se zjevně Marguerite podobala. Otec se zeptal Izáka, jestli by byl ochoten obraz prodat, ten to však odmítl.

Požádal otce, aby se o něm před nikým nezmiňoval, a otec jeho prosbě s radostí vyhověl.“

Isherwoodovi zazvonil mobil, ale ignoroval ho.

„Před pětadvaceti lety jsem jel do Paříže na služební cestu. Měl jsem několik hodin pro sebe, a tak jsem se rozhodl, že se pokusím Izáka Weinberga vyhledat. Zašel jsem na adresu v židovské čtvrti Marais, kterou měl otec poznamenanou v notesech. Izáka Weinberga jsem tam nenašel. Nepřežil válku. Setkal jsem se však s jeho synem, asi v mém věku, jmenoval se Mark. Pověděl jsem mu o zápiscích v otcových denících. Nejprve události popřel, ale nakonec se dal obměkčit a dovolil mi podívat se na obraz poté, co jsem mu odpřisáhl doživotní mlčenlivost. Visel v pokoji jeho dcery. Zeptal jsem se, jestli by byl ochoten se ho vzdát. Samozřejmě odmítl.“

„Jsi si jistý, že se jedná o Vincenta?“

„Naprosto.“

„A od té doby jsi tam nebyl?“

„Monsieur Weinberg mi dal jasně najevo, že obraz se nikdy prodávat nebude. Neměl jsem důvod.“ Isherwood se zastavil a obrátil se tváří ke Gabrielovi. „Dobrá, kamaráde. Pověděl jsem ti příběh. Teď očekávám, že povíš ty mně, co to má všechno znamenat.“

„Potřebuju toho van Gogha, Juliane.“

„Nač proboha?“

Gabriel uchopil přítele za rukáv a vedl ho ke dveřím galerie.

Vedle skleněných dveří byl na zdi instalován domovní zvonek se čtyřmi tlačítky a čtyřmi odpovídajícími jmenovkami. Na jedné stálo: ISHER OO OV VÝTV R Á GAL R E: JEN PO DOMLUVĚ. Julian odemkl dveře klíčem a vedl Gabriela nahoru po schodišti pokrytém prošlapaným hnědým kobercem. Na podestě byly další dvoje dveře. Vlevo se nacházela malá ponurá cestovní kancelář. Její majitelka, stará panna slečna Archerová, seděla za psacím stolem pod plakátem zachycujícím šťastný pár, jak se cáká v azurově modré vodě. Isherwoodovy dveře byly napravo. Jeho poslední sekretářka, na pohled kajícné stvoření jménem Tanya, kradmo pohlédla na šéfa s Gabrielem, když vešli dovnitř. „Toto je pan Klein,“ představil jej Isherwood. „Chtěl by si prohlédnout něco nahoře. Ať nás nikdo neruší, prosím. Hodná holka, drahoušek Tanya.“

Nastoupili do výtahu o velikosti telefonní budky a rozjeli se nahoru; stáli tak těsně u sebe, že Gabriel cítil v Julianově dechu včerejší klaret. Za několik vteřin se výtah s chvěním zastavil a dveře se s vrzáním otevřely. Isherwoodova výstavní síň tonula napůl ve tmě a osvětlovaly ji jen paprsky dopoledního slunce pronikající světlíkem. Julian se posadil na sametem potažený divan uprostřed místnosti, zatímco Gabriel se vydal na pomalou obhlídku. V hlubokých stínech na obrazy skoro neviděl, ale to ani nemusel, protože je všechny dobře znal: Venuše od Luiniho, Narození Páně od del Vagy, Ježíšův křest od Bordona a krajinka od Clauda.

Isherwood se nadechl a chtěl promluvit, ale Gabriel si položil prst před ústa na znamení, aby mlčel. Z kapsy vytáhl něco, co vypadalo jako obyčejný mobilní telefon značky Nokia. Skutečně šlo o mobilní telefon značky Nokia, tento však obsahoval několik dalších funkcí, které byly pro obyčejného zákazníka nedostupné, jako naváděcí systém GPS a zařízení, jež dokáže odhalit přítomnost skrytých vysílačů. Gabriel obešel místnost ještě jednou, tentokrát s očima na displeji telefonu místo na obrazech. Pak se posadil vedle Isherwooda a tichým hlasem mu pověděl, k čemu van Gogha potřebuje.

„Zizi al-Bakári?“ zeptal se majitel nevěřícně. „A všivý terorista? Jsi si jistý?“

„On nenastražuje bomby, Juliane. On je dokonce ani nevyrábí. Ale hradí účty a používá své obchodní impérium, aby usnadnil osobám a materiálu pohyb po světě. V dnešním světě je to stejná špinavost. Ještě horší.“

„Jednou jsem se s ním setkal, ale on si mě určitě nepamatuje. Zúčastnil jsem se večírku v jednom jeho domě. Myslím, že v sídle v hrabství Gloucestershire. Obrovský večírek. Moře lidí. Zizi nebyl nikde k nalezení. Objevil se tam až na konci jako nějaký zatracený Gatsby. Obklopený gorilami, dokonce uvnitř svého vlastního domu. Divný chlap. Ale dychtivý sběratel, to jo. Umění. Ženy. Cokoliv, co se dá koupit za peníze. Podle toho, co jsem slyšel, bezohledný chamtivec. Nikdy jsem s ním neměl co do činění, samozřejmě. Ziziho vkus nejde až ke starým mistrům. Má zálusk na impresionisty a něco málo z moderního umění. Jako všichni Saúdové. Neholdují křesťanským výjevům starých mistrů.“

Gabriel usedl vedle Isherwooda. „Nemá van Gogha, Juliane. Občas dělá narážky, že nějakého hledá. A ne ledajakého van Gogha. Chce něco výjimečného.“

„Z doslechu vím, že nakupuje velice pečlivě. Utrácí hromady peněz, ale dělá to rozumně. Vlastní sbírku, která je kvalitativně na úrovni předních světových galerií, ale nenapadlo mě, že bez van Gogha.“

„Jako umělecký poradce pro něj pracuje Angličan Andrew Malone. Znáš ho?“

„Bohužel,“ odpověděl Isherwood s neskrývaným odporem. „Andrew si provrtal cestu hluboko do Ziziho kapes. Pokud vím, tráví každou dovolenou na jeho jachtě, která je velká jako nějaký pitomý Titanic. Andrew je úlisný jako had. A taky nemorální parchant.“

„V jakém smyslu?“

„Hraje to na obě strany, kamaráde.“

„Co tím chceš říct, Juliane?“

„Andrew uzavřel se Zizim exkluzivní smlouvu, což znamená, že nebude brát peníze od žádného jiného překupníka nebo sběratele. Je to běžný způsob, jak si velcí sběratelé jako Zizi zajistí, aby při doporučeních, která dostanou, nedošlo ke střetu zájmů.“

„Co má Malone za lubem?“

„Podvody, dvojí provize – mohl bych pokračovat.“

„Víš to jistě, Juliane?“

„Naprosto, kamaráde. Každý v branži ví, že když chce obchodovat se Zizim, musí platit mýtné Andrewovi Malonemu.“

Isherwood najednou vstal z divanu a přešel přes celou výstavní síň.

„Tak co tedy chystáš? Vlákat Ziziho do pasti s pomocí van Gogha? Necháš ho před ním plápolat a budeš doufat, že ti to sežere i s navijákem? Ale na konci udice bude ještě něco jiného, ne? Jeden z tvých agentů?“

„Něco na ten způsob.“

„A kde se chystáš to fantastické divadlo sehrát? Tady, jestli jsem to správně pochopil?“

Gabriel souhlasně obhlédl místnost. „Ano,“ řekl. „Myslím, že to bude naprosto vyhovovat.“

„Toho jsem se bál. Takže mně připadne role zprostředkovatele.“

„Potřebuju překupníka. Někoho, kdo má v obchodování jméno. Někoho, komu můžu věřit.“

„Já se specializuju na staré mistry, ne na impresionisty.“

„Na tak malý a tichý obchod to nebude mít vliv.“

Isherwood mu neoponoval. Věděl, že Gabriel má pravdu.

„Uvažoval jsi o možných následcích, které se mi nevyhnou, jestli se ti tvůj manévr podaří?“ ptal se dál majitel galerie. „Budu poznamenaný člověk. Budu sice moct obchodovat s oblíbenci Olivera Dimblebyho, ale ta zavšivená a podělaná al-Kajda je druhá věc.“

„Samozřejmě se budeme muset postarat o tvoje pooperační zabezpečení.“

„Líbí se mi tvoje eufemismy, Gabrieli. Ty a Shamron se vždycky uchylujete k eufemismům, když máte pojmenovat pravdu, která je příliš hrozná, aby se vyslovila nahlas. Vyhlásí na mě fatvu. Budu muset zavřít obchod. Jít do podělané ilegality.“

Zdálo se, že Gabrielem Isherwoodovy protesty nepohnuly. „Nemládneš, Juliane. Blížíš se ke konci cesty. Nemáš děti. Nemáš dědice. Kdo převezme galerii? Mimo to, věnoval jsi aspoň vteřinku, aby sis spočítal provizi ze soukromého prodeje dříve neznámého van Gogha? Připočítej k tomu výdělek z výprodeje svého existujícího inventáře za žhavé ceny. Mohlo by být mnohem hůř, Juliane.“

„Představuju si krásnou vilu na jihu Francie. Nové jméno. Tým chlapů z ochranky, kteří se o mě budou starat v mé senilitě.“

„Nezapomeň na jeden pokojíček pro mě.“

Isherwood se znovu posadil. „Tvůj plán má jednu vážnou trhlinu, kamaráde. Bude pro tebe snadnější přivábit svého teroristu než dostat se k tomu van Goghovi. Když budeme předpokládat, že je stále ve vlastnictví Weinbergovy rodiny, co tě vede k domněnce, že se ho vzdají?“

„Kdo mluvil o vzdávání se?“

Isherwood se usmál. „Dám ti adresu.“

14

ČTVRŤ MARAIS, PAŘÍŽ

„Měl bys něco sníst,“ poznamenal Uzi Navot.

Gabriel nesouhlasně zavrtěl hlavou. Obědval ve vlaku z Londýna.

„Dej si boršč,“ naléhal Navot. „Nemůžeš přijít ke Goldenbergovi a nedat si boršč.“

„Ale můžu,“ stál na svém Gabriel. „Červené jídlo mě znervózňuje.“

Navot přivolal pohledem číšníka a objednal extra velkou mísu boršče a sklenici košer červeného vína. Gabriel se díval z okna do úzké uličky. Byl by se s Navotem raději sešel jinde než v nejslavnějším lahůdkářství v nejznámější židovské čtvrti v Paříži, ale Uzi vždycky razil teorii, že pod svícnem je největší tma. Gabriel měl ještě jeden důvod, proč se mu u Goldenberga nelíbilo. Po mnoho let se tento podnik stával terčem násilí. V srpnu roku 1982 vtrhli do restaurace dva ozbrojenci z teroristické skupiny Abú Nidala a zahájili palbu na hosty. Když dozněla ozvěna posledního výstřelu, leželo na podlaze šest mrtvých a dvaadvacet raněných.

„Z tohohle místa mi naskakuje husí kůže,“ zamumlal. „Pojďme se projít.“

„V tomto počasí? Na to zapomeň,“ odmítl Navot. „A neboj se, v tom převleku tě nikdo nepozná. Sám jsem si tě málem nevšiml, když jsi přišel.“

Gabriel se zadíval na svůj rozmazaný obraz na okenním skle. Na hlavě mu seděla tmavá manšestrová kšiltovka, kontaktní čočky Změnily původní smaragdovou barvu na hnědou a falešná bradka prodloužila již tak protáhlý obličej. Do Paříže přicestoval s německým pasem vydaným na jméno Heinrich Kiever. Po příjezdu na nádraží Gare du Nord strávil hodinu bloumáním kolem břehů Seiny a zkoumáním, jestli nemá někoho za zadkem. V tašce přes rameno si nesl ohmataný výtisk Voltairovy knihy, kterou si koupil od bouquiniste na nábřeží Montebello.

Obrátil se od okna ke svému společníkovi, který se vyznačoval statnou, rozložitou postavou, krátce střiženými slámově žlutými vlasy a bledě modrýma očima. V nomenklatuře Ústavu byl zařazen jako kaca, tajný agent v terénu a řídicí důstojník. Díky znalosti několika jazyků, rošťáckému šarmu a fatalistické drzosti se mu podařilo proniknout do palestinských teroristických buněk a zverbovat informátory na arabských ambasádách rozesetých po celém světě. Měl zdroje skoro ve všech evropských tajných a zpravodajských službách a dohlížel na ohromnou síť sajanů, dobrovolných neplacených spolupracovníků. Mohl se rovněž spolehnout, že v grilu hotelu Ritz v Paříži dostane vždycky nejlepší stůl, poněvadž maître d’hôtel, stejně jako šéf pomocného personálu, patřil k placeným informátorům. Teď měl oblečené šedé tvídové sako a černý rolák, protože v Paříži se vydával za jistého Vincenta Laffonta, spisovatele cestopisů na volné noze s bretaňskými předky, který tráví valnou část života na cestách. V Londýně vystupoval jako Clyde Bridges, vedoucí marketingu pro Evropu v malé kanadské softwarové firmě. V Madridu se z něj stal nezávislý bohatý Němec s neklidným duchem, který se poflakoval celé hodiny po kavárnách a barech a cestováním se snažil ulehčit si od břemene své nepokojné a složité duše.

Navot sáhl do kufříku, vyndal z něho nahnědlou papírovou složku a položil ji na stůl před Gabriela. „Majitelka tvého van Gogha,“ vysvětlil. „Mrkni se na to.“

Gabriel diskrétně nadzvedl obálku. Fotografie uvnitř zachycovala atraktivní ženu středního věku s tmavými vlnitými vlasy, snědou kůží a dlouhým orlím nosem. Držela nad sebou deštník a sestupovala po kamenných schodech na Montmartru.

„Hannah Weinbergová,“ informoval Navot. „Čtyřicet čtyři, svobodná, bezdětná: židovská demografie v mikrokosmu. Jedináček bez dětí. Při takovém tempu vývoje nebudeme stát potřebovat.“ Navot měl sklon k malomyslnosti, zejména pokud se týkalo budoucnosti Židů. Sklopil oči a mrzutě se začal vrtat v misce s kuřetem a dušenou zeleninou. „Vlastní malý butik nahoře na Montmartru na rue Lepic. Jmenuje se Boutique Lepic. Tu fotku jsem udělal dneska po poledni, když šla na oběd. Člověk má dojem, že ten butik si drží spíš pro zábavu než pro zaměstnání či výdělek. Viděl jsem výpisy z jejího konta. Mark Weinberg svou dceru dobře zaopatřil.“

Přistoupil k nim číšník a postavil před Gabriela misku nechutného červeného pokrmu. Ten ji okamžitě odstrčil doprostřed stolu. Vůni boršče nesnášel. Navot si nadrobil zbytek bagety do své misky a ponořil do ní lžíci.

„Weinberg byl zajímavá figurka. Tady v Paříži platil za prominentního právníka. Taky představoval něco jako militantního pamětníka. Vyvíjel velký nátlak na vládu, aby kápla božskou o roli Francouzů v holocaustu. Proto nebyl v některých pařížských kruzích moc oblíbený.“

„A dcera? Jaké je její politické přesvědčení?“

„Mírná eurosocialistka, ale to se ve Francii nepovažuje za zločin. Po otci zdědila určitou dávku bojovného radikalismu. Spolupracuje se skupinou, která se tady snaží bojovat proti antisemitismu. Jednou se setkala i s francouzským prezidentem. Podívej se pod tu fotku.“

Gabriel uviděl výstřižek z francouzského časopisu. Článek referoval o momentální vlně antisemitismu ve Francii. Připojená fotografie zachycovala židovské demonstranty pochodující po jednom z mostů přes Seinu. V čele průvodu s transparentem hlásajícím STOP NENÁVISTI kráčela Hannah Weinbergová.

„Byla někdy v Izraeli?“

„Nejmíň čtyřikrát. Šabak na tom pracuje, aby se ujistil, že neseděla v Ramalláhu a nepaktovala se s teroristy. Jsem si jistý, že na ni nic nenajdou. Ta žena je ryzí zlato, Gabrieli. Dar bohů zpravodajských služeb.“

„Sexuální orientace?“

„Na muže, pokud můžeme soudit. Má poměr se státním úředníkem.“

„Žid?“

„Díky bohu.“

„Byl jsi u ní v bytě?“

„Zašel jsem tam s týmem neviot osobně.“

Týmy neviot se specializují na získávání informací z nemovitých objektů, jako jsou byty, kanceláře či hotelové pokoje. Uziho jednotka zaměstnávala nejlepší mistry na vloupání a zloděje na světě. Gabriel s nimi měl v pozdější fázi operace jiné plány – samozřejmě za předpokladu, že Hannah Weinbergová dá souhlas k tomu, aby se rozloučila se svým van Goghem.

„Viděl jsi ten obraz?“

Navot přikývl. „Přechovává ho ve svém starém dětském pokojíčku.“

„Jak vypadá?“

„Ty ode mě chceš posudek na van Gogha?“ Navot pokrčil širokými rameny. „Je to moc pěkný obraz dívčiny sedící u toaletního stolku. Já nerozumím umění jako ty. Já jsem spíš na zapékaná kuřata a milostné příběhy v kině. Nejíš polévku.“

„Nemám to rád, Uzi. Říkal jsem ti, že boršč nemám rád.“

Navot vzal Gabrielovu lžíci a rozmíchal kopeček kyselé smetany, čímž trochu zesvětlil odstín purpurové směsi.

„Nakoukli jsme do jejích papírů,“ líčil Navot. „Prohledali jsme skříňky a zásuvky. Nechali jsme něco malého v jejím telefonu a v počítači. V takových situacích opatrnosti nikdy nezbývá.“

„Máte pokrytý celý byt?“

Navot se zdál tou otázkou dotčený. „Jistěže,“ odvětil.

„Co používáte jako odposlechovou stanici?“

„Momentálně dodávku. Jestli bude souhlasit, aby nám pomáhala, změníme to na něco stálejšího. Jeden z mých hochů se už v okolí ohlíží po vhodném bytě.“

Navot odstrčil zbytek svého kuřete a pustil se do Gabrielova boršče. I přes veškerou svou západnickou uhlazenost zůstal duchem venkovan z východoevropského štetlu.

„Vím, kam to směřuje,“ přemýšlel mezi sousty. „Ty půjdeš po stopě tomu grázlovi a já strávím příští rok sledováním té slečny. Ale tak to mezi námi vlastně chodilo vždycky, že jo? Ty zbaštíš veškerou slávu, zatímco pomocníci v terénu jako já odedřou špinavou práci. Můj bože, vždyť jsi v průběhu jediného týdnu zachránil papeže a Shamrona. Jak s takovým výkonem může soupeřit obyčejný smrtelník jako já?“

„Zavři klapačku a dojez tu polévku, Uzi.“

Být Shamronovým vyvoleným se neobešlo bez daně. Gabriel byl na profesionální žárlivost svých kolegů zvyklý.

„Zítra musím odjet z Paříže,“ oznámil Navot. „Budu pryč jenom jeden den.“

„Kam jedeš?“

„Amos se mnou chce mluvit.“ Odmlčel se a pak dodal: „Myslím, že se to týká funkce u speciálních operací. Funkce, kterou jsi ty odmítl.“

To dává smysl, říkal si Gabriel. Navot se řadil mezi špičkové terénní agenty a zúčastnil se řady důležitých akcí včetně několika, na kterých se podílel spolu s ním.

„Tak po tomhle toužíš, Uzi? Po teplém místečku na bulváru Krále Saula?“

Navot pokrčil rameny. „Sloužím v terénu už hrozně dlouho. Bella se chce vdávat. Když žiješ takhle, těžko si můžeš vytvořit stálý domov. Někdy, když se ráno vzbudím, nevím, kde večer složím hlavu. Můžu snídat v Berlíně, obědvat v Amsterdamu a o půlnoci sedět u ředitele na poradě na bulváru Krále Saula.“ Vrhl na Gabriela spiklenecký úsměv. „Právě tohle na nás Američani nechápou. Oni si své vyšší důstojníky rozškatulkují, a když se vychýlí z určené linie, tak je klepnou přes prsty. Ústav není ten případ. Nikdy nebyl. To z něj dělá toho nejskvělejšího zaměstnavatele na světě – a proto je naše rozvědka o moc lepší než jejich. S člověkem jako ty by si nevěděli rady.“

Boršč přestal Navota zajímat. Postrčil ho přes stůl, aby to vypadalo, že ho jedl Gabriel. Ten se natáhl pro sklenku s vínem, ale rozmyslel si to. Z cesty vlakem a deštivého pařížského počasí ho bolela hlava a košer víno vonělo asi tak lákavě jako ředidlo.

„Ale platí se za to těžká daň v podobě rozvrácených manželství a partnerských vztahů, že, Gabrieli? Kolik z nás už se rozvedlo? Kolik z nás se zapletlo s holkami venku v terénu? Pokud budu pracovat v Tel Avivu, budu se aspoň častěji vyskytovat doma. Pořád to bude obnášet hodně cestování, ale už ne tolik jako teď. Bella má byt nedaleko pláže v Cesareji. Čeká nás příjemný život.“ Znovu povytáhl ramena. „Hele, já tady mluvím, jako by mi Amos to místo nabídl. On mi ale nenabídl vůbec nic. Spíš si myslím, že si mě volá na bulvár Krále Saula, aby mě vyhodil.“

„Nebuď směšný. Ty se na tu práci hodíš nejlíp. Budeš můj nadřízený, Uzi.“

„Tvůj šéf? Prosím tě. Nikdo není tvůj šéf, Gabrieli. Jenom starý pán.“ Navot náhle zvážněl. „Jak se mu vede? Slyšel jsem, že moc dobře ne.“

„Bude v pořádku,“ uklidnil ho Gabriel.

Když ke stolu přišel číšník, aby odklidil nádobí, ponořili se do ticha. Jakmile se vzdálil, Gabriel podal složku zpátky Navotovi a ten ji zastrčil do aktovky.

„Takže jak to sehraješ s Hannah Weinbergovou?“

„Požádám ji, aby se vzdala obrazu, který má cenu osmdesát milionů dolarů. Musím jí říct pravdu – nebo aspoň její přibližnou verzi. A pak se budeme muset postarat o jeho zabezpečení.“

„A jaký přístup zvolíš? Budeš se chvíli točit kolem, nebo vystřelíš rovnou na terč?“

„Já se nikdy netočím kolem, Uzi. Nikdy jsem na to neměl čas.“

„Aspoň nebudeš mít žádné problémy s tím, abys ji přesvědčil, kdo ve skutečnosti jsi. Díky francouzské rozvědce zná v Paříži tvoje jméno a tvůj obličej naprosto každý. Kdy chceš začít?“

„Dnes večer.“

„Tak to máš štěstí.“

Navot pohlédl k oknu. Gabriel sledoval jeho pohled a uviděl ženu s tmavými vlasy, jak kráčí po rue des Rosiers pod ochranným přístřeškem deštníku. Beze slova vstal a vydal se ke dveřím. „Nedělej si starosti, Gabrieli,“ zabručel si sám pro sebe Navot. „Já to zatáhnu.“

Na konci ulice zabočila doleva a zmizela. Gabriel se zastavil na rohu a hleděl na ortodoxní Židy v černých kabátech, jak se scházejí do velké synagogy k večerní modlitbě. Pak zaměřil pohled dál přes ulici Pavée a zahlédl siluetu Hannah Weinbergové, pomalu se ztrácející ve tmě. Zastavila se u vchodu bytového domu a sáhla do kabelky pro klíče. Gabriel se vydal jejím směrem a stanul několik kroků od ní, právě když natahovala ruku k zámku.

„Mademoiselle Weinberg!“

Otočila se a beze slova si ho změřila ve tmě. Z jejích očí vyzařovala klidná a pronikavá inteligence. Pokud ji jeho přístup zaskočil, nedala to na sobě znát.

„Jste Hannah Weinbergová, nebo snad ne?“

„Ano,“ odpověděla. „Co pro vás mohu udělat, monsieur?“

„Potřebuji vaši pomoc,“ začal Gabriel. „Byl bych rád, kdybychom si mohli promluvit v soukromí.“

„My se známe, monsieur?“

„Ne,“ řekl po pravdě Gabriel.

„Tak to vám asi těžko můžu pomoct, nemyslíte?“

„Bylo by lepší, kdybychom se o tom pobavili v soukromí, mademoiselle.“

„Nemám ve zvyku zvát si do soukromí lidi, které neznám, monsieur. A teď mě prosím omluvte.“

Obrátila se a zvedla ruku zpátky ke dveřím.

„Týká se to vašeho obrazu, slečno Weinbergová. Potřebuji s vámi mluvit o vašem van Goghovi.“

Ztuhla a znovu se na něho zadívala. Klid z jejího pohledu se nevytratil.

„Je mi líto, že vás zklamu, monsieur, ale já žádného van Gogha nemám. Kdybyste měl zájem podívat se na nějaké Vincentovy obrazy, navrhovala bych, abyste si zašel do Musée d’Orsay.“

Opět se odvrátila.

„Marguerite Gachetová u toaletního stolku,“ hlesl Gabriel tiše. „Váš dědeček ji zakoupil od vdovy po Theovi van Goghovi, Johanny, a věnoval ji vaší babičce jako dárek k narozeninám. Vzdáleně se slečně Gachetové podobala. Když jste byla dítě, obraz visel ve vašem pokoji. Chcete, abych pokračoval?“

Její vyrovnanost zmizela, zůstala jako omráčená. Když po chvíli ticha znovu promluvila, v jejím hlase zazněla nečekaná prudkost. „Jak o tom obrazu víte?“

„Nemám svolení vám to říct.“

„Jistě že ne,“ odsekla útočně. „Otec mě vždycky varoval, že se jednoho dne objeví chamtivý francouzský překupník a bude se snažit ode mě ten obraz dostat. Není na prodej, a jestli někdy zmizí, zaručeně dám policii váš popis.“

„Nejsem obchodník s uměním – a nejsem Francouz.“

„Kdo tedy jste?“ zeptala se. „A k čemu chcete můj obraz?“

15

ČTVRŤ MARAIS, PAŘÍŽ

Prázdné nádvoří zahalené do tmy ozařovalo jen světlo z oken bytu nahoře. Tiše ho přešli a vstoupili do chodby, kde je očekávala kabina starobylého výtahu. Místo aby ho použila, zamířila k širokému schodišti a vedla nečekaného návštěvníka nahoru do pátého patra. Na odpočívadle stanuli před dvojími masivními mahagonovými dveřmi. Na těch vpravo chyběl štítek se jménem. Otevřela je a pustila ho dovnitř. Gabrielovi neušlo, že na klávesnici zadala kód dříve, než rozsvítila světla. Hannah Weinbergová, usoudil, umí střežit tajemství.

Vešli do rozlehlého bytu s formálně zařízenou vstupní halou a knihovnou přiléhající k obývacímu pokoji. Kolem stěn stál vyrovnaný starožitný nábytek potažený vybledlým brokátem, přes okna visely těžké sametové závěsy a z římsy nad krbem se ozýval slabý tikot pozlacených hodin, které ukazovaly nesprávný čas. Gabriel svým profesionálním zrakem okamžitě zabrousil na šest pravých olejomaleb rozvěšených po stěnách. Výzdoba měla vyvolat dojem starobylosti. Gabriela by ani nepřekvapilo, kdyby tam uviděl Paula Gacheta, jak si čte při světle plynové lampy večerní vydání novin.

Hannah Weinbergová si svlékla kabát a zmizela v kuchyni. Gabriel využil té příležitosti, aby se podíval do knihovny. Srovnané dřevěné knihovničky se skleněnými dvířky byly napěchované právnickými svazky vázanými v kůži. Visely tam další obrazy – prozaické krajinky, muž na koni, nezbytná námořní bitva – ale nic, co by naznačovalo, že vlastník může být také majitelem ztraceného van Gogha.

Vrátil se do obývacího pokoje, kam Hannah Weinbergová přišla z kuchyně s lahví vína a dvěma skleničkami. Podala mu láhev a otvírák a pozorně sledovala jeho ruce, když vytahoval korkovou zátku. Ve skutečnosti nebyla tak půvabná jako na fotografii Uziho Navota. Třeba zapůsobilo lichotivé pařížské světlo, ale spíš za to mohla skutečnost, že téměř každá žena vypadá atraktivně, sestupujíc po schodišti na Montmartru. Její plisovaná vlněná sukně a tlustý svetr zakrývaly, co Gabriel považoval za poněkud robustnější postavu. Široké obočí dodávalo jejímu obličeji nesmírnou vážnost. Jak tam seděla uprostřed antikvárního nábytku a zařízení pokoje, vypadala mnohem starší než na svých čtyřiačtyřicet let.

Naplnil dvě sklenice, jednu jí podal a druhou pozvedl na znamení přípitku. Udělala totéž a zvedla skleničku ke rtům. „Překvapilo mě, že vás vidím v Paříži, monsieur Allon. Je to váš první návrat?“

Na okamžik se zamyslel, jestli jí má odpovědět pravdivě, pak přiznal, že je to skutečně jeho první cesta do Paříže po útoku na Lyonské nádraží.

„Víte, co se tady v Marais po útoku dělo?“ Vzápětí si sama odpověděla: „Vládlo tu velké napětí. Sířily se zvěsti, že za atentátem stál Izrael. Všichni tomu věřili a francouzská vláda se bohužel stavěla velice liknavě k tomu, aby něco podnikla, i když věděla, že je to lež. Naše děti bili na ulicích. Do oken domů i obchodů nám házeli kameny. Sprejeři malovali po zdech v Marais a jiných židovských čtvrtích ohavné obrázky. Trpěli jsme kvůli tomu, co se odehrálo uvnitř nádražní haly.“ Bedlivě si ho prohlížela, jako by se pokoušela ujistit, jestli on je opravdu ten člověk, kterého viděla v novinách a v televizi. „Ale vy sám jste taky trpěl, že? Opravdu do toho byla zatažená vaše žena?“

Přímočarost její otázky Gabriela zaskočila. Prvotní instinktivní reakce mu napovídala, aby zalhal, zatajil fakta, zavedl řeč tam, kde ji chce mít on. Ale tohle byl nábor – a kvalitní nábor, jak říkával Shamron, se ve své podstatě rovná dokonalému svádění. A když někdo svádí, připomenul si Gabriel, musí na sebe něco prozradit.

„Vlákali mě do pasti na Lyonském nádraží tím, že unesli mou ženu,“ popisoval. „Měli v úmyslu zabít nás oba, ale taky chtěli zdiskreditovat Izrael a ztrpčit život francouzským Židům, jak jen to půjde.“

„To se jim povedlo,“ konstatovala a hned dodala: „Na nějakou dobu. Nevykládejte si má slova špatně, pane Allone, pořád se nám tady žije těžko. Ale už ne tolik, jako ve dnech bezprostředně po bombovém útoku.“ Upila trochu vína, překřížila nohu přes nohu a uhladila si záhyby na sukni. „Tohle může znít jako hloupá otázka, když uvážím, pro koho pracujete, ale jak jste se dozvěděl o mém van Goghovi?“

Gabriel chvíli mlčel, ale nakonec jí řekl pravdu. Řekl jí, že se o obrazu dozvěděl od londýnského obchodníka s uměním Juliana Isherwooda. Jeho otec, židovský sběratel a majitel galerie Samuel Isakowitz, viděl obraz před válkou v Paříži a zanechal o něm zmínku ve svých pracovních dokumentech. Někdy před třiceti lety se Julian na něj přijel podívat. „Nabídl, že obraz koupí, ale váš otec ho odmítl.“ Když Gabriel mluvil, upírala na něj Hannah napjatý pohled. Při zmínce o Isherwoodově návštěvě se její rty našpulily v mírném úsměvu, který v ní vyvolala dávná vzpomínka.

„Myslím, že si na něho vzpomínám,“ řekla. „Vysoký muž, docela pohledný, s šarmem a grácií, ale zároveň jakoby zranitelný.“ Odmlčela se, potom dodala: „Jako vy.“

„Slova jako šarm a grácie se ve vztahu ke mně moc často nepoužívají.“

„A zranitelnost?“ Obdařila ho dalším nenápadným úsměvem. Změkčoval vážné rysy její tváře. „Všichni jsme do jisté míry zranitelní, nemyslíte? I lidé jako vy. Teroristé si našli vaše slabé místo a využili ho. V tom umějí chodit nejlépe. Využívají naši slušnost. Naši úctu k životu. Jdou po věcech, které považujeme za posvátné.“

Navot měl pravdu, usoudil Gabriel v duchu. Skutečně byla darem bohů zpravodajských služeb. Odložil skleničku na stůl. Hannah sledovala každičký jeho pohyb.

„Co se stalo s tím Samuelem Isakowitzem?“ položila mu otázku. „Podařilo se mu utéct?“

Gabriel zavrtěl hlavou. „Když Němci vtrhli na jih, zajali ho v Bordeaux i s manželkou.“

„Kam je poslali?“

„Do Sobiboru.“

Věděla, co to znamená. Gabriel nemusel nic víc říkat.

„A váš dědeček?“ oplatil jí otázku.

Zahleděla se do sklenky a dala si s odpovědí načas. „Jeudi Noir,“ řekla jen. „Znáte ten termín?“

Gabriel vážně přikývl. Jeudi Noir. Černý čtvrtek.

Tehdy ráno šestnáctého července roku devatenáct set čtyřicet dva vpadly čtyři tisíce francouzských policistů do Marais a dalších židovských čtvrtí v Paříži s rozkazem zajmout dvacet sedm tisíc židovských přistěhovalců z Německa, Rakouska, Polska, Sovětského svazu a Československa. Můj otec a prarodiče na tom seznamu figurovali. Víte, moji prarodiče původně pocházeli z lublinské oblasti v Polsku. Dvěma policistům, kteří zaklepali na dveře bytu, se otce zželelo, a řekli mu, ať uteče. Katolická rodina v bytě pod ním ho vzala k sobě, a tam zůstal až do osvobození. Mí prarodiče tolik štěstí neměli. Odvezli je do sběrného tábora v Drancy. Za pět dní nato zapečetěným vagónem do Osvětimi. Tam samozřejmě skončili.“

„A ten van Gogh?“

„Na nějaké zařizování nebyl čas a v Paříži nebyl nikdo, komu by dědeček mohl opravdu věřit. Však víte, válka. Lidé se navzájem zrazovali za punčochy a cigarety. Když se doslechl, že se chystá zatýkání, sundal obraz z rámu a schoval ho pod prkennou podlahu v knihovně. Po válce trvalo mému otci roky, než dostal byt zpátky. Když prarodiče uvěznili, nastěhovala se tam jedna francouzská rodina a té se moc nechtělo vzdát se pěkného bytu na rue Pavée. Kdo by jim to mohl vyčítat?“

„V kterém roce získal váš otec svůj majetek zpět?“

„Ve dvaapadesátém.“

„Deset let,“ spočítal Gabriel. „A van Gogh tam zůstal?“

„Přesně jak ho tam otec nechal, schovaný pod podlahovými deskami v knihovně.“

„Úžasné.“

„Ano,“ přitakala. „Bylo to úžasné. Ten obraz přečkal ve Weinbergově rodině válku a holocaust. A vy mě teď žádáte, abych se ho vzdala.“

„Nechci od vás, abyste se ho vzdala. Jenom si ho chci…“ Udělal pauzu, aby našel vhodný výraz. „Potřebuju si ho – vypůjčit.“

„Vypůjčit? Na jak dlouho?“

„To nedokážu odhadnout. Možná na měsíc. Možná na půl roku. Možná na rok nebo déle.“

„Za jakým účelem?“

Gabriel nebyl připraven na tuto otázku odpovědět. Vzal do ruky korkovou zátku a začal palcem odlupovat její roztřepený okraj.

„Víte, jakou má ten obraz cenu?“ zeptala se. „Jestliže mě žádáte, abych se ho vzdala, byt na krátkou dobu, domnívám se, že mám právo vědět proč.“

„To máte,“ nepopíral Gabriel, „ale taky byste měla vědět, že když vám řeknu pravdu, váš život už nikdy nebude stejný.“

Nalila si ještě trochu vína a chvíli držela skleničku u těla, aniž se napila. „Před dvěma lety se tady v Marais odehrál obzvlášť ukrutný útok. Mladého ortodoxního chlapce napadl gang Severoafričanů, když šel domů ze školy. Zapálili mu vlasy a na čelo mu vyřezali hákový kříž. Tu jizvu nosí pořád s sebou. Zorganizovali jsme demonstraci, abychom donutili francouzskou vládu, aby začala s antisemitismem něco dělat. Když jsme pochodovali přes náměstí Republiky, pořádala se tam na protest demonstrace proti Izraeli. Víte, co na nás vykřikovali?“

„Smrt Židům.“

„A víte, co řekl francouzský prezident?“

„Že ve Francii antisemitismus neexistuje.“

„Můj život od té doby už nikdy nebyl stejný. Kromě toho, jak jste si možná všiml, umím velice dobře uchovávat tajemství. Řekněte mi, proč chcete mého van Gogha, pane Allone. Možná dojdeme k nějaké dohodě.“

Sledovací dodávka týmu neviot stála zaparkovaná na kraji parku Royal. Uzi Navot zaťukal kotníky prstů dvakrát na poloprůhledné zadní okénko a okamžitě byl vpuštěn dovnitř. Jeden muž seděl za volantem, druhý hlídal vzadu nakloněný k elektronickému panelu se sluchátky na uších.

„Co se děje?“ zeptal se Navot.

„Gabriel ji lapil do sítě,“ popsal situaci agent u odposlechu. „A teď se chystá k závěrečnému útoku.“

Navot sinasadil sluchátka a poslouchal, když Gabriel popisoval Hannah Weinbergové, jak se chystá využít jejího van Gogha k vystopování nejnebezpečnějšího muže světa.

# # #

Klíč byl schovaný v horní zásuvce psacího stolu v knihovně. Používala ho k odemykání dveří na konci neosvětlené chodby. Místnost za nimi byl dětský pokoj. Pokojíček slečny Weinbergové, pomyslel si Gabriel, zamrzlý v čase. Postel se čtyřmi matracemi a s krajkovým baldachýnem. Poličky napěchované plyšovými zvířátky a hračkami. Plakát amerického herce, idolu dívčích srdcí. A pověšený nad venkovskou komodou – ztracený obraz Vincenta van Gogha.

Gabriel se pomalu pohnul kupředu a zůstal před ním bez hnutí stát, pravou ruku pod bradou, hlavu lehce nakloněnou na stranu. Pak se natáhl a lehce přejel prsty bohaté nervózní tahy. Byly Vincentovy, o tom ani na okamžik nepochyboval. Vincent planoucí vášnivým citem. Zamilovaný. Restaurátor klidně posuzoval svůj cíl. Plátno vypadalo, jako by ho nikdy nikdo nečistil. Pokrývala ho slabá vrstva špíny a měl tři vodorovné zlomy – důsledek toho, že ho Izák Weinberg onoho večera před Jeudi Noir smotal příliš pevně, usoudil Gabriel.

„Domnívám se, že bychom se měli pobavit o penězích,“ navrhla Hannah. Stála mu za zády a dívala se na obraz přes jeho rameno. „Kolik si Julian myslí, že to vynese?“

„Odhad se pohybuje kolem osmdesáti milionů.“ Gabrielovy oči stále těkaly po povrchu malby. „Souhlasil jsem, aby si nechal deset procent jako provizi a kompenzaci za účast na operaci. Zbytek celkové sumy bude okamžitě převeden vám.“

„Dvaasedmdesát milionů dolarů?“

„Plus minus několik milionů, samozřejmě.“

„A až vaše operace skončí?“

„Tak obraz vrátím.“

„Jak to chcete udělat?“

„To nechte na mně, slečno Weinbergová.“

„A když mi vrátíte obraz, co se stane s těmi dvaasedmdesáti miliony? Plus minus několik milionů, samozřejmě?“

„Můžete si ponechat veškeré připsané úroky. K tomu vám zaplatím poplatek za půjčení. Co byste řekla pěti milionům?“

Usmála se. „Zní to dobře, ale nemám nejmenší chuť si nechat peníze pro sebe. Nechci jejich peníze.“

„Co s nimi tedy hodláte udělat?“

Řekla mu to.

„To se mi líbí,“ ocenil. „Plácneme si, slečno Weinbergová?“

„Ano,“ odpověděla. „Myslím, že si plácneme.“

Když odešel z bytu Hannah Weinbergová, zamířil Gabriel do konspiračního bytu Ústavu blízko Boloňského lesíka. Od té chvíle ji viděl jen na fotografiích ze sledování a její hlas slyšel jen z nahrávek. Každý večer důkladně procházel pásky kvůli náznakům zrady nebo neuváženosti, ale nenašel nic než oddanost. Třetí večer ji slyšel hlasitě vzlykat. Došlo mu, že se loučí s Margueritou.

Navot přivezl obraz nazítří ráno, zabalený do starého přehozu, který vzal v Hannině bytě. Gabriel zvažoval, jestli ho má poslat do Tel Avivu po kurýrovi, ale nakonec se rozhodl vzít ho domů osobně. Sundal přehoz a pak odpáral plátno ze spodního rámu. Když ho opatrně smotával, jeho myšlenky se zatoulaly k Izákovi Weinbergovi v onu noc před Jeudi Noir. Tentokrát skončilo místo úkrytu pod podlahovým prknem bezpečně zasunuté do falešné podšívky Gabrielova kufru. Dospěl k názoru, že nejlepší bude odjet z Francie vlakem a do Tel Avivu letět z Londýna.

Navot ho zavezl na Gare du Nord. „Na nádraží Waterloo tě bude čekat agent z londýnské rezidentury a odveze tě na Heathrow. El-Al o tobě ví. Postarají se, abys neměl se zavazadlem žádné problémy.“

„Díky, Uzi. Už se dlouho nebudeš starat o zajištění mého cestovního programu.“

„Tím bych si nebyl tak jistý.“

„Copak, schůzka s Amosem nedopadla dobře?“

„V něm se člověk těžko vyzná.“

„Co ti řekl?“

„Že potřebuje pár dní na rozmyšlenou.“

„Snad jsi nečekal, že ti kývne hned na místě, nebo jo?“

„Já nevím, co jsem čekal.“

„Žádný strach, Uzi. Tu funkci dostaneš.“

Navot zastavil jeden blok před nádražím.

„Ztratíš za mě slovo na bulváru Krále Saula, Gabrieli? Amos tě má rád.“

„Jak jsi na to přišel?“

„Prostě to vidím. Tebe má rád každý.“

Gabriel vzal kufr ze zadního sedadla a zamířil na nádraží. Navot čekal u obrubníku a zdržel se tak dlouho, dokud od pravidelného odjezdu Gabrielova vlaku neuběhlo pět minut. Pak se zařadil do provozu a zmizel.

Po příchodu do bytu ponořeného ve tmě rozsvítil halogenovou lampu a s úlevou zjistil, že v jeho ateliéru se s ničím nepohnulo. Když vstoupil do jejich pokoje, Chiara se posadila na posteli. Měla čerstvě umyté vlasy stažené dozadu elastickou sametovou čelenkou. Gabriel ji stáhl a rozepnul jí knoflíčky na noční košili. Když se milovali, ležel obraz vedle nich. „To víš,“ zavtipkovala, „většina chlapů přijede domů z Paříže jenom s šátkem od Hermese a nějakým parfémem.“

O půlnoci zazvonil telefon. Gabriel ho zvedl hned po prvním zazvonění. „Zítra jsem tam,“ řekl po chvíli a zavěsil.

„Kdo to byl?“

„Adrian Carter.“

„Co chtěl?“

„Abych okamžitě přijel do Washingtonu.“

„Proč do Washingtonu?“

„Našel ji,“ odvětil Gabriel. „Carter našel tu dívku.“

16

McLEAN, VIRGINIE

„Jaký byl let?“

„Nekonečný.“

„To kvůli silnému podzimnímu proudění větru,“ řekl Carter puntičkářsky. „Lety z Evropy do Ameriky se pokaždé prodlouží až o dvě hodiny.“

„Izrael neleží v Evropě, Adrianě. Izrael je na Středním východě.“

„Vážně?“

„Můžeš se zeptat svého kolegy ředitele pro zpravodajství. On tě poučí a vyvede z omylu.“

Carter sjel Gabriela opovržlivým pohledem a pak se znovu věnoval provozu na silnici. Ujížděli v Carterově otlučeném volvu po dálnici spojující Washington s Dullesovým mezinárodním letištěm. Carter měl oblečené manšestrové sako s nášivkami na loktech, které jen umocňovalo jeho profesorský vzhled. K dokonalosti mu chyběla pouze plátěná aktovka s knihami a hrnek na kávu s emblémem NPR. (National Public Radio, soukromá nezisková organizace veřejnoprávních rozhlasových stanic v USA. (Pozn. překl.) ) Jel výrazně pomaleji než nejvyšší povolenou rychlostí a neustále se díval do zpětného zrcátka.

„Sleduje nás někdo?“

„Policajti tu často měří rychlost,“ odvětil Carter. „Tady na té silnici se vždycky vyřádí. Nějaké problémy na celnici?“

„Žádné,“ zněla odpověď. „Musím říct, že se ke mně chovali velice přátelsky.“

Tohle byla jedna z věcí, které Gabriel v Americe nechápal – vlídnost pohraniční policie. V mrzutosti znuděných Izraelců, kteří razítkovali pasy na Ben Gurionově letišti, se vždycky dalo najít něco uklidňujícího, ale pracovníci amerického imigračního úřadu se chovali snad až příliš srdečně.

Podíval se z okna. Opustili dálnici a projížděli McLeanem. Virginii navštívil jen jednou v životě, krátká zastávka v konspiračním domě CIA u Middleburgu hluboko na venkově, kde se chovají koně. McLean na něj zapůsobil jako typické americké předměstí, útulné a vzkvétající, ale jaksi bez života. Objeli obchodní centrum a vjeli do residenční čtvrti s výstavnými domy. Sídla se honosila jmény jako Veselý les nebo Koloniální statek. Stejným směrem ukazovala cedule s nápisem: ÚSTŘEDÍ TAJNÉ ZPRAVODAJSKÉ SLUŽBY GEORGE BUSHE.

„Nevezeš mě opravdu na centrálu, že ne?“

„To víš, že ne,“ uklidnil ho Carter. „Jedeme do Distriktu.“

Gabriel věděl, že výrazem Distrikt označují obyvatelé Washingtonu svou vesničku na řece Potomac. Přejeli dálniční nadjezd a oklopila je zvlněná kopcovitá krajiny pokrytá hustými lesy. Přes stromy zahlédl Gabriel ohromné domy shlížející k řece.

„Jak se jmenuje?“

„Sára Bancroftová,“ odpověděl Carter. „Její otec pracoval jako vedoucí pracovník v mezinárodní divizi Citibank. Velkou část života strávila v Evropě, kde vyrůstala. Na rozdíl od většiny Američanů jí pobyt v cizině naprosto nedělá problémy. Zná cizí jazyky. Umí se chovat ve společnosti.“

„Vzdělání?“

„Vrátila se sem kvůli studiu na vysoké škole. Získala bakalářský titul v oboru dějiny umění v Dartmouthu a pak pokračovala na Courtauldově institutu výtvarných umění v Londýně. Courtauld určitě znáš, ne?“

Gabriel přikývl. Jedna z nejprestižnějších uměleckých škol na světě. Na seznamu jejích absolventů nechybělo ani jméno londýnského obchodníka s obrazy Juliana Isherwooda.

„Asi jí to nestačilo, protože si ještě udělala doktorát na Harvardu,“ pokračoval Carter. „Teď pracuje jako kurátorka v Phillips Collection ve Washingtonu. Je to malá galerie blízko…“

„Já Phillips Collection znám, Adrianě.“

„Promiň,“ omluvil se Carter vážně.

Zpoza stromů vyrazil velký běloocasý jelen a zkřížil jim cestu. Carter stáhl nohu z plynového pedálu a pozoroval zvíře, které dlouhými skoky tiše zmizelo v zešeřelém lese.

„Jak ses k ní dostal?“ zajímal se Gabriel, nedostal však žádnou odpověď. Carter se hrbil nad volantem a mezi stromy při okraji silnice soustředěně hledal další vysokou zvěř. „Když se ukáže jeden,“ vysvětloval, „objeví se obvykle i druhý.“

„Zrovna jako teroristi,“ reagoval Gabriel a zopakoval svou otázku.

„Podala si k nám žádost o přijetí pár měsíců po jedenáctém září,“ zodpověděl ji konečně Carter. „Právě tehdy dokončila doktorskou dizertační práci. Zaujalo nás, co o sobě napsala, a tak jsme si ji pozvali na pohovor a potom jsme ji předhodili psychiatrům z osobního oddělení. Dali jí pořádně zabrat a výsledek se jim moc nelíbil. Příliš nezávislá, znělo hodnocení. Pro své vlastní dobro možná až příliš chytrá. Když jsme ji odmítli, vzala tu práci u Phillipsů.“

„Takže mi nabízíš jednu z vašich zavržených uchazeček?“

„Tak pejorativní termín na Sáru Bancroftovou rozhodně nelze aplikovat.“ Carter sáhl do kapsy manšestrového saka a podal Gabrielovi fotku. Sára Bancroftová byla mimořádně krásná žena s blond vlasy po ramena, výraznými lícními kostmi a velkýma očima barvy letní oblohy bez mráčku.

„Kolik jí je?“

„Jedenatřicet.“

„Proč není vdaná?“

Carter na chvíli zaváhal.

„Proč není vdaná, Adrianě?“

„Když studovala na Harvardu, chodila s jedním mladým právníkem. Jmenoval se Ben Callahan. Skončilo to špatně.“

„Co se Benovi stalo?“

„Nastoupil na letadlo do Los Angeles na Loganově letišti v Bostonu – ráno dne jedenáctého září roku dva tisíce jedna.“

Gabriel vrátil snímek Carterovi. „Zizi nebude mít zájem najmout někoho postiženého jedenáctým zářím. Vytáhl jsi mě sem zbytečně.“

Carter pořád držel ruce na volantu. „Ben Callahan byl spolužák z vysoké školy, ne manžel. Navíc o něm Sára nikdy s nikým nemluví. Museli jsme to z ní prakticky vytlouct. Má strach, že ji Benova smrt bude pronásledovat do konce života – že s ní lidé budou jednat jako s chudinkou, která v šestadvaceti letech ovdověla. Nechává si to pro sebe. Tento týden jsme se snažili něco o ní pro tebe vyčmuchat. Nikdo o tom neví.“

„Honicí psi ze Ziziho ochranky nebudou jen čmuchat, Adrianě. A jestli ucítí jen slabý závan jedenáctého září, bude od ní prchat mílovými kroky.“

„Když už se bavíme o Zizim, jeho dům stojí právě před námi.“

Carter zpomalil před zatáčkou. Nalevo se objevila velká železná bezpečnostní brána s cihlovou obezdívkou. Za ní stoupala dlouhá dlážděná příjezdová cesta k majestátnímu sídlu v podobě šlechtického zámku s výhledem na řeku. Když jej spěšně minuli, Gabriel odvrátil pohled.

„Zizi se o Benovi nikdy nedozví,“ pokračoval Carter.

„Jsi ochotný na to vsadit Sářin život?“

„Seznam se s ní, Gabrieli. Uvidíš sám.“

„Já vím už teď, co si myslím. Je dokonalá.“

„Tak v čem je problém?“

„Jestli uděláme jedinou chybu, Zizi ji shodí do hodně hluboké propasti. V tom je problém, Adrianě.“

Gabriela zaskočilo, jak rychle se dostali do centra Washingtonu. V jednu chvíli projížděli po úzké venkovské silnici soutěskou podél Potomaku, v další už se prodírali hustým večerním provozem na Q Street přes Georgetown. Carter v roli průvodce mu ukazoval sídla nejznámějších obyvatel předměstí. Gabriel s hlavou opřenou o okno však nedokázal nashromáždit dost energie, aby aspoň předstíral zájem. Přejeli krátký most, hlídaný z každé strany dvojicí ohromných, ale už poněkud zašlých bizonů, a ocitli se v diplomatické čtvrti. Hned za Massachusetts Avenue upozornil Carter na budovu z červených cihel zdobenou věžičkami po levé straně ulice. „Tamhleto je Phillipsova galerie,“ řekl snaživě. Gabriel se podíval napravo a uviděl bronzovou sochu Gándího tyčící se nad maličkým trojúhelníkovým parčíkem. Proč Gándí? pomyslel si. Absurdní. Co mají Mahatmovy ideály společného s tímhle kouskem země, na němž se soustřeďuje americká globální moc?

Carter projel kolem dalšího bloku a zaparkoval v zóně vyhrazené pro diplomaty před poněkud omšelou budovou velvyslanectví jedné latinskoamerické země. Nechal motor běžet a žádný jeho pohyb nenasvědčoval tomu, že by chtěl vystoupit. „Tato část města se nazývá Dupont Circle,“ oznámil průvodcovským tónem. „Ve Washingtonu se považuje za avantgardu.“

Uniformovaný příslušník Tajné služby zaklepal na střechu a posunkem vyzval řidiče, aby jel dál. Carter s očima upřenýma přímo před sebe podržel před okénkem svůj služební průkaz a důstojník odešel zpátky k policejnímu vozu. Za několik okamžiků upoutal Carterovu pozornost pohyb ve zpětném zrcátku. „Už jde,“ oznámil.

Když Sára proplula sebevědomě kolem, vykoukl Gabriel ze svého okénka. Měla na sobě dlouhý tmavý kabát stažený v pase. V jedné ruce třímala koženou aktovku, v druhé mobilní telefon přitisknutý k uchu. Když je míjela, zaslechl slabě její hlas. Hluboký, kultivovaný, náznak anglického přízvuku – bezesporu pozůstatek z doby londýnských studií a dětství stráveného na mezinárodních školách v zahraničí.

„Co na ni říkáš?“ zajímal se Carter.

„Povím ti to za minutu.“

Došla na nároží Q Street a Dvacáté ulice. Na druhé straně se rozkládalo prostranství plné pouličních stánků a vchod do stanice metra Dupont Circle. Na semaforu ve směru Sářina pohybu naskočila červená. Bez zaváhání sestoupila z chodníku a začala přecházet. Když na ni řidič taxíku rozhořčeně zatroubil, vrhla na něj úsměv, který by pohnul ledy, a pokračovala v telefonickém rozhovoru. Za křižovatkou vešla do vestibulu metra a zamířila k eskalátoru. Gabriel ji s obdivem sledoval, jak se pomalu ztrácela z dohledu.

„Neměl bys ještě aspoň dvě takové?“

Carter vylovil z kapsy mobil a vytočil číslo. „Jdeme na věc,“ řekl stroze. Za okamžik se zpoza rohu vynořil černý Chevrolet Suburban a zaparkoval v zákazu stání před vchodem do metra. O pět minut později Gabriel dívku znovu spatřil. Pomalu vystupovala z hlubin stanice. Už netelefonovala, ani nebyla sama. Doprovázeli ji dva Carterovi agenti, muž a žena, každý z jedné strany, pro případ, že by najednou změnila názor. Černé dveře chevroletu se rozletěly a Sára Bancroftová zmizela za nimi. Carter nastartoval a rozjel se zpět do Georgetownu.

17

GEORGETOWN

Černý vůz zastavil před velkým domem v N Street postaveným ve federálním slohu o čtvrt hodiny později. Přímo u chodníku se nacházel vstup pro služebnictvo a k hlavnímu vchodu v prvním patře vedlo zatočené schodiště z červených cihel. Nad dveřmi svítily dvě mosazné lampy, ale zbytek budovy byl ponořen do tmy. Když Sára vystupovala po schodech, dveře nad ní se otevřely a v nich se objevil muž, který měl oblečené hladké kalhoty bez puků v barvě khaki a manšestrový kabátek se záplatami na lokti. V jeho pohledu se zračila zvláštní odborná nezaujatost, jež Sáře připomínala psychoterapeuta, kterého navštívila po Benově smrti. Když konečně promluvil, tlumený hlas postrádal jakýkoliv náznak naléhavosti nebo hrozby. „Jsem Carter,“ představil se, jako by ho to najednou napadlo. Neřekl, jestli je to jeho křestní jméno nebo příjmení, jen že je skutečné. „Falešná jména už nepoužívám,“ dodal. „Teď pracuju v centrále.“

Carter se usmál. Byl to formální, úřední úsměv, stejně jako jeho letmé podání ruky. Nabídl jí, aby šla dovnitř, a znovu se mu podařilo vyvolat dojem náhlého vnuknutí. „A vy jste Sára,“ oznámil jí, když ji převáděl přes velkou ústřední halu. „Sára Bancroftová, kurátorka uznávané galerie Phillips Collection. Sára Bancroftová, která nám odvážně nabídla své služby po jedenáctém září, ale byla odmítnuta, protože jsme ji nepotřebovali. Jak se daří vašemu otci?“

Náhlá změna tématu ji zaskočila. „Vy znáte mého otce?“

„Osobně ne, nikdy jsme se nesetkali. Pracuje pro Citicorp, že?“

„Víte přesně, pro koho pracuje. Proč se mě ptáte na mého otce?“

„Kde se v současnosti pohybuje? Londýn? Brusel? Hongkong?“

„V Paříži,“ upřesnila. „Je to jeho poslední štace. Příští rok jde do penze.“

„A pak se vrací domů?“

Zakroutila hlavou. „Zůstane v Paříži. Se svou novou ženou. Moji rodiče se před dvěma lety rozvedli. Otec se hned znovu oženil. Je typ člověka, který se řídí heslem čas jsou peníze.“

„A vaše matka? Kde teď žije?“

„Na Manhattanu.“

„Vídáte se s otcem často?“

„O dovolených, o svatbách. Občasné trapné obědy, když se ukáže ve městě. Moji rodiče se rozešli ve zlém. Každý si musí vybrat, na které straně stojí, děti nevyjímaje. Proč se mě na to ptáte? Co chcete od…?“

„Vy v to věříte?“ přerušil ji otázkou.

„Věřím v co?“

„Že si každý musí vybrat, na které straně stojí.“

„Podle mě záleží na okolnostech. Tohle je součást zkoušky? Myslela jsem, že jsem ve vašich testech propadla.“

„To ano,“ řekl. „Ale se ctí.“

Vstoupili do obývacího pokoje. Byl zařízený s formální, ale neosobní elegancí, typickou pro hotelové apartmány. Carter jí pomohl z kabátu a vyzval ji, aby se posadila.

„Tak proč jsem zpátky?“

„Svět je v pohybu, Sáro. Věci se mění. Takže mi něco povězte. Za jakých okolnosti je nutné přiklonit se na něčí stranu?“

„Moc jsem o tom nepřemýšlela.“

„Ale určitě jste přemýšlela,“ dotíral Carter a Sára podruhé uviděla svého psychoanalytika, jak sedí v květovaném ušáku s keramickým hrníčkem balancujícím na koleně a nenásilně ji tlačí k tomu, aby navštívila místa, kterým by se nejraději vyhnula. „No tak, Sáro,“ naléhal Carter. „Uveďte mi aspoň jeden příklad, kdy si myslíte, že je správné někomu stranit.“

„Věřím v dobro a zlo,“ pronesla a trošku při tom zvedla bradu. „Což pravděpodobně vysvětluje, proč jsem proletěla v těch vašich testech. Váš svět se skládá jen z odstínů šedé. Já věřím na trochu víc černé a bílé.“

„To vám řekl váš otec?“

Ne, pomyslela si. Byl to Ben, kdo ji obvinil z toho neúspěchu.

„Co má tohle všechno znamenat?“ chtěla vědět. „Proč jsem tady?“

Ale Carter se nepřestal točit kolem její poslední odpovědi. „A co teroristé?“ nadhodil a Sáře se ještě jednou zazdálo, že mu ta myšlenka právě naskočila do hlavy. „Lámu si hlavu, jak ti asi zapadají do světa dobra a zla Sáry Bancroftové. Jsou ztělesněním zla, nebo bojují za legitimní cíle? Jsme jen nevinné oběti, nebo jsme na sebe tuto pohromu přivolali? Máme sedět s rukama za zády a podvolit se, nebo máme právo jim vzdorovat veškerou silou a zlobou, kterou dokážeme zmobilizovat?“

„Jsem pomocná kurátorka ve Phillipsově galerii,“ zareagovala. „Opravdu po mně chcete, abych nadšeně kázala o morálce boje proti terorismu?“

„Pojďme tedy naši otázku zúžit. To se mi vždycky zdá užitečné. Vezměme si jako příklad toho muže, který nasměroval Benovo letadlo do budovy Světového obchodního centra.“ Carter se odmlčel. „Připomeňte mi, prosím, Sáro – kterým letadlem Ben letěl?“

„Vy dobře víte, kterým letadlem letěl,“ odsekla. „Let společnosti United číslo 175.“

„Které řídil…“

„Marván al-Šehi.“

„Představme si na chvíli, že se Marvánovi al-Šehimu nějakým způsobem podařilo přežít. Vím, že je to hloupost, Sáro, ale zkuste si se mnou zaspekulovat. Jen kvůli argumentům. Co když se mu podařilo dostat zpátky do Afghánistánu nebo Pákistánu nebo do jiné teroristické svatyně? Co kdybychom věděli, kde je? Měli bychom tam poslat FBI se zatykačem, nebo bychom s ním měli jednat nějakým účinnějším způsobem? Muži v černém. Jednotka zvláštního nasazení. Raketa vypálená z bezpilotního letounu.“

„Já myslím, že vy dobře víte, co byste s ním udělali.“

„Řekněme, že to chci slyšet z vašich úst, než budeme pokračovat.“

„Teroristé nám vyhlásili válku,“ řekla. „Útočí na naše města, zabíjejí naše spoluobčany a pokoušejí se rozbít kontinuitu naší vlády.“

„Tak co by se s nimi mělo udělat?“

„Mělo by se s nimi zacházet tvrdě.“

„A co to znamená?“

„Muži v černém. Jednotka zvláštního nasazení. Raketa vypálená z bezpilotního letounu.“

„A co člověk, který jim dává peníze? Taky nese vinu? A pokud ano, do jaké míry?“

„Domnívám se, že to záleží na tom, jestli věděl, k jakému účelu budou peníze použity“

„A jestli zatraceně dobře věděl, k jakému účelu budou použity?“

„Pak se provinil stejně jako pilot, který navedl letadlo do té budovy.“

„Potěšilo by vás – přesněji řečeno, vnímala byste jako ospravedlnitelné –, kdybyste se zúčastnila operace proti takovému individuu?“

„Nabídla jsem vám pomoc před pěti lety,“ řekla vyhýbavě. „Dali jste mi najevo, že nemám dostatečnou kvalifikaci. Řekli jste mi, že nejsem pro takovou práci vhodná. A teď chcete moji pomoc?“

Zdálo se, že její protest s Carterem ani nepohnul. Sára najednou pocítila vlnu soucitu s jeho ženou.

„Nabídla jste nám pomoc a my jsme se k vám zachovali nepěkně. Obávám se, že právě v tom dost vynikáme. Mohl bych si začít sypat popel na hlavu, jakou jsme udělali chybu. Možná bych se mohl pokusit zahojit vaše city neupřímnou omluvou. Jenže na to, slečno Bancroftová, teď opravdu nemáme čas.“ Z jeho hlasu zaznělo ostří, které předtím postrádal. „Potřebuju od vás přímou odpověď a potřebuju ji hned teď. Máte pořád chuť nám pomáhat? Chcete bojovat proti teroristům, nebo chcete raději vést svůj normální život a doufat, že se nic podobného už nikdy nestane?“

„Bojovat?“ podivila se. „Jsem přesvědčená, že na boj si dokážete najít vhodnější lidi, než jsem já.“

„Bojovat se dá různými způsoby, Sáro.“

Zaváhala. Carter vyplnil nenadálé ticho dlouhotrvajícím zkoumáním svých rukou. Nepatřil k lidem, kteří se ptají dvakrát. V tom ohledu se hodně podobal jejímu otci. „Ano,“ odpověděla konečně. „Byla bych ochotná.“

„A co kdyby to znamenalo práci pro jinou rozvědku než Ústřední zpravodajskou službu?“ zeptal se, jako by debatovali o abstraktní teorii. „Pro tajnou službu, která s námi úzce spolupracuje v boji proti islámským teroristům?“

„Pro kterou?“

Carter uměl dobře odvracet otázky a nyní to znovu převedl.

„Rád bych vás někomu představil. Seriózní chlapík. Trochu drsnějšího ražení. Položí vám několik otázek. Vlastně si na vás chce pořádně posvítit. Pohovor potrvá pár hodin a chvílemi bude dost osobní. Jestli bude s výsledkem spokojený, požádá vás o pomoc při jednom velmi důležitém podniku. Ten podnik není bez rizika, ale je životně důležitý pro bezpečnost Spojených států a má plnou podporu Ústřední zpravodajské služby. Máte-li zájem, zůstaňte sedět. Nemáte-li, odejděte tamtěmi dveřmi a my budeme předstírat, že jste sem zabloudila omylem.“

Sára nepostřehla, jak ho Carter přivolal nebo odkud přišel. Byl menší postavy, svalnatý, s nakrátko ostříhanými a na spáncích prošedivělými vlasy. Tak zelené oči Sára ještě v životě neviděla. Stisk ruky měl stejně jako Carter krátký, ale zkoumavý jako pohmat lékaře. Mluvil plynulou angličtinou s patrným přízvukem. Pokud měl nějaké jméno, nepovažoval zatím za důležité se představit.

Posadili se k dlouhému stolu ve formálně zařízené jídelně, Carter a jeho spolupracovník na jedné straně, Sára na druhé jako podezřelá ve výslechové místnosti. Spolupracovník držel v rukou složku s dokumenty, které o ní shromáždila Ústřední zpravodajská služba. Listoval si v ní, jako by viděl ty stránky poprvé, o čemž pochybovala. První otázka, kterou jí položil, zazněla jako lehké obvinění.

„Na Harvardu jste obhajovala doktorskou dizertační práci na téma německých expresionistů.“

Pro úvod tak vážného rozhovoru vskutku podivně odtažitý námět. Měla sto chutí se ho zeptat, proč se zajímá o téma její dizertace, ale místo toho prostě přikývla: „Ano, správně.“

„Narazila jste při svém bádání na člověka jménem Viktor Frankel?“

„Byl žákem Maxe Beckmanna,“ odpověděla na otázku. „O Frankelovi se dnes už moc neví, ale ve své době byl považován za velmi vlivného a jeho současníci ho vysoce oceňovali. V roce 1936 prohlásili nacisté jeho dílo za zvrhlé a zakázali mu pokračovat v malířské tvorbě. Bohužel se rozhodl zůstat v Německu. Než se odhodlal k odchodu, bylo příliš pozdě. V roce 1942 byl deportován do Osvětimi spolu se svou ženou a dospívající dcerou Irenou. Přežila jen Irena. Po válce se odstěhovala do Izraele a v padesátých a šedesátých letech patřila k nejvlivnějším umělcům v zemi. Myslím, že před několika lety zemřela.“

„Přesně,“ souhlasil Carterův spolupracovník s očima upřenýma stále na Sářinu složku.

„Proč vás zajímá, jestli něco vím o Viktoru Frankelovi?“

„Protože to byl můj dědeček.“

„Vy jste Irenin syn?“

„Ano,“ potvrdil. „Irena byla moje matka.“

Podívala se na Cartera, který upíral zrak na své ruce. „Domnívám se, že vím, kdo řídí ten váš podnik.“ Vrátila se pohledem na muže s prošedivělými spánky a zelenýma očima. „Jste Izraelec.“

„Vinen ve smyslu obžaloby. Budeme pokračovat, Sáro, nebo si přejete, abych odešel?“

Na chvíli zaváhala a pak přikývla. „Smím se zeptat, kdo jste, nebo je to státní tajemství?“

Představil se. Jméno jí bylo matně povědomé. A pak si vzpomněla, kde se s ním dřív setkala. Izraelský agent, který se zapletl do atentátu na Lyonském nádraží v Paříži…

„Vy jste ten, kdo…“

„Ano,“ potvrdil. „To jsem já.“

Znovu sklopil zrak k otevřené složce a obrátil stránku. „Ale vraťme se zpátky k vám, když dovolíte. Máme před sebou dlouhou cestu a velmi málo času.“

Začal pomalu, horolezec razící si cestu předhůřím a šetřící síly na neviditelná rizika, která leží před ním. Kladl krátké a promyšlené otázky, metodicky uspořádané, jako by je četl z připraveného seznamu, což nedělal. První hodinu věnoval její rodině. Její otec, ambiciózní řídící pracovník Citicorp, který neměl čas na své děti, ale měl ho spoustu na jiné ženy. Matka, jejíž život se po rozvodu zhroutil, žila jako poustevnice ve svém přepychovém apartmánu na manhattanské Páté avenue. Starší sestra, kterou Sára popsala jako „tu, která pobrala všechen rozum a krásu“. Její malý bratr, který se vydal do života příliš brzy a dnes pracoval za pár dolarů v půjčovně lyží kdesi v Coloradu – k velkému zklamání svého otce.

Po rodině přišla na řadu další hodina věnovaná tentokrát výhradně jejímu nákladnému vzdělávání v Evropě. Americká základka v Saint John’s Wood, kde absolvovala povinnou školní docházku. Mezinárodní lyceum v Paříži, kde se naučila francouzštinu a jak se dostat do průšvihu. Dívčí internátní škola nedaleko Ženevy, kde ji otec uvěznil, „aby se dala dohromady“. Právě ve Švýcarsku, řekla bez vyzvání, v sobě objevila vášeň pro umění. Za každou z jejích odpovědí následovalo škrábání jeho pera. Psal červeným inkoustem do bloku s deskami barvy slunečnic. Nejdřív si myslela, že používá těsnopis nebo nějaké hieroglyfické znaky, později jí došlo, že si píše poznámky v hebrejštině. Fakt, že psal zprava doleva – a že dokázal psát stejně rychle oběma rukama –, jen posílil její dojem, že prošla zrcadlem.

Chvílemi to vypadalo, že má k dispozici všechen čas světa; jindy se díval na hodinky a mračil se, jako by kalkuloval, jak daleko mohou pokročit, než se uloží k spánku. Čas od času sklouzl do jiných jazyků. Mluvil poměrně dobrou francouzštinou. Perfektní italštinou, ale poznamenanou neurčitým přízvukem, který prozrazoval, že není rodilý mluvčí. Když ji oslovil německy, nastala u něj změna. Napřímil záda. A ztvrdly mu rysy. Odpovídala mu v jazyce, jakým se ptal, ale její slova byla konstantně zaznamenávána do žlutého notesu v hebrejštině. Otázky kladl většinou klidně a nevyzývavě, ačkoliv veškeré rozpory, skutečné nebo domnělé, rozpitvával se zápalem nesmlouvavého prokurátora.

„Ta vášeň pro umění,“ řekl. „Odkud se ve vás vzala? Proč výtvarné umění? Proč ne literatura nebo hudba? Proč ne film nebo divadlo?“

„Obrazy se mi staly útočištěm. Svatyní.“

„Před čím jste utíkala?“

„Před skutečným životem.“

„Byla jste dívka z bohaté rodiny, která navštěvovala nejlepší školy v Evropě. Co se vám na vašem životě nelíbilo?“ Přešel z angličtiny do němčiny s mírným nádechem výčitky. „Čemu jste chtěla uniknout?“

„Vy mě soudíte,“ odpověděla stejným jazykem.

„Samozřejmě.“

„Můžeme mluvit anglicky?“

„Když to musí být.“

„Obrazy představují jiná místa. Jiné životy. Okamžik v čase, který existuje jen na plátně a nikde jinde.“

„Ráda se do těch míst uchylujete.“

Konstatování, nikoliv otázka. Sára souhlasně přikývla.

„Žijete ráda cizí životy? Stáváte se jinými lidmi? Procházíte se Vincentovými pšeničnými poli a Monetovými květinovými zahradami?“

„Dokonce i Frankelovými nočními můrami.“

Poprvé odložil pero. „To proto jste si podala přihlášku do Agentury? Protože jste chtěla vést jiný život? Protože jste se chtěla stát někým jiným?“

„Ne, udělala jsem to proto, že jsem chtěla sloužit své zemi.“

Nesouhlasně se na ni zamračil, jako by mu její odpověď připadala naivní, a potom vrhl další pohled na hodinky. Čas byl jeho nepřítel.

„Setkala jste se s Araby, když jste vyrůstala v Evropě?“

„Samozřejmě.“

„Chlapci? Dívky?“

„Obojí.“

„Jaký druh Arabů?“

„Arabové, co chodí po dvou nohách. Arabové z arabských zemí.“

„Máte na chytřejší odpověď, Sáro.“

„Libanonci. Palestinci. Jordánci. Egypťané.“

„A co Saúdové? Chodila jste někdy do školy se Saúdy?“

„Do školy ve Švýcarsku se mnou chodily dvě saudské dívky.“

„Byla ta saudská děvčata bohatá?“

„Všichni jsme byli bohatí,“

„Přátelila jste se s nimi?“

„Dalo se s nimi těžko seznámit. Byly nepřístupné, odměřené. Držely se pořád spolu.“

„A co arabští kluci?“

„Co s nimi?“

„Kamarádila jste s nimi?“

„Myslím, že jo.“

„Chodila jste s některým na rande? Spala jste s některým z nich?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Řekla bych, že Arabové neodpovídají mému vkusu.“

„Chodila jste s Francouzi?“

„Se dvěma.“

„S Brity?“

„Jistě.“

„A s Araby ne?“

„S Araby ne.“

„Máte proti Arabům předsudky?“

„Nebuďte směšný.“

„Takže není nepředstavitelné, že byste mohla chodit s Arabem. Jenom jste s ním prostě nechodila.“

„Doufám, že ode mě nechcete, abych sloužila jako postelová návnada, protože…“

„Nebuďte směšná.“

„Tak proč mi kladete takové otázky?“

„Protože chci zjistit, jestli se dokážete pohybovat ve společenském a profesionálním prostředí mezi arabskými muži.“

„Odpověď zní ano.“

„Nevidíte za každým Arabem automaticky teroristu?“

„Ne.“

„Jste si tím jistá, Sáro?“

„Myslím, že záleží na tom, jaký druh Araba máte na mysli.“

Podíval se na hodinky. „Už je pozdě,“ oznámil neadresně. „Chudinka Sára určitě umírá hladem.“ Udělal přes stránku svých hieroglyfů tlustou červenou čáru. „Pojďme si objednat něco k jídlu, co říkáte? Sára se bude cítit líp, až se něčeho nají.“

# # #

Z restaurace s donáškou v centru Georgetownu si objednali kebab. Jídlo dovezl za dvacet minut stejný černý suburban, který před třemi hodinami dopravil Sáru do domu. Gabriel považoval jeho příjezd za signál k započetí nočního sezení. Příštích devadesát minut se zaměřil na její vzdělání v oboru dějin umění. Střílel na ni otázky takovým tempem, že měla sotva čas na jídlo. Jeho leželo nedotčené vedle žlutého notesu. Je to asketa, říkala si v duchu. Jídlo ho nezajímá. Bydlí v místnosti s holými stěnami a žije o suchém chlebu a vodě. Nedlouho po půlnoci odnesl talíř do kuchyně a odložil ho na desku vedle dřezu. Když se vrátil do obývacího pokoje, postál okamžik za židlí, jednu ruku přitisknutou pod bradou, hlavu lehce vychýlenou na stranu. Jeho oči se vlivem světla z lustru zbarvily jako smaragdy a neklidně ji zkoumaly jako světlomety. Už vidí vrchol, napadlo ji. Připravuje se k závěrečnému útoku.

„Z vašeho spisu jsem vyčetl, že nejste vdaná.“

„Správně.“

„Chodíte s někým v současné chvíli?“

„Ne.“

„Spíte s někým?“

Obrátila oči na Cartera, který jí věnoval smutný pohled, jako by chtěl říct: Říkal jsem vám, že to může být osobní.

„Ne, s nikým nespím.“

„Proč ne?“

„Ztratil jste někdy někoho blízkého?“

Temný mrak, který najednou zahalil jeho tvář, spolu s Carterovým neklidným zavrtěním na židli ji upozornily, že vstoupila na tenký led.

„Omlouvám se,“ řekla. „Ne…“

„Je to kvůli Benovi, chápu to správně? Ben je důvod, proč s nikým nechodíte?“

„Ano, Ben. Jistěže je to Ben.“

„Povězte mi o něm něco.“

Zavrtěla nesouhlasně hlavou. „Ne,“ odporovala tiše. „O Benovi vám neřeknu nic. Patří mně. Ben není součást dohody.“

„Jak dlouho jste spolu chodili?“

„Řekla jsem vám…“

„Jak dlouho jste s ním chodila, Sáro? Je to důležité, jinak bych se neptal.“

„Asi devět měsíců.“

„A pak to skončilo?“

„Ano, skončilo.“

„Vy jste to skončila, že?“

„Ano.“

„Ben vás miloval. Chtěl se s vámi oženit.“

„Ano.“

„Ale vy jste to cítila jinak. Neměla jste o sňatek zájem. Možná jste neměla zájem o Bena.“

„Moc mi na něm záleželo…“

„Ale?“

„Ale nemilovala jsem ho.“

„Povězte mi o jeho smrti.“

„To nemyslíte vážně.“

„Myslím to naprosto vážně.“

„O jeho smrti nemluvím. Nikdy nemluvím o Benově smrti. A navíc, vy víte, jak Ben zemřel. Zemřel v devět nula tři ráno východního času v živém televizním přenosu. Všichni na celém světě viděli Bena umírat. Viděl jste to taky?“

„Některým cestujícím z Benova letadla se podařilo zavolat.“

„To je pravda.“

„Byl Ben mezi nimi?“

„Ano.“

„Volal svému otci?“

„Ne.“

„Volal matce?“

„Ne.“

„Bratrovi, sestře?“

„Ne.“

„Komu volal, Sáro?“

Oči se jí zalily slzami.

„Volal mně, vy parchante.“

„Co vám řekl?“

„Řekl mi, že jejich letadlo unesli. Řekl mi, že zabili letušky. Řekl mi, že letadlo se kymácí. Řekl mi, že mě miluje a že je mu to líto. Měl těsně před smrtí a řekl mi, že je mu to líto. Pak jsme Ztratili spojení.“

„Co jste dělala?“

„Pustila jsem si televizi a uviděla kouř vycházející ze severní věže Světového obchodního centra. Bylo to pár minut po nárazu letu číslo jedenáct. Tehdy ještě nikdo doopravdy nevěděl, co se vlastně stalo. Zavolala jsem na FAA a pověděla jsem jim o Benově telefonátu. Volala jsem na FBI. Volala jsem na bostonskou policii. A hovno. Připadala jsem si naprosto bezmocná.“

„A potom?“

„Dívala jsem se na televizi. Čekala jsem, až zazvoní telefon, že se někdo ozve. Nezazvonil. V devět nula tři východního času narazilo do Světového obchodního centra druhé letadlo. Jižní věž hořela. Hořel i Ben.“

Na tvář jí ukápla slza. Setřela ji rukou a zadívala se na něho.

„Jste spokojený?“

Mlčel.

„Teď se vás na něco zeptám já, a měl byste odpovědět pravdivě, jinak odcházím.“

„Můžete se mě zeptat na cokoliv, Sáro.“

„Co ode mě chcete?“

„Chceme, abyste dala výpověď v galerii a pracovala pro akciovou společnost Džihád. Ještě pořád máte zájem?“

Předložení smlouvy zůstalo na Carterovi. Na Carterovi s jeho puritánskou poctivostí a manšestrovým sakem. Na Carterovi s jeho chováním psychoterapeuta a angličtinou s americkým přízvukem. Gabriel vyklouzl jako noční zloděj a přešel ulici ke Carterovu otlučenému vozu. Věděl, co Sára odpoví. Už mu odpověděla. Jižní věž hořela, řekla. Hořel i Ben. A tak si Gabriel nedělal starosti s výrazem odsouzence na smrt v jejím obličeji, když o dvacet minut později opustila dům a stoicky sešla po schodech k čekajícímu suburbanu. Nerozrušil ho ani pohled na Cartera pět minut nato, když se zasmušile loudal přes ulici jako truchlící pozůstalý, který kráčí za rakví. Nasoukal se za volant a nastartoval. „Na Andrewsově základně na tebe čeká letadlo, které tě vezme zpátky do Izraele,“ konstatoval suše. „Cestou musíme udělat jednu zastávku. Někdo by s tebou chtěl mluvit, než odletíš.“

Bylo po půlnoci; K Street zela prázdnotou kromě občasných taxíků a dodávek rozvážejících přes noc zboží. Carter řídil rychleji než obvykle a opakovaně se díval na hodinky. „Je ti doufám jasné, že nás to děvče přijde na pořádné peníze. Zadarmo to pro nás dělat nebude, a až operace skončí, budeme ji muset přestěhovat a na hodně dlouho jí zabezpečit ochranu.“

„Ale ty to určitě zvládneš, Adrianě. Máš k dispozici obrovské prostředky. Samotný rozpočet pro americké výzvědné služby je mnohem vyšší než státní rozpočet mé vlasti.“

„Zapomněl jsi, že tahle operace neexistuje? Kromě toho z ní vyjdeš s pěknou sumou ze Ziziho peněz v kapse.“

„Fajn,“ odvětil Gabriel. „Jestli chceš, můžeš Sáře Bancroftové říct, že stráví příštích deset let života v kibucu v Galileji, kde se bude ukrývat před silami světového džihádu.“

„Dobrá, zaplatíme za její přesazení.“

Carter několikrát změnil směr. Gabriel na okamžik ztratil přehled, v které ulici se nacházejí. Projeli kolem průčelí neoklasicistní budovy a zabočili do zdánlivě okázalého vjezdu. Nalevo stála opevněná strážní budka s neprůstřelným sklem. Carter spustil okénko a podával strážnému svůj průkaz.

„Čekají nás.“

Strážný se pro kontrolu podíval do rozpisu a vrátil Carterovi průkaz.

„Projedte tudy a zastavte před zátarasem nalevo. Psi si zběžně projdou auto a můžete vjet dovnitř.“

Carter přikývl a vytáhl okénko. Gabriel se zeptal: „Kde to jsme?“

Carter kličkoval mezi zátarasy a zastavil podle instrukcí. „Zadní vrátka do Bílého domu,“ odpověděl.

„S kým se máme setkat?“ chtěl vědět Gabriel, ale Carter zrovna mluvil s dalším policistou, který tentokrát měl co dělat, aby udržel velkého německého ovčáka na vodítku z tlusté kůže. Gabriel, jehož panická hrůza z psů byla v Ústavu pověstná, seděl nehybně, zatímco zvíře se plížilo okolo volva a hledalo ukryté výbušniny. Za chvíli je poslali do další bezpečnostní brány. Carter zajel na volné parkovací místo na Východní příjezdové cestě a vypnul motor.

„Dál nejedu.“

„S kým se mám setkat, Adrianě?“

„Dej se tamtou bránu a pak po schodech nahoru. Za minutku vyjde ven.“

Nejdříve přiběhli psi, dva uhlově černí teriéři, kteří vyletěli z vchodu pro diplomaty jako střely z hlavně pušky a vystartovali k nečekanému útoku na Gabrielovy kalhoty. O pár vteřin později se za nimi objevil prezident. Mířil k návštěvníkovi s jednou rukou nataženou, zatímco druhou dával znamení teriérům, aby ukončili útok. Oba muži si zběžně potřásli rukou a vydali se na pěšinu, která se vinula kolem Jižního trávníku. Teriéři vystartovali ještě jednou po Gabrielových kotnících. Carter ho pozoroval, jak zabručel cosi v hebrejštině, což psy donutilo k ústupu a k vyhledání ochrany u nohou agenta Tajné služby.

Jejich rozhovor trval jen několik minut a Carterovi se zdálo, že většinu času mluvil prezident. Pohybovali se svižným tempem a jen s jednou zastávkou, aby si ujasnili nějaké zdánlivě drobné nedorozumění. Gabriel vytáhl ruce z kapes kabátu a použil je pro ilustraci toho, o čem vedli diskuzi. Zpočátku se zdálo, že hlavu státu nepřesvědčil, pak ale prezident souhlasně přikývl a poplácal Gabriela po rameni.

Dokončili okruh a u Diplomatického vchodu se rozloučili. Když Gabriel vykročil zpátky k autu, psi chvíli klusali za ním, pak se otočili a odpelášili do Bílého domu za svým pánem. Gabriel proklouzl otevřenou bránou a přisedl k Carterovi.

„Jaký byl?“ zeptal se Adrian, když odbočovali do Patnácté ulice.

„Energický.“

„Zdálo se mi, že se hádáte.“

„Nazval bych to oboustranným zdvořilým nesouhlasem.“

„Co ti řekl?“

„Náš rozhovor byl soukromý, Adrianě, a takový taky zůstane.“

„Hodný chlapec,“ pochválil Carter.

18

LONDÝN

První středu nového roku se objevila zpráva, že Isherwoodova výtvarná galerie prodala obraz Daniel v jámě lvové od Petera Paula Rubense za deset milionů liber. Do pátku zastínily povyk zvěsti, že si Isherwood přivedl partnerku.

Jako první se to dozvěděl Oliver Dimbleby, Isherwoodův baculatý konkurent z King Street, i když později i jemu dalo hodně práce, aby určil přesný původ těch řečí. Vzpomněl si jenom, že poprvé o tom slyšel od Penelopy, atraktivní servírky z malé vinárny v Jermyn Street, kde si Isherwood často krátíval dlouhé odpolední chvíle. „Blondýna,“ hlásila Penelopa. „Přírodní blondýna, Olivere. Ne jako ty tvoje holky. Hezká. Američanka s lehkým anglickým přízvukem.“ Nejdřív Penelopa Isherwooda podezřívala, že ze sebe zase dělá blbce s mladší ženou – Je tak mladá, že by mohla být jeho vnučka, Olivere! –, ale útržky rozhovoru, které k ní dolehly od jejich útulného rohového stolu, se týkaly jenom práce. „Byl to přijímací pohovor do zaměstnání, Olivere. A ne ledajakého zaměstnání. Znělo to jako něco velkého.“

Dimbleby by to nebyl považoval za nic zvláštního, kdyby se k němu nedostalo hlášení o druhém pozorování, tentokrát od Percyho, notorické drbny, který obsluhoval u snídaní v jídelně hotelu Dorchester. „Určitě nebyli milenci,“ řekl Dimblebymu s jistotou muže, který ví, o čem mluví. „Všechno se točilo kolem platu a požitků. Dost se handrkovali. Předstírala nezájem.“ Dimbleby přistrčil Percymu deset liber a zeptal se, jestli pochytil jméno ženy. „Bancroftová,“ odpověděl. „Sára Bancroftová. Spala tu dvě noci. Účet hradila Isherwoodova výtvarná galerie, Masonův dvůr, St. James’s.“

Třetí pozorování, příjemná večeře v Mirabelle, potvrdilo Dimblebymu, že něco skutečně visí ve vzduchu. Další den večer náhodou potkal v baru Greenovy restaurace Jeremyho Crabba, staromódně oděného ředitele oddělení starých mistrů v Bonhamově aukční síni. Crabbe popíjel ohromně velkou whisky a ještě pořád se zotavoval z Isherwoodova monumentálního úspěchu. „Držel jsem toho Rubense v rukou, Olivere, ale Julian mi ho před nosem vyfoukl. Je o deset milionů bohatší a na mě za svítání čeká popravčí četa. A teď ještě rozšiřuje společnost. Prý si sehnal nového nóbl zástupce ředitele pro styk s veřejností. Ale neber mě za slovo, Olivere. Nejspíš nejde o nic jiného než o zlomyslné řeči.“ Když se Dimbleby zeptal, jestli Isherwoodův nový nóbl zástupce by ve skutečnosti nemohla být žena, Američanka Sára Bancroftová, Crabbe se na něho lišácky usmál. „Možné je všechno, vážený příteli. Nezapomeň, že mluvíme o nevyzpytatelném a prohnaném Julianu Isherwoodovi.“

Dalších čtyřicet osm hodin svého neomezeného volného času strávil Oliver Dimbleby zjišťováním podrobností o původu Sáry Bancroftové. Kamarád od džbánku působící na Courtauldově institutu ji popsal jako „hvězdu“. Tentýž kamarád se dozvěděl od známého na Harvardu, že její dizertační práci označili za dílo, které by si měl přečíst každý, kdo se vážně zajímá o německé expresionisty. Dimbleby pak vytočil číslo jiného starého známého, který čistil obrazy v Národní umělecké galerii ve Washingtonu, a požádal ho, aby vyšťáral u Phillipsů nějaké informace o jejím odchodu. Hašteřili se o peníze, hlásil známý. O dva dny později volal Dimblebymu znovu a uvedl, že to nějak souviselo s milostným vztahem, který v práci navázala. Třetí telefonát oznamoval novinku, že Sára Bancroftová se rozešla se společností Phillips Collection v dobrém a důvodem odchodu nebylo nic jiného než její touha trochu roztáhnout křídla. Pokud jde o její soukromý život a rodinný stav, popsal ji jako svobodnou a nedostupnou.

Což ovšem zanechalo jednu otázku nezodpovězenou: Proč si Isherwood najednou přibral partnerku? Jeremy Crabbe slyšel, že je nemocný. Roddy Hutchinson se někde doslechl, že má v břiše nádor velikosti žlutého melounu. Penelopa, slečna z Isherwoodovy vinárny, zase slyšela, že se zamiloval do exotického stvoření asijského původu a chystá se strávit zbytek života v požehnaném smilnění na pláži na Borneu. Ačkoliv Dimblebymu připadaly nekonečné drby docela zábavné, sám měl podezření, že pravda bude mnohem prozaičtější. Julian měl úspěch. Julian byl unavený. Julianovi se právě podařil bravurní kousek. Proč nevzít na palubu někoho, kdo pomůže odlehčit náklad?

Jeho podezření se potvrdilo o tři dny později, když se na spodní polovině stránky umělecké přílohy londýnských Times objevila malá noticka, že Sára Bancroftová z galerie Phillips Collection ve Washingtonu nastupuje do Isherwoodovy výtvarné galerie jako výkonná asistentka ředitele. „Dělám tu práci už přes čtyřicet let,“ uvedl Isherwood pro Times. „Potřeboval jsem někoho, kdo mi pomohl nést to těžké břímě, a andělé mi seslali Sáru.“

Přijela následující týden hned v pondělí. Oliver Dimbleby náhodou procházel kolébavým krokem po Duke Street právě ve chvíli, kdy odbočila do pasáže vedoucí na Masonův dvůr. Měla oblečený nepromokavý plášť značky Burberry a blonďaté vlasy stažené dozadu, takže jí visely mezi rameny jako saténová kapuce. Dimbleby si v té chvíli neuvědomil, o koho se jedná, ale Oliver je Oliver, a tak strčil hlavu do průchodu, aby se na ni podíval zezadu. K jeho údivu si to namířila přímo k Isherwoodově galerii na vzdáleném konci nádvoří. Stiskla tlačítko zvonku a musela čekat dlouhé minuty, než jí Isherwoodova letargická sekretářka Tanya bzučákem otevřela. Tak takhle přijala novou šéfku, pomyslel si Dimbleby. Ta do pátku skončí.

Její příchod se okamžitě projevil. Sára byla jako smršť. Přinesla nanejvýš potřebný závan čerstvého vzduchu. Představovala všechno, co Isherwoodovi chybělo – pohotovost, organizovanost, disciplínu –, a pochopitelně byla velmi americká. Začala chodit do galerie na osm ráno. Isherwood, zvyklý přicházet do práce volným krokem po italsku na desátou, se musel přizpůsobit. Uspořádala jeho ostudné inventární a účetní knihy a dala do pořádku velkou společnou kancelář. Doplnila u zvonku chybějící písmena a vyměnila prošlapaný hnědý koberec na schodišti. Začala s obtížným úkolem likvidace Isherwoodovy obrovské hromady mrtvého inventáře a vstoupila do klidného vyjednávání ohledně převzetí přilehlého kancelářského prostoru, kde v současné době sídlila malá ponurá cestovní agentura slečny Archerové. „Nezapře Američanku,“ hodnotil ji Dimbleby. „Má expanzivnost v povaze. Zabere tvou vlastní zemi a potom ti řekne, že to dělá pro tvoje dobro.“

Tanya, jak se ukázalo, nevydržela ani do pátku. Naposledy ji bylo vidět, jak odchází z galerie ve středu večer. Její odchod vyřizovala Sára, a proto proběhl s hladkostí, jaká se v Isherwoodově galerii běžně neviděla. Velkorysé odstupné – „Ohromně velkorysé, jak jsem se doslechl,“ prozradil Dimbleby – jí umožnilo vzít si dlouhou a jistě zaslouženou zimní dovolenou v Maroku. Od příštího pondělka zajišťovala službu v Isherwoodově přijímací hale vysoká Italka s olivově snědou pletí, neposlušnými tmavými vlasy a očima barvy karamelu, která se údajně jmenovala Elena Zinettiová. Podle neoficiálního průzkumu, který uspořádal Roddy Hutchinson, ji většina mužů v St. James’s považovala za ještě krásnější než okouzlující Sáru. Jméno ísherwood najednou získalo mezi obyvateli Duke Street jiný zvuk a do galerie se začaly hrnout záplavy lidí, co šli jen tak okolo, a tak na chvilku zaskočili. Dokonce i Jeremy Crabbe z Bonhamovy aukční síně začal chodit bez ohlášení, prostě se jen kouknout na Isherwoodovu sbírku.

Poté, co postavila galerii na nohy, se Sára pustila do obchodních aktivit. Setkávala se s krajany. Organizovala oficiální schůzky s vedoucími osobnostmi různých londýnských aukčních síní. Účastnila se nákladných obědů se sběrateli a klidných posezení při skleničce‘ v pozdních odpoledních hodinách s jejich poradci, konzultanty a vybranými spolupracovníky. Navštívila galerie Isherwoodových konkurentů, aby se jim představila. Jednou nebo dvakrát se zastavila v baru u Greena a zaplatila hochům pití. Oliver Dimbleby nakonec sebral odvahu a pozval ji na oběd, ale ona to moudře změnila na kávu. Druhý den odpoledne si dali latě v papírovém pohárku v jednom americkém řetězci na Piccadilly. Oliver ji hladil po ruce a pozval ji na večeři. „Já bohužel nevečeřím,“ odmítla ho. Proč proboha? podivoval se Oliver, když se kolébal zpátky do své galerie na King Street. No fakt, proč ne?

Uzi Navot si na něj dělal zálusk už delší dobu. Byl by to skvělý přístav v bouři, myslel si vždycky. Takové to místo, jež vám poslouží jako zadní vrátka v bouřlivých dnech, které nevyhnutelně přijdou. Poněkud zanedbané šlechtické sídlo leželo v hrabství Surrey pouhých patnáct kilometrů od londýnské okružní dálnice M25 – nebo, jak Uzi vysvětloval Gabrielovi, hodinu metrem a autem z Isherwoodovy galerie v St. James’s. K impozantní tudorovské budově s vysokými štítovými zdmi a malinkými členěnými okny se přijíždělo po hrbolaté cestě lemované buky a střežené nedobytnou baštou z cihel a železa. Patřila k ní polorozpadlá stodola se dvěma chatrnými skleníky a zarostlá zahrada vhodná k hlubokomyslnému rozjímání, osm soukromých akrů pro zápas s vlastními démony a chovný rybník, ve kterém neplavaly ryby už dobrých patnáct let. Když realitní makléř předával Navotovi klíč, nazýval sídlo Winslow Haven. (Haven (angl.) = přístav, útočiště, azyl, útulek… (Pozn. překl.) ) Otrlému agentu rozvědky připadalo jako ráj na zemi.

Dina, Rimona a Jakov pracovali v zaprášené knihovně; Lavon a Josi rozbili stan v podivné místnosti ověšené hlavami mnoha mrtvých zvířat, kde panoval hrozný nepořádek. Pokud šlo o Gabriela, ten se provizorně zabydlel v prosvětleném salonu ve druhém patře s výhledem do zahrady. Nemohl si dovolit riskovat a ukazovat se v londýnských uměleckých kruzích, proto vysílal ostatní, aby mu obstarávali zásoby. Jejich mise samy připomínaly zvláštní operace. Dina a Josi podnikali oddělené vycházky do obchodu s malířskými potřebami L. Cornelissen a syn v Russell Street. Pečlivě si mezi sebou rozdělili objednávky, aby si prodavačky nevšimly, že nakupují pro profesionálního restaurátora. Jakov zašel do obchodu se svítidly v Earl’s Courtu, kde zakoupil pro Gabriela halogenové lampy, a potom k tesařskému mistrovi v Camden Town vyzvednout na zakázku vyrobený stojan. Eli Lavon se postaral o rám. Čerstvý odborník na všechno, co souviselo s al-Bakárim, se dostal s Gabrielem do sporu, zda sáhnout po starožitném italském kusu. „Zizi holduje modernímu francouzskému stylu,“ tvrdil. „Italský nepůjde dohromady s jeho smyslem pro proporce.“ Ale Gabriel stejně dospěl k závěru, že masivnější řezba italských rámů se hodí k Vincentově pastózní technice malby nejlépe, a tak nakonec Lavon objednal z dílny vynikajícího Arnolda Wigginse na Bury Street italský rám.

Sára přijížděla každý den zvečera, pokaždé jinou cestou a pokaždé pod dohledem Eliho Lavona, který jí kryl záda a pátral po případném stínu. Učila se velmi rychle, a jak Gabriel předvídal, měla dar dokonalé paměti. Přesto si dával pozor, aby ji nezahltili lavinou informací. Obvykle začínali před sedmou, v devět si djali přestávku na společnou večeři v jídelně a pak pokračovali až „Skoro do půlnoci, kdy ji Josi, jenž bydlel v bytě naproti přes ulici, zavezl zpět do jejího apartmánu v Chelsea.

Týden strávili nad Zizim al-Bakárim samotným, než se zaměřili na jeho společníky, členy jeho doprovodu a nejbližší spolupracovníky. Zvláštní pozornost věnovali Waziru bin Találovi, všudypřítomnému šéfovi ochranky AAB. Bin Talál představoval zpravodajskou službu sám o sobě, se sborem tajných agentů uvnitř AAB a sítí placených informátorů rozesetých po celém světě, kteří ho krmili hlášeními o možných hrozbách majetku AAB nebo přímo Zizimu. „Když se Zizimu něco zalíbí, musí zboží napřed projít bin Találovou prověrkou, než ho koupí“ vysvětloval Lavon. „Nikdo se k šéfovi nedostane, pokud neobstojí u bin Talála. A když někdo překročí mez, je to Talál, kdo mu zatne tipec.“ Josiho průzkum odhalil, že nejméně pět bývalých al-Bakáriho společníků zemřelo za podivných okolností, fakt, který na Gabrielovu žádost před Sárou zatajili.

V následujících dnech navštívili konspirační dům v Surrey lidé, kterým v Ústavu říkali „odborníci s úzkou specializací“. Nejdříve se dostavila žena z Hebrejské univerzity, která strávila dva večery, aby naučila Sáru společenským zvyklostem Saúdů. Po ní následoval psychiatr, který jí další dva večery radil, jak se vyrovnávat se strachem a úzkostí, které se nutně dostaví, když člověk pracuje v utajení. Specialista na komunikaci jí poskytl úvod do tajného psaní pro začátečníky. Trenér bojových umění ji zasvětil do základů izraelského stylu boje muže proti muži. Gabriel vybral Lavona, „nejlepšího sledovače v dějinách Ústavu“, aby jí dal jednorázový kurz v umění fyzického a elektronického sledování. „Vstupuješ na nepřátelské území,“ shrnul na závěr. „Musíš vycházet z předpokladu, že sledují každý tvůj pohyb a poslouchají každé tvé slovo. Jestli se tím budeš řídit, nemůže se nic stát.“

Gabriel většinu jejího výcviku pozoroval jako divák. Každý večer, když přijela do domu, ji pozdravil, společně s ostatními povečeřel a nakonec ji o půlnoci vyprovodil, když se vracela s Josim zpátky do Londýna. Jak se dny vlekly, začali na něm ostatní pozorovat známky neklidu. Lavon, který s ním pracoval víc než jiní, označil Gabrielovu náladu jako netrpělivost. „Chce ji vtáhnout do hry,“ konstatoval, „ale ví, že ještě není připravená.“ Začal trávit před plátnem více času a horlivě opravoval škody napáchané na Marguerite. Intenzita práce jenom zvýšila jeho nervozitu. Lavon mu radil, aby si občas odpočinul, a Gabriel s nevolí souhlasil. V šatně našel gumové holínky a podnikal osamělé výlety po stezkách okolo vesnice. Ve skladišti ve sklepě vyhrabal rybářský prut s navijákem a vylovil z rybníka obrovského hnědého pstruha. Ve stodole našel, schované pod celtou, starodávné autíčko MG, které vypadalo, jako by s ním dvacet let nikdo nejezdil. Za tři dny nato uslyšeli ostatní ze stodoly vycházet prskavý zvuk, následovaný výbuchem, který se rozléhal po celém kraji. Jakov vyběhl z domu zděšený, že najde Gabriela roztrhaného na kusy, ale místo toho ho uviděl, jak stojí nad otevřenou kapotou MG s rukama po lokty zamazanýma od motorového oleje a usmívá se – poprvé od chvíle, kdy přišli do Surrey. „Funguje to,“ křičel přes hromový rachot motoru. „Ta zatracená věc je pořád schopná jízdy!“

Ten večer se poprvé zúčastnil Sářina výcviku. Lavona a Jaková to nepřekvapilo, protože tématem diskuze nebylo nic jiného než Ahmed bin Šafík, muž, který se stal Gabrielovým osobním trnem v oku. Jako instruktorku vybral Dinu s jejím příjemným hlasem a patinou předčasného vdovství. První večer přednášela o Skupině 205, bin Šafíkově tajné jednotce v rámci GID, a předvedla, jak kombinace wahhábistické ideologie a saudských peněz nadělala spoušť na celém Středním východě a v jižní Asii. Druhý večer vylíčila bin Šafíkovu cestu od loajálního služebníka saudského státu k duchovnímu otcovství Alláhova bratrstva. Potom podrobně popsala atentát ve Vatikánu, nezmínila se však, že se Gabriel vyskytoval na místě činu. Gabriel si uvědomoval, že spousta informací je nadbytečných, ale chtěl, aby Sára neměla žádné pochybnosti, že Ahmed bin Šafík si zaslouží osud, který ho čeká.

Poslední večer jí ukázali sérii počítačově vytvořených fotomontáží, jak by teď mohl bin Šafík vypadat. Bin Šafík s plnovousem. Bin Šafík s pleší na temeni. Bin Šafík v šedivé paruce. S kudrnatými vlasy. Úplně holohlavý. S rysy, jejichž ostré hrany beduína změkčil plastický chirurg. Ale nejcennějším vodítkem k jeho totožnosti bude jeho zraněná paže, poučil ji Gabriel. Jizva na vnitřní straně předloktí, které nikdy neukazuje. Lehce ochablá ruka, kterou nikdy nepodává a důsledně ji drží zastrčenou v kapse, schovanou před bezvěreckýma očima.

„Víme, že je zašitý někde v Ziziho impériu,“ sděloval jí Gabriel. „Může se vydávat za investičního bankéře nebo správce portfolia. Stejně tak může vystupovat jako realitní makléř nebo řídící pracovník farmaceutické firmy. Může se objevit za měsíc. Může přijít za rok. Možná nepřijde nikdy. Ale jestli přijde, můžeš si být jistá, že se bude chovat způsobně a světácky a bude vypadat jako cokoliv, jen ne jako profesionální terorista. Nehledej teroristu nebo člověka, který jako terorista jedná. Hledej prostě muže.“

Posbíral fotomontáže. „Chceme vědět o každém, kdo vstoupí na Ziziho oběžnou dráhu nebo z ní vystoupí. Chceme, abys shromáždila co nejvíce jmen, ale toto je muž, kterého hledáme.“ Gabriel před ni položil na stůl fotografii. „Toto je muž, kterého chceme.“ Další fotka. „Toto je muž, po němž jdeme.“ Další. „On je ten důvod, proč jsme všichni tady, místo abychom seděli doma se svými rodinami a dětmi.“ Další. „On je ten důvod, proč jsme tě požádali, aby ses vzdala svého života a připojila se k nám.“ Další. „Jestli ho uvidíš, sdělíš nám jméno, pod kterým vystupuje, a společnost, pro kterou pracuje. Zjisti zemi uvedenou v jeho pase, pokud to půjde.“ Další fotka. „Když si nebudeš jistá, že je to on, nevadí. Řekni nám to. Když se ukáže, že to není on, nevadí. Řekni nám to. Nepodnikneme nic, co se bude opírat jen o tvoje slovo. Nikomu se kvůli tobě neublíží, Sáro. Ty jsi jen posel.“

„A až vám dám jméno?“ chtěla vědět. „Co se stane pak?“

Gabriel se podíval na hodinky. „Myslím, že je načase, abychom si se Sárou promluvili o samotě. Omluvíte nás prosím?“

Zavedl ji nahoru do svého ateliéru a rozsvítil halogenové lampy. Marguerite Gachetová pod intenzivním bílým světlem svůdně zářila. Sára se posadila do starodávného ušáku; Gabriel si nasadil zvětšující hledí a připravoval si paletu.

„Jak dlouho ještě?“ zeptala se.

Stejnou otázku mu položil Shamron onoho větrného říjnového večera, když přišel do Narkissovy ulice vytáhnout ho z exilu. Rok, měl tehdy Shamronovi říct. A pak by nebyl tady v konspiračním domě v Surrey a nechystal by se poslat krásnou mladou Američanku do srdce akciové společnosti Džihád.

„Odstranil jsem špínu na povrchu a teplou vlhkou špachtlí jsem zatlačil přehyby zpátky na místo,“ vysvětloval. „Teď musím domalovat poškozená místa a nanést slabou vrstvu fermeže – jen tolik, aby se oživilo teplo původních Vincentových barev.“

„Nemluvila jsem o obrazu.“

Zvedl oči od palety. „To myslím záleží jenom na tobě.“

„Já budu připravena, až budeš ty,“ řekla.

„Ne tak docela.“

„Co se stane, jestliže na to Zizi neskočí? Co se stane, když se mu ten obraz nebude líbit – nebo se mu nezalíbím já?“

„Žádný sběratel s takovými penězi jako Zizi neodmítne nově objeveného van Gogha. A pokud jde o tebe, nebudeme mít v té záležitosti moc na výběr. Chceme tě udělat neodolatelnou.“

„Jak?“

„Některé věci bys radši neměla vědět.“

„Jako třeba to, co se stane s Ahmedem bin Šatíkem, až ho uvidím?“

Přidal do ředidla na paletě trochu barviva a rozmíchal směs štětcem. „Ty dobře víš, co se stane s Ahmedem bin Šafíkem. Objasnil jsem ti to velmi přesně tehdy večer ve Washingtonu, když jsme se seznámili.“

„Řekni mi všechno,“ požádala. „Potřebuju to vědět.“

Gabriel si spustil hledí se zvětšovacími skly a pozvedl štětec k plátnu. Když znovu promluvil, nemluvil k Sáře, ale k Marguerite. „Budeme ho sledovat. Budeme ho odposlouchávat, jestli to půjde. Uděláme jeho fotku a nahrajeme jeho hlas na pásek a pošleme ho našim expertům na analýzu.“

„A když vaši experti potvrdí, že se jedná o něj? Co se stane potom?“

„V čase a na místě, které sami vybereme, ho složíme.“

„Složíte ho?“

„Zavraždíme ho. Zabijeme. Zlikvidujeme. Vyber si slovo, které se ti nejlíp hodí, Sáro. Já jsem to správné nikdy nenašel.“

„Kolikrát jsi tohle dělal?“

Přiblížil obličej k plátnu a zamumlal: „Mockrát, Sáro.“

„Kolik jsi jich zabil? Deset? Dvacet? Vyřešil se tím problém terorismu? Nebo se věci jen zhoršily? Jestli najdeš Ahmeda bin Šafíka a zabiješ ho, čeho tím dosáhneš? Skončí to, nebo předstoupí jiný muž a zaujme jeho místo?“

„Nakonec na jeho místo nastoupí jiný zabiják. V mezičase se ušetří životy. A dá se průchod spravedlnosti.“

„Je to opravdu spravedlnost? Může se spravedlnost vykonávat pistolí s tlumičem nebo výbušninou nastraženou v autě?“

Zvedl průzor a otočil se; jeho zelené oči jiskřily v oslnivé záři lamp. „Těší tě tahle malá debata o morálním aspektu boje proti terorismu? Cítíš se při ní líp? Můžu tě ujistit, že Ahmed bin Šafík nikdy neplýtvá časem, aby se potýkal s otázkami morálky. Můžeš si být jistá, že pokud se mu někdy podaří získat nukleární zbraň, jediná otázka, kterou se bude zabývat, bude, zda ji použít proti New Yorku, nebo Tel Avivu.“

„Je to spravedlnost, Gabrieli? Nebo jen pomsta?“

Znovu uviděl sebe a Shamrona. Tentokrát se scéna neodehrávala v jeho bytě na Narkissově ulici, ale jednoho teplého zářijového odpoledne roku 1972 – v den, kdy si pro něho Shamron poprvé přišel. Gabriel mu položil stejnou otázku.

„Ještě není pozdě, Sáro. Můžeš z toho vycouvat, jestli chceš. Můžeme místo tebe najít někoho jiného.“

„Nikdo jiný není jako já. A kromě toho nechci vycouvat.“

„Co tedy chceš?“

„Povolení spát v noci.“

„Spi, Sáro. Spi moc dobře.“

„A ty?“

„Já musím dokončit obraz.“

Obrátil se a stáhl si průzor. Sára s ním ještě neskončila.

„Byla to pravda?“ ptala se. „Všechny ty věci, co o tobě psali v novinách po útoku na Lyonském nádraží?“

„Většina ano.“

„Zabil jsi Palestince z Černého září, kteří se podíleli na masakru v Mnichově?“

„Některé.“

„Udělal bys to znovu, kdybys věděl všechno, co víš teď?“

Na chvíli zaváhal. „Ano, Sáro, udělal bych to znovu. A řeknu ti proč. To nemělo co dělat s pomstou. Černé září byla nejsmrtonosnější teroristická skupina, jakou kdy svět spatřil, a musela se odstavit ze scény.“

„Ale podívej se, co jsi za to zaplatil. Přišel jsi o rodinu.“

„Každý, kdo se angažuje v tomto boji, něco ztrácí. Podívej se na svou zemi. Byli jste nevinné, zářivé světlo svobody a slušnosti. Teď máte na rukou krev a lidi v tajných věznicích. My neděláme tuhle práci proto, že by nás těšila. Děláme ji proto, že musíme. Děláme ji proto, že nemáme jinou možnost. Myslíš si snad, že já mám na vybranou? Myslíš si, že má na vybranou třeba Dina Saridová? Ne, nemáme. A ty taky ne.“ Chvíli se na ni díval. „Pokud nebudeš chtít, abych na tvé místo našel někoho jiného.“

„Nikdo jiný není jako já,“ zopakovala. „Kdy budu připravena?“

Gabriel se otočil a zvedl štětec k plátnu, jeden až dva dny na opravu malby, pomyslel si. Na to slabou vrstvu fermeže. Potom bude připravena.

Už jí zbýval jen výcvik v terénu. Lavon a Uzi Navot ji prováděli jednotlivými kroky. Tři dny a tři noci ji brali do ulic Londýna a cvičili ji v základech špionážního řemesla. Učili ji, jak sjednat utajovanou schůzku a jak poznat, jestli je místo setkání prozrazeno. Učili ji, jak poznat sledovače, a jednoduché techniky, jak je setřást. Učili ji, jak vložit vzkaz do mrtvé schránky a jak předat materiál kurýrovi. Učili ji, jak vytočit nouzové linky Ústavu na obyčejných mincovních telefonních automatech a jak dávat znamení tělem, kdyby ji odhalili a potřebovala by záchrannou operaci. Lavon ji později označil za nejlepšího přirozeně nadaného amatérského terénního agenta, jakého kdy trénoval. Mohl zvládnout kurz ve dvou dnech, ale Gabriel, pro klid vlastní duše, trval ještě na třetím. Když se tehdy odpoledne Lavon konečně vrátil do Surrey, našel Gabriela, jak stojí zasmušile na kraji rybníka s udicí v ruce a očima zaostřenýma na hladinu, jako by jimi chtěl vytáhnout rybu. „Je připravena,“ oznámil Lavon. „Otázka zní, jestli jsi připraven i ty.“ Gabriel pomalu navinul vlasec na naviják a následoval Lavona do domu.

Později téhož večera zhasla světla v melancholické malé cestovní kanceláři v Masonově dvoře. Slečna Archerová s balíkem starých spisů pod paží se na chvíli zastavila na odpočívadle a nakoukla přes nablýskaný skleněný vchod do Isherwoodovy výtvarné galerie. Za přepážkou recepce seděla Elena, pohoršlivě krásná italská sekretářka pana Isherwooda. Zvedla oči od monitoru počítače a poslala slečně Archerové vzdušný polibek na rozloučenou, pak oči zase sklopila a pokračovala ve své práci.

Slečna Archerová se smutně usmála a namířila ke schodišti. V očích neměla slzy. Poplakala si v soukromí, tak jako dělala většinu věcí. Ani v jejím kroku nebylo žádné váhání. Dvacet sedm let přicházela do této kanceláře každé ráno pětkrát týdně. Někdy i o sobotách, pokud bylo třeba uklidit. Těšila se do penze, i když přišla dřív, než čekala. Možná si zajede na dlouhou dovolenou. Nebo si pořídí chalupu na venkově. Už nějakou dobu měla vyhlédnutý hezký domek v Chilterns. Jednou věcí si byla jistá – nelitovala, že odchází. Masonův dvůr už nikdy nebude stejný, když tam teď sídlí ta nóbl slečna Bancroftová. Ne že by slečna Archerová osobně něco měla proti Američanům. Prostě neměla zájem žít vedle jednoho z nich.

Když se blížila ke konci schodiště, zasténal bzučák a automatický zámek na venkovních dveřích se s cvaknutím odemkl. Děkuji, Eleno, řekla si v duchu, když vykročila do chladného večerního vzduchu. Nemůžeš zvednout svůj malý, pěkně tvarovaný zadek, aby ses slušně rozloučila, a teď mě málem vyhodíš ze dveří. Bojovala s pokušením porušit letité nařízení pana Isherwooda, že musí počkat, až se dveře znovu zamknou, ale nakonec zůstala profesionálkou do samého konce a zdržela se ještě deset vteřin, než ji tlumený úder západky poslal šouravým krokem směrem k pasáži.

Slečna Archerová nevěděla, že její odchod monitoruje tříčlenný tým neviot, který čekal v dodávce zaparkované na opačné straně Duke Street. Ani netušila, že ji fotografují nebo že ten naprosto bezcenný obrázek dodnes leží v archivu na bulváru Krále Saula. Sledovači zůstali v dodávce ještě hodinu, jen aby se ujistili, že nic nezapomněla. Potom, krátce před osmou, proklouzli pasáží a pomalu si razili cestu přes cihlové dláždění starého dvora ke galerii. Julianu Isherwoodovi, jenž sledoval jejich neuspěchaný příchod z okna své kanceláře, připadali jako hrobníci, kteří mají před sebou dlouhou noc.

19

LONDÝN

Operace doopravdy začala druhý den dopoledne, kdy Julian Isherwood, uznávaný londýnský obchodník s uměním, diskrétně zatelefonoval do knightsbridgeské rezidence Andrewa Maloneho, výhradního uměleckého poradce Ziziho al-Bakáriho. Telefon zvedla ospalá žena, která Isherwooda informovala, že pan Malone odjel ze země.

„Uprchlík před spravedlností?“ otázal se ve snaze odlehčit trapnou situaci.

„Zkuste mu zavolat na mobil,“ odsekla žena a praštila sluchátkem.

Naštěstí měl Isherwood číslo. Okamžitě ho vytočil a podle instrukcí zanechal stručný vzkaz. Než se Malone obtěžoval mu odpovědět, uplynula pěkná řádka hodin a větší část dne byla pryč.

„Jsem v Římě,“ řekl polohlasně. „Něco velkého. Ohromně velkého.“

„To mě nepřekvapuje, Andrewe. Ty děláš jenom velké věci.“

Malone Isherwoodův pokus o lichotku odpálkoval. „Mám bohužel jen vteřinku,“ sdělil mu. „Co bys potřeboval, Juliane?“

„Myslím, že bych pro tebe něco měl. Vlastně něco pro tvého klienta.“

„Můj klient se o staré mistry nezajímá.“

„To něco, co pro tvého klienta mám, není starý mistr. Jedná se o impresionistu. A ne ledajakého impresionistu, jestli chápeš, kam mířím. Je to vzácnost, Andrewe. Taková věc, o jejímž vlastnictví může na světě snít jen hrstka sběratelů. A tvůj člověk má to štěstí být jedním z nich. Nabízím ti první pohlazení, Andrewe – exkluzivní první pohled. Máš zájem, nebo se mám obrátit jinam?“

„Tak povídej, Juliane.“

„Mrzí mě to, kamaráde, ale o takových věcech se nediskutuje po telefonu. Co bys řekl zítřejšímu obědu? Zvu tě.“

„Zítra jedu za jedním sběratelem do Tokia – vlastní Moneta, na kterého má můj člověk zálusk.“

„A co teda pozítří?“

„To se budu zotavovat z časového posunu. Domluvme se na čtvrtek, co říkáš?“

„Nebudeš litovat, Andrewe.“

„Lítost nás posiluje. Ciao, Juliane.“

Isherwood odložil telefon a pohleděl na ramenatého muže se slámově žlutými vlasy naproti u stolu. „Dobrá práce,“ pochválil Uzi Navot. „Ale příště nechme zaplatit oběd Ziziho.“

Gabriela nepřekvapilo, že Andrew Malone přijel do Říma, protože agenti Mossadu ho už týden sledovali a odposlouchávali. Poradce navštívil Věčné město kvůli nákupu jisté Degasovy sošky, po které Zizi už delší dobu prahl, avšak v pondělí večer odjel s prázdnýma rukama z Říma do Tokia, kde ho na letišti čekalo soukromé auto, a agent Ústavu napojený na tokijskou rezidenturu je následoval. Ukázalo se, že anonymní sběratel, kterého si Malone přál připravit o Moneta, není nikdo jiný než slavný průmyslník Morito Watanabe. Podle poraženeckého výrazu v Malonově obličeji při odchodu z Watanabeho bytu rezident s Gabrielem usoudili, že jednání nedopadla dobře. Ten večer zavolal Malone Isherwoodovi, aby mu oznámil, že zůstává v Tokiu o den déle, než předpokládal. „Obávám se, že naši malou schůzku budeme muset odložit,“ řekl. „Můžeme se dohodnout na příští týden?“ Gabriel se úzkostlivě snažil uvést události do chodu a Isherwood od něj dostal pokyn držet otěže pevně v rukou. Přesunul tedy setkání jen o jediný den, ze čtvrtku na pátek; nicméně souhlasil, že si dají pozdní oběd, a Malone se tak může aspoň pár hodin prospat ve své posteli. Malone skutečně zůstal v Tokiu o den déle, ale tokijská rezidentům nezaznamenala žádný další kontakt mezi ním a Watanabem nebo některým z Watanabeho lidí. Vrátil se do Londýna ve čtvrtek pozdě večer a podle slov Eliho Lavona vypadal jako umrlec v obleku ze Savile Row. Nazítří v půl čtvrté odpoledne se umrlec protáhl dveřmi Greenovy restaurace v Duke Street a razil si cestu k tichému stolu v rohu, kde už na něj Isherwood čekal. Naplnil mu velkou sklenici bílým burgundským. „Tak dobrá, Juliane,“ začal Malone. „Přestaňme s těmi hovadinami, jo? Jaké eso máš schované v rukávu? A kdo ti ho tam kurva strčil?“

O půldruhé hodiny později čekala Chiara na podestě a dívala se, jak Isherwood, vyzbrojený dvěma lahvemi vynikajícího bílého burgundského pořízenými na Gabrielovy náklady, vrávorá po schodech potažených novým kobercem. Nasměrovala jej vlevo do někdejších prostor cestovní kanceláře slečny Archerové, kde obchodníka s uměním přivítal jeden z Gabrielových expertů na odposlechy. Sundal si kabát a rozepnul košili, aby mohl odstranit malé digitální nahrávací zařízení přichycené ke krku elastickou páskou.

„Obvykle takové věci na první schůzce nedělám,“ prohlásil.

Technik z neviotu mu sundal rekordér a usmál se. „Jak vám chutnal humr?“

„Trochu tuhý, ale jinak fajn.“

„Počínal jste si dobře, pane Isherwoode. Velmi dobře.“

„Myslím, že to byl můj poslední obchod. Teď jen doufejme, že nevyjdu naprázdno.“

Záznam měl být poslán zabezpečeným kanálem, avšak Gabriel, stejně jako Adrian Carter, přistupoval k některým věcem staromódně a trval na tom, aby byl nahrán na optický disk a osobně dopraven do konspiračního domu v hrabství Surrey. Když tedy záznam konečně dorazil na místo, bylo už po osmé hodině. Vložil disk do počítače v přijímacím pokoji a kliknul na ikonu PLAY. Dina se roztáhla na gauči se zraněnou nohou zvednutou nahoru, aby si ulevila od neutuchající bolesti, o které se před ostatními nikdy nezmínila. Jakov se uvelebil v křesle s lokty opřenými o kolena a bradou v dlaních, nahrbený v předklonu, jako by čekal, až na něj někdo zepředu promluví. Dnes měla přípravu večeře na starosti Rimona. Když začal Andrew Malone hovořit, zavolala z kuchyně na Gabriela, aby zesílil zvuk, že to chce taky slyšet.

„Máš mě snad za blázna, Juliane?“

„Je to pravé, Andrewe. Viděl jsem to na vlastní oči.“

„Máš fotku?“

„Fotit se nesmělo.“

„Komu obraz patří?“

„Vlastník si přeje zůstat v anonymitě.“

„Jo, jasně, ale kdo to sakra je, Juliane?“

„Nemůžu vyzradit jméno majitele. Tečka. Konec debaty. Pověřila mě, abych ji zastupoval v této záležitosti, a tím to končí.“

„Pověřila? Takže majitelka je žena?“

„Obraz patří po tři generace jedné rodině. V současné době se o něj stará žena.“

„Jaké rodině, juliane? Aspoň naznač.“

„Je to francouzská rodina, Andrewe. Víc ze mě nedostaneš.“

„Obávám se, že takhle to nepůjde, Juliane. Musíš mi dát aspoň něco, čeho se můžu zachytit. Nemůžu jít za Zizim s prázdnýma rukama. Když se s ním takhle jedná, tak se naštve. Jestli chceš se Zizim hrát, musíš přistoupit na jeho pravidla hry.“

„Já se nenechám k ničemu nutit, Andrewe. Obrátil jsem se na tebe, abych ti projevil laskavost. Mám-li to říct na rovinu, tak na Ziziho pravidla zvysoka kašlu. Já ho totiž vůbec nepotřebuju. Když utrousím na ulici jen slovo, že mi v šuplíku leží dosud neznámý van Gogh, každý významnější sběratel a muzeum na světě mi bude tlouct na dveře a zasypávat mě penězi. Zkus si to laskavě zapamatovat.“

„Promiň, Juliane, omlouvám se. Mám za sebou těžký týden. Začněme znova, ano?“

„Ano, začněme.“

„Můžu ti položit několik neškodných otázek?“

„Záleží na tom, jak moc budou neškodné.“

„Začněme s jednoduchou. Kde je obraz teď? Ve Francii, nebo v Anglii?“

„Je tady v Londýně.“

„V tvé galerii?“

„Zatím ne.“

„O jakém výjevu mluvíme? Krajinomalba? Zátiší? Podobizna?“

„Podobizna.“

„Autoportrét?“

„Ne.“

„Muž? Žena?“

„Žena.“

„Paráda. Rané, nebo pozdní období?“

„Velmi pozdní.“

„Saint-Rémy? Auvers?“

„To druhé, Andrewe. Namaloval ho v posledních dnech svého života v Auvers.“

„Jediná žena, která si získala v Auvers Vincentovu přízeň, byla Marguerite Gachetová. Netvrď mi, že máš v šuplíku neznámou podobiznu Marguerity Gachetové, nebo snad jo, Juliane?“

„Možná bychom se mohli mrknout na jídelní lístek.“

„Jdi do prdele s jídelním lístkem, Juliane. Odpověz mi na otázku. Máš v šuplíku dosud neznámou podobiznu Marguerity?“

„Zašel jsem, kam až jsem mohl, pokud jde o obsah, Andrewe. A tím končím. Jestli chceš vědět, oč se jedná, budeš se ria to muset podívat sám.“

„Ty mi nabízíš, abych se podíval?“

„Nabízím to tvému šéfovi, ne tobě.“

„To se snadno řekne, ale hůř provede. Můj šéf jezdí po světě a nemá moc času.“

„Jsem ochoten nabídnout tobě a Zizimu exkluzivní právo po dobu dvaasedmdesáti hodin. Potom se budu muset obrátit na jiné sběratele.“

„Spatný scénář, Juliane. Můj šéf nemá rád ultimáta.“

„To není ultimátum. Jde pouze o obchod. Tomu on rozumí.“

„O jaké ceně mluvíme?“

„Osmdesát pět milionů.“

„Osmdesát pět milionů? K tomu opravdu potřebuješ Ziziho. To víš, peníze jsou teď trochu úzký profil. Nevzpomínám si, kdy naposledy někdo zaplatil za obraz osmdesát pět milionů, ty snad ano, Juliane?“

„Tenhle obraz za to stojí.“

„Jestli je to tak, jak říkáš, a jestli je v perfektním stavu, seženu ti tvých osmdesát pět milionů okamžitě. Víš, můj člověk se pídí po něčem tak bombastickém už hrozně dlouho. Ale to jsi přece věděl, ne, Juliane? Proto jsi mě oslovil jako prvního. Víš, že můžeme uzavřít takový obchod během jediného odpoledne. Žádné aukce. Žádný tisk. Žádné dotěrné otázky týkající se tvé tajemné Francouzky, která si přeje zůstat v anonymitě. Pokud jde o tebe, tak já jsem ta husa, která ti snáší zlatá vejce, a ty budeš muset dát té huse, co jí patří.“

„O čem to sakra mluvíš, Andrewe?“

„Ty víš naprosto přesně, o čem mluvím.“

„Asi mi to dneska pomalu myslí. Můžeš se vyslovit jasně?“

„Mluvím o penězích, Juliane. Mluvím o velmi tenkém krajíčku z ohromného bochníku.“

„Ty chceš podíl? Podíl na úspěchu, jak by řekli tví přihroublí američtí příbuzní?“

„Američany z toho vynechejme, ano? Můj šéf je zrovna teď nemá příliš v lásce.“

„O jak velkém krajíci se bavíme, Andrewe?“

„Řekněme, čistě teoreticky, že tvůj podíl z prodeje dělá deset procent. To znamená, že shrábneš osm a půl milionu za práci na jedno odpoledne. Já žádám deset procent z tvých deseti procent. Vlastně já je nežádám, já na nich bezpodmínečně trvám. A ty zaplatíš, protože tak se tahle partie hraje.“

„Pokud si matně vzpomínám, Zizi tě zaměstnává jako svého výlučného uměleckého poradce a platí ti neskutečné peníze. Žiješ prakticky na jeho účet. A většinu svého volného času strávíš relaxací na jeho soukromých pozemcích. Dělá to proto, že rady, které od tebe dostává, nešíříš dál. Ale ty to hraješ na obě strany, že jo, Andrewe? jak dlouho už to takhle děláš? Kolik smetany už jsi slíznul? Kolik ze Ziziho peněz už sis nahrabal?“

„To nejsou Ziziho peníze. To jsou moje peníze. A co Ziziho oči nevidí, to jeho srdce nebolí.“

„A co když na to přijde? Pohodí tvou mršinu někde v poušti a nechá supy ohlodávat kosti.“

„Přesně tak, můj milý. Právě proto o tom Zizimu nikdy neřekneš ani půl slova. Nabízím ti sedm a půl milionu dolarů za práci na jedno odpoledne. To není špatné, Juliane. Přijmi tu nabídku. Pojďme zbohatnout společně, ano?“

„Dobrá, Andrewe. Dostaneš svých deset procent. Ale já chci mít Ziziho al-Bakáriho ve své galerii do dvaasedmdesáti hodin, jinak náš kšeft padá.“

Gabriel zastavil záznam, o něco jej vrátil a znovu přehrál závěrečnou pasáž.

„Ale ty to hraješ na obě strany, že jo, Andrewe? jak dlouho už to takhle děláš? Kolik smetany už jsi slíznul? Kolik ze Ziziho peněz už sis nahrabal?“

„To nejsou Ziziho peníze. To jsou moje peníze. A co Ziziho oči nevidí, to jeho srdce nebolí.“

„A co když na to přijde? Pohodí tvou mršinu někde v poušti a nechá supy ohlodávat kosti.“

„Přesně tak, můj milý. Právě proto o tom Zizimu nikdy neřekneš ani půl slova.“

Gabriel zavřel soubor a vytáhl disk z počítače.

„Pan Malone je velmi špatný člověk,“ utrousil Jakov.

„Ano, to je,“ přitakal Gabriel, ale ten už to nějakou dobu věděl.

„Nemyslíte si, že by to měl Zizimu někdo říct?“ zajímala se Dina. „Bylo by to jenom správné.“

„Ano,“ souhlasil Gabriel a zasunoval si disk do kapsy. „Někdo by to udělat měl. Ale ne hned.“

Bylo to nejdelších dvaasedmdesát hodin, jaké kdy museli přetrpět. V průběhu jediného odpoledne se odehrály špatné začátky a padly falešné sliby, uzavíraly se závazky a zase se rušily. Malone hrál v jedné minutě roli zastrašovatele a v další se změnil v prosebníka. „Zizi je trochu v bryndě,“ říkal v sobotu večer. „Zizi má rozjednanou velkou zakázku. Zizi jedná dneska v Dillí a zítra v Singapuru. V žádném případě to nestihne do Londýna dřív než v půli týdne.“ Isherwood byl neústupný. Okno pro Ziziho výsadní právo se zavře v pondělí v sedmnáct nula nula, oznámil. Po tomto termínu se bude muset probojovat skrumáží dalších zájemců.

V neděli pozdě večer zavolal Malone, aby sdělil špatnou zprávu, že Zizi na nabídku nereflektuje. Gabriel si s tím vůbec nedělal těžkou hlavu, poněvadž přesně téhož odpoledne tým neviot se základnou v někdejší cestovní agentuře slečny Archerové spatřil asi třicetiletého Araba v drahém oblečení, jak zcela evidentně mapuje Masonův dvůr. Když si Lavon prohlédl pořízené fotografie, identifikoval muže jako Jafara Šarukiho, bývalého člena Saudské národní gardy, jenž sloužil jako jeden z průzkumníků Ziziho ochranky. „On přijde,“ konstatoval Lavon. „Zizi vždycky rád předstírá nezájem, aby vzbudil pozornost.“

Druhý den přesně v deset hodin dvaadvacet minut zazvonil telefon, na který všichni čekali. Volal Andrew Malone; i když ho neviděli, všem bylo jasné, že umrlec září úsměvem od ucha k uchu. Zizi je na cestě do Londýna, hlásil. Do Isherwoodovy galerie dorazí ve čtyři třicet. „Zizi si klade několik podmínek,“ oznámil Malone, než zavěsil. „Žádný alkohol, žádné cigarety. A dohlédni, aby ty tvoje dvě holky měly patřičné oblečení. Zizimu se hezké dívky líbí, ale má rád, když se oblékají skromně. Je to zbožný člověk, ten náš Zizi. Snadno se urazí.“

20

LONDÝN

Jako první dorazila Marguerite Gachetová. Přivezli ji v zadní části anonymní dodávky, kterou z londýnského nádraží řídil bodel. Gabrielovo rozhodnutí postavit do role kurýra člověka mimo tým se ukázalo jako prozíravé, poněvadž dva muži z bezpečnostní jednotky Wazira bin Talála právě seděli v zaparkovaném autě na Duke Street a průzkumník Saruki se vrtal v talíři s rybou a hranolky v restauraci vedle Isherwoodovy galerie. Potvrzení o bezpečném transferu obrazu dorazilo osmnáct minut po druhé odpoledne ve formě zabezpečeného e-mailu od týmu neviot. V konspiračním bytě v Surrey ho převzala Dina a přečetla ho nahlas Gabrielovi, který nervózně přecházel po ošoupaném koberci v obývacím pokoji. Na okamžik se zastavil a naklonil hlavu, jako kdyby poslouchal vzdálenou melodii, a hned zase pokračoval v nekonečné pouti.

Později se přiznal Lavonovi, že se cítil bezradně jako dramatik na premiéře. Vytvořil postavy, napsal jim slova a teď je viděl na scéně se svým výtvorem. Viděl Isherwooda v jeho proužkovaném obleku a červené kravatě pro štěstí, jak touží po sklence na posilněnou a okusuje si nehet na levém ukazováčku, aby zahnal nervozitu. Chiara sedí u své nové nablýskané přepážky v recepci s vlasy účelně staženými dozadu a dlouhýma nohama škrobeně překříženýma v kolenou. A Sára, oblečená v černém kostýmku s nášivkou módního salonu Chanel, který si před dvěma týdny koupila v luxusním obchodním domě Harrods, si poklidně hoví na pohovce ve výstavní místnosti v patře s očima upřenýma na Margueritu Gachetovou a s myšlenkami u zrůdy, která za dvě hodiny přijede výtahem nahoru. Kdyby byl mohl něčí roli přepsat, byla by to Sářina. Teď však bylo příliš pozdě. Opona se téměř zvedala.

A tak dramatikovi nezbývalo než přecházet po místnosti v konspiračním domě a čekat na nové informace. V 15.04 byl spatřen Boeing 747 pana Bakera – jejich krycí jméno pro Ziziho al-Bakáriho –, jak se přibližuje k letišti Heathrow. V 15.32 přišla zpráva, že pan Baker se svým doprovodem opustili celnici pro VIP. V 15.45 zaznamenávají jejich nástup do limuzín a v 15.52 tytéž limuzíny projíždějí povolenou rychlostí po silnici A4. V 16.09 telefonuje umělecký poradce pana Bakera, kterého přejmenovali na Marlowa, z auta v koloně, že se proti plánu o pár minut opozdí. To se však nakonec nestalo, poněvadž tutéž kolonu zaznamenali v 16.27, jak odbočuje z Piccadilly do Duke Street.

Tam pak přišlo první klopýtnutí toho odpoledne. Díkybohu se ho dopustil Zizi, ne oni. Stalo se to, když se první limuzína pokoušela vtěsnat do úzkého průjezdu z Duke Street do Masonova dvora. Sotva řidič zahájil manévr, uvědomil si, že auta jsou příliš široká, aby pasáží projela. Průzkumník Šaruki zapomněl zjistit přesné rozměry. Takže poslední zpráva, kterou Gabriel dostal od týmu neviot, oznamovala, že pan Baker, předseda představenstva a generální ředitel firmy Džihád, a. s., vystupuje z auta a jde pěšky ke galerii.

Sára však ve výstavním sále nečekala. V té chvíli stála o patro níž v kanceláři, kterou sdílela s Julianem, a hleděla ven na poněkud groteskní scénu, jež se odehrávala v průjezdu. Byl to její první projev vzdoru. Gabriel trval na tom, že musí zůstat nahoře schovaná do posledního okamžiku, aby mohla být odhalena současně s Margueritou. Nakonec jeho nařízení uposlechne, ale napřed chtěla aspoň jednou spatřit Ziziho na vlastní oči. Studovala jeho tvář ve výstřižcích z časopisů, které pořizoval Josi, a snažila se vrýt si do paměti zvuk jeho hlasu z videozáznamů. Ale ani jedno, ani druhé nemohlo nahradit pohled na reálnou substanci. A tak tam stála a dopouštěla se do očí bijícího přestupku proti Gabrielovým instrukcím, když sledovala, jak se Zizi a jeho suita řadí v průchodu a přicházejí ke ztemnělému nádvoří.

První šel velitel Ziziho osobní ochranky Rafik al-Kamal. Byl vyšší, než se zdál na fotografiích, ale kráčel svižně jako člověk poloviční výšky. Neměl na sobě kabát, protože ten by ho omezoval při tasení zbraně. Taky neměl žádné svědomí, jak jí sdělil Eli Lavon. Provedl bleskový průzkum nádvoří jako předsunutá hlídka pátrající po stopách nepřítele, pak se otočil a staromódním pohybem ruky dal ostatním znamení, že mohou pokračovat.

Za ním kráčela dvě velmi hezká děvčata s dlouhými černými vlasy v kabátech po kotníky, která se tvářila mrzutě, že musí přejít třicet metrů od zaseknutých aut ke galerii pěšky. Ta napravo byla Nadia al-Bakáriová, Ziziho rozmazlená dcera. Nalevo šla Rahima Hamzová, dcera Daúda Hamzy, Libanonce, který získal vzdělání na Stanfordově univerzitě a těšil se pověsti skutečného finančního génia v pozadí AAB. Hamza sám kráčel o něco pomaleji za děvčaty s mobilem přitisknutým k uchu.

Po Hamzovi následoval Herr Manfred Wehrli, švýcarský bankéř, který se staral o Ziziho peníze. Za ním poskakovalo dítě, které zdánlivě k nikomu nepatřilo, a za dítětem šly další dvě nádherné ženy – jedna blondýna, druhá s krátce střiženými vlasy pískové barvy. Když se dítě najednou rozběhlo přes nádvoří špatným směrem, okamžitě ho bleskovým pohybem pantera lapil Jean-Michel, francouzský kickboxer, který teď pracoval pro Ziziho jako jeho osobní trenér.

Pak se objevili dva právníci s praxí v Americe, Abdul Džalíl a Abdul Hakim. Josi nedávno zakončil jednu z instruktáží pohrdlivým poukazem na to, že Zizi si vybral právníky, jejichž jména v překladu znamenají Služebník Velikého a Služebník Moudrého. Za právníky šel Mansúr, šéf Ziziho cestovního oddělení, dále Hassan, Ziziho osobní sluha a opatrovník jeho diplomatky a mobilních telefonů, pak Malone, z něhož se zanedlouho stane bývalý výhradní umělecký poradce. A nakonec, vtěsnaný mezi Wazira bin Talála a Jafara Šarukiho, Zizi osobně.

Sára se odvrátila od okna a pod Chiařiným ostražitým pohledem vstoupila do maličkého výtahu, kde stiskla tlačítko do nejvyššího poschodí. Za chvilku se přemístila do výstavní síně. Uprostřed sálu, opřený o majestátní podstavec a zahalený závojem jako muslimská žena, stál obraz Vincenta van Gogha. Zespodu zaslechla těžký dusot kroků osobního strážce Rafika stoupajícího po schodech.

Nemůžeš o něm přemýšlet jako o teroristovi, poučoval ji Gabriel. Nemůžeš uvažovat o tom, jestli jeho peníze skončily v kapsách Marvána al-Šehiho nebo jiného teroristy, který zavraždil Bena. Ty o něm máš přemýšlet jako o výjimečné bohatém a důležitém muži. Neflirtuj s ním. Nepokoušej se ho svádět. Mysli na to jako na přijímací pohovor do nového zaměstnání. Nebudeš s ním spát. Budeš pro něj pracovat. A ať uděláš cokoliv, nesnaž se Zizimu jakkoliv radit. Překazila bys obchod. Oba obchody.

Otočila se a přezkoumala svůj vzhled v odrazu výtahových dveří. Trochu rozmazaný, což se jí líbilo. Pořád byla Sára Bancroftová, jen v poněkud jiné verzi. Přemalování téhož plátna. Uhladila si přední díl kabátku – ne kvůli Zizimu, říkala si, ale kvůli Gabrielovi – a poprvé uslyšela zespodu hlas zrůdy. „Dobrý večer, pane Isherwoode,“ pronesl předseda představenstva a generální ředitel akciové společnosti Džihád. „Jsem Abdul Aziz al-Bakári. Andrew mi sdělil, že pro mě máte obraz.“

Z prvního výtahu vystoupili pouze členové ochranky. Rafik se vrhl do místnosti a nestoudně ji osahával očima, zatímco Šaruki civěl pod pohovku a hledal ukryté zbraně. Kickboxer Jean-Michel přebíhal po místnosti po bříškách prstů na nohou jako smrtonosný tanečník. Dalším přijeli Malone a Isherwood, radostně vmáčknuti mezi Nadiou a Rahimou. Třetí výtah vynesl Ziziho pouze v doprovodu důvěryhodného pana bin Talála. Jinak břichatou figuru graciézně zakrýval ručně šitý oblek. Knírek, stejně jako šedivějící vlasy výrazně uhýbající nastupující pleši, měl pečlivě zastřižené. Ostražité oči pozorně přehlédly scénu a okamžitě se upřely na jediného člověka v místnosti, jehož jméno neznal.

Nevnucuj se mu, Sáro. Ať tě představí někdo jiný. Nedívej se mu přímo do očí. Pokud se má udělat nějaký pohyb, ať ho udělá Zizi.

Sklopila oči na své boty. Výtahové dveře se znovu otevřely, tentokrát pro Abdula a Abdula, Služebníky Velikého a Moudrého, a pro Herr Wehrliho, švýcarského bankéře. Sára sledovala jejich příchod a pak jen mrkla očkem po Zizim, který na ni stále zíral.

„Odpusťte, pane al-Bakári,“ ozval se Isherwood. „Chovám se dnes příšerně. Toto je Sára Bancroftová, naše asistentka ředitele. To díky ní jsme se dnes všichni sešli.“

Nepokoušej se podávat mu ruku. Když ti ji podá on, stiskni jí jen krátce a pusť.

Stála velmi vzpřímeně s rukama za zády a očima mírně sklopenýma. Zizi ji přejížděl pohledem, v němž chyběl jakýkoliv náznak sexu, prostě si ji měřil. Nakonec udělal krok dopředu a napřáhl paži. „Je mi potěšením vás poznat.“ Uchopila podanou pravici a slyšela se, jak říká: „Potěšení je na mé straně, pane al-Bakári. Je mi ctí se s vámi setkat, pane.“

Usmál se a podržel jí ruku trochu déle, než bylo příjemné. Pak ji náhle pustil a vykročil k obrazu. Sára si nenápadně sáhla k obličeji a ucítila santalové dřevo, Ziziho patentovanou vůni. Otočila se a tentokrát se jí naskytl pohled na něj zezadu; měl změkčilá ramena a široké boky. Jean-Michela čekalo ještě hodně práce. „Rád bych prosím viděl ten obraz,“ požádal Zizi neadresně, ale Sára slyšela jen Gabrielův hlas. Postupuj při prezentaci podle Ziziho harmonogramu, jestli ho budeš nutit do něčeho, co nechce, jenom ho rozzuříš. Nezapomeň, že hvězdou večera je Zizi, ne Marguerite.

Proklouzla kolem něj, opatrně, aby se o něho neotřela, pak uchopila zelené sukno a pomalu je stáhla. Setrvala před plátnem o chvilinku déle, skládala látku a bránila Zizimu ve výhledu, než konečně ustoupila stranou. „Dovolte, abych vám představila Margueritu Gachetovou u toaletního stolku od Vincenta van Gogha,“ pronesla oficiálně. „Olejomalba na plátně, samozřejmě, malováno v Auvers v červenci roku 1890.“

Ze Ziziho doprovodné skupiny se ozvalo kolektivní zalapání po dechu následované vzrušeným šepotem. Jediný Zizi nepromluvil. S nevyzpytatelným výrazem zkoumal povrch obrazu. Po chvíli zvedl oči a přenesl pohled na Isherwooda.

„Kde jste ji našel?“

„Rád bych si tu zásluhu připsal, pane al-Bakári, ale Margueritu objevila Sára.“

Zizi putoval očima k Sáře. „Vy?“ vydechl obdivně.

„Ano, pane al-Bakári.“

„Pak vám položím stejnou otázku jako panu Isherwoodovi. Kde jste ji našla?“

„Jak už Julian vysvětlil panu Malonemu, majitel si přeje zůstat v anonymitě.“

„Neptám se na totožnost majitele, slečno Bancroftová. Jen by mě zajímalo, jak jste obraz objevila.“

Něco mu budeš muset nabídnout, Sáro. Má na to právo. Ale postupuj zdráhavě a diskrétně. Člověk jako Zizi oceňuje diskrétnost.

„Je to výsledek několikaletého pátrání z mé strany, pane al-Bakári.“

„Zajímavé. Řekněte mi prosím víc, slečno Bancroftová.“

„Obávám se, že nemohu, aniž bych porušila dohodu s majitelem, pane al-Bakári.“

„Majitelkou,“ opravil ji Zizi. „Podle Andrewa je ta malba majetkem nějaké Francouzky.“

„Ano, správně, pane, ale bohužel nemohu zacházet do větších detailů.“

„Vždyť já jsem jenom zvědavý, jak jste ji našla.“ Založil paže přes hrudník. „Mám rád dobrou detektivku.“

„S radostí bych vaši zvědavost uspokojila, pane al-Bakári, ale obávám se, že opravdu nemohu. Mohu vám říct jen tolik, že než jsem obraz našla, pátrání v Paříži a Auvers mi zabralo dva roky. Další rok trvalo, než jsem přesvědčila majitelku, aby se ho vzdala.“

„Snad někdy v budoucnu, až uplyne potřebná doba, budete tak laskavá a podělíte se se mnou o ten vzrušující příběh.“

„Možná, pane,“ přitakala. „Pokud jde o autenticitu, ověřili jsme si, že se bez nejmenších pochyb jedná o Vincentovu práci, a samozřejmě jsme připraveni za tímto ověřením stát.“

„S radostí bych si závěry vašich ověřovatelů prostudoval, slečno Bancroftová, ale ani je nepotřebuji vidět. Víte, mně je naprosto jasné, že tato podobizna je skutečně van Goghovým dílem.“ Položil jí ruku na rameno. „Pojďte sem,“ řekl jí otcovsky. „Něco vám ukážu.“

Sára se o krok přiblížila k plátnu. Zizi ukázal na pravý horní roh.

„Vidíte tam tu slabou šmouhu na povrchu? Jestli se nepletu, tak je to Vincentův otisk palce. Víte, Vincent byl notoricky přezíravý, pokud se týkalo zacházení s vlastními pracemi. Když obraz dokončil, zřejmě ho vzal do ruky za růžek a nesl ho přes ulice Auvers do svého pokoje nad kavárnou Ravoux, který byl doslova přeplněn obrazy. Opíral je o zeď jeden přes druhý. Pracoval tak rychle, že když pokládal nové plátno přes starší, nebylo nikdy úplně suché. Když se pečlivě podíváte tady na tohle, uvidíte na povrchu malby slabý otisk křížové struktury plátna.“

Jeho ruka stále spočívala na jejím rameni. „Velmi působivé, pane al-Bakári, ale nepřekvapuje mě to. Předchází vás skvělá reputace.“

„Už dávno jsem se naučil, že člověk v mém postavení se nemůže spoléhat na sliby a tvrzení ostatních. Musí se mít neustále na pozoru před podvodnými projekty a zručnými padělky. Dost si věřím, že mě nikdo neoklame, jak pokud se týká podnikání, tak umění.“

„Jen blázen by se o to chtěl pokusit, pane al-Bakári.“

Zizi se podíval na Isherwooda. „Máte docela talent na objevování neznámých děl. Nečetl jsem nedávno něco o vašem Rubensovi?“

„Četl, pane.“

„A teď van Gogh.“ Zizi se vrátil pohledem k obrazu. „Andrew mi říkal, že máte určitou představu o ceně.“

„Ano, máme, pane al-Bakári. Připadá nám docela rozumná.“

„Mně taky,“ souhlasil Zizi. Pohlédl přes rameno na bankéře Wehrliho. „Myslíte, že někde na účtech dokážete najít osmdesát pět milionů, Manfrede?“

„Myslím, že by to neměl být problém, Zizi.“

„V tom případě jsme dohodnuti, pane Isherwoode.“ Podíval se na Sáru a dodal: „Vezmu si ji.“

Přesně v 16.53 oznámil tým neviot Gabrielovi, že se dění přeneslo do nižšího patra a že Isherwood teď diskutuje s pány Wehrlim a Abdulem & Abdulem o platbě a převodu vlastnictví. Jednání trvalo něco přes hodinu a pět minut po šesté přišla blesková zpráva, že pan Baker a jeho doprovod se loudají tmou přes nádvoří k vozové koloně zaparkované v Duke Street. Sledování si vzal na starost Eli Lavon. Několik minut se zdálo, že cílem jejich cesty se stane sídlo v Mayfairu, ale v půl sedmé už bylo jasné, že pan Baker a jeho doprovod směřují zpátky na letiště Heathrow a do neznámých destinací. Gabriel nařídil Lavonovi, aby honičku ukončil. Nezajímalo ho, kam teď pan Baker míří. Věděl, že se všichni brzy znovu setkají.

Disk s videonahrávkou dorazil ve tři čtvrtě na osm. Byl pořízen bezpečnostní kamerou vytaženou nahoru ve vzdáleném rohu výstavní síně nad Claudovou krajinkou. Když se na ni Gabriel díval, měl pocit, jako by seděl v lóži vysoko nad jevištěm.

„…Toto je Sára Bancroftová, naše asistentka ředitele. To díky ní jsme se dnes všichni sešli…“

„…V tom případě jsme dohodnuti, pane Isherwoode. Vezmu si ji…“

Gabriel zastavil nahrávku a podíval se na Dinu.

„Prodal jsi mu jednu dívku,“ řekla. „Teď mu prostě musíš prodat i tu druhou.“

Gabriel otevřel zvukový soubor Isherwoodova setkání s Andrewem Malonem a klikl na ikonku PLAY.

„To nejsou Ziziho peníze. To jsou moje peníze. A co Ziziho oči nevidí, to jeho srdce nebolí.“

„A co když na to přijde? Pohodí tvou mršinu někde v poušti a nechá supy ohlodávat kosti.“

21

LONDÝN

Udání na Andrewa Maloneho dorazilo do ženevské centrály společnosti AAB Holdings v úterý příštího týdne v 10.22. Bylo adresováno „Váženému panu Abdulu Azízovi al-Bakárimu“ a osobně je doručil kurýr na motorce v uniformě ženevské dodavatelské služby. Jako odesílatel byla uvedena jakási slečna Rebecca Goodheartová (Good heart (angl.) = dobré srdce. (Pozn. překl.) ) z Earl’s Courtu v Londýně, ale inspekce provedená orgánem podřízeným bezpečnostní službě AAB rozhodla, že slečna Goodheartová je pouhý pseudonym pro anonymního práskače. Když se prokázalo, že zásilka neobsahuje žádný radioaktivní, biologický ani explozivní materiál, podřízený předal balíček kanceláři Wazira bin Talála, šéfa ochranky AAB. Tam čekal až do pátečního pozdního odpoledne, kdy se bin Talál vrátil do Zenevy z jednodenního výletu v Rijádu.

Musel zařídit ještě několik neodkladných záležitostí, takže když se dostal k otevření obálky, bylo už skoro osm hodin. Okamžitě začal litovat, že to neudělal dřív, protože obvinění tam uvedená vypadala ve své podstatě velmi vážně. Podle slečny Goodheartové Andrew Malone nejméně v devíti případech převzal platbu v hotovosti, čímž porušil smlouvu s Abdulem Azízem al-Bakárim o výhradních osobních službách. Udání bylo podepřeno balíčkem usvědčujících důkazů včetně potvrzenek o bankovních vkladech, faxů a osobních emailů získaných z Maloneho domácího počítače. Bin Talál neprodleně zavolal do sídla svého nadřízeného u Ženevského jezera a před devátou večer položil vzteklému Zizimu al-Bakárimu doklady na stůl.

Ještě téhož večera v jedenáct hodin londýnského času volal bin Talál do Maloneho rezidence v Knightsbridge a nařídil mu, aby přiletěl prvním možným letadlem do Ženevy. Když Malone protestoval, že už má domluvenou schůzku – a že je proboha víkend! –, bin Talál mu dal najevo, že předvolání je povinné a jeho neuposlechnutí bude považováno za vážný přestupek. Hovor nahrával tým neviot, který ho okamžitě přeposlal Gabrielovi do konspiračního domu v Surrey. Přílohu tvořil poněkud rozechvělý telefonát, kterým si Malone o deset minut později zajistil u British Airways letenku do Ženevy spojem v 8.30 ráno.

Eli Lavon si rezervoval tentýž let. Gabriel, v zoufalé touze uniknout ze zajetí konspiračního domu v Surrey, ho dobrovolně odvezl nazítří brzy ráno na letiště. Lavon si nasadil plochou čapku, falešné brýle a hustý knír. Protože měl místo v turistické třídě, nastoupil do letadla několik minut po Malonem, jenž letěl první třídou – naposledy na Ziziho náklady. Když Lavon bez povšimnutí přecházel kolem, Malone usrkával koktejl Bloody Mary a vypadal jako člověk, který přemýšlí o sebevraždě.

Při příjezdu do Ženevy na ně čekala dvě nesourodá auta – na Maloneho černá limuzína Mercedes, kterou řídil jeden ze Ziziho šoférů, a na Lavona blátem postříkaný opel s kurýrem z ženevské rezidentury za volantem. Lavon dal bodelovi příkaz držet se daleko vzadu za mercedesem. K Ziziho sídlu u jezera tedy přijeli o několik minut později než Malone. Našli odlehlé místo na parkování dál v ulici, ale nemuseli čekat dlouho, protože za dvacet minut se Malone vynořil z domu sinalejší než obvykle.

Pokračovali přímo zpátky na letiště a oba si koupili letenky na první možný let do Londýna, což bylo v pět hodin. Po příletu se vydali každý svou cestou, Lavon do Surrey a Malone do Knightsbridge, kde oznámil šokované manželce, že pokud nesežene ve velmi krátké době čtyři miliony liber, shodí ho Zizi al-Bakári osobně z ohromně vysokého mostu.

To se odehrálo v sobotu večer. Do středy bylo Gabrielovi a jeho týmu jasné, že se Zizi shání po novém výhradním uměleckém poradci. Jasné bylo i to, že hledá konkrétní osobu, protože na Sáru Bancroftovou, asistentku ředitele Isherwoodovy výtvarné galerie v Masonově dvoře v St. James’s, se přilepili sledovací.

Začala o nich uvažovat jako o přátelích. Jezdili s ní metrem. Procházeli se po Masonově dvoře a lelkovali v Duke Street. Doprovázeli ji na oběd a někdo z nich každý večer čekal v Greenově restauraci, kde se na skok zastavila v baru na skleničku s Oliverem a chlapci. Zašli s ní na aukci u Sothebyho a pozorovali ji, jak se probírá jednotvárnou nabídkou prodejní galerie v Hullu. Dokonce s ní podnikli výlet do hrabství Devon, kde mazala med kolem úst Omšelému bezvýznamnému aristokratovi ve snaze přimět ho, aby se rozloučil s půvabnou benátskou Madonou s dítětem, na kterou měl Isherwood políčeno už spoustu let. „Zizi spolkl vnadidlo a jde po tobě,“ oznámil jí Gabriel v krátkém telefonním rozhovoru V pondělí odpoledne. „Je to jen otázka času. A neděs se, jestli budeš mít doma trochu nepořádek. Saruki se ti dneska ráno vloupal do bytu a rozhlížel se tam.“

Nazítří dorazil první dárek – diamantové hodinky značky Harry Winston. Dárková krabička obsahovala ručně psaný vzkaz: Děkuji za nalezení Marguerity. Navěky vděčný Zizi. Náušnice od Bulgariho přišly o den později. Dvojřadý perlový náhrdelník Mikimoto další den. Zlatý proplétaný náramek od Tiffanyho ve čtvrtek večer, zrovna když se chystala odejít z práce. Připevnila si ho na pravé zápěstí a vydala se ke Greenovi, když jí Oliver nemotorně překřížil cestu. „Někdy jindy,“ řekla a políbila ho na tvář, „ale dnes večer ne. Buď tak hodný, Olivere, a doprovod mě na metro.“

Večery snášela nejhůř. Výjezdy do konspiračního domu v Surrey se už nekonaly. Pokud šlo o Sáru, konspirační dům v Surrey neexistoval. Zjistila, že jí všichni strašně chybí. Tvořili rodinu – hlučnou, hašteřivou, kakofonickou, milující rodinu – takovou rodinu, jakou Sára nikdy neměla. Všechno, co jí z nich teď zůstalo, se omezilo na příležitostné tajemné telefonáty od Gabriela a světlo v bytě na opačné straně ulice – Josiho světlo, ale i toho brzy ztratí. Někdy v noci, když se cítila osamělá a vystrašená, litovala, že jim neřekla, aby si našli někoho jiného. A někdy myslela na chudáka Juliana a dělala si starosti, co si bez ní proboha počne.

Poslední zásilka dorazila ve tři odpoledne následujícího dne. Přinesl ji osobně posel oblečený v obleku a kravatě. Obsahovala ručně psaný vzkaz a letenku. Sára otevřela „košilku“ letenky a přečetla si destinaci. O deset vteřin později se na jejím pracovním stole rozezněl telefon.

„Isherwoodova výtvarná galerie. U telefonu Sára.“

„Dobré odpoledne, Sáro.“

Volal Zizi.

„Zdravím vás, pane al-Bakári. Jak se vám daří, pane?“

„To budu vědět za chvíli. Dostala jste pozvánku a letenku?“

„Dostala, pane. A náušnice. A hodinky. A perly. A náramek.“

„Ten náramek se mi líbí nejvíc.“

„Mně taky, pane, ale ty dárky byly naprosto zbytečné. Stejně jako toto pozvání. Bohužel je nemohu přijmout.“

„Vy mě urážíte, Sáro.“

„To nemám v úmyslu, pane. Strašně ráda bych strávila několik dnů na slunci, ale obávám se, že si nemůžu odletět jen tak ze dne na den.“

„To není ze dne na den. Když se podíváte na letenku pozorně, zjistíte, že do odletu zbývají tři dny.“

„Za tři dny stejně nemohu odletět. Mám tady v galerii práci, na kterou musím dohlédnout.“

„Jsem přesvědčený, že Julian vás může na pár dní zaskočit. Právě jste mu vydělala ohromnou sumu peněz.“

„To je pravda.“

„Takže co říkáte, Sáro? Přijedete?“

„Moje odpověď bohužel zní ne, pane.“

„Měla byste o mně vědět jednu věc, Sáro, a to, že slovo ne jako odpověď nikdy nepřijímám.“

„Prostě si myslím, že by to nebylo vhodné, pane.“

„Vhodné? Vy jste si asi můj záměr špatně vysvětlila.“

„A jaký máte záměr, pane?“

„Chci, abyste pro mě pracovala.“

„Jako co, pane?“

„O takových věcech se nikdy nebavím po telefonu, Sáro. Přijedete?“

Nechala uplynout deset vteřin, než mu odpověděla.

„Skvělé,“ řekl. „Jeden z mých mužů vás doprovodí. Vyzvedne vás ve vašem bytě v pondělí v osm hodin ráno.“

„Cestování o samotě mi nedělá nejmenší potíže, pane al-Bakári.“

„O tom nepochybuji, ale s jedním členem mé ochranky to bude jednodušší. Na shledanou v pondělí večer.“

Po těch slovech zavěsil. Když Sára pokládala sluchátko, uvědomila si, že se jí nezeptal, kde bydlí.

Gabriel zrovna vystěhovával svůj ateliér v surreyském konspiračním domě, když na schodech zaduněly kroky a vešel Lavon s listem papíru, na němž byla vytištěna zpráva, kterou právě poslal tým neviot v Masonově dvoře. „Zizi se rozhoupal,“ oznámil a podal papír Gabrielovi. „Chce ji okamžitě vidět.“

Gabriel si přečetl sdělení a vzhlédl k Lavonovi.

„Sakra,“ zamumlal. „Budeme potřebovat člun.“

Na oslavu si dali dobrou večeři se šampaňským a prostřeli i pro Sáru, jedinou členku týmu, která se nemohla zúčastnit. Další den ráno odvezl Lavon Gabriela na letiště Heathrow, a ten si už v půl páté odpoledne užíval pohled na západ slunce z konspiračního bytu CIA na Collins Avenue v Miami Beach. Adrian Carter měl oblečené lehké bavlněné kalhoty, bavlněný svetřík a drahé mokasíny bez ponožek. Podal Gabrielovi sklenici citrónového džusu a fotografii obrovského člunu.

„Jmenuje se Sun Dancer,“ informoval ho Carter. „Je to pětadvacetimetrová luxusní námořní motorová jachta. V nejmenším nepochybuju, že ty a tvůj tým se na ní budete cítit víc než skvěle.“

„Kde jsi ji sehnal?“

„Zkonfiskovali jsme ji před několika lety panamskému drogovému dealerovi Carlosu Castillovi. Pan Castillo teď bydlí ve federálním vězení v Oklahomě a my používáme jeho loď, abychom tady v Karibiku dělali posvátnou práci.“

„Kolikrát jste ji už použili?“

„Pětkrát nebo šestkrát ji použili agenti DEA (Drug Enforcement Administration, americký úřad pro boj s narkotiky. (Pozn. překl.) ) a dvakrát my.“

Gabriel vrátil fotku Carterovi. „Je provalená,“ řekl. „Nemůžeš mi sehnat něco s čistým původem?“

„Několikrát jsme změnili její jméno a registraci. Neexistuje způsob, jak by nás Zizi nebo jeho najatí zabijáci mohli přes ni vystopovat.“

Gabrieli povzdechl. „Kde je teď?“

„Marína na ostrově Fischer,“ odpověděl Carter a ukázal k jihu. „Momentálně se do ní nakládají zásoby. Posádka ze CIA dnes večer odjíždí z Langley.“

„Sympatická snaha,“ konstatoval Gabriel, „ale vezmu si svou vlastní posádku.“

„Ty?“

„Taky máme námořnictvo, Adrianě. A velmi dobré. V Haifě je v pohotovosti posádka, která čeká na pokyn. A řekni svým hochům, aby odnesli odposlechová zařízení. Jinak to uděláme za ně, a když ti budeme Sun Dancer vracet, nebude vypadat moc dobře.“

„Už se stalo,“ dodal Carter. „Jak sem chceš svůj tým dostat?“

„Myslel jsem si, že můj přítel z americké zpravodajské služby by mi mohl podat pomocnou ruku.“

„Co potřebuješ?“

„Vzdušný most a povolení k přistání.“

„Jak rychle se dokáže tvá posádka dostat z Haify do Londýna?“

„Můžou odjet hned zítra ráno.“

„Pošlu dnes večer letadlo do Londýna. Vyzvedne tvé lidi a vrátí se s nimi sem. Vyřídíme to na letišti Homestead a domluvíme výjimku na celním a pasovém oddělení. Můžeš se vydat na moře v neděli večer a v pondělí odpoledne si dát rande se Zizim.“

„Zdá se, že karty jsou rozdány,“ řekl Gabriel. „Teď už potřebujeme jen Ahmeda bin Šafíka.“

„On přijde,“ potvrdil Carter bez váhání. „Otázka zní, jestli tam bude tvé děvče, až ta situace nastane?“

„Ona je naše děvče, Adrianě. Sára patří nám všem.“

III/

NOČNÍ PUTOVÁNÍ

22

OSTROV HARBOR, BAHAMY

„Tamhle je!“ houkl Wazir bin Talál a snažil se překřičet hluk rotoru helikoptéry. Ukázal napravo od letadla. Ziziho ohromná soukromá jachta Alexandra brázdila moře na západ od ostrova. „Že je ale nádherná!“

„Je strašně velká,“ zavolala Sára v odpověď.

„Osmdesát pět metrů,“ upřesnil bin Talál, jako kdyby ji stavěl sám.

Osmdesát dva, pomyslela si Sára. Ale kdo by to měřil? Josi ji popsal jako plovoucí emirát. Vpustila je do svých myšlenek. Naposledy s nimi mluvila v sobotu odpoledne. Eli Lavon do ní narazil, když si kupovala poslední drobnosti na cestu. Saruki a ještě jeden Arab ji pozorovali z druhé strany ulice. Budeme s tebou po celou dobu, ujišťoval ji Eli. Nehledej nás. Nesnaž se nás kontaktovat, pokud nenastane absolutně neřešitelná kalamita. Přijdeme pro tebe. Příjemný pobyt.

Opřela se na sedadle, na sobě stále džínsy a vlněný svetřík, které si oblékla dneska ráno. Od chvíle, kdy opouštěla vlhký chlad Londýna, uplynulo pouze deset hodin a její tělo se ještě nepřizpůsobilo prudkému nárazu tropického vedra. Džínsy se jí lepily na stehna a svetr ji řezal po stranách do krku. Mrkla na bin Talála, který jako by se změnou klimatu neměl nejmenší problém. Široká tvář, dvě malé tmavé oči a kozí bradka. Podle oblečení – na míru šitý šedý oblek a kravata – byste ho klidně mohli pokládat za finančníka. Skutečný charakter jeho práce však prozrazovaly ruce. Vypadaly jako palice.

Řev rotoru znemožnil další konverzaci, což uvítala s nesmírným povděkem. Její averze k němu se vyhrotila a jako by neznala hranic. Od božího rána se od ní nehnul ani na krok a jeho úslužnou zdvořilostí prosakovala nepokrytá hrozba. Na letišti si vymohl, že ji doprovodí do bezcelní prodejny, a vnutil se se svou firemní kreditní kartou, když si koupila lahvičku pleťové vody s výtažkem z aloe. Během letu projevoval nekonečný zájem o všechny detaily jejího života. Prosím, slečno Sáro, povězte mi o svém dětství… Prosím, slečno Sáro, povězte mi o své zálibě v umění… Prosím, slečno Sáro, povězte mi, proč jste se rozhodla odjet z Washingtonu a usadit se v Londýně… Aby se ho zbavila, předstírala, že spí. Když za dvě hodiny předstírala, že se probudila, zkoušel to na ni dál. Říkala jste, že váš otec pracuje pro Citicorp? Víte, myslím si, že váš otec a pan al-Bakári se už určitě někde setkali. Pan al-Bakári se Citicorp často spolupracuje… Při této větě si nasadila na hlavu sluchátka, aby mohla sledovat film, který na palubě promítali. Bin Talál si čistě náhodou vybral ten samý.

Když se znovu podívala z okna, měla dojem, že Alexandra vyplnila celý horizont. Viděla Nadiu a Rahimu, jak na přední palubě chytají bronz z posledních slunečních paprsků, jejich černé vlasy povlávající ve větru, a jak se Abdul & Abdul s panem Wehrlim krčí na zádi a připravují další dobyvačné tažení. A nad tím vším, celý v bílém a s jednou rukou zdviženou k pozdravu, se vznášel Zizi. Vrať se, nabádal ji vnitřní hlas. Postav se na pevnou zem. Vy zůstaňte tady, pane bin Talále. Já se dopravím do Londýna sama, děkuji. Věděla však, že teď už zpátečku zařadit nemůže. Gabriel jí dal v Surrey poslední šanci a ona souhlasila, že se do toho pustí.

Vrtulník se přesunul nad záď a dosedl na Ziziho heliport, Sára však viděla něco jiného: Zizi ve výstavním sále Julianovy galerie ji varuje, že jeho nikdo padělkem neoblafne ani v obchodě, ani v umění. Já nejsem padělek, říkala si sama pro sebe, když vystupovala z kabiny helikoptéry. Jsem Sára Bancroftová. Jsem bývalá kurátorka Phillipsovy sbírky ve Washingtonu. Teď pracuju pro Isherwoodovu galerii v Londýně. To, co já jsem o výtvarném umění zapomněla, vydá za víc, než co vy budete vůbec kdy vědět. Nechci vaši práci ani vaše peníze. Vlastně s vámi nechci mít vůbec nic společného.

Bin Talál ji odvedl do jejího příbytku. Byl větší než její byt v Chelsea: rozlehlá ložnice s odděleným sedacím koutem, mramorová koupelna se zapuštěnou vanou a vířivkou, otevřená soukromá paluba, momentálně osvětlená zapadajícím sluncem. Saúd položil její cestovní tašku na enormně velikou postel jako hotelový poslíček a začal rozevírat zip. Sára se ho pokusila zarazit.

„To není nutné. Postarám se o svou tašku sama. Děkuji vám.“

„Bohužel je to nutné, slečno Sáro.“

Otevřel tašku a začal vytahovat její věci.

„Co to děláte?“

„Máme svá pravidla, slečno Sáro.“ Dvornost v jeho hlase se najednou vytratila. „K mým povinnostem patří zajistit, aby se naši hosté těmto pravidlům přizpůsobili. Žádný alkohol, žádné cigarety a žádná pornografie jakéhokoliv druhu.“ Vytáhl americký módní časopis, který si koupila na letišti v Miami. „Tohle vám bohužel budu muset zabavit. Máte nějaký alkohol?“

„Žádný alkohol nemám,“ odsekla. „A cigarety taky ne.“

„Vy nekouříte?“

„Příležitostně, ale nejsem na to zvyklá.“

„Uschovám váš mobilní telefon do doby, než opustíte Alexandru.“

„Proč?“

„Protože hosté nesmějí na palubě tohoto plavidla mobilní telefony používat. Stejně by kvůli elektronickým zařízením na lodi nefungovaly.“

„Jestliže nebude fungovat, tak jaký má smysl ho zabavovat?“

„Předpokládám, že váš mobil umí fotografovat a pořizovat a ukládat audio i videonahrávky, ne?“

„Tak mi to ten chlapík říkal, když mi ho prodával, ale já jsem ty funkce nikdy nepoužila.“

Nastavil obrovskou dlaň. „Váš telefon prosím. Mohu vás ubezpečit, že o něj bude dobře postaráno.“

„Musím dělat svou práci. Nemůžu zůstat odříznutá od světa.“

„Můžete bez omezení používat náš satelitní lodní systém.“

A vy mě budete odposlouchávat, že?

Vyšťárala telefon z kabelky, vypnula ho a vydala mu jej.

„Teď váš fotoaparát, prosím. Pan al-Bakári kolem sebe nerad vidí fotoaparáty, když chce odpočívat. Pravidla zakazují fotografovat jeho osobně, jeho zaměstnance a kohokoliv z jeho hostů.“

„Jsou tady ještě jiní hosté kromě mě?“

Přešel její otázku mlčením. „Přivezla jste si kapesní počítač nebo komunikátor?“

Ukázala mu přístroj. Napřáhl ruku.

„Jestli budete číst moji elektronickou poštu, tak vás na mou duši…“

„Netoužíme číst vaše emaily. Prosím vás, slečno Sáro, čím dřív tohle vyřídíme, tím dřív se budete moci zabydlet a odpočívat.“

Podala mu komunikátor.

„Máte s sebou iPod nebo jiný typ osobního přehrávače?“

„Vy si snad děláte legraci.“

„Podle pana al-Bakáriho je používání walkmanů a jiných osobních přehrávačů bezohledné a netaktní. V pokoji máte pro svou zábavu k dispozici nejmodernější audiovizuální systém. Nebudete potřebovat svůj vlastní.“

Vydala mu iPod.

„Nějaká jiná elektronika?“

„Vysoušeč vlasů.“

Napřáhl ruku.

„Nemůžete přece ženě vzít vysoušeč na vlasy!“

„Máte jeden v koupelně, který je kompatibilní s elektrickým systémem na lodi. Váš prozatím převezmu do úschovy, aby nedošlo ke zbytečným zmatkům.“

„Slibuji, že ho nebudu používat.“

„Váš fén prosím, slečno Sáro.“

Vytáhla vysoušeč z kufru a podala mu ho.

„Pan al-Bakári vám nechal ve skříňce dárek. Určitě mu polichotí, když si ho vezmete na večeři. Je naplánovaná na devět hodin. Asi si budete chtít do té doby zdřímnout. Máte za sebou dlouhý den – a k tomu samozřejmě časový posun.“

„Samozřejmě.“

„Přejete si vzbudit v osm?“

„Zvládnu to sama. Přivezla jsem si cestovní budík.“

Zasmál se bez špetky humoru. „Ten si taky vezmu.“

K vlastnímu překvapení se dobře vyspala. Nepronásledovaly ji žádné sny a probudila se do tmy, nejistá, kde se vlastně nachází. Pak ji po hrudi pohladil vítr od moře jako dech milence a ona si uvědomila, že je na palubě Alexandry a že je naprosto sama. Chvíli ležela úplně zticha a přemýšlela, jestli se na ni dívají. Předpokládej, že sledují každý tvůj pohyb a slyší každé tvé slovo, varoval ji Eli. Vybavila si jiný obrázek, který se odehrává někde na palubě lodi. Wazir bin Talál si nahrává všechny emaily z jejího komunikátoru. Wazir bin Talál kontroluje každé číslo volané z jejího mobilu. Wazir bin Talál rozebírá její fén, její přehrávač a cestovní budík a hledá štěnice a sledovací zařízení. Ale ona neměla žádné štěnice ani sledovací zařízení, neboť Gabriel věděl, že jí prohledají veškerý její majetek skrz naskrz v okamžiku, kdy vkročí na jejich teritorium. V takové situaci, Sáro, je nejjednodušší řešení to nejlepší. Spolehneme se na staromódní postupy. Telefonní šifry. Změna vzhledu. Signály těla.

Zvedla hodinky k očím a zjistila, že ukazují za pět minut osm. Znovu zavřela víčka a dovolila vánku, aby jí ovíval tělo. Za pět minut jemně zadrnčel telefon na nočním stolku. Ve tmě nahmatala sluchátko a přiložila je k uchu.

„Jsem vzhůru, pane bin Talále.“

„To rád slyším.“

Hlas nepatřil bin Találovi. Patřil Zizimu.

„Omlouvám se, pane al-Bakári. Myslela jsem, že volá někdo jiný.“

„Pochopitelně,“ řekl potěšené. „Podařilo se vám trochu si odpočinout?“

„Myslím, že ano.“

„A váš let?“

„Byl příjemný, pane.“

„Můžeme uzavřít dohodu?“

„To záleží jedině na tom, jaká dohoda to bude, pane al-Bakári.“

„Byl bych rád, kdybyste mě oslovovala Zizi. Tak mi říkají moji přátelé.“

„Pokusím se o to.“ Pak žertovně dodala: „Pane.“

„Těším se na vás u večeře, Sáro.“

Spojení se přerušilo. Zavěsila a vyšla na palubu. Obklopovala ji hluboká tma. Srpek měsíce zacházel za obzor a na nekonečné polokouli oblohy zářily třpytivé hvězdy. Podívala se směrem k zádi a uviděla dvě smaragdově zelená navigační světla balancující ve vzdálenosti několika kilometrů. Ve směru od přídě jich bylo víc. Vzpomněla si na Eliho slova při tréninku v ulicích. Někdy se člověk nejlépe sleduje, když jdeš před ním. Věřila, že totéž platí i pro sledování na moři.

Vrátila se do svého pokoje, shodila ze sebe oblečení a zašla do koupelny. Dívej se jinam, Wazire, pomyslela si. Žádná pornografie. Vykoupala se v Ziziho požitkářské vířivé vaně a poslouchala Keitha Jarretta na Ziziho nejmodernějším audio systému. Zabalila se do Ziziho froté županu a vysušila si vlasy Ziziho fénem. Nanesla si na tvář slabou vrstvu mejkapu, jen tolik, aby zakryla účinky transatlantického letu, a když si upravovala vlasy volně přes ramena, na chvilku se jí vloudila do hlavy myšlenka na Gabriela.

Jaký účes ráda nosíš, Sáro?

Většinou rozpuštěné vlasy.

Máš moc hezké lícní kosti. Ladnou šíji. Měla by sis občas vytáhnout vlasy nahoru, jako Marguerite.

Dnes večer ale ne. Když byla se svým vzhledem spokojená, zašla do ložnice a otevřela dvířka prádelníku. Na jedné poličce ležela zabalená dárková krabice. Odstranila papír a zvedla víko. Uvnitř se skrýval vrapovaný hedvábný kalhotový kostým v barvě slonové kosti a hedvábný živůtek. Padl jí dokonale, ostatně jako všechno. Přidala k tomu hodinky Harry Winston, náušnice Bulgari, perly Mikimoto a náramek od Tiffanyho. Za pět minut devět vyšla z pokoje a vydala se k zadní palubě. Snaž se zapomenout, že vůbec existujeme. Buď Sára Bancroftová a nic se nemůže stát.

Zizi ji okázale přivítal.

„Sáro! Tak rád vás zase vidím. Poslyšte všichni, toto je Sára. Sáro, toto jsou všichni. Příliš mnoho jmen, než abyste si je naráz zapamatovala, pokud nepatříte k lidem, co mají vynikající paměť na jména. Navrhuji, abychom nespěchali. Posaďte se prosím, Sáro. Máte za sebou hodně dlouhý den. Určitě umíráte hladem.“

Usadil ji ke konci dlouhého stolu a vrátil se na své místo na opačné straně. Po její pravici seděl jeden z Abdulů a po levici bankéř Herr Wehrli. Naproti sobě měla Mansúra, šéfa cestovního oddělení, a vedle něho plachou manželku Herr Wehrliho, které se zřejmě celé to divadlo protivilo. Místo vedle Frau Wehrliové zaujímal osobní trenér Jean-Michel. Dlouhé blond vlasy měl stažené do ohonu a nepokrytě si Sáru prohlížel ke zjevné nelibosti své ženy Moniky. Dále tam byla Rahima a její překrásný přítel Hamid, který platil v Egyptě za filmovou hvězdu. Nadia seděla majetnicky vedle svého otce. Během dlouhé večeře obrátila Sára několikrát pohled směrem k Zizimu a pokaždé se setkala s jejíma očima, které se do ní zabodávaly. Usoudila, že Nadia bude představovat stejnou překážku jako bin Talál.

Když se Zizi spolehlivě ujistil, že Sára nemluví arabsky, rozhodl, že ten večer se bude mluvit francouzsky a anglicky. Konverzace se odvíjela v úděsných banalitách. Bavili se o oblečení a filmech, o restauracích, které si Zizi rád zabírá pro sebe, a o hotelu v Nice, který by rád koupil. Válka, terorismus, neutěšená situace v Palestině, americký prezident, nic z toho jako by neexistovalo. Opravdu to vypadalo, že svět za hrazením Alexandry nebo za hranicemi Ziziho impéria neexistuje. Zizi vycítil, že Sáru trochu přehlížejí, a požádal ji, aby ještě jednou vylíčila, jak vypátrala neznámého van Gogha. Když odmítla skočit mu na udičku, zvlčile se zasmál a řekl: „Jednou to z vás vytáhnu.“ A tehdy Sára poprvé pocítila odporný nával nefalšované hrůzy.

Když přišel na řadu moučník, zvedl se ze svého místa a přitáhl si k ní židli. Byl oblečený do krémově bílého bavlněného obleku a vypasené tváře měl rudé od slunce.

„Doufám, že vám u nás chutnalo.“

„Vynikající. Museli jste to připravovat celé odpoledne.“

„Já ne,“ přiznal skromně. „To mí kuchaři.“

„Máte víc než jednoho?“

„Celkem tři. Zaměstnávám dohromady čtyřicet lidí, včetně lodní posádky. Pracují výlučně pro mě, bez ohledu na to, jestli je Alexandra na moři nebo čeká v přístavu. Během cesty se s nimi seznámíte. Kdybyste něco potřebovala, bez váhání o to požádejte. Předpokládám, že s ubytováním jste spokojená.“

„Víc než spokojená, pane al-Bakári.“

„Zizi,“ opravil ji. Pohrával si s modlícími korálky z ebenového dřeva. „Pan bin Talál mi říkal, že vás rozladila některá naše pravidla a bezpečnostní procedury.“

„Spíš bych řekla, že mě to zaskočilo. Škoda, že jste mě neinformovali předem. Byla bych si toho zabalila míň.“

„Pan bin Talál se stará o moji bezpečnost tak trochu fanaticky. Omlouvám se za jeho chování. Ale současně bych vás měl, Sáro, upozornit, že když někdo vstoupí do světa AAB Holdings, musí dodržovat jistá pravidla – v zájmu bezpečnosti všech.“ Kmitl zápěstím a omotal si růženec kolem ukazováku a prostředníku pravé ruky. „Měla jste čas přemýšlet o mé nabídce?“

„Pořád nevím, oč se jedná.“

„Ale zájem máte. Jinak byste sem nepřijela.“

„Řekněme třeba, že mě vaše nabídka zaujala a že bych se o ní ráda dozvěděla víc.“

„Jste chytrá obchodnice, Sáro. To obdivuji. Užívejte si sluníčka a moře. Promluvíme si za pár dní, až si pořádně odpočinete.“

„Za pár dní? Musím se vrátit do Londýna.“

„Julian Isherwood se bez vás obešel mnoho let, Sáro. Mám takové tušení, že přežije, když si s námi prožijete opravdu zaslouženou dovolenou.“

S těmi slovy se vrátil zpět na své místo u stolu a posadil se vedle Nadie.

„Vítejte v rodině,“ pronesl Herr Wehrli. „Moc se mu líbíte. Až s ním budete jednat o svém platu, klidně přehánějte. Zaplatí vám, cokoliv budete chtít.“

Večeře na palubě Sun Danceru byla mnohem méně okázalá a konverzace u stolu mnohem živější. Tématům jako válka a terorismus se nevyhýbali, naopak, zabývali se jimi a vášnivě o nich diskutovali dlouho přes půlnoc. Na závěr večera se strhla ještě jedna hádka, tentokrát kvůli mytí nádobí. Dina a Rimona požadovaly úlevu s odůvodněním, že měly službu minulý večer v Surrey. Gabriel vydal jeden z mála rozkazů toho dne a přidělil tuto povinnost novým členům týmu – Odedovi a Mordechajovi, dvěma všestranně zkušeným pomocníkům v terénu, a Michailovi, střelci, který byl k Ústavu dočasně převelen ze sajeretu Matkal. Byl to ruský Žid s bledou kůží a očima barvy ledovce. „Tvoje mladší verze,“ řekl Jakov Gabrielovi. „Výborně zachází se zbraní, ale postrádá svědomí. Sejmul prakticky celé velení Hamasu. Sám.“

Jejich ubytování postrádalo luxus Alexandry a nikdo neměl výsadu vlastního pokoje. Gabriel a Lavon, dva veteráni honů na zločince, se uchýlili na příď. Lavon byl zvyklý na Gabrielovu nevyzpytatelnou akceschopnost ve spaní, takže ho druhý den ráno nepřekvapilo, když se vzbudil před svítáním a našel jeho postel prázdnou. Vyškrábal se z lůžka a vyšel na palubu. Gabriel stál na přídi s hrnkem kávy v ruce a s pohledem upřeným na světelnou šmouhu v dáli na obzoru. Lavon znovu zalehl do postele a dopřál si ještě dvě hodiny spánku. Když se pak vrátil na palubu, Gabriel stál pořád na stejném místě a zíral do dálky na otevřené moře.

23

OKOLÍ BAHAM

Její dny rychle získaly pravidelný rytmus.

Vzbudila se časně ráno, chvíli si poležela v mátožném polospánku na rozměrné posteli a poslouchala, jak se Alexandra pomalu probouzí k životu. Pak obvykle kolem půl osmé zazvonila na stewarda a objednala si ranní kávu a briošku, které dostávala na tácku, vždycky s čerstvou květinou, o pět minut později. Pokud zrovna nepršelo, brala si snídani do stínu své soukromé terasy obrácené k pravoboku. Alexandra mířila na jihovýchod a plula na neznámé místo. Sára obvykle rozeznávala jen nízké, rovné ostrovy Bahamského řetězce v dáli. Ziziho suita bydlela o patro výš. Někdy ráno ho slyšela telefonovat a uzavírat první obchody.

Po snídani pak každý den telefonovala prostřednictvím lodního systému do Londýna. Nejdříve vytočila číslo do svého bytu v Chelsea, kde vždycky uslyšela dva nebo tři nahrané vzkazy z Ústavu. Pak zavolala do galerie a hovořila s Chiarou. Její měkká angličtina s italským přízvukem působila jako záchranné lano. Sára jí kladla otázky týkající se obchodů, které čekaly na projednání; Chiara jí potom četla zprávy ze záznamníku. Ve zdánlivě neškodném tlachání se skrývaly životně důležité informace: Sára sdělovala Chiaře, že je v bezpečí a po Ahmedu bin Šafíkovi není ani stopy; Chiara oznamovala Sáře, že Gabriel a ostatní se pohybují nablízku a že není sama. Ukončení hovoru s Chiarou se jí stalo nejobtížnějším úkolem dne.

V tu dobu už bylo obvykle deset, což znamenalo, že Zizi a Jean-Michel ukončili trénink a tělocvična je nyní k dispozici ostatním zaměstnancům a hostům. Jenže ti byli spíš sedavé typy, takže jedinou společnost dělal Sáře každé dopoledne Herr Wehrli, který potýral tělo několika minutami na rotopedu, než si šel odpočinout do sauny, aby se opravdu po Švýcarsku zapotil. Sára trénovala půl hodiny na chodícím pásu a další půlhodinu veslovala. V Dartmouthu bývala členkou posádky osmiveslice a během několika dnů pociťovala zlepšení kondice zádového a ramenního svalstva, jaké nepoznala od Benovy smrti.

Po rozcvičce se připojila k ostatním ženám na vyhlídkové palubě, aby si před obědem dopřála trochu slunečních paprsků. Nadia a Rahima se od ní držely dál, ale ženy se s ní postupně spřátelily, obzvlášť paní Wehrliová a Jihan, mladá světlovlasá Hassanova manželka, původem Jordánka a Ziziho specialistka na komunikaci. Jean-Michelova manželka Monika s ní mluvila jen zřídkakdy. Sára se na ni dvakrát zadívala přes okraj knihy, kterou četla, a viděla, jak na ni Monika zírá, jako by ji chtěla hodit přes palubu, a jenom čeká, až tam nikdo nebude.

Oběd vždycky trval dlouho a odehrával se v pomalém tempu. Potom lodní posádka Alexandru zastavila, jak říkal Zizi, na odpolední derby v jízdě na vodním skútru. Sára se první dny zdržovala na palubě a pozorovala Ziziho a jeho společníky, jak poskakují po hladině a padají do vln. Třetí den ji přesvědčil, aby se rovněž zúčastnila, a osobně jí dal lekci v řízení plavidla. Uháněla od Alexandřiny zádi, pak vypnula motor a dlouze se zadívala na bílé obláčky na horizontu. Musela se asi příliš vzdálit, protože za několik okamžiků se po jejím boku objevil Jean-Michel a gesty jí naznačoval, aby se vrátila k mateřské lodi. „Hranice je sto metrů,“ oznamoval. „Ziziho pravidla.“

Jeho dny byly přesně rozvržené. Lehká snídaně v pokoji. Telefonáty. Trénink s Jean-Michelem v tělocvičně. Dopolední schůzka se zaměstnanci. Oběd. Derby na vodním skútru. Další porada se zaměstnanci, která se obvykle protáhla až do večeře. Po večeři následovaly telefonní hovory dlouho do noci. Druhý den v deset ráno odletěl vrtulník z Alexandry a za hodinu se vrátil s delegací šesti mužů. Sára zkoumala jejich obličeje, když se shromaždovali v konferenční místnosti, a dospěla k závěru, že Ahmed bin Šafík mezi nimi není. Odpoledne pak potkala Ziziho samotného v jednom lehátku a otázala se, jestli by mohli prodiskutovat jeho pracovní nabídku.

„Kam ten spěch. Sáro? Odpočívejte. Užívejte si. Promluvíme si, až přijde ten správný čas.“

„Budu se muset vrátit do Londýna, Zizi.“

„K Julianu Isherwoodovi? Jak se po tomhle můžete vrátit k Julianovi?“

„Nemůžu zde zůstat navěky.“

„Jistě že můžete.“

„Mohl byste mi aspoň říct, kam plujeme?“

„To je překvapení,“ odbyl ji. „Jedna z našich drobných tradic. Jako čestný kapitán musím vybrat cíl naší cesty. Před ostatními ho držím v tajnosti. Zítra chceme zakotvit u Grand Turku. Můžete vystoupit na břeh, jestli chcete, a zajít si nakoupit.“

Zrovna v té chvíli se objevil Hassan. Podal Zizimu telefon a zašeptal mu do ucha pár slov – v arabštině, takže Sára nerozuměla. „Omluvte mě prosím, Sáro. Musím to vzít.“ S těmi slovy zmizel v konferenční místnosti a zavřel za sebou dveře.

Druhý den se probudila s pocitem naprostého ticha. Místo lenošení v posteli okamžitě vstala a vyšla na sluneční palubu, kde zjistila, že zakotvili v Cockburn Townu, hlavním městě souostroví Turks a Caicos. Posnídala ve svém pokoji, ohlásila se Chiaře do Londýna a pak se domluvila s posádkou na přepravě do města. V půl dvanácté nastoupila do motorového člunu, kde u řídicího panelu čekal Jeana-Michel, oblečený v černém tričku a bílých bermudách.

„Přihlásil jsem se dobrovolně jako váš doprovod,“ oznámil.

„Nepotřebuju doprovod.“

„Nikdo nejde na pobřeží bez ochranky, zvlášť dívky. Ziziho pravidla.“

„Půjde s námi vaše žena?“

„Monika se dneska ráno bohužel necítí dobře. Asi jí nesedla večeře.“

Během plavby do přístavu mlčeli. Jean-Michel zkušeně zajel s člunem k molu a potom za ní šel po nábřežní ulici s obchody, když si vyřizovala svoje záležitosti. V jednom butiku si vybrala dvoje letní šaty a nové plavky. V jiném si koupila sandály, plážovou tašku a sluneční brýle místo těch, které včera ztratila při závodech na skútru. Pak přišla na řadu drogerie, kde koupila šampon, tělové mléko a masážní žínku na odstranění loupající se kůže ze spálených ramen. Jean-Michel trval na tom, že všechno zaplatí Ziziho kreditní kartou. Cestou zpátky k lodi kolem ní přešla Rimona, schovaná za tmavými brýlemi s velkými skly a sklopenou střechou širokého slamáku. A v maličkém baru obráceném k přístavu postřehla muže s bílým plátěným kloboukem a slunečními brýlemi, který jí připadal povědomý. Zachmuřeně hleděl do sklenice s nápojem, ozdobené barevným deštníčkem. Až na palubě Alexandry jí došlo, že to byl Gabriel.

Když nazítří volala do Londýna, krátce hovořila s Julianem, který se zajímal, kdy se hodlá vrátit. O dva dny později jí položil stejnou otázku, ale tentokrát byl v jeho hlase slyšet zřetelný náznak netrpělivosti. Odpoledne pak zavolal Zizi do Sářina pokoje. „Přijďte prosím do mé kanceláře. Myslím, že už je načase, abychom si promluvili.“ Zavěsil, aniž počkal na odpověď.

Zvolila oblečení tak, aby co nejvíce vypadala jako schopná a výkonná manažerka: bílé kalhoty po kotníky, žlutá blůzka zakrývající ramena a nízké opánky. Zvažovala použití líčidla, ale nakonec se rozhodla, že nebude zasahovat do toho, co na ní zanechal týdenní pobyt na karibském slunci. Deset minut po obdržení výzvy vyšla ze své kajuty a vystoupala po schodech nahoru do Ziziho kanceláře. Seděl u stolu ve společnosti Daúda Hamzy, Abdula & Abdula a Herr Wehrliho. Když byla Sára uvedena dovnitř, všichni vstali jako jeden muž, posbírali si papíry a beze slova opustili místnost. Zizi se pak znovu posadil a pokynul jí, aby učinila totéž. Na opačném konci místnosti tiše blikala na velké ploché obrazovce al Džazíra: izraelská vojenská jednotka srovnala se zemí dům sebevražedného útočníka Hamasu a jeho rodiče oplakávali syna do kamery. Ziziho pohled se chvíli zdržel na televizoru, než se obrátil k Sáře.

„Investoval jsem deset milionů do výstavby palestinských území a dal jsem jim další miliony na zlepšení infrastruktury,“ postěžoval si. „A Izraelci to teď trhají na cucky, zatímco svět jen postává a nedělá nic.“

Kde bylo odsouzení světa včera, pomyslela si Sára, když na ulici v Tel Avivu leželo dvaadvacet ohořelých a polámaných těl? Zadívala se na své ruce, na Ziziho zlatý náramek a diamantové hodinky, a mlčela.

„Ale pojďme se bavit o něčem příjemnějším,“ navrhl Zizi.

„Prosím.“ Zvedla oči a usmála se. „Chcete mi učinit marnotratnou nabídku, abych pro vás šla pracovat.“

„Myslíte?“

„Ano, myslím.“

Zizi jí oplatil úsměv. „V našem uměleckém oddělení máme volné místo.“ Úsměv z jeho tváře se vytratil. „Neplánovaně volné místo, ale přesto prázdné. Chtěl bych, abyste ho zaplnila.“

„Vaše umělecké oddělení?“

„Omlouvám se,“ pochopil. „Tak označujeme různé divize naší operativy. Hassan je vedoucí oddělení komunikací. Mansúrovo oddělení má na starosti cesty. Herr Wehrli se stará o bankovnictví. Pan bin Talál o…“

„Bezpečnost.“

„Správně,“ potvrdil Zizi.

„Kdo šéfuje vašemu uměleckému oddělení?“

„V této chvíli jsem to já. Ale byl bych rád, kdybyste se té práce ujala vy.“

„A co Andrew Malone?“

„Andrew Malone je důvod, proč máme v oddělení umění volné místo. Už pro mě nepracuje.“ Zizi se na chvilku věnoval korálkům na svém růženci. Jeho oči zabloudily zpět k televizní obrazovce a chvíli se na ni upíraly, zatímco hovořil. „Moje dohoda s Andrewem měla být exkluzivní. Platil jsem mu neskutečnou gáži. Na oplátku mi měl radit tak, aby na jeho straně nemohl nastat žádný střet zájmů. Jak se ukázalo, Andrew mě opakovaně podváděl. Několik let bral peníze nejen ode mě, ale také od lidí, u nichž jsem nakupoval. Do očí bijící porušování důvěry. Mezi obchodníky a sběratele, kteří platili Andrewovi v rozporu s naší dohodou, patřil i Julian Isherwood.“ Podíval se na ni. „Věděla jste o nějaké hotovostní platbě, kterou dal Julian Isherwood Andrewovi Malonemu?“

„Ne, to jsem rozhodně nevěděla,“ řekla. „A pokud se to stalo, tak se omlouvám.“

„Věřím vám,“ odpověděl. „Andrew Juliana určitě zapřísáhl, aby to uchoval v tajnosti. Velmi si dal záležet, aby při svých hrách na obě strany pečlivě zametl stopy. Bohužel však nedokázal zakrýt důkazy o své zradě na svých bankovních účtech. Tak jsme na to přišli.“

Znovu se podíval na televizi a zamračil se. „Práce, kterou se vás chystám pověřit, bude mnohem obsáhlejší než Andrewova. Budete mi nejen shánět nové přírůstky, ale převezmete zodpovědnost za péči o zachování sbírky. Mám v úmyslu začít půjčovat některá svá díla galeriím v Evropě a v Americe jako prostředek pro vybudování lepších kulturních vztahů mezi mou zemí a Západem. Vy jako bývalá kurátorka se na takové transakce hodíte naprosto skvěle.“ Chvíli si ji pozorně měřil. „Měla byste o takové zaměstnání zájem?“

„Měla, ale…“

„…ale chtěla byste si promluvit o penězích a dalších výhodách, dřív než mi dáte odpověď. To naprosto chápu. Pokud vám nevadí, že se ptám, kolik vám teď Julian platí?“

„Abych řekla pravdu, vadí mi to.“

Zhluboka si povzdechl a zatočil růžencem. „Máte v úmyslu komplikovat naše jednání, jak nejvíc to jde?“

„Snažím se, aby se nestalo zvykem, že se jedná proti mé vůli.“

„Jsem rozhodnut vyplácet vám mzdu pět set tisíc dolarů ročně, k tomu bydlení plus neomezené výdaje. Práce bude vyžadovat spoustu cestování a pochopitelně budete trávit hodně času se mnou a mou početnou rodinou. Právě z toho důvodu jsem vás pozval na tuto vyjížďku. Chtěl jsem, abyste nás poznala. Pevně věřím, že se vám tady líbilo a že oceňujete naši pohostinnost.“

„Velmi,“ přitakala.

Zvedl ruce: „Nuže?“

„Budu požadovat písemnou smlouvu na tři roky.“

„Máte ji mít.“

„Pět set první rok, šest set druhý a sedm set padesát třetí.“

„Máte je mít.“

„A pak taky odměnu za podpis smlouvy.“

„Řekněte si sumu.“

„Dvě stě padesát tisíc.“

„Máte je mít,“ odvětil, „ale byl jsem připravený dát vám o pět set víc. Jsme dohodnuti?“

„Věřím, že ano.“ Její úsměv se rychle vytratil. „Netěším se, až to budu vysvětlovat Julianovi.“

„Jde prostě o obchod, Sáro. Julian to pochopí.“

„Bude se cítit velice ublížený.“

„Možná by bylo snazší, kdybych s ním promluvil já.“

„Ne,“ zavrtěla odmítavě hlavou, „udělám to sama. Dlužím mu to.“

„Jste evidentně čestná žena.“ Náhle vstal. „Dám pokyn právníkům, aby připravili smlouvu. Herr Wehrli vám vydá šek jako odměnu za podpis a kreditní kartu AAB na výdaje.“ Napřáhl k ní ruku. „Vítejte do rodiny, Sáro.“

Potřásla mu rukou, a odebrala se ke dveřím.

„Sáro?“

Otočila se.

„Prosím vás, nedopusťte se stejné chyby jako Andrew. Jak vidíte, jsem velmi štědrý k lidem, kteří pro mě pracují, ale když mě zradí, tak se velice rozzlobím.“

Jak se dalo čekat, Juliana Isherwooda ta novina vytočila. Ostře zkritizoval Ziziho, potom ji a nakonec zuřivě zařval, aby už do jeho galerie nikdy nevkročila. „Ani ty, ani ten tvůj zatracený šejk!“ Praštil sluchátkem a rázně zamířil ke Greenovi, kde se na konci baru k sobě spiklenecky nakláněli Oliver Dimbleby a Jeremy Crabbe.

„Proč ten kyselý výraz, Juliane?“ zeptal se netaktně Dimbleby s nápadně škodolibým tónem.

„Přišel jsem o ni.“

„O koho?“

„O Sáru,“ vyštěkl Isherwood. „Vyměnila mě za Ziziho al-Bakáriho.“

„To mi neříkej, že fakt vzala tu práci po Andrewovi Malonemu.“

Isherwood vážně pokýval hlavou.

„Řekni jí, ať se drží dál od Ziziho dóziček s cukrátky,“ komentoval Crabbe. „Usekne jí ruku. U nich je to přece legální.“

„Jak k ní přišel?“ zajímal se Dimbleby.

„Peníze, jak jinak. Tak získávají všechno.“

„To máš fakt pravdu,“ přisvědčil Dimbleby. „Ještě že pořád máme tu sladkou Elenu.“

To jo, pomyslel si Isherwood. Ale na jak dlouho?

Na palubě Sun Danceru přes šest tisíc kilometrů daleko sdílel Gabriel Isherwoodovu trudomyslnou náladu. Když k němu dorazily zprávy o Sářině smlouvě, stáhl se zpět na své stanoviště na přídi a odmítal přijímat gratulace od ostatních členů týmu.

„Co ho žere?“ zeptal se Jakov Lavona. „Vždyť se mu to konečně povedlo! Propašoval svého agenta dovnitř akciové společnosti Džihád.“

„Ano,“ přitakal Lavon, „a jednoho dne ho bude muset zase dostat ven.“

24

GUSTAVIA, SAINT-BARTHÉLEMY

Ukázalo se, že tajným cílem Ziziho cesty byl francouzský ostrov Saint-Barthélemy. Dorazili nazítří ráno a spustili kotvu nedaleko Gustavie, malebného přístavu, správního centra a hlavního města ostrova. Zrovna když Sára končila se cvičením, přišla do tělocvičny Nadia, oblečená ve svůdných bílých bikinách a průsvitných bílých plážových šatech.

„Proč ses nepřipravila?“ zeptala se.

„Co tím myslíš?“

„Beru tě na pláž Saline – nejskvělejší pláž na světě.“

Když Sára zaváhala, Nadia ji afektovaně uchopila za ruku. „Poslyš, Sáro, já vím, že jsem se k tobě nechovala dvakrát přátelsky od doby, co jsi přijela, ale budeme spolu trávit hodně času a pracuješ teď pro mého otce. Mohly bychom se skamarádit.“

Sára okázale zapřemýšlela. „Potřebuju deset minut.“

„Pět.“ Nadia se srdečně usmála. „Co jsi čekala? Jsem dcera svého otce.“

Sára vyběhla do své kajuty, bleskově se osprchovala a převlékla se do plavek a letních šatů. Naházela si do nové plážové tašky pár věcí a sešla na sníženou zádovou palubu. Nadia už se přemístila do člunu společně s Rafíkem al-Kamalem a Jafarem Šarukim. Za volantem seděl Jean-Michel a kontroloval přístrojovou desku.

„Jenom my?“ ptala se Sára, když přelézala na palubu a usazovala se vedle Nadie do předního boxu.

„Rahima za námi možná přijede později,“ oznamovala Nadia. „Ale abych řekla pravdu, doufám, že nepřijede. Potřebovala bych si od ní odpočinout.“

Jean-Michel odvázal člun od zádi Alexandry, zvýšil obrátky a rozjel se naplno. Uháněli podél jižního cípu ostrova, minuli okraj Gustavie a objeli mys Grande Pointe. Za dvě minuty vpluli do malého zálivu střeženého z obou stran hrbolatými vrstvami šedočerné skály sopečného původu. Mezi skalami pod blankytně modrou oblohou se před nimi otevřela rozlehlá půlkruhová pláž. „Vítej v Saline,“ řekla Nadia.

Jean-Michel zkušeně naváděl plavidlo přes příbojové vlny, až zastavil několik metrů od pobřeží. Rafik a Šaruki seskočili z paluby do mělké vody a prorazili si cestu k přídi. Nadia se postavila a skočila do Rafíkovy mohutné náruče. „To mám na bodyguardech nejradši,“ přiznala se. „Cestou na pláž se nikdy nenamočím.“

Sára se s nechutí nechala vzít od Sarukiho do náruče. Za pár vteřin ji jemně postavil do hrubého písku na okraji vody. Když Jean-Michel obracel člun a mířil zpátky k Alexandře, Nadia se rozhlížela a hledala příhodné místo, kde by se utábořily. „Tamhle,“ rozhodla, uchopila Sáru za paži a vedla ji ke vzdálenému konci pláže, kde nebyli žádní návštěvníci. Rafik a Šaruki je následovali se skládacími křesílky a taškami. Když se vzdálili asi padesát metrů od nejbližší lidské bytosti na pláži, Nadia se zastavila a rychle cosi arabsky zašveholila Rafíkovi; ten v odpověď rozprostřel na písku dva ručníky a rozložil křesílka.

Oba tělesní strážci si zřídili základnu asi o dvacet metrů dál. Nadia si svlékla plážové šaty a posadila se na ručník. Dlouhé černé vlasy, které měla sčesané rovně dozadu, se leskly gelem. Přes stříbřitě tónované sluneční brýle prosvítaly velké průzračné oči. Mrkla přes rameno na tělesné strážce a svlékla si vršek od plavek. Měla velké a krásně tvarované poprsí, pokožku po dvou týdnech na slunci sytě opálenou.

Sára se usadila do jedné z židliček a zabořila nohy do písku. „Jsi ráda, že je máš?“ zeptala se.

„Bodyguardy?“ Nadia pokrčila rameny. „Když se narodíš jako dcera Ziziho al-Bakáriho, stanou se součástí tvého života. Víš, jakou mám cenu pro únosce nebo teroristu?“

„Miliardy.“

„Přesně.“ Hmátla do tašky a vytáhla krabičku cigaret Virginia Slims. Zapálila si a nabídla Sáře, která zavrtěla hlavou. „Na Alexandře nekouřím, abych vyhověla přání otce. Ale když se od něj vzdálím…“ Odmlčela se. „Neřekneš mu to, že ne?“

„Čestné slovo.“ Sára ukázala pohybem hlavy směrem k tělesným strážcům. „A co oni?“

„Ti by se neodvážili to otci říct.“

Nadia vrátila cigarety do tašky a vydechovala kouř směrem k azurové obloze bez mráčku. Sára zavřela oči a nastavila obličej slunečním paprskům. „Nenašla by se tu někde láhev vychlazeného rosé?“

„Škoda, žes neřekla dřív,“ odpověděla Nadia. „Jean-Michelovi se vždycky podaří propašovat na palubu trochu vína. Kdybys ho pěkně poprosila, určitě by tě jednou nebo dvěma lahvinkami obdařil.“

„Obávám se, že Jean-Michel by mě rád obdařil i něčím jiným než vínem.“

„Ano, moc se mu líbíš.“ Nadia si zvedla brýle na čelo a zavřela oči. „Hned za dunami je restaurace. Jestli chceš, můžeme tam za chvilku odskočit a dát si u baru něco k pití.“

„Nenapadlo by mě, že piješ.“

„Moc ne, ale někdy, ve dnech jako dneska, miluju banánové daiquiri.“

„Myslela jsem, že vaše náboženství alkohol zakazuje.“

Nadia mávla pohrdavě rukou.

„Ty nejsi věřící?“ otázala se Sára.

„Miluju svou víru, ale taky jsem moderní saudská žena. Máme dvě tváře. Když jsem doma, musíme je zahalovat černým závojem. Ale na Západě…“

„Můžeš si příležitostně dát daiquiri a ležet na pláži nahoře bez.“

„Přesně tak.“

„Ví o tom tvůj otec?“

Přikývla na souhlas. „Chce, aby se ze mne stala opravdová žena západního světa, ale abych zůstala věrná islámskému vyznání. Řekla jsem mu, že to není možné – aspoň ne v té nejpřísnější formě –, a on můj názor respektoval. Nejsem dítě, Sáro. Je mi dvacet sedm.“

Přetočila se na bok a podepřela si rukou hlavu. „A kolik je tobě?“

„Jedenatřicet,“ odpověděla Sára.

„Byla jsi někdy vdaná?“

Sára zavrtěla hlavou. S obličejem pořád otočeným ke slunci měla pocit, že se jí pálí kůže. Nadia to ví, pomyslela si. Všichni to vědí.

„Jsi krásná žena,“ polichotila jí Nadia. „Proč ses ještě nevdala?“

Kvůli telefonátu v 8.53 ráno 11. září 2001…

„Obvyklé výmluvy,“ odbyla ji. „Nejdřív studium na vysoké škole, pak doktorát, potom práce. Mám dojem, že mi na lásku nikdy nezbýval čas.“

„Nezbýval ti čas na lásku? To je ale smutné.“

„Je to americká nemoc.“

Nadia si spustila brýle na oči a překulila se na záda.

„To sluníčko hrozně pálí,“ řekla Sára. „Měla by ses zakrýt.“

„Já se nikdy nespálím. To je jedna z výhod Arabů.“ Natáhla ruku a líně zahrabala nedopalek cigarety do písku. „Musí ti to připadat hrozně zvláštní.“

„Co?“

„Typická Američanka jako ty pracuje pro Ziziho al-Bakáriho.“

„Promiň, že tě zklamu, Nadio, ale zdaleka nejsem typická americká holka. Větší část svého dětství jsem strávila v Evropě. Když jsem se vrátila do Ameriky, kam jsem šla studovat na univerzitu, cítila jsem se hrozně vykořeněná. Trvalo mi dost dlouho, než jsem se přizpůsobila.“

„Nevadí ti pracovat pro Araba?“

„Proč by mělo?“

„Protože spousta lidí v tvé zemi nás obviňuje z útoků jedenáctého září.“

„Já mezi ně nepatřím,“ popřela Sára a odrecitovala text, který jí dal Gabriel v Surrey. „Usáma si vybral k provedení útoku Saúdy, aby mohl vrazit klín mezi naše země. Vyhlásil válku jak saudskému královskému domu, tak Americe. Bojujeme proti al-Kajdě jako spojenci, ne jako soupeři.“

„Saudské zpravodajské služby mého otce opakovaně varují, že kvůli svým blízkým vztahům s královskou rodinou se může stát terčem pro teroristy. Z toho důvodu máme tak přísnou ochranu.“ Ukázala posunkem na tělesné strážce. „Proto si musíme brát na pláž gorily místo dvou krásných hochů.“

Přetočila se na břicho a vystavila horkému slunci záda. Sára zavřela oči a ponořila se do mlhavého spánku plného snů. Vzbudila se o hodinu později a zjistila, že jejich původně soukromé místečko se zaplnilo lidmi. Nadia působila dojmem, že spí. Rafik a Saruki teď seděli přímo za nimi.

„Je mi horko,“ oznámila jim. „Jdu si zaplavat.“

Rafik byl v mžiku na nohou.

„Já to zvládnu,“ zabrzdila ho.

Pomalu vcházela do vody, až jí vlny sahaly po pás, pak se rychle potopila a několika rychlými pohyby nohou se dostala za prudké vlnobití. Když se znovu vynořila nad hladinu, vznášel se vedle ní Jakov.

„Jak dlouho chcete zůstat na Saint-Barthélemy?“

„Nevím,“ odpověděla mu. „Nikdy mi nic neřeknou.“

„Jsi v bezpečí?“

„Pokud to mohu posoudit, tak ano.“

„Viděla jsi někoho, kdo by mohl být bin Šafík?“

Zavrtěla hlavou.

„Jsme tady s tebou, Sáro, všichni. Teď plav dál ode mě a neotáčej se. Kdyby se tě na mě ptali, řekni jim, že jsem s tebou flirtoval.“

S těmi slovy se potopil pod hladinu a zmizel. Sára se vrátila na pláž a lehla si na ručník vedle Nadie.

„S kým ses to tam bavila?“ zeptala se Arabka.

Sára cítila, jak jí poskočilo srdce, ale podařilo se jí odpovědět klidným tónem. „Nevím,“ prohodila lhostejně, „ale vyjel po mně přímo před svou holkou.“

„Co taky můžeš čekat od Žida.“

„Jak to poznáš?“

„Věř mi, já to vždycky poznám. Nikdy se nebav s cizími lidmi, Sáro. Zvlášť ne s Židy.“

Sára se ve své kajutě převlékala k večeři, když zaslechla hukot motoru helikoptéry. Rychle si navlékla kolem krku Ziziho perly a spěchala na záď, kde ho našla, jak v chladném večerním vzduchu odpočívá na pohovce. Na sobě měl módně střižené vybledlé modré džínsy a bílý svetřík. „Dnes jedeme na ostrov na večeři,“ oznámil jí. „Já s Nadiou letíme posledním vrtulníkem. Vy poletíte s námi.“

Za dvacet minut nato nastoupili do helikoptéry. Jak se vznášeli nad přístavem, světla Gustavie jemně zářila v houstnoucí tmě. Přeletěli nad hřebenem ostrých kopců za městem a začali klesat směrem k přistávací ploše, kde už na ně ostatní čekali na konci ranveje, shluknutí kolem konvoje nablýskaných černých terénních vozů Toyota Land Cruiser.

Když se Zizi pohodlně usadil, vydal se konvoj k výjezdu z letiště. Na druhé straně silnice na parkovišti u hlavního nákupního centra ostrova zahlédla Sára Josiho a Rimonu, jak sedí obkročmo na skútru. Předklonila se a pohlédla na Ziziho, usazeného vedle své dcery.

„Kam jedeme?“

„Zabrali jsme si na večeři restauraci v Gustavii. Ale nejdřív zajedeme do vily na druhé straně ostrova, kde si dáme něco k pití.“

„Vilu jste taky zabrali?“

Zizi se zasmál. „Vlastně si ji pronajímá jeden náš obchodní společník.“

Zapískal mobilní telefon. Hassan ho zvedl po prvním zazvonění, a když se ujistil, kdo volá, podal jej Zizimu. Sára se dívala z okna. Teď uháněli podél zálivu Baie de Saint-Jean. Mrkla se dozadu a uviděla světla posledního džípu, který jel v závěsu za nimi. V hlavě se jí vynořil obrázek Josiho v helmě za řídítky skútru s Rimonou přilepenou u pasu. Zasunula obrázek do pomyslného skartovacího stroje a nechala ho zmizet.

Po vjezdu do plážového městečka Saint-Jean kolona náhle zpomalila. Úzkou silnici lemovaly obchody a restaurace, sluncem spálení chodci se proplétali mezi pomalu se vlekoucími automobily. Jean-Michel tiše zaklel, když se kolem nich prosmýkl do úzké mezery skútr s mužem a ženou.

Na druhé straně vesnice se provoz zklidnil stejně rychle, jako se prve zauzloval. Silnice šplhala po útesech podél okraje zálivu. Projeli ostrou zatáčkou a na malý okamžik se pod nimi otevřelo moře, rtuťově zabarvené od právě vycházejícího měsíce. Projeli Loirentem, mnohem méně okázalým městečkem než Saint-Jean a zdaleka ne tak přeplněným: útulné nákupní středisko, benzinová pumpa s markýzou a okenicemi, kosmetička obsluhující místní ženy, stánek s občerstvením pro kluky bez košil na motocyklech. Sám u otlučeného stolu, oblečený v šortkách barvy khaki a v sandálech, seděl Gabriel.

Zizi hlučně zaklapl mobilní telefon a bez ohlédnutí ho podal přes rameno Hassanovi. Nadia držela pramínek vlasů a zkoumala poškozené konečky. „V Gustavii je příjemný noční klub,“ řekla nezávazně. „Třeba bychom si mohli jít po večeři zatancovat.“ Sára neodpověděla a znovu se podívala z okna. Projeli kolem hřbitova s kamennými náhrobky a vyjeli do strmého kopce. Jean-Michel podřadil a sešlápl plyn až k podlaze. V polovině svahu se silnice ostře stáčela doleva. Jak land cruiser změnil směr, Sára přepadla na Nadiu. Její holá kůže pálila od slunce.

Posadila se znovu rovně a vyhlédla ven. Blížili se k větrem ošlehanému útesu lemovanému bílými vilami. Ve čtvrté vile napravo zářila světla. Jean-Michel následoval ostatní přes bezpečnostní bránu do malého nádvoří. Sára pohlédla přes rameno. Když se brána automaticky zavřela, profrčel kolem motorový skútr s řidičem v khaki šortkách a sandálech. Dveře toyoty se otevřely a Sára vystoupila.

Stál ve vchodu do vily vedle světlovlasé ženy středního věku a osobně vítal všechny členy Ziziho početného doprovodu, kteří postupně přicházeli po dlážděném schodišti. Měl vysokou postavu s širokými rameny plavce a úzkými boky. Černé vlasy se kroutily do malých kudrlinek. Na sobě měl bleděmodrý svetr značky Lacoste a bílé kalhoty. Rukávy nechal stažené po zápěstí a pravou ruku měl vraženou do kapsy. Zizi vzal Sáru za paži a představil je.

„Sára Bancroftová, nová vedoucí mého uměleckého oddělení. Sáro, toto je Alain al-Násir. Alain pro nás v Montrealu řídí investiční společnost, která se specializuje na rizikový kapitál.

„Velice rád vás poznávám, Sáro.“

Plynulá angličtina s lehkým přízvukem. Ruka neopustila kapsu. Pokynul hlavou k blondýně po svém boku.

„Moje žena Sofie.“

„Bonsoir, Sáro.“

Žena jí podala ruku. Sára ji stiskla a pak nabídla totéž gesto Alainovi al-Násirovi, ten se však rychle odvrátil a teatrálně objal Wazira bin Talála.

Sára vešla do obrovské a vzdušné vily, jejíž jedna strana se otevírala do majestátní otevřené terasy. Za ní se leskla tyrkysová hladina bazénu a pak už jen potemnělé moře. Stůl byl prostřený občerstvením a pitím. Sára marně hledala láhev vína a musela se spokojit s papájovým džusem.

Vzala si sklenici na terasu a posadila se. Plynové lucerny se pohupovaly v nočním vánku stejně jako její vlasy. Zasunula si neposlušné pramínky za uši a podívala se zpátky do vily. Alain al-Násir přenechal Sofii Jeanu-Michelovi a věnoval se důvěrné konverzaci se Zizim, Daúdem Hamzou a bin Találem. Sára usrkávala džus. Ústa měla vyprahlá a srdce jí prudce bušilo.

„Připadá ti hezký?“

Vyděšeně vzhlédla a uviděla nad sebou stát Nadiu.

„Kdo?“

„Alain.“

„O čem to mluvíš?“

„Všimla jsem si, jak ses na něho dívala, Sáro.“

Vymysli něco, honilo se jí hlavou.

„Dívala jsem se na Jeana-Michela.“

„Neříkej mi, že tě to vůbec nenapadlo.“

„Románek a práce nejdou dohromady. Nikdy.“

„Ale stejně je krásný.“

„Velice,“ souhlasila Sára. „Ale jeho žena to s ním nejspíš nemá lehké.“

„Takoví jsou všichni.“

„Jak dobře Alaina znáš?“

„Moc ne,“ připustila. „Pracuje pro mého otce asi tři roky.“

„Mám dojem, že není Saúd.“

„My jména jako Alain nepoužíváme. Je Libanonec. Myslím, že vyrostl ve Francii.“

„A teď žije v Montrealu?“

„Předpokládám.“ Nadia se zachmuřila. „Na podnikání mého otce je lepší se moc neptat – ani na lidi, kteří pro něho pracují. Nemá to rád.“

Nadia poodešla a sedla si vedle Rahimy. Sára se dívala na moře, na světla lodi, která plula kolem.

Víme, že je zašitý někde v Ziziho impériu. Může se vydávat za investičního bankéře nebo správce portfolia. Stejně tak může vystupovat jako realitní makléř nebo řídící pracovník farmaceutické firmy…

Nebo podnikatel v oblasti rizikového kapitálu. Alain al-Násir. Alain Libanonec vychovaný ve Francii. Alain s kulatým obličejem, který příliš neladí s jeho postavou, ale matně se podobá tváři na snímku, který viděla v utajeném konspiračním domě v Surrey. Alain, kterého právě v té chvíli vedli do zadního pokoje na soukromou schůzku s předsedou představenstva a generálním ředitelem akciové společnosti Džihád. Alain, který Sáře nepodal ruku. Bylo to jen proto, že se bojí nákazy od ateistické osoby ženského pohlaví? Nebo proto, že je ruka poněkud zdeformovaná v důsledku zranění, které utrpěl v Afghánistánu po zásahu střepiny z ruského šrapnelu?

V takové situaci, Sáro, je nejjednodušší řešení to nejlepší. Spolehneme se na staromódní postupy. Telefonní šifry. Změna vzhledu. Signály těla.

„Signály těla? Co to je?“

„Hodinky na levém zápěstí, hodinky na pravém. Límec u kabátu zvednutý, límec položený. Kabelka v pravé ruce, kabelka v levé.“

„Noviny složené v podpaží?“

„Divila by ses. Osobně jsem si vždycky potrpěl na vlasy.“

„Vlasy?“

„Jaký účes ráda nosíš, Sáro?“

„Většinou rozpuštěné vlasy.“

„Máš moc hezké lícní kosti. Ladnou šíji. Měla by sis občas vytáhnout vlasy nahoru, jako Marguerite.“

„Příliš staromódní.“

„Některé věci nikdy z módy nevyjdou. Teď si pro mě zkus vyčesat vlasy nahoru.“

Sáhla do kabelky pro sponu, kterou jí dala Chiara poslední den v galerii, a udělala, co jí Gabriel řekl.

„S vyčesanými vlasy vypadáš nádherně. Použiješ to jako signál ve chvíli, kdy se setkáš s mužem, kterého budeš považovat za bin Šafíka.“

„A co se stane potom?“

„To nech na nás, Sáro.“

25

GUSTAVIA, SAINT-BARTHÉLEMY

Oné noci Sára poprvé od příchodu na palubu Alexandry nespala. Ležela na široké posteli a snažila se nehýbat, aby ji bin Talál, pokud ji sledoval skrytými kamerami, nepodezříval ze špatného svědomí. Nedlouho před šestou se začalo rozednívat a nad obzorem se objevila rudá skvrna. Počkala další půlhodinu, než si objednala kávu. Když ji přinesli, cítila tupou bolest hlavy.

Vynesla si kávu na sluneční palubu a postavila se k zábradlí. Její pohled v ranním světle bezděky přitahovaly lodě v přístavu. Její myšlenky zaměstnával Alain al-Násir z Montrealu. Zůstali v jeho vile něco přes hodinu a potom jeli do Gustavie na večeři. Zizi si zabral celou restauraci La Vela u přístavu. Alain al-Násir s nimi nejel. Jeho jméno se rozhodně u večeře neobjevilo – aspoň ne v Sářině doslechu. Když přišel na řadu dezert, prošel kolem restaurace muž, který připomínal Eliho Lavona, a všiml si Sářiných vyčesaných vlasů. Sklopila oči, aby si otřela rty do ubrousku, a když je znovu zvedla, už ho neviděla.

Pocítila silnou touhu po fyzickém pohybu a rozhodla se zajít do tělocvičny, než si ji zabere Zizi. Natáhla si elastické kalhoty nad kolena, krátký vršek bez rukávů a tenisky. Zašla do koupelny a před zrcadlem si upevnila sponkami nahoru vyčesané vlasy. Když přišla, byla tělocvična ponořená do ticha. Domnívala se, že bude prázdná, avšak Jean-Michela na jednom ze strojů trénoval bicepsy. Chladně ho pozdravila a posadila se na rotoped.

„Jedu na ostrov zaběhat si na čerstvém vzduchu. Nechcete se přidat?“

„A co Ziziho trénink?“

„Prý ho bolí záda.“

„Říkáte to, jako byste mu nevěřil.“

„Když ho bolí záda, znamená to, že si chce dopřát den volna.“ Dokončil sestavu a utřel si lesklé ruce do osušky. „Pojeďme, než zhoustne provoz.“

Nastoupili do člunu a vyrazili. Vítr ještě nezačal foukat a voda byla klidná. Jean-Michel vjel svižně do přístavu a uzavřel záklopku plynu, aby nikoho nevzbudil. Přivázali loď ve veřejném doku u kavárny, která právě otevírala na snídaně. Na nábřeží se krátce rozcvičili a pak vyběhli do tichých uliček starého města. Jean-Michel běžel bez námahy a neslyšně. Když vběhli do klikatých uliček vinoucích se nahoru do kopce za přístavem, Sára zůstala trochu pozadu. Předjel ji motorový skútr, který řídila dívka v modrých džínsech obepínajících její pěkně tvarované boky. Přidala do kroku a zkrátila mezeru. Na vrcholu se zastavila, aby popadla dech, zatímco Jean-Michel lehce vyklusával na místě.

„Co je s vámi?“

„Přibrala jsem na tomhle výletu téměř pět kilo.“

„Už skoro končí.“

„Jak dlouho ještě zůstaneme?“

„Na Saint-Barthélemy ještě dva dny.“ Zvlnil rty v typicky galském úsměvu. „Možná tři. Zdá se mi, že Zizi se už nemůže dočkat, až odjedeme.“

Právě v té chvíli se nad jejich hlavami přehnalo první letadlo toho dne a propadlo se dolů za kopec, kde zamířilo k ranveji. Francouz se bez dalšího slova rozběhl po silnici dolů za ním. Minuli letiště a za nákupním centrem odbočili k Saint-Jeanu. Provoz houstl a dvakrát museli uskočit na krajnici před náklaďákem. Jean-Michel ji provedl přes díru v kamenné zídce na konci silnice a dolů písečnou stezkou na zatím liduprázdnou pláž. „Tudy se nám poběží líp,“ řekl. „Chci si dát pár rychlých úseků. Myslíte, že to zvládnete?“

„Proč mě podceňujete?“

Natáhl krok. Sára bojovala, aby s ním udržela tempo.

„Rychlostní etapa začíná,“ oznámil. „Připravena?“

„Myslela jsem, že to byl tento úsek.“

Jean-Michel vyrazil vražedným tempem. Sára, vyčerpaná po probdělé noci, zpomalila až na chůzi a dívala se, jak se jí Francouz rychle ztrácí z dohledu. Vychutnávala si skutečnost, že se poprvé od chvíle, kdy vkročila na Ziziho území, ocitla sama. Úleva netrvala dlouho. Během dvou minut sprintoval zpátky a pohyboval pažemi jako písty. Sára se obrátila a znovu se rozběhla. Jean-Michel ji předběhl a zvolnil tempo.

„Umírám hladem,“ řekla. „Co kdybychom si zašli na snídani?“

„Nejdřív dokončíme rozcvičku. Dáme si něco v kavárně u mola vedle člunu.“

Vzdálenost zpátky do přístavu překonali za dvacet minut. Kavárna se mezitím zaplnila, ale Jean-Michel našel volný stůl venku ve stínu a posadili se. Sára chvíli studovala jídelní lístek a pak se zadívala k pánskému butiku naproti kavárně, kde ve výkladní skříni visely francouzské oblekové košile ze zjevně drahé bavlněné látky.

Sklapla desky s jídelním lístkem a oslovila Jean-Michela: „Měla bych Zizimu koupit nějaký dárek jako poděkování.“

„Zizi žádné dárky nepotřebuje. Má všechno, na co si vzpomene.“

„Něco bych mu dát měla. Zachoval se ke mně velmi štědře.“

„To věřím.“

Položila mu ruku na paži a ukázala k butiku.

„Umíte si představit, kolik košil mu visí v šatníku?“

„Připadají mi moc hezké.“

Jean-Michel přikývl. „Jsou francouzské. Pořád ještě umíme udělat pár věcí dobře.“

„Půjčíte mi kreditku?“

„Je firemní.“

„Já to firmě uhradím.“

Vytáhl z kapsičky na tričku kreditní kartu a podal ji Sáře. „S úhradou se netrapte. Ubezpečuju vás, že zdaleka nebudete první, kdo koupí Zizimu dárek za jeho vlastní peníze.“

„Jakou nosí velikost?“

„Kolem krku šestnáct a půl palce, rukávy třiatřicet.“

„Působivé.“

„Jsem jeho osobní trenér.“

Předala Jean-Michelovi objednávku snídaně – toasty, míchaná vajíčka a bílou kávu – a zamířila k butiku. Chvíli si prohlížela zboží vystavené ve výloze a pak vešla dovnitř. Mladá atraktivní prodavačka ji pozdravila francouzsky. Sára si vybrala dvě košile, tmavomodrou a světle žlutou, a udala Ziziho míry. Prodavačka odskočila do skladu vzadu a za okamžik se vrátila se dvěma balíčky.

„Nemáte dárkové krabice?“

„Zajisté, madam.“

Prodavačka vytáhla jednu zpod pultu, pečlivě košile složila a vložila je do ní.

„A ještě nějakou ozdobnou kartičku,“ požádala Sára. „Co se vkládá do obálky.“

Další sáhnutí pod pult vyneslo na světlo světa pomalovanou kartičku a pero.

„Jak si přejete platit, madam?“

Sára jí podala kreditní kartu, a zatímco prodavačka zpracovávala transakci, napsala na zadní stranu barevného kartonu Alain al-Násir – Montreal, vložila vzkaz do obálky, olízla chlopeň a pevně ji přilepila. Prodavačka před ni položila ústřižek. Sára podpisem potvrdila platbu a vrátila jí pero i s obálkou.

„Nechápu, madam…“

„Někdy během dopoledne se u vás zastaví můj přítel a bude se ptát, jestli jsem tu něco nezapomněla. Buďte tak hodná a dejte mu tu obálku. Když to uděláte, štědře vám zaplatí. Ale prosím o maximální diskrétnost. Jistě chápete.“

„Ale samozřejmě.“ Prodavačka se na Sáru spiklenecky usmála a hodila očima k Jean-Michelovi, usazenému v kavárně. „Vaše tajemství je u mě v naprostém bezpečí.“ Vložila dárkovou krabici do papírové tašky a podala ji zákaznici.

Sára na ni mrkla, vyšla z obchodu a zamířila zpátky do kavárny. Snídaně už na ni čekala.

„Nějaký problém?“ zeptal se.

Sára potřásla hlavou a vrátila mu kreditku. „Vůbec žádný.“

O půl hodiny později nastoupili Sára s Jean-Michelem do člunu a vyrazili zpátky k Alexandře. Gabriel počkal ještě patnáct minut a zašel do butiku. Převzal od prodavačky obálku se vzkazem a odměnil její ochotu stoeurovou bankovkou. O chvíli později už seděl na zádi gumového člunu s rukou na páce přívěsného motoru a mířil z vnitřního přístavu ke kotvišti větších lodí.

Alexandra se vznášela přímo před ním, zdaleka největší soukromé plavidlo v přístavu. Co do velikosti ji překonala pouze výletní loď, která připlula v noci. Gabriel stočil kormidlo o několik stupňů vlevo přímo k Sun Danceru, jenž kotvil několik set metrů od Ziziho jachty nedaleko dvojice skal, které střežily vstup do přístavu. Přivázal gumový člun a chvátal po kajutních schůdkách do salonu, který se proměnil na mobilní řídicí a operační středisko, vybavené kódovaným satelitním telefonem a počítačem s napojením na bulvár Krále Saula. Dvě desítky mobilních telefonů a několik ručních rádiových vysílačů stálo vyrovnaných v nabíječkách a videokamera s teleobjektivem byla zaostřená na Alexandru.

Gabriel se zastavil před monitorem a chvíli pozoroval Sáru, jak vstupuje na svou soukromou sluneční palubu. Pak se otočil k Jakovovi, který právě telefonoval do Tel Avivu. Za chvíli zavěsil a podíval se tázavě na Gabriela.

„Má jméno?“

Gabriel zamával barevnou kartičkou, na jejíž zadní straně stálo Alain al-Násir – Montreal.

„Je to naše holka,“ řekl Jakov pochvalně. „A teď se posad, Gabrieli. Na bulváru Krále Saula měli rušnou noc.“

Gabriel si nalil šálek kávy z termosky a posadil se.

„Technici se dnes časně ráno nabourali do systému rezervací realitní kanceláře, která tady na ostrově spravuje rekreační objekty,“ hlásil Jakov. „Vilu, kterou Sára včera večer navštívila, si pronajala společnost nazvaná Meridian Construction z Montrealu.“

„Meridian Construction je stoprocentní dceřinou společností AAB Holdings,“ dodal Lavon.

„Píše se v rezervaci, kdo tam bude bydlet?“ chtěl vědět Gabriel.

Jakov zavrtěl hlavou. „Objednávku vyřizovala nějaká Katrin Deverauxová z ústředí Meridianu. Za všechno zaplatila předem a firmě zajišťující pronájem dala pokyn, aby byl dům otevřený a připravený na jeho příjezd.“

„Kdy tam dorazil?“

„Podle záznamů před třemi dny.“

„Jak dlouho se ještě zdrží?“

„Rezervace je vypsaná na další čtyři noci.“

„A co jeho auto?“

„Teď parkuje před domem sportovní kabriolet. Na zadním nárazníku má nálepku autopůjčovny Island Rental Cars. Nemají počítačový rezervační systém. Všechno papírově. Jestli chceme podrobnosti, budeme se tam muset postaru vloupat.“

Gabriel se pohledem otázal Mordechaje, který byl temperamentem a výcvikem ideální příslušník týmu neviot. „Kancelář mají na letišti,“ informoval ho mladík. „Nic víc než stánek se zasouvací hliníkovou roletou přes okénko a jedny dveře pro zaměstnance, kterými se dostávají dovnitř a ven. Do té budky se můžeme dostat řádově ve vteřinách. Problém spočívá v tom, že letiště samotné se v noci hlídá. Mohli bychom pohřbít celou operaci jen proto, abychom zjistili, pod jakým jménem a číslem kreditky si pronajal auto.“

„Příliš riskantní,“ zhodnotil Gabriel. „Nějaká aktivita na telefonu?“

Předešlého večera, sotva hodinu poté, co Gabriel zaznamenal, že si Sára při večeři vyčesala vlasy nahoru, umístil Mordechaj štěnici do svorkovnice telefonní přípojky.

„Jeden hovor dnes ráno,“ hlásil Mordechaj. „Žena. Volala do kadeřnického salonu v Saint-Jeanu a nechala vzkaz na záznamníku s žádostí o objednávku na dnešní odpoledne.“

„Jak se představila?“

„Paní al-Násirová.“ Mordechaj se zamračil. „Máme malý problém s odposlouchávacím zařízením. Při současném umístění jsme na samé hranici jeho dosahu, spíš ještě za ní. Signál přichází velice slabý a značně rušený. Kdyby bin Šafík zvedl telefon zrovna teď, možná bychom ho ani nedokázali identifikovat podle hlasového otisku kvůli praskání na lince. Potřebujeme pořádné odposlechové stanoviště.“

Gabriel pohlédl na Jaková. „Co kdybychom se s člunem přemístili?“

„Vody mimo tuto oblast jsou jako kotviště nevhodné kvůli příliš velkým vlnám. Kdybychom spustili kotvu v místě, odkud bychom mohli pozorovat vilu, byli bychom nápadní jako bolavý palec. To už bychom rovnou mohli zaklepat al-Násirovi na dveře a představit se.“

„To není špatný nápad,“ zareagoval Michail, který zrovna vstoupil do salonu. „Hlásím se jako dobrovolník.“

„Potřebujeme statické stanoviště,“ pokračoval Jakov.

„Tak si ho seženeme.“ Gabriel pozvedl dárkovou kartičku. „Zpátky k tomu jménu. Říká někomu z vás něco?“

„Alain al-Násir?“ podivil se Jakov. „Nepatří do rejstříku falešných alias, o kterých víme. Požádám bulvár Krále Saula, aby to sjeli na počítači, a uvidíme, s čím přijdou.“

„Co uděláme dál?“ zajímal se Michail.

„Věnujeme den jeho sledování,“ rozhodl Gabriel. „Pokusíme se získat jeho fotografii a jeho hlas. Pokud to půjde, pošleme je na bulvár Krále Saula na analýzu.“

„Tohle je malý ostrov,“ upozornil Lavon varovným tónem. „A nás je málo.“

„Tak toho využijeme ke svému prospěchu. Na místě jako tohle nikoho nepřekvapí, že potkává každý den stejné lidi.“

„To je sice pravda,“ nedal se zviklat Eli, „ale bin Találovy gorily určitě znervózní, když se kolem nich začne potulovat příliš mnoho známých tváří.“

„A jestli nám bulvár Krále Saula potvrdí, že Alain al-Násir z Montrealu je ve skutečnosti bývalý vysoký důstojník GID Ahmed bin Šafík?“ položil Michail řečnickou otázku. „Co potom?“

Gabriel pohlédl na monitor a díval se, jak Sára vykročila na sluneční palubu s vlasy pořád vyčesanými ve stylu Marguerite Gachetové. „Beru si člun zpátky do Gustavie,“ oznámil. „Řekněte Dine, ať mě čeká u přístaviště.“

„Kam jedeš?“

Gabriel vstal. „Sehnat nám stanoviště na odposlech.“

Dobře vychovaná Angličanka, která jej o čtvrt hodiny později přijala v recepci realitní kanceláře Sibarth, měla sluncem pozlacené hnědé vlasy a bleděmodré oči. Gabriel si zahrál roli Heinricha Kievera, bohatého Němce, který zakopl o ráj na zemi, a teď by si přál zůstat o něco déle. Angličanka se usmívala – takových historek už slyšela mnoho – a pak vytiskla seznam volných nemovitostí. Gabriel si jej prostudoval a zamračil se. „Doufal jsem, že se najde něco tady,“ trval na svém a poťukával prstem na mapu rozloženou na jejím psacím stole. „U tohoto mysu na severu ostrova.“

„Pointe Milou? Ano, tam je nádherná krajina, avšak obávám se, že momentálně v té oblasti nic volného nemáme. Ale něco by se našlo tady,“ ukázala na mapu. „O výběžek dál. Pointe Mangin.“

„Je z toho domu vidět na Pointe Milou?“

„Ano, vlastně docela jasně. Chtěl byste se podívat na fotografie?“

„Prosím.“

Žena vytáhla brožurku, otevřela ji na příslušné straně a podala ji zákazníkovi. „Jsou tam čtyři ložnice, pane Kievere. Představoval jste si něco tak velkého?“

„Optimální. Očekáváme totiž společnost.“

„V tom případě si myslím, že se vám tahle vila bude hodit úplně skvěle. Je však poněkud drahá, dvanáct tisíc za týden, a minimální doba pronájmu jsou dva týdny.“

Gabriel mávl rukou, jako by chtěl říct, že peníze nejsou problém.

„Žádné děti a v žádném případě zvířata. Nemáte psa, že ne?“

„Proboha, ne.“

„Ještě musíme připočítat záruční vklad, takže dohromady to dělá dvacet šest tisíc. Platí se samozřejmě předem.“

„Kdy se můžeme nastěhovat?“

Podívala se na hodinky. „Teď máme deset patnáct. Když si se vším pospíšíme, budeme vás a vaši ženu moci ubytovat nejpozději v půl dvanácté.“

Gabriel jí s úsměvem podal kreditní kartu.

Angličanka pochopitelně nevěděla, že první hosté dorazili do vily patnáct minut poté, co se tam Gabriel s Dinou usadili. Věci, které si s sebou přinesli, se poněkud lišily od těch, jimiž se vybavují běžní návštěvníci ostrova. Mordechaj donesl krátkovlnný přijímač s hlasovou aktivací záznamu a fotoaparát značky Nikon s dlouhým objektivem, Michail zase dorazil s nylonovým batohem obsahujícím mobilní telefony, vysílačky a čtyři pistole. Za hodinu poprvé spatřili svou kořist – sledovaný vyšel na terasu v bílých šortkách a bílé košili s dlouhými rukávy a spokojeně se zadíval na moře. Mordechaj pořídil několik záběrů. O pět minut později, když se al-Násir vynořil bez košile z bazénu po energickém plavání, ho vyfotil ještě několikrát. Gabriel prozkoumal snímky na počítači, ale pro analýzu na bulváru Krále Saula se mu nezdály vhodné.

V jednu hodinu odpoledne přeblikla kontrolní dioda na přijímači z červené na zelenou. Na lince se ozval praskavý tón, po němž následoval zvuk vytáčeného místního čísla. Po dvou zazvoněních se ozval ženský hlas v restauraci La Gloriette. Gabriel zavřel oči zklamáním, když se na druhé straně linky ozval hlas paní al-Násirové žádající rezervaci pro dvě osoby na oběd ve dvě hodiny. Rychle zvažoval vyslání týmu do restaurace, ale když dostal zprávu, jak je jídelna na pláži vytížená, pustil to z hlavy. Mordechajovi se však podařilo ukořistit další dva záběry al-Násira – na jednom vystupoval z auta na parkovišti a na druhém usrkával nápoj u stolu. V obou případech měl na očích tmavé sportovní brýle a na sobě košili s dlouhými rukávy. Gabriel odeslal digitální snímky na bulvár Krále Saula k analýze. O hodinu později, když al-Násir se svou ženou odcházel z restaurace, poslala centrála utajenou linkou bleskovou zprávu, že výsledky jsou přinejlepším neprůkazné.

O půl čtvrté dvojice odjela z restaurace do kadeřnického salonu v Saint-Jean, kde al-Násir vysadil manželku a pokračoval do Gustavie. Za deset minut čtyři nastoupil do člunu a odplul k Alexandře. Josi natáčel jeho příjezd z můstku Sun Danceru, včetně srdečného objetí, kterého se mu dostalo od Ziziho al-Bakáriho, když vcházeli do šéfovské kanceláře na horní palubě k soukromému jednání. Sára nemohla al-Násirův příchod vidět, protože v té chvíli se s většinou Ziziho doprovodu potápěla u Île Fourche, opuštěného ostrůvku asi dva kilometry od Saint-Barthélemy. Je al-Násirova návštěva během Sářiny nepřítomnosti náhoda? vrtalo hlavou Gabrielovi, když monitoroval proud zpráv ze sledování. Nebo snad už pojal Zizi al-Bakári podezření ohledně loajality své nové výhradní umělecké poradkyně?

Schůzka trvala něco přes hodinu. Josi nafilmoval al-Násirúv odchod ze Ziziho kanceláře a jeho veskrze odhodlaný výraz, když nastupoval do člunu a zamířil zpátky do Gustavie. Michail ho sledoval do Saint-Jeanu, kde si krátce po šesté vyzvedl v salonu manželku s nově upravenou hlavou a v půl sedmé už plaval v bazénu, zatímco Michail mrzutě seděl vedle Gabriela na protější straně zátoky.

„Honili jsme ho celý den,“ stěžoval si, „a co jsme získali? Několik nepoužitelných obrázků, Gabrieli. Alain al-Násir je evidentně bin Šafík. Sejměme ho a skončeme s tím.“

Gabriel na něho vrhl přezíravý pohled. „Jednoho dne, až budeš trochu starší a moudřejší, ti povyprávím příběh jisté noci, kdy se úderný tým Ústavu domníval, že má na mušce svůj cíl, a omylem zabil nevinného číšníka.“

„Já ten příběh znám, Gabrieli. Stalo se to v Norsku. V Lillehammeru. V Ústavu se o tom pořád mluví. Říkáme tomu Leyl-ha-Mar, Noc plná hořkosti. Ale to se stalo už dávno.“

„Je to největší operační chyba v historii Ústavu. Zabili nesprávného člověka a byli při tom dopadeni. Porušili veškerá pravidla. Jednali unáhleně a nechali se unést emocemi. Zašli jsme už příliš daleko, než abychom dopustili další Leyl-ha-Mar. Nejdřív získáme důkaz – nezvratný, nenapadnutelný důkaz –, že v masce Alaina al-Násira se skrývá Ahmed bin Šafík. Teprve potom začneme uvažovat, jak ho zabít. A zmáčkneme kohoutek pouze za předpokladu, že budeme moci dostat Sáru a celý tým pryč z tohoto ostrova, aniž bychom byli dopadeni.“

„Jak budeme shánět důkaz?“

„Fotky nejsou dost kvalitní,“ řekl Gabriel. „Potřebujeme jeho hlas.“

„Nemluví do telefonu a nemluví na veřejnosti,“ poznamenala Dina.

„Každý mluví. Jen ho musíme přimět mluvit, zrovna když budeme poslouchat.“

„A jak to chceš udělat?“

V té chvíli si na druhé straně zátoky jejich kořist znovu vykračovala na terase pronajaté vily a kochala se pohledem na zapadající slunce. Mordechaj se užuž chystal fotit, když se na telefonním odposlechu rozsvítilo zelené světlo a z reproduktorů se ozval praskot vytáčecího tónu. Hovor paní al-Násirové netrval ani půl minuty. Když skončil, Gabriel si ho znovu poslechl, aby se ujistil, že dobře zachytil detaily.

„Le Poivre.“

„Chtěli bychom stůl pro dva na devět hodin.“

„To máme plno, madam. Múzu vám nabídnout osmou nebo půl desátou.“

„Osm je moc brzy. Vezmeme si tu půl desátou prosím.“

„Na jméno?“

„Al-Násir.“

Gabriel zmáčkl tlačítko STOP a podíval se na Michaila – Trpělivost, chlapče. Kdo si počká, ten se dočká.

Restaurace známá jako Le Poivre patří k dosud neobjeveným klenotům ostrova. Stojí na vzdáleném konci příjemného nevelkého nákupního střediska v Saint-Jeanu u křižovatky hlavní pobřežní silnice a úzké cesty, která šplhá do výšky, odkud shlíží na pláž. Podnik nenabízí žádný výhled kromě provozu na silnici a parkoviště a jen málo, pokud jde o atmosféru. Jídelna se co do velikosti dá přirovnat k průměrné předměstské zahrádce. Obsluha se někdy zdá apatická, ale když k vám jídlo konečně dorazí, pochutnáte si jako málokde na ostrově. Kvůli zastrčené poloze můžete v Le Poivre jen těžko potkat ty, kteří přijíždějí do Saint-Barthélemy, aby se ukázali na veřejnosti, a nic zvláštního se tam taky neděje. O příhodě, která se tam odehrála a týkala se i pana a paní al-Násirových, si proto lidé povídají dodnes.

Zaměstnanci, stejně jako místní, kteří denně popíjejí anýzový likér u mrňavého baru, znají ten příběh nazpaměť. V odpoledních hodinách, v poklidné době mezi obědem a večeří, jej často vypravují u skleničky rose nebo u šálku espresa a cigarety. Rezervace byla zajištěna na půl desátou, ale hosté přišli pro jistotu o něco dřív. Odetta, hosteska, která měla ten večer službu, si pamatuje přesný čas 21.15, ale Étienne, barman, vám s jistotou řekne, že bylo za deset půl. Žádný stůl ještě nebyl volný, takže si sedli u baru, aby počkali. Étienne se samozřejmě staral o pití. Sklenička šampaňského pro paní al-Násirovou. Ananasový džus pro pána. „Ještě něco?“ zeptal se Étienne, ale pán se vlažně usmál a hlasem sotva silnějším než šepot odpověděl: „Jen džus, prosím.“

Stůl se uvolnil někdy okolo půl desáté. Tady se opět setkáváme s rozpornými názory. Denisa, servírka, uvádí přesný čas 21.40, ale Odetta, která měla na starosti seznam rezervací a hlídání času, přísahá, že nebylo víc než pět minut po půl desáté. Bez ohledu na čas se panu a paní al-Násirovým stůl příliš nezamlouval. Madam si stěžovala, že je příliš blízko dveřím na toalety, ale člověk měl dojem, že panu al-Násirovi se místo nelíbí z jiného důvodu, ačkoliv svůj názor nevyslovil.

Když se uvolnil další stůl, bylo už skoro deset hodin. Tentokrát stál u zábradlí s výhledem do ulice. Pan al-Násir se usadil do židle otočené směrem k baru, ale Étienne si pamatuje, že neustále upíral pohled na provoz na pobřežní silnici. Denisa jim nabídla jídelní lístek a poznamenala si, co budou pít. Paní si objednala láhev vína. Cótes du Rhóne, jak tvrdí Denisa, bordeauxské podle Étienna. O barvě vína se však spory nevedou. Bylo červené a jeho větší část za chvíli skončí rozlitá na bílém kalhotovém kostýmu madam.

Muž, který řetěz dramatických událostí spustil, dorazil do Le Poivre ve čtvrt na jedenáct. Byl malého vzrůstu a nijak nápadné tělesné konstrukce. Étienne odhadl jeho výšku na sto sedmdesát a váhu maximálně pětasedmdesát kilo. Měl na sobě pytlovité kraťasy barvy khaki, které už potřebovaly pračku, nadměrně velké šedivé tričko s dírou na levém rukávu, otevřené sandály s proužky na suchý zip a obnošenou kšiltovku. Je zvláštní, že si nikdo nedovede vybavit jeho obličej. Étienne si pamatuje staromódní brýle. Odettě se vybavuje neupravený knír, který se k jeho rysům vůbec nehodil. Denisa si vzpomíná pouze na jeho chůzi. Měl nohy trochu do O, říkala později. Jako člověk, který umí velmi rychle běhat nebo dobře hrát fotbal.

Tehdy v noci neměl jméno, ale později se stal známý prostě jako „Claude“. Přijel do Saint-Jeanu na motorce od Gustavie a valnou část večera strávil popíjením piva Heineken u baru o několik dveří dál. Když se ve čtvrt na jedenáct začal shánět po volném stole, jeho dech páchl cigaretami a pivem a s jeho tělesnou schránkou to nebylo o mnoho lepší. Když mu Odetta vysvětlovala, že volný stůl nemá – „A že bych ho stejně neusadila, i kdybych nějaký měla“ –, zamumlal cosi nesrozumitelného a požádal o klíč od toalety. Načež mu Odetta odpověděla, že toalety mají k dispozici jen platící zákazníci. Podíval se na Étienna a stručně požádal: „Heineken.“ Étienne položil láhev na bar, pokrčil rameny směrem k Odettě a podal mu klíč.

Jak dlouho se na záchodě zdržel, zůstává rovněž předmětem sporů. Odhady se různí od dvou minut do pěti, objevily se dokonce odvážné teorie zacházející tak daleko, že se doslova táží, co tam vlastně dělal. Ubohý pár, jenž seděl u stolu, který pan a paní al-Násirovi odmítli, později popsal, že močil celou věčnost a že potom slyšeli dlouhé splachování a cákání vody v umývadle. Když se konečně objevil, tahal se za poklopec svých khaki šortek a usmíval se jako člověk, který si ulevil od přetěžkého břemene. Vracel se zpátky k baru s očima upřenýma rovnou na čekající láhev piva. A pak to začalo.

Denisa právě dolila sklenku vína paní al-Násirové. Madam ji nesla k ústům, aby se napila, ale s odporem ji zase odložila, když Claude vyšel ze záchodu a tahal se za rozkrok. Ke své smůle postavila sklenku na stůl a pustila ji. Pak se naklonila k panu al-Násirovi a upozornila ho na nechutný výjev. No a když Claude vrávoravě procházel kolem, zavadil rukou o skleničku a vylil celý její obsah paní al-Násirové do klína.

Vyprávění o dalším průběhu se liší podle toho, kdo příhodu popisuje. Všichni se shodují, že Claude se upřímně pokusil o omluvu, a všichni také shodně tvrdí, že tím, kdo se postaral o vyhrocení situace, byl pan al-Násir. Vzduchem létala silná slova i výhrůžky násilím. Incident by se byl vyřešil smírně, nebýt opilcovy nabídky na zaplacení čistírny. Když byla jeho nabídka prudce odmítnuta, hrábl do kapsy svých ušmudlaných kalhot a hodil několik pomačkaných eurobankovek panu al-Násirovi do tváře. Denise prohlašuje, že viděla, jak se pan al-Násir chystá k výpadu, a stačila uskočit dřív, než se vrhl vpřed, chytil opilce pod krkem a strkal ho k východu. Na chvíli ho tam držel a vykřikoval mu do tváře další urážky, načež ho strčil dolů ze schodů na ulici.

Od ostatních návštěvníků se ozval slabý potlesk a obavy o zničený kus oděvu paní al-Násirové. Jediný Étienne si dělal starosti s postavou rozplácnutou na chodníku a škrábající se na nohy. Pomohl muži vstát a s vážnými výhradami ho pozoroval, jak nasedá na motocykl a kymácí se po pobřežní silnici. Étienne se dodnes zaobírá myšlenkami na hodnověrnost událostí onoho večera. Jako držitel černého pásu v karate poznal v opilcově držení těla něco, co mu napovídalo, že je to kolega ve studiu bojových umění. Kdyby se byl ten malý mužík v brýlích a baseballové čepici rozhodl úder vrátit, říká Étienne s přesvědčením člověka, jenž se vyzná, mohl vyrvat panu al-Násirovi ruku z kloubu a naservírovat mu ji s tím bordeauxským k večeři.

„To nebylo bordeauxské,“ oponuje Denisa, „nýbrž Côtes du Rhône.“

„Côtes du Rhône, Bordeaux – na tom nezáleží. Ale já ti povím ještě něco. Když ten malý hajzlík odjížděl, křenil se od ucha k uchu. Jako kdyby právě vyhrál v loterii.“

Eli Lavon sledoval Gabrielův výkon z parkoviště, a tak to byl on, kdo večer ve vile popsal události ostatním členům týmu. Gabriel pomalu přecházel po kachlíkové podlaze, léčil si kocovinu sodovkou a na oteklém levém lokti si přidržoval sáček s ledem. Jeho myšlenky se upínaly ke scéně, která se právě odehrávala v Tel Avivu vzdáleném přes půl světa: tým specialistů zabývajících se hlasovou identifikací rozhoduje, zda muž jménem Alain al-Násir bude žít, nebo zemře. Sám odpověď znal. Znal ji v tom okamžiku, kdy jeho kořist vstala ve vražedném vzteku od stolu. A o pár vteřin později uviděl důkaz. Podařilo se mu vyhrnout pravý rukáv sokovy košile a hodit pohledem na ošklivou jizvu od šrapnelu na předloktí. V půl dvanácté se ve vile přes zátoku rozsvítila světla. Gabriel vyšel na terasu a na protilehlém místě učinil Ahmed bin Šafík totéž. Michailovi se zdálo, že si ti dva pres temný vodní předěl hledí do očí. Ve 23.35 slabě zabzučel satelitní telefon. Jakov ho zvedl, chvíli tiše poslouchal, pak zavěsil a zavolal Gabriela dovnitř.

26

POINTE MANGIN, SAINT-BARTHÉLEMY

Shromáždili se na rozlehlé otevřené terase, která sloužila jako obývací pokoj, a rozsadili se na plátěné pohovky a do proutěných křesílek. Dina připravila první konvici kávy, zatímco Lavon rozložil podrobnou mapu. Gabriel si ji dlouho zachmuřeně a v tichosti prohlížel. Když konečně promluvil, vydechl jediné slovo. „Zwaiter.“ Podíval se na Lavona. „Pamatuješ si Zwaitera, Eli?“

Lavon pozvedl obočí, ale neodpověděl, protože něco takového člověk nezapomene do smrti. Wadal Zwaiter, šéf Černého září v Itálii, zemřel jako první ze strůjců mnichovského masakru. Gabriel ho teď viděl před svým duševním zrakem: hubený intelektuál v kostkovaném plédu přechází náměstí Annibaliano v Římě s lahví fíkového vína v jedné ruce a s výtiskem Tisíce a jedné noci v druhé.

„Jak dlouho jsi ho sledoval, Eli? Dva týdny?“

Skoro tři.“

„Pověz jim, co jsme se o Wadalu Zwaiterovi dozvěděli, než jsme vůbec pomysleli na jeho likvidaci.“

„Že se každý večer zastavuje ve stejné malé tržnici. Ze vždycky chodí do baru Trieste, aby si vyřídil několik telefonátů, a že pokaždé vstupuje do svého činžáku přes vchodí C. Ze světla v hale fungují na časový spínač a že vždycky stojí chvíli ve tmě a hledá po kapsách desetilirovou minci, aby zprovoznil výtah. Tam jsi to udělal, že? Před výtahem.“

„Promiňte, nejste náhodou Wadal Zwaiter?“

„Ne, prosím vás, ne!“

„A pak jsi zmizel,“ pokračoval Lavon. „Dvě auta pro únik. Tým krytí cesty. Do rána jsi byl ve Švýcarsku. Shamron se vyjádřil, že to bylo jako sfouknutí zápalky.“

„Ověřili jsme si každičký detail a měli jsme události plně pod kontrolou. Vybrali jsme čas a místo popravy – a naplánovali ji do nejmenších podrobností. Tehdy v noci jsme všechno provedli správně. Ale nic z toho na tomto ostrově udělat nemůžeme.“ Gabriel se podíval na mapu rozprostřenou na konferenčním stolku. „Nejlépe operujeme ve městech, ne na místech jako toto.“

„To je možná pravda,“ poznamenala Dina, „ale nemůžeš ho odtud nechat odejít živého.“

„Proč ne?“

„Protože má k dispozici neomezené zdroje svého miliardářského ochránce. Protože může kdykoliv odletět do Najdu a navždycky se nám ztratit.“

„Operace se dají provádět správným způsobem a nesprávným způsobem. Tento je bezesporu špatný.“

„Neměj strach stisknout spoušť kvůli tomu, co se stalo na Lyonském nádraží, Gabrieli.“

„Tohle nemá s Paříží nic společného. Náš terč je profesionál. Malé operační pole. Riskantní úniková cesta. A nevypočitatelná proměnná jménem Sára Bancroftová. Mám pokračovat?“

„Ale Dina má pravdu,“ přidal se Josi. „Musíme to udělat tady a teď. Druhá příležitost na něj vystřelit se nám třeba už nikdy nenaskytne.“

„Jedenácté přikázání. Nikdy se nenecháš chytit. To je naše první povinnost. Všechno ostatní se řadí až za to.“

„Viděl jsi ho dnes na Ziziho jachtě?“ zeptala se Rimona. „Nepodíváme se na ten záznam ještě jednou? Viděl jsi jeho obličej, když vyšel ven? O čem si myslíš, že spolu mluvili, Gabrieli? O investicích? Pokusil se zabít mého strýce. Musí zemřít.“

„Co bychom udělali s tou ženou?“ zajímal se Josi.

„Je spoluviník,“ odvětil Lavon. „Bezpochyby patří do jeho sítě. Proč slyšíme jenom její hlas? Nezdá se jí trochu divné, že její manžel nikdy nezvedne telefon?“

„Takže ji zabijeme?“

„Jestli to neuděláme, nikdy se z tohoto ostrova nedostaneme.“

Dina navrhla, aby o celé operaci hlasovali.

Jakov zavrtěl nesouhlasně hlavou. „Pokud sis nevšimla, tohle není demokracie.“

Gabriel se na chvíli zadíval na mapu, jako by se akce odvíjela před jeho očima. Pak pohlédl na Lavona. Oba na sebe chvíli hleděli, potom Lavon zavřel oči a jednou přikývl.

# # #

Oné noci nespali. Ráno Josi pronajal druhý automobil Suzuki Vitara s náhonem na všechna čtyři kola a Jakov s Rimonou si každý půjčili malý motocykl Piaggio. Oded a Mordechaj zašli do přístavního obchodu v Gustavii a zakoupili dva gumové čluny Zodiac s přívěsnými motory. Dina strávila většinu dne obcházením nejpřepychovějších restaurací na ostrově a pokoušela se zamluvit stůl pro třicet lidí. V půl druhé se dozvěděla, že Le Tetou, oblíbená plážová restaurace v Saint-Jeanu, už je na večer zamluvená pro uzavřenou společnost a pro veřejnost nebude k dispozici.

Gabriel odjel do Saint-Jeanu, aby osobně obhlédl terén. Restaurace měla otevřený půdorys, ze stropu visely různobarevné látky upravené do všelijakých vzorů a z reproduktorů se rozléhala hlasitá hudba, která trhala uši. Pod zašpičatělým dřevěným přístřeškem stálo asi deset stolů a několik dalších bylo rozestaveno po pláži. Na pravé straně se nacházel bar a za ním, jako ve většině restaurací na ostrově, butik, který nabízel příšerně drahé dámské plážové oblečení. Hodina oběda kulminovala a bosá děvčata oblečená jen do bikinových podprsenek a plážových sukní po kotníky pobíhala od stolu ke stolu, roznášejíce jídlo a pití. Gabriel hleděl jako omámený, když se z butiku vynořila modelka s kočičími pohyby předvádějící plavky a zapózovala mu. Protože neprojevil zájem, zamračila se a odešla ke stolu, kde seděli američtí turisté, jejichž těla se leskla opalovacím krémem, a hlučně jí vyjádřili obdiv.

Obešel bar a zamířil k butiku. Převlékací kabinky a toalety se nacházely v úzké pasáži, která ústila do parkoviště. Na chvíli se tam zastavil, obhlížel prostor a kalkuloval čas. Potom vypil sklenku rosé a vyšel z podniku.

Téměř dokonalé, shrnul v duchu své pozorování, až na jeden drobný problém. Odvést Sáru od stolu nepřipadá v úvahu. Ziziho ochranka je po zuby ozbrojená a všichni její členové jsou bývalí příslušníci Saudské národní gardy. Aby Sáru bez problémů sbalili, potřebovali ji dostat do převlékacích kabinek či na toaletu v předem určenou dobu. To znamená, že ji musí předem upozornit, doručit jí zprávu. Gabriel nasedl na motocykl, za jízdy zavolal Lavonovi a zeptal se, jestli je Sára na ostrově.

Restaurace v Saline stojí za dunami na okraji úzkého parkoviště. Nenabízí výhled na moře, jen na rozlehlé slatiny lemované zelenými kopci zarostlými křovím. Sára seděla na stinné verandě, prsty obtočené kolem stopky skleničky naplněné ledovým rose. Vedle ní seděla Nadia, moderní muslimská žena, která do sebe lila už třetí daiquiri a každou minutou si zlepšovala náladu. Naproti u stolu se tiše hádali Jean-Michel a Monika. Francouzovy oči zakrývaly široké sluneční brýle, Sára však postřehla, že si bedlivě prohlíží mladý pár, který právě přijel na motorce a teď dusal po schodech na verandu.

Muž byl vysoký a hubený, na sobě plavky s nohavičkami po kolena, Vietnamky a bavlněné tričko. Anglický přízvuk prozrazoval vzdělání na univerzitě v Oxfordu nebo v Cambridgi, stejně jako panovačný způsob, jakým se dotazoval na možnost sezení u stolu. Přízvuk dívky odpovídal blíže neurčenému původu někde ve střední Evropě. Vršek od plavek, ještě mokrý od koupání, se svůdně lepil na dobře vyvinutá opálená ňadra. Zeptala se hostesky, kde jsou toalety – dost hlasitě, aby to slyšela Sára a všichni ostatní v restauraci – potom mlčky strpěla Jean-Michelův pohled, když prošla kolem jeho stolu s volně splývající smaragdově zelenou zavinovačkou omotanou kolem plodných boků.

Nadia nasála daiquiri, zatímco Monika se mračila na Jean-Michela, jako by v jeho pohledu na dívku vycítila něco nad rámec profesionálního zájmu. Za dvě minuty se dívka vrátila, pohrávala si s vlasy a hravě se pohupovala do hudby v rytmu reggae, která vycházela z přehrávače za barem. Základní doktrína Ústavu, pomyslela si Sára. Když jdeš do akce na veřejných místech jako bary a restaurace, neseď tiše ani si nečti časopis. Tím jenom vzbuzuješ dojem, že jsi špion. Strhni na sebe pozornost. Koketuj. Chovej se hlučně. Hodně pij. Optimální je vyvolat hádku. Sára si však všimla ještě něčeho, co Jean-Michel určitě neviděl. Rimona neměla náušnice, což znamenalo, že jí nechala na toaletě zprávu.

Dívala se, jak si Rimona sedá vedle Josiho a štěká po něm, že jí ještě neobjednal pití. Nad dunami se vytvořila hradba mraků a zvedl se náhlý vítr, který rozcuchával trávu v mokřinách. „Vypadá to na pořádnou bouřku,“ odhadoval Jean-Michel a objednal třetí láhev rosé, aby jim pomohlo ji přečkat. Nadia si zapálila jednu Virginia Slims a podala balíček Monice, která udělala totéž. Sára předstírala, že pozoruje blížící se bouřku, zatímco celou dobu myslela na plynoucí čas a uvažovala, kolik minut má ještě nechat uplynout, než půjde na toaletu, a co ji čeká, až tam dojde.

O pět minut později se nebeská stavidla otevřela. Když prudký poryv větru s deštěm zasáhl Sářina záda, Jean-Michel přivolal servírku a požádal ji, aby stáhla markýzu. Sára se zvedla, uchopila plážovou tašku a vykročila k zadní části restaurace.

„Kam jdete?“ chtěl vědět Jean-Michel.

„Máme už třetí láhev vína. Kam si myslíte, že asi jdu?“

Spěšně vstal a vydal se za ní.

„To je od vás velice pozorné, ale já opravdu nepotřebuju pomoc. Tyhle věci dělám sama už odmalička.“

Vzal ji za loket a vedl ji k toaletám. Dveře byly pootevřené. Otevřel je, rychle obhlédl prostor, pak se postavil na bok a dovolil jí vejít dovnitř. Zavřela dveře na zástrčku a spustila klozetové sedátko tak hlučně, aby to slyšel i za dveřmi.

Máme v oblibě několik míst, kam ukrýváme věci, poučil ji Gabriel. Přilepujeme je dovnitř nádrže na vodu nebo do nádoby na použité kryty klozetové desky. Výborně se hodí i koše na odpadky, zvlášť když mají víko. S oblibou schováváme zprávy do krabiček na tampony, protože jsme zjistili, že Arabové, i profesionálové, se jich štítí dotknout.

Nahlédla pod umývadlo, uviděla hliníkový koš na odpadky a položila nohu na pedál. Když se víko zvedlo, spatřila krabičku částečně zabalenou ve zmačkaném papírovém ručníku. Vytáhla ji ven. Čti rychle, zdůrazňoval Gabriel. Důvěřuj své paměti, podrobnosti si zapamatuješ. Nikdy, opakuju nikdy neber zprávu s sebou. Většinou používáme tenký hedvábný papír, takže pokud máš zapalovač nebo sirky, zapal ho ve výlevce a on zmizí. Pokud ne, spláchni ho do záchodu. V nejhorším případě vrať vzkaz zpátky do krabičky a nechej v odpadcích. Odstraníme ho, až odejdeš.

Sára se podívala do plážové tašky a uviděla zápalky. Chtěla je vytáhnout, ale usoudila, že na to nemá nervy, takže papír roztrhala na kousky a spláchla je do záchodu. Když pouštěla vodu do umývadla, stála chvíli před zrcadlem a zkoumala svou tvář. Jsi Sára Bancroftová, připomínala si. Tu ženu, která nechala v odpadcích krabičku od tamponů, neznáš. Nikdy jsi ji neviděla.

Zavřela kohoutky a vrátila se na terasu. Dešťová voda se teď valila proudem přes okapové roury. Josi se zrovna hlasitě věnoval vracení láhve vína Sancerre. Rimona studovala jídelní lístek, jako kdyby tam nemohla najít nic zajímavého. Když Sára procházela místností, Jean-Michel ji pozoroval, jako by ji viděl poprvé. Sedla si a sledovala bouřku valící se přes mokřinu s vědomím, že operace brzy skončí. Dnes večer jdeš na večeři do restaurace Le Tetou, stálo ve zprávě. Až nás uvidíš, předstírej, že je ti špatně, a zajdi na toaletu. Nedělej si starosti, jestli s tebou pošlou hlídače. Postaráme se o něj.

Teď už jim chyběl pouze čestný host. Po většinu dne ho neviděli. V Gabrielovi začaly narůstat obavy, že se mu nějakým způsobem podařilo nepozorovaně proklouznout a na krátkou chvíli zvažoval telefonát do vily, aby se ujistil, že je stále obsazená. Avšak v půl dvanácté ho spatřili na terase, kde se po obvyklém svižném plavání hodinu vystavoval slunečním paprskům.

Ve dvanáct třicet zašel znovu do domu a za několik minut nato se objevil na příjezdové cestě bílý kabriolet se staženou střechou a ženou za volantem. Vyjela si do masného lahůdkářství v Lorientu, strávila uvnitř deset minut a vrátila se do vily na mysu Pointe Milou. Michail stál ve frontě za ní a sestavil zbytečně přesný inventář jejích nákupů, který s přehnanou vážností odrecitoval ostatním členům týmu.

Ve tři hodiny odpoledne, když se nad pobřežím strhla bouřka, se na příjezdové silnici k domu objevil kabriolet znovu, tentokrát však seděl za volantem bin Šafík. Lavon ho sledoval na jednom z nově nabytých skútrů, Mordechaj a Oded jeli za ním jako záloha. Ihned jim došlo, že se bin Šafík ujišťuje, zda ho někdo nesleduje – Saúd opustil frekventované silnice na severním konci ostrova a vydal se k řídce zastavěnému východnímu pobřeží. Lavon se bin Šafíkovi vyhnul velkým obloukem a zvolil trasu přes kamenité pobřeží Toiny, pak odbočil do vnitrozemí a uháněl přes řadu zanedbaných vísek na travnatých pahorcích oblasti Grand Fond. Saúd se zastavil na odbočce do Lorientu na tak dlouho, že ho Mordechaj musel předjet. Za další dvě minuty použil Arab stejnou taktiku na křižovatce se silnicí do Saint-Jeanu a zbavil se Odeda.

Lavon nepochyboval, že konečným cílem bin Šafíkovy cesty je Gustavia. Pospíchal do města jinou trasou a ve chvíli, kdy kabriolet sjížděl dolů z kopce od Lurinu, čekal v blízkosti hotelu Carl Gustav. Saúd zaparkoval u přístavu a za deset minut, když provedl další kontrasledovací manévr, tentokrát pěšky, se v přístavní kavárně připojil k Waziru bin Találovi. Lavon si dal suši v restauraci dál v ulici a počkal, až vyjdou. O hodinu později oznamoval ve vile Gabrielovi, že mají problém.

„Proč se setkává s bin Találem? Bin Talál je šéf bezpečnosti – Ziziho bezpečnosti. Musíme zvážit možnost, že se Sářino krytí provalilo. Už několik dnů se pohybujeme v těsné blízkosti cíle. Tohle je malý ostrov. Jsme všichni profesionálové, ale…“ Lavonův hlas se vytratil.

„Ale co?“

„Ziziho hoši jsou taky profesionálové. A bin Šafík jakbysmet. Dnes odpoledne se pohyboval jako člověk, který ví, že je sledovaný.“

„To je standardní procedura,“ oponoval Gabriel, který bez valného nadšení hrál roli ďáblova advokáta.

„Vždycky poznáš rozdíl mezi tím, kdo se jen standardně zajišťuje, a někým, kdo se domnívá, že má za zády stín. Podle mého názoru bin Šafík ví, že ho sledujeme.“

„Co tedy navrhuješ, Eli? Zabalit to?“

„Ne,“ odpověděl Lavon, „ale jestli dnes večer můžeme splnit pouze jediný cíl, postarej se, aby to byla záchrana Sáry.“

O deset minut později se rozblikala zelená kontrolka záznamového zařízení. Pak se ozval vyzváněcí tón a zvuky vytáčeného čísla.

„La Terrazza.“

„Chtěla bych rezervaci na dnešní večer, prosím.“

„Pro kolik lidí?“

„Pro dva.“

„V kolik hodin?“

„V devět.“

„Počkáte chvíli prosím? Podívám se do knihy.“

„Jistě.“

„Hodilo by se vám devět patnáct?“

„Ano, samozřejmě.“

„Dobře, píšu si rezervaci pro dvě osoby na devět patnáct. Vaše jméno prosím?“

„Al-Násirová.“

„Merci, Madame. Au revoir.“

Cvak.

Gabriel přistoupil k mapě.

„La Terazza je tady,“ zabodl prst do kopců nad SaintJeanem. „Stačí jim pohodlně vyjet v devět, aby to stihli.“

„Pokud si předtím ještě někam nezajdou,“ podotkl Lavon.

„Ziziho večeře začíná v osm. To nám dává skoro hodinu, než budeme muset přemístit Sáru tam, kde ji vyzvedneme.“

„Pokud Zizi nepřijede pozdě,“ spekuloval Lavon.

Gabriel přešel k oknu a podíval se přes zátoku. Počasí se změnilo a padal soumrak. Moře se zvolna zatemňovalo a na svazích se začala rozsvěcet světla.

„Zabijeme je ve vile,“ hlesl tiše. „Uděláme to uvnitř v domě nebo za zdmi na příjezdové cestě.“

„Je?“ podivil se Lavon.

Gabriel přikývl. „Jiná cesta k úniku z ostrova pro nás neexistuje. Ta žena musí také zemřít.“

27

PŘISTAV GUSTAVIA, SAINT-BARTHÉLEMY

V průběhu dvou hodin, které následovaly po Gabrielově prohlášení, nastal nenápadný přesun osob a materiálu, jehož si mírumilovné obyvatelstvo ostrova skoro nevšimlo. Sára se stala svědkem jen jedné části příprav, neboť seděla zabalená v bílém županu na své soukromé palubě, když Sun Dancer vyplul a tiše se vzdaloval v houstnoucí tmě. Nárazovitý odpolední vítr se utišil a jachtami ukotvenými v ústí přístavu pohupoval jen slabý vánek. Zavřela oči. Bolela ji hlava ze slunce a v ústech cítila pachuť niklu po nadměrném pití růžového vína. Využila nepříjemných pocitů k odvedení myšlenek od toho, co ji čeká. Pohlédla na náramkové hodinky Harry Winston, diamantový klenot, dar od předsedy představenstva a generálního ředitele akciové společnosti Džihád. Ukazovaly dvacet minut po sedmé. Konec už je na dosah, pomyslela si.

Podívala se k zádi Alexandry. Viděla, že vrtulník je ztemnělý a nehýbá se. Dnes večer se na pobřeží dopraví ve člunu. Odjezd byl naplánovaný na tři čtvrtě na osm; o veškeré přípravy se postaral Hassan, pracovitý a přičinlivý šéf Ziziho cestovního oddělení. A přijďte prosím včas, slečno Sáro, nabádal ji. Zizi jí poradil, aby si na sebe vzala oblečení pro zvláštní příležitosti. Le Tetou je moje nejoblíbenější restaurace na ostrově, zdůraznil. Čeká nás nezapomenutelný večer.

Vánek poněkud zesílil a odkudsi z přístavu zaznívalo cinkání boje. Znovu se podívala na hodinky. Za pět minut půl osmé. V duchu si představovala opětovné setkání s týmem. Možná uspořádají rodinnou večeři, jako když společně jídali ve velkém domě v Surrey, který oficiálně neexistoval. Ale třeba se okolnosti seběhnou tak, že nebudou mít na jídlo ani pomyšlení. Bez ohledu na náladu však toužila po jejich objetí. Milovala je. Milovala je jednoho vedle druhého. Milovala je, protože všichni ostatní je nenáviděli. Milovala je, protože představovali ostrov zdravého rozumu obklopený mořem fanatismu a protože se obávala, že příboj dějin by je mohl jednoho dne smést a ona se chtěla stát, byť jen na okamžik, jejich součástí. Milovala jejich skrytou bolest a jejich schopnost se radovat, jejich neovladatelnou touhu po životě a opovržení k těm, kteří vraždí nevinné. Život každého z nich se vázal na nějaký cíl a pro Sáru jeden vedle druhého představovali malý zázrak. Myslela na Dinu – vystrašená, krásná Dina, poslední z šesti dětí, jedno dítě za milion zavražděných. Její otec, vyprávěla Sáře, jako jediný z rodiny přežil holocaust. Po příchodu do Izraele si zvolil jméno Sarid, což v hebrejštině znamená zbytek, a svému poslednímu dítěti dal jméno Dina, což znamená pomstěná. Jsem Dina Saridová, řekla tehdy. Jsem pomstěný zbytek.

A dnes večer, blesklo Sáře hlavou, stojíme vedle sebe.

Půl osmé a pořád se nehnula z lehátka na palubě. Měla pro otálení své důvody. Chtěla si dopřát na oblékání jen několik minut, aby náhodou bezděčně neudělala něco, čím by jim prozradila úmysl už nikdy se nevrátit. Nic si s sebou neber, stálo v Rimonině zprávě. V pokoji nech nepořádek.

Zůstala tedy na palubě dalších deset minut, pak se zvedla a odešla do své kajuty. Nechala koupací župan sklouznout z ramen na podlahu a rychle na sebe navlékla kalhotky a podprsenku. Její oblečení – volně padnoucí kalhotový kostým v šafránově žluté barvě, který jí koupila Nadia předchozího odpoledne v Gustavii – leželo rozprostřené na neustlané posteli. Spěšně se oblékla a marnivě odešla do koupelny. Nasadila si zlatý náramek, ale ostatní šperky, které od Ziziho dostala, nechala ležet na stolku. Když se rozmýšlela, jaký zvolit účes, poprvé zaváhala. Vyčesat vlasy nahoru, nebo je nechat rozpuštěné? Rozpuštěné, rozhodla se. První krok na zpáteční cestě k předchozímu životu. K životu, který, jak ji Gabriel varoval, již nikdy nebude jako dřív.

Vrátila se do pokoje a naposledy se rozhlédla. V pokoji nech nepořádek. Mise splněna. Nic si s sebou neber. Žádnou kabelku nebo peněženku, kreditní karty ani peníze, ale kdo koneckonců potřebuje kreditky nebo peníze, když patří k suitě Ziziho al-Bakáriho? Vyšla do chodby, zavřela dveře a ujistila se, že zůstaly odemčené. Potom se vydala k zádi, kde čekaly čluny. Rafik jí pomohl na palubu k Jean-Michelovi a Sára se vtěsnala mezi Abduly na sedačku na zádi. Zizi seděl naproti ní vedle Nadie. Když člun vyrazil k pobřeží, bedlivě ji v šeru pozorovali.

„Měla jste si vzít perly, Sáro. K tomu kalhotovému kostýmu by se krásně hodily. Ale mám radost, že jste si nechala zase rozpuštěné vlasy. Takhle vypadají mnohem líp. S vlasy vyčesanými nahoru jste se mi moc nelíbila.“ Podíval se na Nadiu. „Nezdá se ti, že jí to takhle víc sluší?“

Než však mohla Nadia odpovědět, Hassan vtiskl Zizimu do dlaně otevřený mobilní telefon a zamumlal něco arabsky; znělo to až hrozivě naléhavě. Sára zamířila pohledem k přístavu, kde na konci mola čekaly čtyři černé Toyoty Land Cruiser. Shromáždil se tam hlouček zvědavců, kteří doufali, že aspoň na moment zahlédnou celebritu, která si na tak malém ostrově nechala přistavit tak impozantní kolonu. Tmavovlasou dívku, pohodlně odpočívající v parkovém altánu, nějaká podívaná na celebritu vůbec nevzrušovala. Mladá žena, jejíž jméno v překladu znamená pomstěný zbytek, hleděla do prázdna a její mysl zjevně zaměstnávaly mnohem závažnější problémy.

Pláž v Salině, jednu z mála na ostrově, které odolaly vpádu hotelů a letních vil, halila tma, narušovaná jen fosforeskujícím odrazem měsíce od hřebenů příbojových vln. Přesně pět minut po osmé vytáhl Mordechaj na souš první motorový člun. Za dvě minuty se k němu připojil Oded, který přitáhl třetí plavidlo na nylonovém laně. V osm deset poslali signál Gabrielovi. Tým Salina dorazil na místo. Únikový poklop byl otevřen.

Pláž v Saint-Jeanu se onen večer, ostatně jako obvykle, vylidňovala jen pomalu, a i za houstnoucího soumraku sedělo v písku několik vytrvalců. Na konci letištní ranveje v blízkosti značky varující před nízko se pohybujícími letadly, na níž se podepsaly rozmary počasí, se konala malá party a právě byla v plném proudu. Sešli se na ní celkem čtyři účastníci, tři muži a tmavovlasá dívka, která před chvílí přijela na skútru z Gustavie. Jeden z mužů přinesl několik kartonů piva, druhý přenosný přehrávač kompaktních disků, z něhož se právě linula hudba Boba Marleyho. Tři pánští účastníci polehávali v různých relaxačních pozicích. Dva z nich, na pohled tvrdý chlapík s podobanou tváří a jemná duše s bystrýma očima a hebkými vlasy, kouřili jednu cigaretu za druhou, aby uklidnili nervy. Děvče tančilo do rytmu a její bílá blůzka měkce zářila v měsíčním světle.

Ačkoliv se to z jejich chování nedalo poznat, místo pro večírek si vybírali velmi pečlivě. Ze své pozice mohli zároveň monitorovat jak provoz na silnici z Gustavie, tak velkou sešlost při večeři, která právě začínala o sto metrů dál po pláži v restauraci Le Tetou. V osm třicet jednomu z mužů, tomu s tváří poznamenanou neštovicemi, někdo zavolal na mobil. Alespoň to tak vypadalo. Ve skutečnosti to nebyl obyčejný mobilní telefon, ale vysílačka, která uměla vysílat a přijímat zakódované signály. Chvíli po skončení hovoru muž a jeho dva společníci vstali a hlučně vyrazili zpět k silnici, kde nastoupili do Suzuki Vitara a vydali se směrem k restauraci.

Dívka v bílém zůstala na pláži a poslouchala Boba Marleyho, avšak současně pozorovala soukromý turbovrtulovým letoun, který se snášel nad vody zálivu a mířil k ranveji. Podívala se na větrem a deštěm ošlehanou tabulku s nápisem POZOR NA NÍZKO LETÍCÍ LETADLA. Dívka, od přírody rebel, jí nevěnovala žádnou pozornost. Zesílila hudbu a za řevu letadla nad hlavou tancovala dál.

Pláž v zátoce Marigot je malá a skalnatá a využívají ji pouze místní obyvatelé k ukotvení svých člunů. Z pobřežní silnice uhýbá krátká odbočka k rovnému plácku, kam se vejdou dvě až tři auta a vede z něj vratké dřevěné schodiště dolů na pláž. Tehdy v noci stály na odbočce dva skútry Piaggio. Jejich majitelé se zdržovali v přítmí u moře, usazeni na trupu převrácené veslice. Oba měli u nohou nylonové batohy, z nichž každý ukrýval dvě pistole vybavené tlumiči. Mladší z mužů se vyzbrojil pětačtyřicítkami Barak SP-21, starší dával přednost menším zbraním a potrpěl si na italské značky; v jeho zavazadle se skrývaly devítimilimetrové beretty.

Na rozdíl od svých krajanů v SaintJeanu tito dva muži nepili a neposlouchali hudbu, nemuseli hrát radostnou náladu, kterou v nejmenším necítili. Oba mlčeli a oba pomalu a zhluboka dýchali, aby uklidnili svá srdce bijící o závod. Starší z nich pozoroval provoz na silnici, mladší upřeně hleděl na klidný příboj. Oba však mapovali scénu, která vypukne za několik minut ve vile na konci výběžku. V osm třicet si starší muž přiložil vysílačku ke rtům a vydechl dvě slova: „Běž, Dino.“

Jako první si jí všimla Monika, Jean-Michelova manželka. Právě se podávalo pití. Zizi všem květnatě popřál dobrou chuť – tato večeře měla být na ostrově jejich poslední. Sára seděla na opačném konci stolu vedle pana Wehrliho. Švýcarský bankéř právě mluvil o svém obdivu k dílu Ernsta Ludwiga Kirchnera, když Sára koutkem oka zahlédla rychlý pohyb Moničiny hranaté hlavy a zavinění jejích tmavých vlasů.

„Tamhle je ta holka,“ řekla Monika, aniž svá slova někomu přímo adresovala. „Ta s tou hroznou jizvou na noze. Pamatuješ si na ni, Sáro? Včera jsme ji viděly na pláži v Salině. Díky bohu, že má dnes na sobě kalhoty.“

Sára se zdvořile odpoutala od švýcarského bankéře a zadívala se ve směru Moničina pohledu. Dina kráčela podél vody, na sobě bílou blůzku a modré džínsy vyhrnuté k lýtkům. Když se blížila k restauraci, jeden z tělesných strážců udělal krok vpřed a pokusil se jí překřížit cestu. Sára, ačkoliv nemohla slyšet, o čem se spolu ti dva dohadují, pochopila, že se Dina snaží prosadit své právo procházet se po veřejné pláži bez ohledu na ostře sledovaný soukromý večírek v Le Tetou. Doktrína Ústavu, pomyslela si Sára. Nesnaž se vypadat nenápadně. Udělej scénu.

Bodyguard nakonec ustoupil a Dina se pomalu ploužila kolem, až zmizela ve tmě. Sára nechala uběhnout pár okamžiků, pak se naklonila přes stůl před Moniku a zašeptala Jean-Michelovi do ucha: „Myslím, že se mi udělalo špatně.“

„Co se děje?“

„Příliš mnoho vína při obědě. Na člunu jsem se málem pozvracela.“

„Chcete na toaletu?“

„Můžete mě tam zavést?“

Jean-Michel přikývl a zvedl se.

Monika zatahala manžela za rukáv. „Počkej,“ řekla mu. „Půjdu s vámi.“

Jean-Michel zavrtěl hlavou, ale to už Monika stála a pomáhala Sáře ze židle. „Té chudince je špatně,“ zasyčela na manžela francouzsky. „Potřebuje, aby s ní šla žena.“

O minutu později zastavilo na parkovišti u Le Tetou Suzuki Vitara. Za volantem seděl Josi, na zadních sedadlech Jakov a Lavon, oba ozbrojeni berettami zastrčenými za opasky. Jakov natáhl uzávěr a vsunul do komory pistole první náboj, pak se zahleděl do průchodu k toaletám a čekal, až se objeví Sára.

Při odchodu z pláže se Sára ohlédla přes rameno a neuniklo jí, že ji Zizi a Nadia napjatě sledují. Otočila hlavu a podívala se před sebe. Podpíraná z jedné strany Jean-Michelem a z druhé Monikou, kteří ji drželi za paže, prošla restaurací a kolem butiku do temné pasáže. Jean-Michel otevřel dámskou toaletu a rozsvítil. Rychle se rozhlédl a ustoupil stranou, aby Sára mohla vejít. Dveře se s prásknutím zavřely. Proč s nimi tak pere? podivila se Sára. Zamkla za sebou a podívala se do zrcadla. Tvář, která se na ni dívala, jí nepatřila. Jako by ji namaloval Max Beckmann nebo Edvard Munch. Nebo Gabrielův dědeček Viktor Frankel. Portrét vyděšené ženy. Přes zavřené dveře slyšela, jak se Monika ptá, jestli je v pořádku. Neodpověděla. Opřela se o umývadlo, zavřela oči a čekala.

„Sakra,“ zaklel polohlasně Jakov. „Proč si zrovna dneska musela s sebou vzít toho podělaného boxera?“

„Zvládneš ho?“ zeptal se Lavon.

„Asi jo, ale kdyby to začalo vypadat špatně, sejmi ho a miř na hlavu.“

„V životě jsem ještě na člověka nevystřelil.“

„Není to nic těžkého,“ opáčil Jakov. „Polož prst na spoušť a zmáčkni.“

Přesně ve 20.32 položil Gabriel nohu na první stupeň dřevěného schodiště, které vedlo z pláže v zálivu Marigot k malému parkovišti. Na hlavě měl motocyklistickou helmu s tmavým průzorem a pod ní miniaturní mikrofon a sluchátko, na zádech černý nylonový batoh s berettami. Michail, o krok za ním, nesl identickou výzbroj. Nasedli na skútry a současně nahodili motory. Gabriel jedenkrát pokývl hlavou a oba zároveň vyrazili na prázdnou silnici.

Sjížděli ze strmého kopce – Gabriel v čele, Michail několik metrů za ním. Úzkou cestu lemovaly po obou stranách kamenné zídky. Na vrcholu dalšího pahorku dojeli k odbočce, jež vede k Pointe Milou. Na krajnici stála zaparkovaná motorka a na ní obkročmo seděla Rimona v modrých džínsech a upnuté košili s tváří ukrytou za helmou s ochranným obličejovým štítem.

Dvakrát zablikala předním světlem na znamení, že silnice je volná. Gabriel s Michailem projeli zatáčku velkou rychlostí s mohutným náklonem a uháněli dál k mysu. Moře, které se před nimi otevřelo, se stříbřitě lesklo v měsíčním svitu. Vlevo se zvedalo holé úbočí, napravo stála řada malých chalup. Jak uháněli kolem, vynořil se z posledního domku černý pes a zuřivě se rozštěkal.

Na další křižovatce narazili na stojan s poštovními schránkami a prázdnou autobusovou zastávku. Auto, které se k nim blížilo, najelo do zatáčky příliš rychle a sjelo na Gabrielovu stranu silnice. Zpomalil a nechal ho předjet, pak znovu přidal plyn.

V té chvíli uslyšel Rimonin hlas.

„Máme problém,“ pronesla klidně.

Jak Gabriel vyjížděl oblouk, ohlédl se přes rameno a ověřil si, že se Rimona nemýlila. Pronásledoval je otlučený modrý range rover s označením Gendarmerie.

Na parkovišti u Le Tetou vytasil Jakov pistoli a natahoval se ke kličce dveří, když se mu ve sluchátku ozval Rimonin hlas. Podíval se na Lavona a zeptal se: „Co se sakra děje?“

Řekl mu to Gabriel.

V roveru seděli dva policisté – mladší za volantem, starší a očividně výše postavený vedle něho na místě spolujezdce s vysílačkou těsně u úst. Gabriel odolal pokušení znovu se po nich ohlédnout a vytrvale hleděl přímo před sebe.

Hned za přístřeškem autobusové zastávky se cesta rozdvojovala. Bin Šafíkova vila stála napravo. Gabriel a Michail odbočili doleva. O pár vteřin později zpomalili a podívali se za sebe.

Černici se vydali druhou cestou.

Gabriel zabrzdil a uvažoval, co dál. Jednalo se o běžnou policejní kontrolu, nebo reakci na nějaké upozornění či udání? Mají prostě jen smůlu, nebo je v tom něco víc? Jistý si byl pouze jednou věcí – Ahmeda bin Šafíka má na dosah a chce ho mrtvého.

Otočil se do protisměru, vrátil se k rozcestí a zahleděl se k výběžku Pointe Milou. Cesta byla prázdná a četníky nikde neviděl. Otočil rukojetí plynu a vyrazil tmou. Když dojel k vile, našel bezpečnostní vrata otevřená a policejní range rover zaparkovaný na příjezdové cestě. Ahmed bin Šafík, nejnebezpečnější terorista na světě, nakládal kufry do zavazadlového prostoru kabrioletu.

A ti dva francouzští policisté mu pomáhali!

Gabriel odjel zpátky na místo, kde na něho čekal Michail, a vyklopil tu zprávu celému týmu současně.

„Náš přítel se chystá odjet z ostrova. A Zizi pro něho zorganizoval policejní eskortu.“

„Vědí o nás?“ otázal se Michail.

„Musíme s tím počítat. Sbalte Sáru a jeďte do Saline.“

„Obávám se, že to nepůjde,“ odvětil Lavon.

„Co nepůjde?“

„Nemůžeme Sáru sbalit. Vypadá to, že jsme ji ztratili.“

Do dveří třikrát uhodila zaťatá pěst a napjatý hlas na ni křikl, ať vyleze. Sára odemkla a otevřela. V pasáži stál Jean-Michel a s ním čtyři Ziziho gorily. Popadli ji za ruce a vlekli zpátky na pláž.

Bílý kabriolet vyrazil z brány s policejním range roverem v závěsu a o patnáct vteřin později projel malý konvoj kolem Gabriela a Michaila. Auto mělo zataženou střechu. Saudský terorista držel obě ruce na volantu a hleděl přímo před sebe.

Gabriel si vyměnil pohled s Michailem a rozkázal celému týmu: „Odklidte se do Saline! Okamžitě! Všichni! Nechte mi člun a vypadněte z ostrova.“

Přidal plyn a vyrazil za bin Šafíkem a četníky.

# # #

„Au! To bolí.“

„Promiňte, slečno Sáro, ale musíme si pospíšit.“

„Proč? Ať nezmeškáme hlavní chod?“

„Někdo nám pohrozil bombovým útokem. Odjíždíme z ostrova.“

„Bombový útok? Proti komu? Proti čemu?“

„Prosím, už ani slovo, slečno Sáro. Jen rychle pojďte.“

„Půjdu, ale pusťte mi ty ruce. Bolí mě to!“

Gabriel sledoval bin Šafíka a policejní vůz po pobřežní silnici. Držel se dvě stě metrů za zadním nárazníkem range roveru a jel se zhasnutým reflektorem. Projeli Lorientem, pak Saint-Jeanem. Když ujížděli podél zátoky, spatřil po pravé straně směrovku k Le Tetou. Přiškrtil plyn a nakoukl na parkoviště, zrovna když Zizi a zbytek jeho suity nastupovali do land cruiserů pod ostražitým dohledem dalších dvou policistů. Sára šla uprostřed mezi Rafíkem a Jean-Michelem. Bylo vyloučeno, aby se k ní Gabriel nějakým způsobem dostal. Znechuceně přidal plyn a rozjel se za bin Šafíkem.

Blížili se k letišti. Oba vozy najednou bez nejmenšího varování prudce změnily směr na služební přístupovou silnici a zamířily přímo k rozjezdové dráze, kde na konci ranveje čekal turbovrtulový letoun s burácejícími motory. Gabriel zastavil na krajnici a díval se, jak bin Šafík, jeho žena a oba černici vystupují z aut.

Saudský terorista a jeho žena spěšně nastoupili do kabiny, zatímco francouzští strážci zákona nastrkali jejich kufry do zavazadlového prostoru ve spodní části trupu. Patnáct vteřin poté, co se zabouchly dveře, se letadlo zhouplo a rozjelo se po ranvěji. Když stoupalo nad záliv Saint-Jean, přehnal se Ziziho konvoj kolem Gabriela jako černá čára a začal šplhat serpentinami směrem na Gustavii.

V Salině odbilo tři čtvrtě na devět, když Mordechaj a Oded spatřili, jak Michail a Rimona sbíhají mezi dunami k pláži. O dvě minuty později se objevily další čtyři postavy. Za další minutu se s výjimkou Eliho Lavona nalodili na čluny.

„Slyšel jsi ho, Eli,“ houkl Jakov. „Chce, abychom všichni vypadli z ostrova.“

„Já vím,“ odpověděl Lavon, „ale já bez něj neodjedu.“ Jakov věděl, že nemá smysl se dohadovat. O chvíli později už zodiaky skákaly přes příboj k Sun Danceru. Lavon je pozoroval, jak pomalu splývají s tmou, pak se otočil k vodě a začal se bezcílně procházet podél čáry příboje.

Kolona aut sjížděla vysokou rychlostí serpentinami ke Gustavii. Gabriel, který jel za nimi, už viděl světlem ozářenou Alexandru na konci přístavu. Dvě minuty nato odbočily terénní vozy na parkoviště u maríny. Okamžitě mu došlo, že osvobození Sáry nepřipadá v úvahu, poněvadž Ziziho bodyguardi si počínali při vylodění a nakládce s rychlostí a přesností trénovaných profesionálů. Gabriel ji spatřil jen jednou, záblesk šafránové žlutí zaklíněný mezi dvěma rozložitými tmavými postavami – a za okamžik už byli všichni na moři a mířili k bezpečnému útočišti na palubě Alexandry. Gabrielovi nezbývalo nic jiného než se otočit a odjet do Saliny, kde našel Lavona čekajícího na pláži. Beze slova nastoupili do gumového člunu a vydali se přes záliv – Lavon u kormidla, Gabriel zasmušile nahrbený na přídi.

„Pamatuješ si, co jsem ti říkal dnes odpoledne?“ zeptal se Lavon přes hukot přívěsného motoru.

„Pamatuju, Eli.“

„Jestli dnes večer můžeme splnit pouze jediný cíl, postarej se, aby to byla záchrana Sáry.“

„Já vím, Eli.“

„Kdo udělal chybu? My? Sára?“

„Na tom teď už nezáleží.“

„To je pravda. A jestli rychle nevymyslíme, jak ji zachránit, tak zemře.“

„Tady ji nezabije. Nedovolí si to, protože zapojil francouzskou policii.“

„Věř mi, Gabrieli, on si způsob najde. Ještě se nestalo, aby Ziziho někdo zradil a prošlo mu to. Ziziho pravidla,“ pronesl Lavon pochmurně.

„Musí ji někam uklidit,“ uvažoval nahlas Gabriel. „A samozřejmě bude chtít vědět, pro koho pracuje. Což znamená, že máme jen malé časové okénko, jehož velikost závisí na metodách, které Zizi použije, aby získal odpovědi.“

Gabriel se odmlčel, ale Lavon mu četl myšlenky.

Najdeme ji, říkal si v duchu Gabriel. Jenom doufejme, že z ní něco zůstane, až se k ní dostaneme.

28

CENTRÁLA CIA

Zpráva o katastrofě na ostrově Saint-Barthélemy dorazila do střediska řízení operací na bulváru Krále Saula během deseti minut od Gabrielova návratu na palubu Sun Danceru. Generální ředitel Amos Šaret seděl právě nahoře ve své kanceláři a o vývoji situace jej informoval důstojník ve službě. I přes pozdní noční hodinu okamžitě vzbudil premiéra a oznámil mu, co se stalo. Pět minut nato odešel z paluby Sun Danceru druhý kódovaný hovor, tentokrát do Langley ve Virginii. Nebyl směrován přes ústřednu, ale na soukromou linku do kanceláře Adriana Cartera v sedmém patře. Carter přijal novinu klidně, jako přijímal většinu špatných zpráv, a když Gabriel pronášel svou žádost, pohrával si s kancelářskou sponkou. „Momentálně máme jedno letadlo v Miami,“ oznámil. „Do svítání může přistát v Saint Maartenu.“

Carter zavěsil a podíval se na řadu televizních monitorů na druhé straně místnosti. Prezident přijel do Evropy na jednání, která měla napravit napjaté politické vztahy. Strávil den setkáním s novým německým kancléřem, zatímco v ulicích po celém Berlíně vedla policie válku s protiamerickými demonstranty. Podobné akce se očekávaly i při posledních dvou prezidentových zastávkách v Paříži a v Římě. Francouzi sbírali síly ke zdolání vlny muslimských nepokojů a karabiniéři předpovídali demonstrace v rozsahu, který v italském hlavním městě nepamatuje celá generace – obrázek příliš vzdálený představám o transatlantické harmonii, ve kterou doufali tvůrci image z Bílého domu.

Carter vypnul televizi, zamkl papíry do nástěnného sejfu, z věšáku na dveřích si sundal kabát a vyklouzl ze dveří. Sekretářky dávno odešly domů; vestibul tonul ve tmě kromě lichoběžníku světla, který pronikal z pootevřených dveří na protější straně. Vedly do kanceláře Sheparda Cantwella, zástupce ředitele CIA pro zpravodajskou činnost, Carterova protějšku odpovědného za analýzu informací. Z místnosti se ozývalo klapání počítačové klávesnice. Cantwell ještě pracoval. V Agentuře koloval vtip, že Cantwell z práce nikdy neodchází. Prostě se někdy okolo půlnoci zamkne do nástěnného sejfu a za úsvitu zase vyleze, aby při ředitelově příchodu seděl u svého psacího stolu.

„Jsi to ty, Adrianě?“ zeptal se Cantwell svým unylým hlasem. Když Carter strčil hlavu do jeho doupěte, přestal psát a zvedl oči přes haldu spisů. Vypadal upjatě jako farář a byl dvakrát tak vychytralý. „Proboha, Adrianě, vypadáš, jako bys vstal z mrtvých. Co tě žere?“

Když Carter zamumlal něco mlhavého o chaosu okolo prezidentovy návštěvy v Evropě kvůli uvolnění napjatých vztahů, Cantwell zahájil přednášku o smyšlených nebezpečích antiamerikanismu. Byl analytik. Nemohl si pomoci.

„Víš, Adrianě, mě nepřestává fascinovat ta naše absurdní touha, aby nás zároveň potřebovali i milovali. Americký prezident natáhl ruku přes polovinu světa a během jediného odpoledne svrhl vládce Mezopotámie. To by se nepodařilo ani Caesarovi. A teď chce, aby ho ti, kteří stojí proti němu, zbožňovali. Čím dřív se přestaneme soužit kvůli tomu, jestli nás mají ve světě rádi, tím líp se nám povede.“

„Už jsi zase četl Machiavelliho, Shepe?“

„Nikdy jsem ho neodložil.“ Propletl si prsty za krkem a rozevřel lokty, čímž Carterovi poskytl nevábný pohled na svá podpaždí. „Po naší vesnici kolují nepěkné zvěsti, Adrianě.“

„Fakt?“ Carter s otázkou na rtech pohlédl na hodinky. Zbytečně – Cantwell si toho nevšiml.

„Podle nich ses namočil do tajuplné speciální operace proti jednomu zámožnému příteli saudského královského domu. A tvými partnery v tomto podniku – znovu zdůrazňuji, že říkám jen to, co jsem slyšel, Adrianě – jsou Izraelci.“

„Nemáš poslouchat řeči,“ reagoval Carter. „Kam až došly?“

„Až za Langley,“ odpověděl Cantwell. Myslel tím sesterské tajné služby, které permanentně zasahovaly do rajónu CIA už od dob nenáviděné reorganizace americké zpravodajské obce.

„Jak daleko za?“

„Dost daleko, aby někteří lidi ve městě začali být nervózní. Znáš pravidla hry, Adrianě. Mezi Rijádem a Washingtonem je nataženo potrubí a tím proudí peníze. Tohle město je zaplaveno saudskými dolary. Tečou do výzkumných ústavů a právnických firem. Ti zatracení lobbisté za ně chodí na večeře. Saúdové dokonce vymysleli účinný systém, jak nás podplácet, dokud jsme ve funkcích. Všichni vědí, že pokud budou pečovat o jejich zájmy v době, kdy pracují pro vládu, Saúdové se o ně na oplátku postarají, až se vrátí do soukromého sektoru. Může to být třeba ve formě lukrativní konzultační zakázky nebo zastupování v právnických záležitostech. Nebo teplé místečko v nějaké nevýznamné instituci, která deklamuje saudskou stranickou linii. Takže když se začne povětřím šířit fáma, že nějaký kovboj z Langley jde po jednom z nejštědřejších přispěvatelů do tohoto nekalého systému, lidi znervózní.“

„Patříš mezi ně i ty, Sheparde?“

„Já?“ Cantwell zavrtěl hlavou. „V okamžiku, kdy mi vyprší smlouva, zvedám kotvy a prchám do Bostonu. Jenže v tomto baráku se pohybuje spousta jiných, kteří by se tu nejraději utábořili natrvalo a hrabali.“

„A co když ti štědří dobrodinci tohoto nekalého sytému taky plní pokladnice těch, kteří pilotují letadla do našich budov? Co když tito naši přátelé vězí až po krk namočení v terorismu? Co když jsou v zájmu svého přežití ochotni podepsat jakoukoliv smlouvu s ďáblem, i když to způsobí smrt Američanům?“

„Potřes si s nimi rukama a usmívej se,“ odvětil Cantwell. „A považuj terorismus za nepříjemný příplatek ke každé plné nádrži benzinu. Pořád jezdíš tou svou starou károu?“

Cantwell věděl naprosto přesně, čím jeho kolega náměstek jezdí. Jejich vyhrazená místa na západním parkovišti spolu sousedila. „S třemi dětmi na vysoké škole na nové auto nemám,“ opáčil Carter.

„Možná by ses měl přihlásit do toho saudského penzijního fondu. Pak bych v tvé budoucnosti viděl lukrativní konzultační kontrakt.“

„To není můj styl, Shepe.“

„A co ty fámy? Je na nich něco pravdy?“

„Vůbec nic.“

„To rád slyším,“ pochvaloval si Cantwell. „Postarám se, aby to všichni věděli. Dobrou noc, Adrianě.“

„Dobrou, Shepe.“

Carter sestoupil se schodů. Parkoviště řídících pracovníků v tuto pozdní hodinu zívalo prázdnými místy. Nasedl do starého volva a zamířil k severozápadnímu Washingtonu stejnou cestou, kterou před osmi týdny projížděl s Gabrielem. Když míjel sídlo Ziziho al-Bakáriho, zpomalil a nakukoval mřížemi ve vratech k šeredné napodobenině zámku, usazené na útesu nad řekou. Nesahej na ni, pomyslel si Carter divoce. Zkřivíš jí jediný vlásek na hlavě a vlastnoručně tě zabiju. Jak přejížděl přes Řetězový most, zkontroloval přístrojovou desku. Výstražné světélko zářilo červeně. Jak příznačné, pomyslel si. Nádrž byla skoro prázdná.

Ve stejném okamžiku obeplouval Sun Dancer mys Grande Pointe a vracel se na kotviště u Gustavie. Gabriel stál osamělý na přídi a s dalekohledem u očí hleděl na zádovou palubu Alexandry, kde posádka jachty servírovala spěšně připravenou večeři pro třicet osob. Gabriel je viděl jako postavy na obraze. Snídaně veslařů?“ (Obraz, jehož autorem je Pierre-Auguste Renoir. (Pozn. překl.) ) pomyslel si. Nebo spíše Poslední večeře?

V čele stolu královsky trůnil Zizi, jako kdyby události večera představovaly příjemné rozptýlení v monotónnosti jinak obyčejné vyjížďky. Po levém boku se mu usadila jeho krásná dcera Nadia, vpravo se nimral v jídle, na které neměl nejmenší chuť, spolehlivý důvěrník a zástupce Daúd Hamza. Dále u stolu seděli právníci Abdul & Abdul a Herr Wehrli, opatrovník Ziziho peněz. Nechyběli ani Mansúr, organizátor cest, a Hassan, šéf komunikace, bezpečnosti a jiných záležitostí. Dále Jean-Michel, pečovatel o Ziziho tělesnou zdatnost a příležitostný osobní strážce se svou rozmrzelou manželkou Monikou, Rahima Hamzová a její milenec Hamid, pohledný egyptský filmový herec. Společnost doplňovalo kvarteto nervózně vyhlížejících tělesných strážců a několik atraktivních žen s nevinnými tvářičkami. A potom, na opačném konci stolu co nejdále od Ziziho, krásná žena v šafránově žlutém hedvábí. Dodávala společnosti rovnováhu. Její nevinnost byla protikladem k Ziziho zlu. A Gabrielovi neuniklo, že je vyděšená k smrti. Věděl, že se stává svědkem divadla. Ale kvůli komu se představení hrálo? Kvůli němu, nebo kvůli Sáře? Přál si, aby mohl nahlédnout pod povrch svého imaginárního obrazu a podívat se na skicu. Třeba tam umělec zanechal klíč, který by ho dovedl k úmyslům postav.

O půlnoci se postavy na plátně zvedly, rozloučily se a pomalu se rozcházely. Sára zmizela ve spojovací chodbě a znovu se mu ztratila. Zizi, Daúd Hamza a Wazir bin Talál vstoupili do šéfovské kanceláře. Gabrielovi vytanul před vnitřním zrakem nový obraz: Setkání tří zlosynů od neznámého autora.

Za pět minut vběhl do kanceláře Hassan a podával Zizimu mobilní telefon. Kdo může tak pozdě volat? Jeden ze Ziziho makléřů požadující informace, jakou pozici zaujmout při zahájení obchodování v Londýně? Nebo snad Ahmed bin Šafík, vrah nevinných, radí Zizimu, co má udělat s Gabrielovou agentkou?

Zizi přijal telefon a mávnutím ruky vykázal Hassana z kanceláře. Wazir bin Talál, šéf bezpečnosti, přešel k oknům a spustil žaluzie.

Zamkla dveře a rozsvítila všechna světla v místnosti. Zapnula satelitní televizi a naladila kanál CNN, jako kdyby se chtěla podívat na zprávu o své smrti. Místo toho viděla německou policii zápasící s demonstranty a slyšela reportéra, jak s přerývaným dechem hlásí, že projevy násilí představují další důkaz neúspěchu americké mise v Iráku.

Vyšla ven na soukromou palubu a usadila se na lehátku. Jachta, kterou viděla odpoledne odjíždět, se nyní vrátila. Je to Gabrielova jachta? Je bin Šafík mrtvý, nebo pořád žije? Je Gabriel živý, nebo při akci zahynul? Věděla jen, že se něco pokazilo. Takové věci se občas stávají, řekl Zizi. Proto nebereme záležitosti týkající se bezpečnosti na lehkou váhu.

Pohlédla na jachtu, snažíc se rozeznat na palubě nějaký pohyb, ale byla příliš daleko, aby něco viděla. Jsme tady s tebou, Sáro. Všichni. Vítr zesílil. Objala si nohy pažemi a přitáhla kolena k bradě.

Doufám, že ještě pořád jste tady, pomyslela si. A prosím, moc vás prosím, dostaňte mě odtud dřív, než mě zabijí.

V jisté chvíli – nepamatovala si kdy – ji chlad zahnal do postele. Probudila se do kalného rána a jemného bubnování kapek deště na soukromou sluneční palubu. Televize pořád hrála. Prezident přijel do Paříže a náměstí Svornosti zaplavili demonstranti. Zvedla telefon a objednala si kávu. O pět minut později ji přinesli. Všechno bylo stejné až na přeložený papír s rukou psaným vzkazem, který se opíral o ošatku s pečivem. Poslal ho Zizi. Sáro, mám pro vás práci. Sbalte si zavazadla a připravte se k odletu kolem deváté. Než se s námi rozloučíte, ještě si promluvíme. Nalila si kávu do šálku a nesla jej ke dveřím na palubu. Tehdy si všimla, že Alexandra opustila přístav a pluje po širém moři. Znovu se podívala na Ziziho vzkaz.

Ani slovo o tom, kam má jet.

29

OKOLÍ SAINT MAARTENU

Sára vystoupila na zádovou palubu přesně v devět. Teď už pršelo vydatně; temné mraky pluly nízko a moře odolávalo náporům silného větru. Zizi měl na sobě vybledlý námořnický plášť do deště a navzdory pošmournému počasí tmavé sluneční brýle. Bin Talál stál vedle něj, oblečený do saka z lehké tropické látky, které mu zakrývalo pistoli u pasu.

„Ani vteřina nazmar,“ pronesla Sára nejpřátelštějším tónem, na jaký se zmohla. „Nejdřív hrozba bombovým útokem, potom vzkaz u snídaně, abych si sbalila zavazadla. Kam jedu?“

„Řeknu vám to po cestě,“ odpověděl Zizi a vzal ji za ruku.

„Vy jedete se mnou?“

„Jenom do Saint Maartenu.“ Táhl ji ke schodům, které vedly k přistávací ploše. „Máme pro vás připravené soukromé letadlo.“

„Kam to soukromé letadlo poletí?“

„Dopraví vás na místo, kde se podíváte na jeden obraz. Povím vám o něm po cestě.“

„Kam letí to letadlo, Zizi?“

V půli schůdků se zastavil a podíval se na ni, oči schované za tmavými brýlemi.

„Znepokojuje vás něco, Sáro? Vypadáte nervózně.“

„Jenom nerada nastupuju do letadel, když nevím, kam letí.“

Zizi se usmál a začal jí odpovídat, ale jeho slova zanikla v hukotu motorů vrtulníku.

Když helikoptéra odstartovala, Gabriel stál na přídi Sun Danceru. Chvíli ji pozoroval a pak pospíchal k můstku, kde stál u kormidla poručík amerického námořnictva.

„Odvážejí ji do Saint Maartenu. Jak daleko jsme od pobřeží?“

„Asi deset kilometrů.“

„Za jak dlouho tam doplujeme?“

„Vzhledem k počasí bych to odhadoval na pětačtyřicet minut. Možná míň.“

„A zodiaky?“

„Na těch bych to v tomhle vlnobití nezkoušel.“

„Zajeďte co nejblíž. A jak nejrychleji to půjde.“

Důstojník přikývl a začal s přípravami na změnu kurzu. Gabriel zašel do kajuty a zavolal Carterovi.

„Právě ji odvážejí na letiště v Saint Maartenu.“

„Je sama?“

„Doprovází ji Zizi a jeho šéf bezpečnosti.“

„Za jak dlouho se tam můžeš dostat?“

„Čtyřicet pět minut k pobřeží. Dalších patnáct na letiště.“

„Zavolám posádce, ať je v pohotovosti. Až dorazíte, letadlo bude připraveno ke startu.“

„Teď jenom potřebujeme zjistit, kam ji Zizi posílá.“

„Díky al-Kajdě jsme napíchnutí na řídicí věž každého letiště na této polokouli. Jakmile Ziziho pilot ohlásí letový plán, víme, kam poletí.“

„Jak dlouho to potrvá?“

„Pár minut, víc ne.“

„Určitě ti nemusím připomínat, že čím dřív, tím líp.“

„Hlavně se doprav na pobřeží. O zbytek se postarám.“

„Jde o Maneta,“ prohlásil Zizi, když pod nízkým příkrovem těžkých mraků zamířili k pobřeží. „Mám na něj políčeno už několik let. Majitel až dosud dělal drahoty, ale včera večer zavolal do mé kanceláře v Ženevě a oznámil, že je ochoten se dohodnout.“

„A co chcete ode mě?“

„Prohlédnete si obraz a ujistíte se, že je v dobrém stavu. A potom pečlivě přezkoumáte původ. Nepochybně víte, že za války byly tisíce děl francouzských impresionistů přepraveny za nevyjasněných okolností do Švýcarska. Poslední, po čem toužím, je, aby mi nějaká židovská rodina zabouchala na dveře a dožadovala se vrácení svého obrazu.“

Hrůzou ji bodlo na hrudi. Odvrátila se k oknu.

„A když bude původ v pořádku?“

„Dohodnete s majitelem rozumnou cenu. Jsem ochotný jít až na třicet milionů, ale to mu proboha neříkejte.“ Podal jí vizitku s ručně napsaným číslem na zadní straně. „Až budete znát konečnou částku, zavolejte mi, než na ni definitivně přistoupíte.“

„V kolik hodin se s tím člověkem setkám?“

„Zítra ráno v deset. Jeden z mých řidičů vás večer vyzvedne na letišti a zaveze do hotelu. Než se půjdete na obraz podívat, můžete se dobře vyspat.“

„Dozvím se jméno majitele?“

„Hermann Klarsfeld. Patří k nejbohatším mužům ve Švýcarsku, což o něčem vypovídá. Varoval jsem ho před vaší krásou a už se na setkání s vámi těší.“

„To je skvělé,“ ušklíbla se a dál pozorovala oknem blížící se pobřeží.

„Herr Klarsfeld je osmdesátník, Sáro. Nemusíte mít žádné obavy z nevhodného chování.“

Zizi se významně podíval na bin Talála. Šéf bezpečnosti sáhl pod sedadlo a vytáhl kabelku od Gucciho. „Vaše věci, slečno Sáro,“ vyřkl omluvným tónem. Sára otevřela kabelku a spatřila elektronické předměty, které jí bin Talál odebral po příletu na jachtu: mobilní telefon a komunikátor, přehrávač a vysoušeč vlasů, dokonce i cestovní budík. Na palubě Alexandry po ní nezůstalo vůbec nic, sebemenší náznak, že se tam kdy objevila.

Vrtulník začal ztrácet výšku. Sára se znovu podívala z okna a uviděla, že klesají směrem k letišti. Na konci přistávací plochy stálo několik soukromých tryskových letadel. Jedno z nich čerpalo palivo před odletem. Zizi znovu velebil bohatství Herr Klarsfelda, ale Sára nic z toho neslyšela. Teď myslela jen na útěk. Žádný Herr Klarsfeld neexistuje, říkala si v duchu. Ani Manetův obraz. Posadí ji do letadla směřujícího na věčnost, let skončí její smrtí. Vzpomněla si na Ziziho kázání toho odpoledne, kdy přijala jeho pracovní nabídku. Jak vidíte, jsem velmi štědrý k lidem, kteří pro mě pracují, ale když mě zradí, tak se velice rozzlobím. Ona ho zradila. Zradila ho pro Gabriela. A teď za to zaplatí životem. Ziziho pravidla.

Podívala se pod sebe na letiště a uvažovala, jestli Zizi někde nenechal skulinu, kterou by mohla uniknout. Určitě bude muset projít přes celní a pasovou kontrolu. Možná tam bude i pracovník letiště nebo jeden či dva policisté. Promýšlela si, co by jim řekla. Jmenuji se Sára Bancroftová. Jsem americká občanka a tito muži se mě pokoušejí dopravit do Švýcarska proti mé vůli. Pak pohlédla na Ziziho a šéfa jeho bezpečnosti. Vy jste s tímhle scénářem počítali, že? Zaplatili jste celníkům a podmázli místní policii. Zizi nesnášel zdržování, zvláště kvůli hysterické ateistce.

Vrtulník klouzavými přískoky přistál na tarmaku. Bin Talál otevřel dveře kabiny a vystoupil, pak se nahnul zpátky do kabiny a nabídl Sáře ruku. Přijala ji a sešla po schůdkách do zvířeného vzduchu pod rotorem. Padesát metrů od helikoptéry stál tryskový letoun Falcon 2000 s kvílejícími motory, připravený ke startu. Rozhlédla se; v dohledu žádní celníci ani policisté. Zizi jí zavřel jedinou únikovou cestu. Ohlédla se do kabiny vrtulníku, aby ho naposled spatřila. Žoviálně jí zamával, pak se podíval na zlaté rolexky – jako lékař ve službě zaznamenávající čas úmrtí.

Bin Talál se chopil jejích zavazadel, připomněl jí, aby sklonila hlavu, vzal ji za paži a vedl k falconu. Na schůdkách se pokusila vyprostit z jeho sevření, ale on jí bolestivě stiskl nadloktí jako do svěráku a vedl ji dále nahoru. Zakřičela o pomoc, ale zvuk jejího hlasu pohltil řev tryskových motorů a tlukot lopatek rotoru helikoptéry.

Na konci schůdků se pokusila o vzpouru, bin Talál ji však potlačil jedinou ranou mezi lopatky. Vevrávorala do malé kabiny, luxusně zařízené leštěným dřevem a měkkou světle hnědou kůží. Připomínala jí rakev. Její cesta na věčnost bude aspoň pohodlná. Sebrala síly a ještě jednou se zmohla na odpor. Zuřivě vrazila do Saúda a ten, skrytý před zraky okolního světa, už nebral vůbec žádné ohledy. Prudce ji udeřil dlaní přes pravou tvář a poslal ji k zemi. Arabové vědí, jak krotit vzpurné ženy.

V uších jí zvonilo a oči jí na chvíli oslepily prskající hvězdy. Když se jí zrak pročistil, uviděla nad sebou stát Jean-Michela, který si utíral ruce do lněného ručníku. Francouz seděl na jejích nohou a čekal, až jí bin Talál připoutá ruce k podlaze, aby jí mohl do ruky zapíchnout jehlu. Pocítila bodnutí, po němž následovalo žhavé proudění do žil. Jean-Michelovi sklouzla kůže z lebky a Sára se ponořila do temných ledových hlubin.

30

SAINT MAARTEN

O hodinu později vplul motorový člun do vod Velké zátoky. Čtyři muži na palubě měli oblečené sportovní bundy a kalhoty a každý s sebou kvůli případným dotazům místních úřadů nesl malý vak s věcmi na přenocování. Přivázali zodiac u mola, nasedli do připraveného taxíku a spěšně vyrazili k letišti. Po nezbytné pasové kontrole, kdy všichni předložili falešné dokumenty, nastoupili do přistaveného soukromého tryskového letadla Gulfstream. Pilot již nahlásil letový plán a požádal o povolení ke startu. Podle záznamu kontrolní věže let odstartoval v 11.37 místního času. Destinace: mezinárodní letiště Kloten, Curych, Švýcarsko.

Zatímco Gulfstream stoupal nad hladinu Simpsonova zálivu, Adrian Carter absolvoval tři telefonní rozhovory. Nejprve zavolal řediteli CIA, pak mluvil s oddělením Agentury, které zajišťovalo utajenou přepravu, a nakonec s jistým lékařem vojenského námořnictva, specialistou na ošetřování zraněných za ne zrovna optimálních podmínek. Potom otevřel nástěnný sejf a vytáhl jednu ze tří náprsních tašek, v níž se nacházel falešný pas a další průkaz totožnosti na stejné jméno, kreditní karty, nějaká hotovost a fotografie neexistující rodiny. Za deset minut už kráčel přes západní parkoviště ke svému volvu. Úředník z ústředí si navlékl odloženou kůži operativce v terénu. Staronový agent odjížděl do Zugu.

V centru Mnichova si Uzi Navot pochutnával na pozdním obědě ve společnosti placeného informátora z německé zpravodajské služby, když obdržel naléhavý hovor z Tel Avivu. Nepřišel z operačního centra, ale přímo od Amose Šareta. Jejich krátká konverzace se odehrála jednostranně. Navot mlčky poslouchal s občasným zamručením na znamení, že chápe, co od něj Amos žádá, a pak zaklapl mobil.

Neměl chuť sdělovat Němci z tajné služby, že Ústav právě řeší mimořádně závažnou krizi, proto zůstal v restauraci ještě půl hodiny a pod stolem zarýval nehty do dlaní, zatímco si Němec dopřával kávu a jablečný štrúdl. Ve čtvrt na čtyři seděl za volantem svého mercedesu třídy E a v půl čtvrté už uháněl po dálnici E54 na západ.

Berte to jako konkurz, řekl mu Amos. Když ta akce proběhne úspěšně a bez následků, speciální operace jsou vaše. Ale jak Uzi Navot ujížděl pomalu se šeřícím odpolednem k Curychu, osobní povýšení ho ani za mák nezajímalo. Jediné, na čem mu záleželo, byla Sára – a chtěl ji mít živou a pokud možno zdravou.

Jenže Sára, ztracená v mlze vyvolané účinkem narkotik, neměla o událostech, které kolem ní vířily, ani tušení. Neměla dokonce ani představu o stavu své tělesné schránky. Nevěděla, že leží na sklápěcím sedadle otočená čelem k zádi ve Falconu 2000 směřujícím na východ, nevěděla, že letoun patří letecké společnosti Meridian Executive se sídlem v Caracasu, kterou plně vlastní koncern AAB Holdings se sídlem v Rijádu, Ženevě a městech mezi tím. Netušila, že má na rukou želízka a kotníky spoutané okovy. Nevěděla, že jí na pravé tváři naběhl rudý šrám, kompliment od Wazira bin Talála, ani to, že naproti ní za malým leštěným stolkem si Jean-Michel listuje v holandském pornografickém časopise a usrkává čistou sladovou skotskou, kterou si vyzvedl v bezcelní prodejně na letišti v Saint Maartenu.

Jediné, co Sára vnímala, byly sny. Matně si uvědomovala, že obrazy odehrávající se v její mysli nejsou skutečné, ale chyběla jí síla je uchopit a podřídit svému vědomí. Slyšela zvonění telefonu, a když zvedla sluchátko, ozval se Benův hlas – jenže místo aby se řítil v uneseném letadle k jižní věži Světového obchodního centra, přistál bezpečně v Los Angeles a spěchal na jednání. Vstoupila do honosného domu v Georgetownu a místo Adriana Cartera ji přivítal Zizi al-Bakári. Vzápětí se ocitla ve zchátralém vesnickém stavení v Anglii, které neobýval Gabriel se svou skupinou, ale buňka saudských teroristů, kteří se chystali na příští atentát. Následovaly další výjevy, jeden za druhým. Nádherná jachta proplouvající mořem krve. Galerie v Londýně ověšená portréty mrtvých. A konečně umělecký restaurátor se spánky protkanými stříbrem a smaragdovýma očima stojící před podobiznou ženy spoutané okovy před toaletním stolkem. Restaurátor byl Gabriel a žena na obraze ona sama. Představu zachvátily plameny, a když uhasly, Sára spatřila obličej Jean-Michela.

„Co bude…?“

„Nejdřív si zjistíme, pro koho pracuješ,“ odpověděl. „A potom tě zabijeme.“

Když se jí do stehna zaryla jehla, zavřela oči bolestí.

Rozžhavený kov. Černá voda…

31

KLOTEN, ŠVÝCARSKO

Hotel Flyaway na Marktgasse číslo 19 nabízí hostům spíše pohodlí než přepych. Zvenčí vypadá ošuměle a nenápadně, hala působí prostým dojmem a je cítit dezinfekcí. Opravdu nevyniká ničím jiným než blízkostí k letišti Kloten, které je od něj vzdáleno pouhých pět minut. Onoho únorového večera, kdy zemi pokryl sníh, se stal hotel místem tajné schůzky, o níž jeho vedení ani místní policie dodnes nic nevědí. Dva muži přijeli z Bruselu, další z Říma a čtvrtý z Londýna. Všichni čtyři vynikali jako specialisté na fyzické sledování. Všichni čtyři se zaregistrovali pod smyšlenými jmény na falešné pasy. Pátý muž přicestoval z Paříže. Zapsal se pod svým skutečným jménem – Moše. Nebyl to žádný specialista, nýbrž bodel, kurýr a místní pomocník. Svoji limuzínu Audi A8 zaparkoval venku na ulici. V jejím úložném prostoru se skrýval velký kufr napěchovaný zbraněmi, vysílačkami, brýlemi pro noční vidění a kuklami.

Posledního příchozího slečny z recepce znaly, protože přes letiště Kloten cestoval často a v hotelu Flyaway spal víckrát, než byly ochotny si pamatovat. „Dobrý večer, pane Bridgesi,“ oslovila ho jedna z recepčních, když vstoupil do haly. Za pět minut už seděl nahoře v pokoji a během dalších dvou minut se k němu připojili ostatní. „Letadlo za chvíli přistane v Klotenu,“ oznámil jim. „Na palubě bude jedna dívka. A my se postaráme, aby dnes večer nezemřela.“

Probudila se. Otevřela oči jen na tak dlouho, aby si vryla do paměti obrázek svého okolí, a zase je zavřela, než jí Jean-Michel probodne nohu jehlou s další naplněnou stříkačkou. Cítila, že klesají a že letounem zmítají silné turbulence. Hlava se jí svezla na bok a s každým otřesem letadla narážela rozbolavělým spánkem do stěny kabiny. Prsty měla strnulé od tlaku želízek na zápěstí a do chodidel jako by ji bodaly tisíce jehliček. Jean-Michel stále seděl na sklopeném sedadle naproti ní. Oči měl zavřené a ruce s propletenými prsty položené přes genitálie.

Znovu otevřela oči. Vnímala okolí zamlženě a rozmazaně, jako by ji obklopovala černá mlha. Zvedla ruce k obličeji a ucítila látku. Kukla, pomyslela si. Potom se podívala dolů na své tělo a uviděla, že je zahalená v černém rubáši. Jean-Michel ji zabalil do abaji (Oděv muslimských žen k nošení na veřejnosti, dlouhé černé roucho s šátkem přes hlavu. (Pozn. překl.) ) Tiše se rozplakala. Francouz otevřel jedno oko a zlomyslně na ni pohlédl.

„Děje se něco, Sáro?“

„Vezete mě do Saudské Arábie, že?“

„Jedeme do Švýcarska, jak ti řekl Zizi.“

„K čemu ta abaja?“

„Usnadní tvůj vstup do země. Když švýcarští celníci vidí arabskou ženu zahalenou závojem, mají sklon chovat se velmi uctivě.“ Obdařil ji dalším úšklebkem. „Myslím, že je škoda zahalovat děvče jako ty do černého, ale můžeš mi věřit, že jsem tě do toho hadru navlékal s potěšením.“

„Jsi prase, Jean-Micheli.“

Sára neviděla ránu, která přišla – perfektně mířený backhand, který přistál přesně na opuchlé pravé tváři. Než se jí zaostřil zrak, Jean-Michel se už zase rozvaloval na sklopeném sedadle. Letadlo se zakymácelo v náhlé turbulenci. Sára cítila, jak se jí do krku hrne žluč.

„Myslím, že budu zvracet.“

„Jako v Le Tetou?“

Zapni mozek a mysli, Sáro.

„V Le Tetou mi bylo fakt blbě, ty idiote.“

„Tak to ses velice rychle zotavila, protože když jsme se vrátili na Alexandru, připadala jsi mi úplně v pohodě.“

„Z těch drog, co do mě láduješ, se mi zvedá žaludek. Zaveď mě na toaletu.“

„Chceš si překontrolovat vzkazy?“

Mysli, Sáro. Dělej.

„O čem to mluvíš? Zaved mě na záchod, ať se můžu vyblít.“

„Nepůjdeš nikam.“

„Tak mi aspoň zvedni tu abaju.“

Nevěřícně se na ni podíval, pak se sklonil nad uličku mezi sedadly a nadzvedl závoj. Do tváře jí zavanul chladný vzduch kajuty. Sáře to připadlo odporné – jako když ženich zvedá závoj novomanželce. Zvedla se v ní vlna vzteku a udeřila ho spoutanýma rukama do obličeje. Jean-Michel její výpad lehce odrazil a uzemnil ji úderem na levou stranu hlavy, který ji srazil z kožené sedačky na podlahu. Aniž se zvedl ze sedadla, kopl ji prudce do břicha, až jí vyrazil dech. Když se pokoušela ho znovu nabrat, vyprázdnila obsah žaludku na koberec.

„Děvko jedna zasraná,“ počastoval ji Francouz vztekle. „Měl bych tě to nechat uklidit.“

Hrábl po řetízku upevněnému k poutům a vytáhl ji zpátky do sedadla, potom vstal a odešel na záchod. Sára slyšela zvuk vody tekoucí do umývadla. Když se Jean-Michel vrátil, držel v ruce mokrý plátěný ručník, kterým jí jako za trest setřel zvratky ze rtů. Potom vytáhl z malého koženého kufříku injekční stříkačku a ampulku s čirou tekutinou. Naplnil stříkačku, aniž si dělal velké starosti s dávkováním, a uchopil Sářinu ruku. Pokusila se mu vyškubnout, ale dostala dvě rány přes ústa. Narkotikum jí pronikalo do krevního oběhu, ale neztratila vědomí, i když měla pocit, že jí na těle leží ohromné závaží. Ačkoliv měla zavřená víčka, zůstávala uvězněná v přítomnosti.

„Jsem pořád vzhůru,“ řekla. „Ta tvoje droga už nepůsobí.“

„Působí tak akorát.“

„Tak proč jsem pořád při vědomí?“

„Snadněji tak z tebe vypáčíme odpovědi.“

„Odpovědi na co?“

„Radši si zapni bezpečnostní pás,“ řekl posměšně. „Za pár minut přistáváme.“

Sára, příkladný vězeň, se pokusila udělat, co se po ní chtělo, ale její ruce ležely bezvládně v klíně a odmítaly poslušnost.

Přitiskla tvář na chladné okenní sklo a zahleděla se do neproniknutelné temnoty. O několik okamžiků později sestoupili do mraků a letoun se zmítal ve vlnách turbulencí. Jean-Michel si nalil další sklenku whisky a jedním hltem ji vyprázdnil.

Vyletěli z mraků do sněhové bouře. Sára se podívala dolů a zkoumavě si prohlížela obrazec tvořený pozemními světly. Severní okraj rozlehlé vodní plochy lemovalo masivní jasné osvětlení, pruhy menších lamp kolem pobřežní linie připomínaly drahokamy. Snažila se vzpomenout na Ziziho slova. Kam že ji chtěl poslal? Curych, blesklo jí hlavou. Ano, to je ono. Curych… Herr Klarsfeld… Manet, za kterého byl Zizi ochoten zaplatit třicet milionů a ani o milion víc…

Letadlo přelétlo severně od centra Curychu a naklonilo se k letišti. Sára se modlila, aby se zřítili. Přistávání však bylo až nemravně hladké – tak jemné, že ani nepoznala, kdy se dotkli země. Několik minut rolovali. Jean-Michel se mlčky díval z okna, zatímco Sára upadala hlouběji do bezvědomí. Trup letadla se jí zdál dlouhý jako tunel pod Alpami, a když se pokusila promluvit, z úst jí nevyšlo ani slovo.

„Droga, kterou jsem ti dal, působí kratší dobu,“ informoval ji Jean-Michel nesnesitelně konejšivým tónem. „Brzy budeš moct mluvit. Aspoň doufám – pro tvé dobro.“

Stroj začal zpomalovat. Jean-Michel jí stáhl černý závoj přes obličej a potom jí odemkl pouta na rukou a okovy na nohou. Když konečně zastavili, otevřel zadní dveře kabiny a vystrčil hlavu, aby se ujistil, že je všechno v pořádku. Pak uchopil zajatkyni pod pažemi a postavil ji. Krev se jí bolestivě slila do chodidel a podlomila se jí kolena. Jean-Michel ji zachytil, aby neupadla. „Jednu nohu před druhou,“ radil jí. „Jen jdi, Sáro. Pamatuješ si přece, jak se chodí, ne?“

Pamatovala, ale jen matně. Od dveří ji dělily jen tři metry, ale jí to připadalo jako kilometrová vzdálenost. Po pár krocích si přišlápla okraj abaji a zavrávorala, ale Jean-Michel ji opět zachránil před pádem. Když se konečně dostala ke dveřím, ovanul ji závan ledového vzduchu. Hustě sněžilo a panovala krutá zima, pod černou látkou závoje se noc zdála ještě temnější. A zase chyběli celníci nebo policisté, na betonu stál jen černý mercedes s diplomatickou značkou a zadními dveřmi otevřenými dokořán. Sára jimi spatřila muže v šedém převlečníku a měkkém plstěném klobouku. I přes mysl zastřenou drogami dokázala pochopit, co se kolem ní děje. Centrála AAB Holdings v Ženevě a saúdskoarabský konzulát v Curychu požádaly o privilegované odbavení pro ženu vysoce postaveného diplomata, která přijíždí ze Saint Maartenu v Karibiku. Jako při odletu – žádní celníci, žádná policie, žádná možnost úniku.

Jean-Michel jí pomohl dolů ze schodů a přes beton dráhy na zadní sedadlo čekajícího mercedesu. Zabouchl dveře a hned spěchal zpátky k letounu. Když se auto rozjelo, Sára se podívala na muže, který seděl vedle ní. Jeho rysy se jí zdály přes závoj rozmazané, viděla ho jen matně. Obrovské ruce. Kulatý obličej. Sevřená ústa lemovaná naježenou bradkou. Další verze bin Talála, pomyslela si. Dobře stavěná gorila.

„Kdo jste?“ zeptala se.

„Nejsem důležitý. Jsem nikdo.“

„Kam jedeme?“

Vrazil jí pěst do ucha a řekl, aby už nemluvila.

O půl minuty později projel mercedes s diplomatickou poznávací značkou vysokou rychlostí kolem zasněžené postavy, která nešťastně vyhlížela zpod zdvižené kapoty porouchaného automobilu. Zdálo se, že muž nevěnoval limuzíně žádnou pozornost, přestože krátce vzhlédl, když najížděla na dálniční přivaděč. Přinutil se pomalu napočítat do pěti. Potom přibouchl kapotu a usedl za volant. Otočil klíčkem a motor okamžitě naskočil. Zařadil rychlost a vyjel od krajnice.

Netušila, jak dlouho jeli – hodinu, možná i déle –, ale znala účel cesty. Zastavování, rozjíždění, prudké otočky a zrychlení působící nepříjemně na žaludek. Eli Lavon takové manévry označoval za kontrasledování, setřásání pronásledovatelů. Uzi Navot tomu říkal utírání zadku.

Hleděla přes zasněžená okna auta. Jako mladá dívka strávila ve Švýcarsku několik let a město docela dobře znala. Neprojížděli úpravnými curyšskými bulváry, které si pamatovala z mládí, nýbrž rozbitými, temnými ulicemi severního okrsku a průmyslové čtvrti. Ošklivé sklady, zčernalé cihlové továrny, začouzená železniční depa. Po chodnících se nepohybovali chodci a v tramvajích nejezdili cestující. Zdálo se, že je ve světě sama, jen ve společnosti pana Nedůležitého. Ještě jednou se ho zeptala, kam jedou. Odpověděl jí ranou loktem do břicha, po které se rozplakala a tiše volala maminku.

Zadíval se dlouze přes rameno, přitlačil ji k podlaze a něco zamumlal arabsky k řidiči. Sára se ztratila v temnotě. Přinutila se zapudit bolest do vzdáleného koutku mysli a usilovně se soustředila na pohyb auta. Odbočka doprava. Doleva. Žuch-žuch přes koleje. Prudké zabrzdění s kvílením pneumatik. Nedůležitý ji vytáhl zpátky na sedadlo a otevřel dveře. Když se držela opěradla a odmítala vystoupit, nechal se na chvíli vtáhnout do strkanice, než mu došla trpělivost a uštědřil jí úder do ledvin jako bodnutí nožem, po kterém jí vystřelila bolest do všech koutků těla.

Zmučeně vykřikla a pustila opěrku. Nedůležitý ji vytáhl z auta a nechal ji spadnout na studenou betonovou podlahu. Vypadalo to, že vjeli do parkovacích garáží nebo nákladového prostoru skladiště. Ležela tam a svíjela se v bolestech, dívala se přes černou gázu závoje vzhůru na svého trýznitele. Pohled arabské ženy na svět. Nějaký hlas jí říkal, aby vstala. Zkusila to, ale nemohla.

Řidič vystoupil z auta a společně s Nedůležitým ji zvedl na nohy. Chvíli tam stála jako zavěšená ve vzduchu, paže doširoka roztažené, tělo zabalené v abaji, a čekala na další úder kladivem do břicha. Místo toho ji přenesli na zadní sedadlo jiného auta. Muž, který v něm seděl, jí připadal povědomý. Poprvé ho viděla v Surrey, v sídle, které neexistovalo – a podruhé ve vile na ostrově SaintBarthélemy, která existovala. „Dobrý večer, Sáro,“ promluvil Ahmed bin Šafík. „Jsem rád, že tě zase vidím.“

32

CURYCH

„Opravdu se jmenuješ Sára, nebo bych tě měl oslovovat jinak?“

Pokusila se mu odpovědět, ale nemohla popadnout dech.

„Jmenu-ju… se… Sára.“

„Dobře, tedy Sára.“

„Proč… mi… to-hle… dě-láte?“

„Ale no tak, Sáro.“

„Pro-sím vás…, pusťte… mě!“

„To bohužel nejde.“

Seděla přelomená v pase s hlavou mezi koleny. Popadl ji za krk a vytáhl nahoru, pak nadzvedl závoj a zkoumal rány na obličeji. Z výrazu jeho tváře se nedalo vyčíst, jestli se mu zdají příliš těžké, nebo naopak příliš mírné. Podívala se na něj. Kožený trenčkot, kašmírová šála, malé kulaté brýle s obroučkami z želvoviny: typický obraz úspěšného curyšského finančníka. Z tmavých očí vyzařovala vypočítavá inteligence. Jeho výraz se přesně shodoval s tím, který jí utkvěl v paměti z jejich prvního setkání.

„Pro koho pracuješ?“ zeptal se shovívavě.

„Zizi,“ odpověděla. „Pracuju…,“ dávivě se rozkašlala, „pro Ziziho.“

„Dýchej, Sáro. Pomalu, zhluboka dýchej.“

„Už… mě… ne-bij-te.“

„Nebudu,“ slíbil. „Ale musíš mi říct, co chci vědět.“

„Já nic… nevím.“

„Chci vědět, pro koho pracuješ.“

„Už jsem vám to řekla… Pracuju pro Ziziho.“

Jeho tvář prozrazovala mírné zklamání. „Prosím, Sáro, neztěžuj si to. Odpovídej na otázky. Řekni mi pravdu a tato nepříjemná epizoda skončí.“

„Vy mě chcete zabít.“

„Bohužel se nemýlíš,“ řekl, jako by souhlasil s jejím odhadem vývoje počasí. „Ale když nám povíš, co chceme vědět, ušetříš se nože, a tvá smrt bude co možná nejméně bolestivá. Pokud budeš dál trvat na svých lžích, tvoje poslední hodiny na této zemi se stanou peklem.“

Jeho krutost nezná mezí, pomyslela si. Mluví o mém podřezání, ale nemá ani tolik slušnosti a taktu, aby odvrátil pohled.

„Já nelžu,“ vydechla.

„Však ty budeš mluvit, Sáro. Každý promluví. Nemá smysl pokoušet se vzdorovat. Prosím, nedělej si to ještě těžší.“

„Já nic nedělám. Vy jste ten, kdo…“

„Chci vědět, pro koho pracuješ, Sáro.“

„Pracuju pro Ziziho.“

„Chci vědět, kdo tě poslal.“

„Zizi mě pozval. Poslal mi šperky a květiny. Poslal mi letenky a koupil mi oblečení.“

„Chci znát jméno muže, který tě kontaktoval na pláži v Saline.“

„Já ne…“

„Chci znát jméno muže, který polil vínem mou společnici v Saint-Jeanu.“

„Jakého muže?“

„Chci znát jméno té kulhavé holky, která prošla kolem Le Tetou v průběhu Ziziho večeře.“

„Jak mám vědět, kdo to byl?“

„Chci vědět, proč sis mě tak prohlížela na party v mé vile. A proč ses najednou rozhodla změnit účes a vyčesat si před večeří vlasy nahoru. A proč jsi měla vyčesané vlasy, když jsi šla běhat s Jean-Michelem.“

To už nekontrolovatelně plakala. „To je šílenství!“

„Chci znát jména těch tří mužů, kteří mě později téhož dne sledovali na motorkách. Chci znát jména těch dvou mužů, kteří mě přišli do mé vily zabít. A jméno muže, který sledoval start mého letadla.“

„Já vám říkám pravdu!“ zanaříkala. „Nevím, o čem mluvíte. Jmenuju se Sára Bancroftová. Pracovala jsem v umělecké galerii v Londýně. Prodala jsem Zizimu obraz a on mě požádal, abych šla pracovat pro něj.“

„Toho van Gogha?“

„Ano!“

„Marguerite Gachetová u toaletního stolku?“

„Ano, vy bastarde.“

„A kde jsi ten obraz získala? Pořídila ho tvým prostřednictvím tvoje zpravodajská služba?“

„Nepracuju pro žádnou zpravodajskou službu. Pracuju pro Ziziho.“

„Pracuješ pro Američany?“

„Ne.“

„Pro Židy?“

„Ne!“

Ztěžka vydechl, sundal si brýle a chvíli je zamyšleně otíral do kašmírové šály. „Měla bys vědět, že krátce po tvém příletu do Saint Maartenu přijeli na letiště čtyři muži a nastoupili do soukromého letadla. Poznali jsme je. Máme za to, že mají namířeno sem do Curychu. Jsou to Židé, že, Sáro?“

„Nevím, o čem mluvíte.“

„Věř mi, Sáro, jsou to Židé. To člověk vždycky pozná.“

Přezkoumal brýle a ještě je přeleštil. „Taky bys měla vědět, že kolegové těchto Židů se tě dnes večer po přistání na letišti pokusili sledovat. Dost nešikovně, náš řidič se jich lehce zbavil. Jak vidíš, my jsme taky profesionálové. Teď jsou pryč, Sáro. A ty jsi zůstala úplně sama.“

Nasadil si brýle.

„Myslíš si, že ti takzvaní profesionálové, pro které pracuješ, by byli ochotni pro tebe obětovat své životy? V této chvíli už by mi vyklopili všechna svoje tajemství na podlahu. Ale ty jsi lepší než oni, že, Sáro? Zizi to taky pochopil. Proto udělal tu chybu, že si tě najal.“

„To nebyla chyba. Vy jste ten, kdo dělá chybu.“

Smutně se usmál. „Teď tě předám do rukou svého přítele Muhammada. Pracoval pro mě ve Skupině 205. Říká ti to něco, Sáro? Skupina 205. Tví instruktoři se o ní během přípravy určitě zmínili.“

„V životě jsem nic takového neslyšela.“

„Muhammad je profesionál. Taky velice zkušený a schopný vyšetřovatel. Ty a Muhammad spolu podniknete cestu. Noční cestu. Noční putování. Znáš ten pojem, Sáro?“

Uslyšel jen její pláč, a tak si na otázku odpověděl sám.

„Právě během Nočního putování Bůh odhalil Prorokovi Korán. O dnešní noci se odhalíš ty sama. Dnes v noci řekneš mému příteli Muhammadovi, pro koho pracuješ a všechno, co ti lidé vědí o mé síti. Když mu to řekneš rychle, slibuju ti jistou míru soucitu. Jestli budeš pokračovat v lhaní, Muhammad ti odřeže maso z kostí a uřízne ti hlavu. Rozumíš mi?“

Zvedl se jí žaludek. Zdálo se, že bin Šafíkovi působí její strach potěšení.

„Uvědomuješ si, že se díváš na mou ruku? Řekli ti o mé jizvě? O mé zraněné ruce?“ Další unavený úsměv. „Zradili tě, Sáro – tví manipulátoři tě zradili.“

Otevřel dveře a začal vystupovat, pak se sehnul a ještě jednou se na ni podíval.

„Mimochodem, skoro se vám to povedlo. Kdyby se bylo tvým přátelům podařilo mě na tom ostrově zabít, jedna naše velká operace by byla zmařená.“

„Myslela jsem, že pracujete v Montrealu pro Ziziho.“

„Ach, ano, málem bych zapomněl.“ Omotal si šálu těsně kolem krku. „Muhammadovi nebudou tvé malé lži připadat tak zábavné, Sáro. Něco mi napovídá, že spolu prožijete dlouhou a bolestivou noc.“

Na chvíli zůstala zticha. Potom se zeptala: „Jaká operace?“

„Operace? Já? Já jsem pouhý investiční bankéř.“

Položila mu otázku znovu. „Co je to za operaci? Kde se chystáte udeřit?“

„Řekni mé pravé jméno, a já ti to prozradím.“

„Jmenujete se Alain al-Násir.“

„Ne, Sáro. Nechci slyšet svoje krycí jméno. Řekni mi moje skutečné jméno. Vyslov ho. Vyznej se ze svých hříchů, Sáro, a já ti povím, co chceš vědět.“

Začala se nekontrolovatelně třást. Snažila se zformulovat slova, ale nedokázala sebrat odvahu.

„Řekni to!“ křičel na ni. „Vyslov moje jméno, ty čubko.“

Zvedla hlavu a podívala se mu přímo do očí.

„Jmenujete… se… Ahmed… bin… Šafík!“

Zvrátil hlavu dozadu, jako by uhýbal úderu. Pak se na ni obdivně usmál.

„Jsi velmi statečná žena.“

„A vy jste zabijáčky zbabělec.“

„Měl bych tě zabít vlastní rukou.“

„Řekněte mi, co se chystáte udělat.“

Na chvíli zaváhal a pak na ni vrhl arogantní úsměv. „Postačí, když řeknu, že máme nějakou rozdělanou práci ve Vatikánu. Zločiny křesťanství a západního světa proti muslimům budou brzy jednou provždy potrestány. Ty bohužel už nebudeš naživu, abys mohla ten božský akt sledovat. Do té doby zemřeš. Řekni Muhammadovi, co víš, Sáro. Učiň své poslední hodiny na této zemi snesitelné.“

A s těmi slovy se obrátil a odcházel pryč. Nedůležitý ji škubnutím vytáhl ven z auta a přitom jí držel přes nos a ústa roušku napuštěnou éterem. Poškrábala ho. Mlátila kolem sebe. Uštědřila mu několik chabých kopanců do ocelových holení. Potom začala droga účinkovat a Sára cítila, jak se hroutí k zemi. Někdo ji zachytil. Někdo ji naložil do kufru auta. Krátce se před ní mihl obličej a podíval se na ni, zkoumavý a podivně vážný. Muhammadův obličej. Pak se kapota zavřela a ona se ponořila do tmy. Když se auto pohnulo, ztratila vědomí.

33

ZUG, ŠVÝCARSKO

Gustav Schmidt, šéf protiteroristického oddělení švýcarské Federální bezpečnostní služby, se kupodivu stal nečekaným spojencem Američanů v jejich boji proti islámskému extremismu. V zemi, jejíž politikové, žurnalisté a většina obyvatelstva zaujímají ohledně války s terorismem silně protiamerické postoje, Schmidt navázal ve vší tichosti blízké osobní vztahy se svými partnery ve Washingtonu, zejména s Adriánem Carterem. Když Carter potřeboval úřední souhlas, aby mohl operovat na švýcarské půdě, Schmidt mu ho vždycky udělil. Když se Carter zasazoval, aby agenti al-Kajdy zmizeli z území konfederace, dal mu Schmidt obvykle zelenou. A když Carter potřeboval místo, kam posadit letadlo, Schmidt mu pravidelně zajišťoval povolení k přistání. Soukromé letiště v Zugu, bohatém průmyslovém městě v srdci země, patřilo ve Švýcarsku k Carterovým oblíbeným. K Schmidtovým také.

Bylo krátce po půlnoci, když se tryskový letoun Gulfstream vynořil z mraků a dosedl na dráhu poprášenou sněhem. O pět minut později seděl Schmidt naproti Carterovi ve skromně zařízené kabině letadla. „Máme problém,“ začal Carter. „Abych byl zcela upřímný, ještě jsme situaci úplně přesně nezmapovali.“ Kývl ke svému spolucestujícímu, podsaditému muži s vlasy ostříhanými nakrátko podle vojenského střihu. „Tohle je Tom. Lékař. Domníváme se, že ještě před rozedněním budeme potřebovat jeho služby. Udělej si pohodlí, Gustave. Dej si skleničku. Nejspíš se tady chvíli zdržíme.“

Carter vyhlédl z okna na vířící sníh a nic víc neřekl. Ani nemusel. Schmidt si už povahu jeho problému dokázal představit – jeden z amerických agentů se dostal do potíží a Carter nemá jistotu, že ho dostane zpátky živého. Otevřel si láhev brandy a napil se. V podobných chvílích si blahořečil, že se narodil jako Švýcar.

# # #

Podobná vigilie se odehrávala v tutéž chvíli v terminálu curyšského mezinárodního letiště Kloten. Muž na stráži nebyl vysoký důstojník švýcarské policie, ale Moše, bodel z Paříže. Ve tři čtvrtě na jednu ráno se z terminálu do sněhové bouře vynořili čtyři muži. Moše rozezněl klakson svého audi; čtveřice se jako jeden muž obrátila a zamířila k němu. Jakov, Michail a Eli Lavon se nasoukali dozadu. Gabriel si sedl dopředu.

„Kde je?“

„Míří na jih.“

„Jeď,“ přikázal Gabriel.

Sára se probudila do ochromující zimy a v uších jí stále znělo šustění pneumatik po mokrém asfaltu. Kde to jsem? ptala se v duchu – a pak si vzpomněla. Ležela v kufru mercedesu, nedobrovolná pasažérka Muhammadova nočního putování k věčnosti. Pomalounku, kousek po kousku zasazovala střípky do skládanky tohoto dne bez konce a tvořila z nich obrázek. Viděla Ziziho v helikoptéře, jak se dívá na hodinky a posílá ji na smrt. A Jean-Michela, svého společníka na cestě, jak se během letu snaží ukrást pár minut spánku. A konečně viděla tu zrůdu Ahmeda bin Šafíka, jenž jí dává na vědomí, že krvavá jatka, která rozpoutal ve Vatikánu, ještě nedospěla ke konci. Slyšela teď jeho hlas, bubnující kadenci otázek.

Chci znát jméno muže, který tě kontaktoval na pláži v Saline…

To je Jakov, pomyslela si. A je pětkrát větší chlap než ty.

Chci znát jméno té kulhavé holky, která prošla kolem Le Tetou v průběhu Ziziho večeře…

To je Dina, pomyslela si. Pomstěný zbytek.

„Chci znát jméno muže, který polil vínem mou společnici v Saint-Jeanu.“

To je Gabriel, pomyslela si. A jednoho dne, který přijde velmi brzy, tě zabije.

Teď jsou pryč, Sáro. A ty jsi zůstala úplně sama…

Ne, nezůstala, pomyslela si. Jsou tady se mnou. Všichni.

A ve své mysli je viděla, jak se prodírají sněhovou vánicí a jdou si pro ni. Přijedou dřív, než jí Muhammad poskytne dobrodiní bezbolestné smrti? Přijdou včas, aby se dozvěděli tajemství, které jí Ahmed bin Šafík tak arogantně vmetl do tváře? Sára věděla, že jim může pomoct. Má informace, které z ní Muhammad chce vypáčit – a záleží jen na ní, jakým tempem je vydá, do jakých detailů zajde. Postupuj pomalu, říkala si. Vezmi si všechen čas světa.

Zavřela oči a znovu se začala propadat do bezvědomí. Tentokrát to byl spánek. Vzpomněla si na poslední věc, kterou jí Gabriel řekl tu noc před jejím odjezdem z Londýna. Spi, Sáro, řekl. Máš před sebou dlouhou cestu.

Probrala se k vědomí a cítila, jak se automobil divoce kymácí. Svist pneumatik po mokrém asfaltu se kamsi vytratil a podle zvuku se zdálo, že se kola prodírají vysokou vrstvou sněhu na nerovném povrchu. O chvilku později se její odhad potvrdil, když jeden z pasažérů musel vystoupit a zatlačit. Když auto znovu zastavilo, uslyšela hlasy, které mluvily arabsky a švýcarskou němčinou, a tlumené vrzání zamrzlých kovových pantů. Ještě chvíli jeli a pak zastavili potřetí – tentokrát naposledy, domnívala se, poněvadž motor okamžitě utichl.

Kapota kufru vyskočila nahoru. Zíraly na ni dvě neznámé tváře; čtyři ruce ji uchopily a vyzvedly ven. Postavili ji zpříma a pustili ji, ale podlomila se jí kolena a svalila se do sněhu. Ukázalo se, že jim poskytuje obrovský zdroj zábavy; rozestavili se okolo ní a několik minut se smáli, než ji znovu zvedli na nohy.

Rozhlédla se kolem sebe. Nacházeli se uprostřed velké mýtiny obklopené sošnými jedlemi a borovicemi. Opodál stála chata ve tvaru písmene A s ostrým sklonem střechy a další oddělená budova, u níž parkovaly dva džípy s náhonem na čtyři kola. Hustě sněžilo. Sáře, pořád zahalené závojem, to připadalo, jako by se z oblohy sypal popel.

Objevil se Muhammad a arabsky cosi zabručel ke dvěma mužům, kteří ji drželi ve vzpřímené poloze. Udělali krok k chatě a čekali, že Sára půjde s nimi, ale nohy ztuhlé zimou odmítly poslušnost. Pokusila se jim říct, že je jí strašná zima, ale nemohla mluvit. Ledový chlad měl jednu výhodu: dávno zapomněla na bolest způsobenou ranami do obličeje a do břicha.

Uchopili ji v podpaždí a v pase a vlekli ji. Její nohy za sebou zanechávaly pěšinku a chodidla, která vyrývala do sněhu dvojitou brázdu, se jí brzy rozpálila mrazem. Snažila se upamatovat, jaké boty si obouvala ráno, když se oblékala v kajutě na palubě Alexandry. Sandály s nízkou podrážkou, vzpomněla si najednou. Nadia jí je koupila v Gustavii, aby jí ladily s oblečením, které si vzala do Le Tetou.

Obešli chatu dozadu. Stromy tam rostly hustěji, maximálně pětadvacet metrů od stavení. Jeden strážný držel hlídku; kouřil cigaretu a podupával vysokými botami, aby mu nemrzly nohy. Přes venkovní zeď domu se ze střechy táhly okapové roury, stěny lemovaly vyrovnané hranice dříví na topení. Dveře byly otevřené. Vtáhli ji dovnitř a pak dolů po betonovém schodišti. Sára stále nemohla udělat krok a její zmrzlé nohy tloukly o každý schod. Začala plakat bolestí – rozechvělý, žalostný nářek, kterému její mučitelé nevěnovali sebemenší pozornost.

Došli k dalším dveřím, pevně zavřeným a zabezpečeným visacím zámkem. Muhammad nejprve odemkl zámek, potom dveře, stiskl vypínač a vstoupil jako první. Strážci vnesli Sáru dovnitř.

Malá čtvercová komůrka, ne větší než třikrát tři metry. Porcelánově bílé stěny. Fotografie. Arabští muži ve věznici Abú Ghrajb. Arabští muži v klecích na Guantánamu. Muslimský terorista v kápi drží uřezanou hlavu amerického rukojmí. Uprostřed místnosti kovový stůl přišroubovaný k podlaze. Ve středu stolu železná smyčka. Ke smyčce připevněná pouta. Sára křičela a bušila kolem sebe. Samozřejmě zbytečně. Jeden jí přirazil ruce ke stolu, zatímco druhý jí nasadil pouta na zápěstí. Zezadu jí přirazili k nohám židli. Dvě ruce ji na ni srazily. Muhammad jí strhl závoj z obličeje a dal jí dvě facky.

„Jsi připravena promluvit?“

„Ano.“

„Už žádné lži?“

Zavrtěla hlavou.

„Řekni to, Sáro. Už žádné lži.“

„Už… žádné… lži.“

„Řekneš mi všechno, co víš?“

„Všech-no.“

„Je ti zima?“

„Strašná.“

„Chtěla bys něco teplého k pití?“

Přikývla.

„Čaj? Piješ přece čaj, Sáro.“

Další přikývnutí.

„Co si dáváš do čaje?“

„To nemyslíte vážně.“

„Co si dáváš do čaje?“

„Kyanid.“

Bezcitně se usmál. „To štěstí ti nedopřeju. Dáme si čaj a pak si promluvíme.“

Všichni tři vyšli z místnosti. Muhammad zavřel dveře a zajistil je visacím zámkem. Sára položila hlavu na stůl a zavřela oči. V mysli se jí usadila neodbytná představa – obraz hodin, které odpočítávají minuty do její popravy. Muhammad jí přinesl čaj. Sára otevřela skleněný kryt svých imaginárních hodin a posunula ručičky o pět minut nazpátek.

34

KANTON URI, ŠVÝCARSKO

Čaj jí naservírovali na arabský způsob v malé skleničce. Sára, pořád se spoutanýma rukama, musela sklonit hlavu ke stolu a hlasitě srkat, aby se mohla napít. Muhammad ji s odporem sledoval. Sám se svého čaje, který stál mezi otevřeným zápisníkem a nabitou pistolí, ani nedotkl.

„Nemůžete mě nechat zmizet a myslet si, že si toho nikdo nevšimne,“ řekla.

Vzhlédl a několikrát rychle zamrkal. Sára, už bez abaji, si ho měřila v ostrém světle vyšetřovací kobky. Jeho hranatou hlavu až po temeno pokrývala pleš a zbytky vlasů i vousy měl zastřižené do přesně stejné délky. Tmavé oči částečně zakrývaly profesorské brýle, které se zablýskly odraženým světlem pokaždé, když zvedl pohled od poznámkového bloku. Měl otevřený a na vyšetřovatele podivně seriózní výraz; z jeho obličeje, pokud zrovna neřval nebo nevyhrazoval, že ji praští, vyzařovala vlažná příjemnost. Chvílemi Sáře připadal jako dychtivý mladý žurnalista, který klade otázky politikovi při tiskové konferenci.

„Každý v Londýně ví, že jsem odletěla do Karibiku za Zizim,“ řekla. „Na Alexandře jsem strávila skoro dva týdny. Viděli mě s ním v restauracích na Saint-Barthélemy. Chodila jsem s Nadiou na pláž. O mém odletu ze Saint Maartenu a příletu do Curychu musí existovat záznamy. Nemůžete mě prostě jen tak nechat zmizet kdesi ve Švýcarsku. To vám nemůže projít.“

„Jenže ono se to odehrálo trochu jinak,“ ušklíbl se Muhammad. „Ve skutečnosti ses dnes večer krátce po svém příletu ubytovala v hotelu Grand Dolder. Úředník ti zkontroloval pas, jak je tady ve Švýcarsku obvyklé, a předal informaci federální policii, což je také obvyklé. Za několik hodin se probudíš, a až si vypiješ kávu ve svém pokoji, půjdeš si zacvičit do hotelové tělocvičny. Pak si dáš sprchu a oblečeš se na schůzku. Ve tři čtvrtě na deset tě vyzvedneauto a odveze tě do rezidence Herr Klarsfelda na Zurichbergu. Tam tě uvidí několik zaměstnanců, kteří pracují v domácnosti pana Klarsfelda. Po prohlídce Manetova obrazu zatelefonuješ panu al-Bakárimu do Karibiku a oznámíš mu, že se nemůžeš s majitelem dohodnout na prodejní ceně. Vrátíš se do hotelu, odhlásíš se a potom odjedeš na letiště Kloten, kde nastoupíš do linkového letadla směr Londýn. Strávíš dva dny odpočinkem ve svém bytě v Chelsea, během té doby několikrát zavoláš ze svého telefonu a několikrát použiješ své kreditní karty. A potom bohužel záhadně zmizíš.“

„Kdo je moje náhradnice?“

„Stačí, když řeknu, že se ti matně podobá – dost na to, aby mohla cestovat na tvůj pas a vklouznout do tvého bytu a zase ven, aniž by vzbudila podezření u sousedů. Máme tady v Evropě pomocníky, Sáro – pomocníky s bílými tvářemi.“

„Policie přesto po Zizim půjde.“

„Po Zizim al-Bakárim nikdo nejde. Policie se samozřejmě bude vyptávat a na otázky budou odpovídat právníci pana al-Bakáriho. O té záležitosti se bude jednat v tichosti a s naprostou diskrétností. To je jedna z velkých výhod, když je člověk Saúd. My skutečně stojíme nad zákony. Ale zpátky k věci.“

Pohlédl dolů a netrpělivě otřel špičku pera o čistou stránku zápisníku.

„Odpovíš teď na moje otázky, Sáro?“

Přikývla.

„Řekni ano, Sáro. Chci, aby sis zvykla mluvit.“

„Ano,“ řekla poslušně.

„Celou větou.“

„Ano, budu odpovídat na vaše otázky.“

„Jmenuješ se Sára Bancroftová?“

„Ano.“

„Velmi dobře. Souhlasí místo a datum narození v tvém pase se skutečností?“

„Ano.“

„Tvůj otec opravdu pracuje jako vysoký manažer Citibank?“

„Ano.“

„A tví rodiče se skutečně rozvedli?“

„Ano.“

„Studovala jsi na Dartmouthu a později absolvovala postgraduál na Courtauldově institutu v Londýně?“

„Ano.“

„Jsi tatáž Sára Bancroftová, která napsala velmi uznávanou dizertační práci na téma německého expresionismu a dostala za ni doktorát na Harvardu?“

„Ano, jsem.“

„Pracovala jsi v té době také pro Ústřední zpravodajskou službu?“

„Ne.“

„Kdy jsi vstoupila do služeb CIA?“

„Nikdy jsem do CIA nevstoupila.“

„Lžeš, Sáro.“

„Nelžu.“

„Kdy jsi nastoupila k CIA?“

„Nejsem v CIA.“

„Pro koho tedy pracuješ?“

Mlčela.

„Odpověz na otázku, Sáro. Pro koho pracuješ?“

„Vy víte, pro koho pracuju.“

„Chci to slyšet od tebe.“

„Pracuju pro výzvědnou službu Státu Izrael.“

Posunul si brýle a chvíli na ni civěl.

„Říkáš mi pravdu, Sáro?“

„Ano.“

„Poznám, jestli mi budeš zase lhát.“

„Já vím.“

„Chtěla bys ještě trochu čaje?“

Přikývla.

„Odpověz mi, Sáro. Chtěla bys ještě trochu čaje?“

„Ano, chtěla bych ještě trochu čaje.“

Muhammad se na židli zaklonil a poplácal dlaní na dveře komory. Okamžitě se otevřely a před nimi Sára uviděla dva muže na stráži. „Ještě čaj,“ požádal Muhammad anglicky, potom obrátil v zápisníku novou stránku a pohlédl na ni s dychtivostí ve tváři.

Sára pozvedla ruku ke svým imaginárním hodinám a přidala dalších deset minut.

Sára samozřejmě nevěděla, že její výslech se odehrává v převážně římskokatolickém kantonu Uri v oblasti, kterou její obyvatelé s láskou a hrdostí nazývají srdce Švýcarska. Chata stála v úzké soutěsce vyhloubené přítokem řeky Reuss, kudy procházela jen jedna silnice a na kopci podřimovala malá vesnička. Uzi Navot si ji krátce prohlédl, pak se otočil a zamířil zpátky do údolí. Švýcaři, jak z vlastní zkušenosti dobře věděl, patří k nejobezřetnějším lidem na světě.

Saúdové se mu pochopitelně snažili vyhnout, ale Navot na to byl připraven. Vždycky věřil, že když se zavěsíte na profesionála, který očekává sledování, je nejlepší taktikou ponechat ho v domnění, že tomu tak skutečně je. Osobně sledoval mercedes s diplomatickou značkou, když zahýbal do skladiště v průmyslové čtvrti – a jel za ním i o dvacet minut později, když limuzína opouštěla Curych.

Když jeli podél břehů Curyšského jezera, jeho tým se přeskupil a připojil se k němu cestou na jih ke kantonu Uri. Mizerné počasí jim poskytlo dodatečné krytí, stejně jako teď Navotovi, když vystoupil z auta a s pistolí v napřažených rukou se tiše kradl hustým stromovím k chatě. Za půl hodiny, po zběžném průzkumu pozemku a jeho zabezpečení, seděl zpátky za volantem a ujížděl roklinou k údolí řeky Reuss. Zaparkoval na odpočívadle nad řekou a čekal na Gabriela.

„Kdo je tvůj řídící důstojník?“

„Neznám jeho jméno.“

„Zeptám se ještě jednou. Jak se jmenuje tvůj řídící důstojník?“

„Říkám vám, že jeho jméno neznám. Aspoň ne jeho pravé jméno.“

„Pod jakým jménem ho znáš?“

Nevydávej jim Gabriela, vířilo jí hlavou. Vyhrkla první, co jí přišlo na jazyk.

„Říkal si Ben.“

„Ben?“

„Ano, Ben.“

„Jsi si jistá? Ben?“

„Není to jeho skutečné jméno. Prostě si tak nechal říkat.“

„Jak víš, že to není jeho pravé jméno?“

Uvítala preciznost výslechu, neboť jí poskytl dalších několik minut na imaginárních hodinách.

„Protože mi řekl, že to není jeho pravé jméno.“

„A tys mu to věřila?“

„Domnívám se, že jsem neměla žádný důvod mu nevěřit.“

„Kdy ses s tím člověkem seznámila?“

„Bylo to v prosinci.“

„Kde?“

„Ve Washingtonu.“

„V kterou denní dobu ses s ním setkala?“

„Večer.“

„Přišel za tebou domů? Kontaktoval tě v práci?“

„Po práci. Připojil se ke mně, když jsem se vracela domů.“

„Pověz mi, jak to proběhlo, Sáro. Pověz mi všechno.“

A ona vypovídala, sousto po soustu, kapku po kapce.

„Kde je ten dům, kam tě dovezli?“

„V Georgetownu.“

„Na které ulici v Georgetownu?“

„Byla tma, už si to nepamatuju.“

„Na které ulici v Georgetownu, Sáro?“

„Myslím, že to byla N Street.“

„Myslíš, nebo to víš?“

„Byla to N Street.“

„Číslo domu?“

„Nevšimla jsem si.“

„Který blok?“

„To si nepamatuju.“

„Na východ od Wisconsin Avenue, nebo na západ, Sáro?“

„Vy znáte Georgetown?“

„Východně, nebo západně?“

„Na západ. Určitě na západ.“

„Který blok, Sáro?“

„Domnívám se, že mezi Třiatřicátou a Čtyřiatřicátou.“

„Domníváš se?“

„Mezi Třiatřicátou a Čtyřiatřicátou.“

„Která strana ulice?“

„Jak to myslíte?“

„Která strana ulice, Sáro? Severní, nebo jižní?“

„Jižní. Určitě jižní.“

Ve tři čtvrtě na tři ráno spatřil Navot automobil značky Audi přijíždějící po cestě rychlostí, která neodpovídala nevlídným povětrnostním podmínkám. Když ho míjel v rozvířeném navátém sněhu smíšeném s posypem, letmo zahlédl uvnitř čtyři muže s napjatými výrazy. Zvedl telefon a vytočil číslo. „Právě jste projeli kolem mě,“ řekl tiše, pak se podíval nahoru do zpětného zrcátka a sledoval, jak se audina málem nabourala při otáčení. Klid, Gabrieli, pomyslel si. Jen klid.

„Kdo s tebou vedl první pohovor? Člověk ze CIA, nebo ten Žid?“

„Američan.“

„Na co se tě ptal?“

„Mluvili jsme obecně o válce proti terorismu.“

„Například?“

„Ptal se mě, jak by se podle mého názoru mělo s teroristy zacházet. Měli by být převezeni do Ameriky k soudu, nebo by je měli zabít v terénu muži v černém?“

„Muži v černém?“

„Tak jim říkal.“

„To znamená zvláštní jednotky? Zabijáky CIA? Oddíly SEAL námořní pěchoty?“

„Domnívám se, že ano.“

„A co jsi mu řekla?“

„Opravdu to chcete vědět?“

„Jinak bych se neptal.“

A tak mluvila, jednu malou porci za druhou.

# # #

Stáli v hloučku u řeky a Navot spěšně informoval Gabriela o všem, co ví.

„Hlídá pozemek víc strážných, nebo jenom ti dva u přední brány?“

„To nevím.“

„Kolik je jich uvnitř?“

„Nevím.“

„Viděl jsi, kam ji odvedli?“

„Ne.“

„Jel po silnici ještě někdo jiný?“

„Je to opuštěná cesta.“

„Takové informace mi nestačí, Uzi.“

„Dělal jsem, co jsem mohl.“

„Já vím.“

„Vidím to tak, že máš jen dvě možnosti, Gabrieli. Možnost číslo jedna: Zorganizuj ještě jednu průzkumnou operaci. Znamená to ztrátu času a zvýšení rizika. Jestli nás uvidí, pak první, co udělají, bude, že Sáru zabijí.“

„A možnost číslo dvě?“

„Jít rovnou na věc. Hlasuju pro dvojku. Jenom bůh ví, jakým peklem tam teď Sára prochází.“

Gabriel chvíli hleděl do sněhu a přemýšlel „Máš pravdu, Uzi. Jdeme na věc. Já, Michail, Jakov a ty.“

„Osvobozování rukojmích není moje parketa, Gabrieli. Já řídím agenty.“

„Určitě to není Eliho parketa a já potřebuju nejmíň čtyři muže. Moše a Eli zůstanou u aut. Až vyšlu signál, vyjedou po cestě nahoru a vyzvednou nás.“

„Kdy přišel ten Žid?“

„Přesný čas si nepamatuju.“

„A přibližně?“

„Nemohu si vzpomenout. Přišel asi půl hodiny po tom, co jsem přijela, takže mohlo být asi kolem sedmé.“

„A říkal si Ben?“

„Hned ne.“

„Napřed užíval jiné jméno?“

„Ne. Napřed žádné jméno neměl.“

„Popiš mi ho.“

„Spíš menší postavy.“

„Tlustý, nebo hubený?“

„Hubený.“

„Velmi hubený.“

„Vypracovaná postava.“

„Vlasy?“

„Ano.“

„Barva?“

„Tmavé.“

„Dlouhé, nebo krátké?“

„Krátké.“

„Měl nějaké šediny?“

„Ne.“

Muhammad klidně odložil pero na notes. „Lžeš, Sáro. Jestli mi ještě jednou zalžeš, náš rozhovor skončí a budeme se bavit jinak. Rozumíš?“

Přikývla.

„Odpověz, Sáro.“

„Ano, rozumím.“

„Dobrá. A teď mi přesně popiš toho Žida, který si říkal Ben.“

35

KANTON URI, ŠVÝCARSKO

„Vraťme se k tomu, jak vypadaly jeho vlasy. Říkáš, že je měl krátké, Sáro? Jako já?“

„Trochu delší.“

„A tmavé?“

„Ano.“

„Ale na některých místech šedivé, že? Na spáncích, abych to upřesnil.“

„Ano, na spáncích má šediny.“

„A teď oči. Jsou zelené, že? Neobvykle.“

„Velmi zelené oči.“

„Má ten člověk nějaké zvláštní schopnosti?“

„Mnoho.“

„Umí restaurovat obrazy?“

„Ano.“

„A jsi si naprosto jistá, že jsi nikdy neslyšela jeho jméno?“

„Už jsem vám přece řekla, že ho znám pouze jako Bena.“

„Ano, já vím, ale mluvil někdy o sobě pod nějakým jiným jménem?“

„Ne, nikdy.“

„Jsi si tím jistá, Sáro?“

„Naprosto. Říkal si Ben.“

„To není jeho skutečné jméno, Sáro. Jmenuje se Gabriel Allon. A je to vrah. Teď mi prosím řekni, co se dělo po jeho příjezdu do toho domu v Georgetownu.“

U odbočky k chatě stála tabule s nápisem SOUKROMÝ POZEMEK. Bezpečnostní brána se nacházela o tři sta metrů dál v lese. Gabriel a Navot se pohybovali po jedné straně vozovky, Michail a Jakov po druhé. Při okraji cesty, která stoupala roklinou, ležela vysoká vrstva sněhu, ale mezi stromy ho bylo méně. Přes brýle pro noční vidění svítila sněhová pokrývka strašidelnou fosforeskující zelení, zatímco kmeny borovic a jedlí se zřetelně rýsovaly jako temné pruhy. Gabriel se plížil opatrně kupředu a dával pozor, aby se vyhnul popadaným větvím, které by pod jeho tíhou mohly zapraskat. V lese panovalo mrtvé ticho. Zřetelně vnímal údery vlastního srdce do hrudníku a zvuk Navotových kroků za sebou. Berettu svíral v obou rukou bez rukavic.

Čtvrt hodiny po vstupu do lesa poprvé zahlédl stavení. Z přízemních oken se linulo světlo, v patře zářilo jen jediné. Strážní se ukrývali v teple jednoho z džípů. Motor běžel a reflektory nesvítily. Brána byla otevřená.

„Máš volné palebné pole, Michaile?“

„Ano.“

„Kterého vidíš ze svého úhlu líp?“

„Řidiče.“

„Je to skoro padesát metrů, Michaile. Můžeš ho dostat s absolutní jistotou?“

„Dostanu ho.“

„Miř na hlavu, Michaile. Musíme to provést v tichosti.“

„Mám ho na mušce.“

„Miř na něho a čekej na můj signál. Střílíme zároveň. A Bůh nám pomoz, jestli mineme.“

„Takže Allon tě požádal, abys mu pomohla?“

„Ano.“

„A tys souhlasila?“

„Ano.“

„Hned?“

„Ano.“

„Ani na moment jsi nezaváhala?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Protože vy jste zlo. A já vás nenávidím.“

„Dávej si pozor na jazyk.“

„Chtěl jste pravdu.“

„Co se stalo potom?“

„Odešla jsem ze zaměstnání v Phillips Collection a přestěhovala se do Londýna.“

Gabriel pečlivě zacílil na muže na sedadle spolujezdce.

„Připraven, Michaile?“

„Připraven.“

„Dvě rány, na můj povel, pět, čtyři, tři, dva…“

Gabriel dvakrát stiskl spoušť a téměř současně se v čelním skle džípu objevily čtyři díry. Ve sněhu, který mu sahal až po kolena, se rozběhl po cestě, Navot v závěsu za ním. Opatrně se blížil k džípu, berettu v natažených rukou. Michailovi se povedly dva čisté zásahy a řidič byl mrtev, ale Gabrielův cíl dostal jednu kulku do tváře a druhou do krku a ještě žil.

Gabriel ho dorazil dvěma ranami, vypálenými přes okénko na straně spolujezdce, a pak chvíli nehnutě stál a prozkoumával terén, jestli se někde neobjeví náznak, že nepřítel zjistil jejich přítomnost. V té chvíli Navot zahlédl strážce, který vyšel z lesa vlevo od domu, a Michail ho složil jedinou střelou do hlavy, po níž se na panensky bílý sníh rozstříkla krev a mozková tkáň. Gabriel se obrátil a vykročil přes paseku k chatě, následován svými společníky.

„Pověz mi něco o Julianu Isherwoodovi.“

„Julian je kouzelný muž.“

„Je Žid?“

„Nikdy jsme o tom nemluvili.“

„Julian Isherwood je dlouholetý spolupracovník izraelské výzvědné služby, že?“

„O tom nic nevím.“

„Účastnil se aktivně Allonovy operace?“

„Nevím.“

„Lžeš, Sáro. Ta operace by se bez Isherwoodovy pomoci nemohla uskutečnit.“

„Já nevím, co Julianovi řekl.“

„Kdo?“

„Ben.“

„Gabriel, Sáro. Jmenuje se Gabriel.

Takže po odchodu z galerie Phillips Collection jsi hned nastoupila u Juliana Isherwooda jako jeho asistentka?“

„Ano, správně.“

„Jako agentka jsi byla naprostá amatérka. Kdy tě vycvičili?“

„V noci.“

„Kde?“

„V jednom venkovském domě na jih od Londýna.“

„Kde leží ten venkovský dům?“

„Myslím, že v Surrey. Jméno té vesnice jsem si nezapamatovala.“

„Byl to stálý konspirační byt izraelské rozvědky?“

„Jen pronájem, velmi provizorní.“

„Byl tam kromě Allona ještě někdo jiný?“

„Ano.“

„Měli nějaké další lidi, aby pomohli s tvým výcvikem?“

„Ano.“

„Prozraď mi jejich jména.“

„Lidé, kteří přijeli z Tel Avivu, se mi nepředstavili.“

„A co další členové Allonova londýnského týmu?“

„Co s nimi?“

„Řekni mi jejich jména.“

„Prosím, nenuťte mě k tomu.“

„Jejich jména, Sáro.“

„Prosím, nechtějte to po mně.“

Uhodil ji tak tvrdě, že spadla ze židle. Chvíli tam visela a pouta se jí zařezávala do zápěstí, zatímco Arab na ni řval kvůli jménům.

„Řekni mi jejich jména, Sáro. Všechna.“

„Byl tam muž jménem Jakov.“

„Kdo dál?“

„Josi.“

„Další jméno, Sáro.“

„Eli.“

„Další.“

„Dina.“

„Další.“

„Rimona.“

„A to byli ti samí lidé, kteří se kolem tebe motali na Saint-Barthélemy?“

„Ano.“

„Kdo byl ten muž, který tě tam kontaktoval jako první? Ten na pláži v Saline?“

„Jakov.“

„Kdo byla ta žena, která ti nechala vzkaz na toaletě v restauraci v Saline?“

„Rimona.“

„Kdo byla ta kulhavá dívka, co přišla do restaurace Le Tetou těsně předtím, než jsi odešla na toaletu?“

„Dina.“

„Všichni jsou Židé, že?“

„Překvapuje vás to?“

„A co ty, Sáro? Jsi Židovka?“

„Ne, já nejsem Židovka.“

„Tak proč jsi jim pomáhala?“

„Protože vás nenávidím.“

„Ano, a podívej se, co z toho máš.“

Než se dostali k chatě, narazili ještě na jednoho strážce. Vyšel zpoza rohu a jako hlupák vykročil na otevřené prostranství vpravo od domu se zbraní stále u pasu. Gabriel a Michail vypálili zároveň. Výstřely ztišily tlumiče, ale hlídač vydal pronikavý výkřik, když se mu salva kulek zaryla do hrudníku. V osvětlených oknech domu vyskočily jako figuríny na střelnici dva obličeje – jeden v přízemí přímo před Gabrielem, druhý v patře pod štítem střechy. Gabriel zlikvidoval svého muže, Michail se postaral o toho druhého.

Tím ovšem ztratili zbytek momentu překvapení. Gabriel i Michail přesprintovali posledních třicet metrů ke vchodovým dveřím a v běhu vyměnili zásobníky. Jakov, ostřílený agent Šabaku s bohatými zkušenostmi při dobývání teroristických úkrytů na Západním břehu a v Gaze, razil cestu. Neobtěžoval se zkoumáním, zda je zamčeno. Namísto toho pokropil střed dveří dávkou, aby zneškodnil protivníka, který by případně stál na opačné straně, pak odstřelil zámek a dřevěný rám kolem něj. Navot, z čtveřice nejurostlejší, se vrhl mohutným tělem proti dveřím, které se zbortily dovnitř jako padající kostka domina.

Ostatní tři rychle vběhli do malé vstupní haly. Gabriel kryl prostor vlevo, Jakov uprostřed, Michail napravo. Gabriel s brýlemi pro noční vidění stále na očích viděl v kaluži krve na podlaze muže, kterého zastřelil přes okno. Jakov a Michail okamžitě vypálili a Gabriel uslyšel smrtelné výkřiky dalších dvou protivníků. Posunuli se dál do chaty, našli schody do sklepa a sestupovali dolů. Tam začneme, určil Gabriel při instruktáži. Mučitelé vždycky rádi dělají svou práci v podzemí.

Právě když mu popisovala den, kdy došlo k prodeji van Goghova obrazu, dolehl k nim shora nenadálý hluk. Umlčel ji surovým políčkem přes ústa, vyskočil ze židle a s pistolí v ruce se hnal ke dveřím. O několik vteřin později uslyšela křik a vřískot a těžké kroky na schodech. Muhammad se otočil a namířil jí pistoli do obličeje. Sára, stále připoutaná ke stolu, reflexivně sklonila hlavu mezi paže zlomek vteřiny předtím, než zaburácely dva výstřely, které se v maličké místnosti rozlehly jako dělová salva. Kulky sežehly vzduch nad její hlavou a zaryly se do stěny.

Zuřivě na ni zaječel, že má tu drzost upřednostnit život před smrtí, a přistoupil o krok blíž, aby s ní skoncoval. Vtom se dveře s praskotem prolomily, jako kdyby je z rámu vyrazila tlaková vlna po výbuchu bomby. Praštily Muhammada do zad a srazily ho k zemi. V ruce stále držel pistoli. Zvedl se na jedno koleno a ještě jednou na ni zamířil, ale to už vtrhli dovnitř dva muži s tvářemi zakrytými kuklami a nočními brýlemi. Vystřelili na Muhammada. Nepřestali na něj střílet, dokud jim nedošla munice.

Odsekli jí pouta na rukou a na nohou a rychle ji odnesli přes rozstřílené mrtvoly. Venku se schoulila Gabrielovi do náručí jako dítě. Přenesl ji přes zasněženou paseku a dál po cestě k silnici, kde čekali Lavon a Moše s auty. Velebné ticho lesa narušoval její nářek.

„Musela jsem jim toho hodně říct.“

„Já vím.“

„Bili mě. Řekli mi, že mě zabijí.“

„Já vím, Sáro. Viděl jsem tu místnost.“

„Vědí o tobě, Gabrieli. Snažila jsem se…“

„To je v pořádku, Sáro. Je to naše chyba. Neochránili jsme tě.

„Je mi to líto, Gabrieli. Je mi to hrozně líto.“

„Prosím tě, Sáro, tohle neříkej.“

„Setkala jsem se s ním.“

„S kým?“

„S bin Šafíkem.“

„Kde?“

„V Curychu. On ještě neskončil, Gabrieli.“

„Co ti řekl?“

„Chce znovu udeřit na Vatikán.“

36

ZUG, ŠVÝCARSKO

Dvěma z Navotových sledovačů se podařilo projet přes italskou hranici na jih dříve, než si počasí vynutilo uzavření horských průsmyků. Další dva to vzali na východ do Rakouska. Navot sám se připojil k Mošemu a odjel do Paříže, aby rozprostřel bezpečnostní síť kolem Hannah Weinbergové. Gabriel odvezl Sáru na soukromé letiště u Zugu. Seděli spolu jako milenci. Gabriel jednou rukou řídil a druhou jí položil přes ramena, Sára mu tiskla mokrou tvář z boku na šíji. V půl páté ráno se letadlo zvedlo a zmizelo v mracích. Carter ani Gabriel v něm neseděli.

„Dobrá, Gabrieli – poslouchám.“

„Sára se v Curychu setkala s bin Šafíkem. Pochlubil se jí, že se chystá znovu zaútočit na Vatikán.“

Carter sám pro sebe tiše zaklel.

„Váš prezident je dnes v Římě, mám pravdu?“

„Ano, skutečně tam je.“

„V kolik hodin ho očekávají ve Vatikánu?“

„V pravé poledne.“

Gabriel se podíval na hodinky.

„Mezi Curychem a Římem létá každou celou hodinu kyvadlový spoj. Když si pospíšíme, můžeme chytit let v sedm.“

„Budeš řídit,“ zněla Carterova odpověď.

Gabriel nastartoval a vyrazil směrem na Curych. Carter zavolal na centrálu CIA a požádal o spojení se šéfem Tajné služby Spojených států. (United States Secret Service. Organizace, jejímž hlavním úkolem je ochrana amerického prezidenta. (Pozn. překl.) )

Prvních třicet minut jízdy se Carter zabýval telefonováním. Když se z mlhy na severním okraji jezera vynořila světla Curychu, konečně zavěsil a podíval se na Gabriela.

„Sára přistane za necelou hodinu na letecké základně Ramstein. Odvezou ji do americké vojenské nemocnice na celkové vyšetření.“

„Co říká tvůj doktor?“

„Její stav odpovídá tomu, co se dalo čekat. Odřeniny a pohmožděniny obličeje. Slabý otřes mozku. Poškozené levé oko. Hluboké podlitiny na břiše. Dvě prasklá žebra. Dva zlomené prsty na noze. Nechápu, proč jí udělali zrovna tohle.“

„Táhli ji po schodech dolů do sklepa.“

„Jo, a podchlazení. Předpokládám, že z toho, jak ji převáželi v zavazadlovém prostoru. Vzato kolem a kolem mohla dopadnout hůř.“

„Postarej se, ať se od ní nehne jeden z tvých mužů,“ dělal si starosti Gabriel. „Poslední věc, kterou teď potřebujeme, je, aby Sára nechtěně vyzradila naše tajemství vojenským doktorům v Ramsteinu.“

„Žádný strach, Gabrieli. Je v dobrých rukou.“

„Řekla mi, že promluvila.“

„Samozřejmě že promluvila. K čertu, já bych taky mluvil.“

„Měl jsi vidět tu kobku.“

„Přiznávám, že jsem rád, že jsem ji neviděl. Takové věci opravdu nemusím. Někdy se přistihnu, jak se mi stýská po starých dobrých časech studené války, kdy se mě krev a mučení netýkaly.“ Carter pohlédl na Gabriela. „Tebe se asi týkaly vždycky, nemám pravdu?“

„Mezi tvrdým výslechem a mučením je rozdíl, Adrianě, a každý ví jaký. Generální ředitel Šabaku jednou řekl, že nemůžeš sedět a v klidu si povídat s teroristou u šálku čaje a přitom čekat, že z něho dostaneš odpovědi na své otázky.“

„Ale oni dali Sáře čaj.“

„Popisovala jim všechno do detailů, aby získala čas. Otázka zní, jestli se Muhammadovi podařilo předat něco z toho, co mu řekla, jeho nadřízeným dříve, než jsme přijeli.“

„Máš jeho zápisník?“

Gabriel si poklepal na náprsní kapsu kožené bundy.

„Až se Sára zotaví, vyslechneme ji.“

„Možná si nebude pamatovat, co všechno jim řekla. Napumpovali ji drogami.“

I přes časnou hodinu byl na silnici dost rušný provoz, vesměs lidé dojíždějící za prací. Pilní švýcarští občané ženoucí se za penězi, blesklo Gabrielovi hlavou. Přemýšlel, kolik jich pracuje pro společnosti propojené, byť třeba nepřímo, s AAB Holdings se sídlem v Rijádu, Ženevě a městech mezi tím.

„Myslíš, že mě pustí do letadla, Adrianě?“

„Gustav mě ujistil, že odletíme bez problémů.“

„Ty možná, ale já mám tady v Curychu docela pestrou minulost.“

„Ty máš pestrou minulost všude. Neměj obavy, Gabrieli. Do toho letadla nastoupíš.“

„Jsi si jistý, že tvůj přítel Gustav bude mlčet?“

„A o čem má mlčet?“ Carter vyloudil unavený úsměv. „Úklidová četa už vyrazila do Uri. Gustav dohlíží na zabezpečení objektu, dokud hoši nepřijedou. A potom…“ Pokrčil rameny. „Jako by se nikdy nic nestalo.“

„Co uděláte s těly?“

„My ve východní Evropě nemáme jenom utajené věznice pro zadržené teroristy. Mrtví budou řádně pohřbeni, což je víc, než si zaslouží. A možná jednoho dne, až tahle válka bez konce opravdu skončí, budeme moci říct někomu z příbuzných, kde mohou požádat o vydání jejich kostí.“ Carter si pohladil knír. „Vy taky jeden máte, ne?“

„Co jako?“

„Tajný hřbitov. Někde v údolí Jordánu, že?“

Gabriel se dlouze zadíval do zpětného zrcátka, ale nic neřekl.

„Kolik mrtvol, Gabrieli? Pamatuješ si to?“

„Jistě že si to pamatuju.“

„Tak kolik? Úklidová četa potřebuje vědět, kde mají hledat.“

Gabriel popsal situaci. Dva v džípu se čtyřkolovým náhonem. Dva na mýtině před chatou. Jeden v okně v přízemí. Jeden v okně v horním patře. Dva ve vstupní hale. Dva pod schody. A Muhammad.

„Jedenáct mužů,“ spočítal Carter. „Protáhneme jejich jména databázemi. Zjistíme, co byli zač a jaké měli plány. Ale myslím, že už nyní lze celkem s jistotou předpokládat, že jsi dnes v noci zneškodnil důležitou teroristickou buňku spolu s jedním z nejvýše postavených mužů v bin Šafíkově síti.“

„Nedostali jsme toho, koho jsme chtěli.“

„Mám takové tušení, že ho najdeš.“

„Přinejmenším dva z nich byli Evropané, Adrianě. A Uzi slyšel jednoho z nich mluvit se švýcarsko-německým přízvukem.“

„No, budou pohřbeni společně s džihádisty. Mám za to, že by si to tak přáli.“ Carter mrkl na hodinky. „Nemůžeš jet trochu rychleji?“

„Jedu sto dvacet, Adrianě. Kolik jsi toho řekl Tajné službě?“

„Sdělil jsem jim, že máme znepokojivě věrohodný důkaz, že síly celosvětového džihádu plánují na dnešní odpoledne ve Vatikánu útok na prezidenta. Obzvlášť silný důraz jsem položil na slova znepokojivě věrohodný důkaz. Tajná služba obdržela jasné a zřetelné varování a já doufám, že dostanu příležitost se ještě dnes dopoledne s prezidentem setkat. Bydlí v sídle velvyslance.“

„Měl by uvažovat o zrušení programu.“

„To se nestane,“ oponoval Carter. „Vatikán je dnes nejviditelnějším symbolem ve světě, pokud se týká nebezpečí islámského terorismu. Tento prezident rozhodně nepromarní šanci vystoupit se svým poselstvím na takové scéně. Dodá mu tím na síle.“

„Od Lucchesiho si to pořádně schytá.“

„Počítá s tím,“ připustil Carter. „Pokud jde o bezpečnost, Tajná služba už jedná s Italy o změně prezidentových cestovních plánů. Shodou okolností o tom uvažovali ještě předtím, než jsem jim zavolal. V Římě je zmatek. Dnes se v ulicích očekávají dva miliony lidí.“

„Jak ho chtějí dopravit do Vatikánu?“

„Kolona, která přiváží hostující hlavu státu, obvykle přijíždí ke Svatému stolci přes Svatoanenskou bránu a pokračuje přes Via Belvedere na nádvoří San Damaso. Tam návštěvníka čeká velitel Švýcarské gardy a doprovází jej do Apoštolského paláce. Osobní stráž cizí hlavy státu musí zůstat na nádvoří. Vatikánský protokol. Hlava státu jede dál sama a chrání ji pouze garda. Prozradím ti ale malé tajemství. Tajná služba vždycky ukryje v oficiální delegaci pár mužů – sympatické katolické hochy, kteří se chtějí setkat se Svatým otcem.“

„Jaké změny tedy připravujete?“

„Prezident přiletí do Vatikánu vrtulníkem a přistane na papežově heliportu.“

„Ten je na vzdáleném západním konci, přímo proti zdi. Jestli bude někdo čekat na Viale Vaticano s přenosným raketometem…“

„Tajná služba tvrdí, že dokáže oblast zabezpečit.“

„Kolik sympatických katolických hochů chceš ukrýt v prezidentově oficiální delegaci?“

„Víc než obvykle.“ Carter se znovu podíval na hodinky. „Měli bychom přijít na letiště pár minut po sobě. Z Langley nám zabukovali oddělená sedadla.“

„Ty se za mě stydíš, Adriane?“

„Naopak, nikdy jsem necítil větší hrdost. Ty a tví lidé jste prokázali pořádný kus odvahy, když jste šli do té chaty.“

„Neměli jsme na výběr, Adrianě. My nikdy nemáme na výběr.“

Carter na chvíli zavřel oči. „Víš, ono je taky možné, že bin Šafík si jenom pouštěl hubu na špacír – nebo z nějakého důvodu blufoval.“

„Proč by blufoval, Adrianě? Mluvil s odsouzenou k smrti.“

37

VATIKÁN

„Dobře že nás váš přítel monsignor požádal, abychom vás odvezli,“ konstatoval kapitán karabiniérů. „Jinak byste to z Fiumicina do Vatikánu v žádném případě nestihli.“

Gabriel vyhlédl z okna helikoptéry. Na náměstí Borghese, kde se shromažďovali demonstranti, se vlnilo lidské moře. První účastníci pochodu se vyhrnuli ze vzdáleného konce parku do Via Veneto.

„Dokážete je udržet dál od Vatikánu?“

„Pokusíme se o to.“ Kapitán ukázal z okna. „Vidíte támhlety barikády? Chceme je nahnat nahoru do parku na Janiculu. Ale očekáváme dva miliony demonstrantů. Pokud se nám situace vymkne z rukou…“ Výmluvně pokrčil rameny. „Jsem rád, že už nesloužím u jednotky pro boj s pouličními nepokoji. Mohlo by se to tam zvrtnout ve válečnou zónu.“

Vrtulník udělal otočku a nabral směr k městskému státu. Kupole Baziliky, částečně ukrytá za obrovskými nepromokavými plachtami pracovních čet, zářila v jasném ranním slunci a papežova prosba o mír zavěšená na průčelí povlávala v ranním vánku. Snesli se nad Viale Vaticano, zdržujíce se v italském vzdušném prostoru co nejdéle, pak vrtulník proklouzl přes zeď a dosedl na papežskou přistávací plochu. Donati, oděný v černé sutaně s červenofialovou šerpou, na ně čekal s příslušníkem Švýcarské gardy v civilu po boku. Vysoký kněz s pochmurným výrazem v obličeji si s nimi zběžně podal ruce a pak se společně vydali přes Vatikánské zahrady směrem k Apoštolskému paláci.

„Jak vážné je to tentokrát, Gabrieli?“

„Velmi.“

„Můžete mi říct proč?“

„Posel,“ odvětil Gabriel. „Posel.“

# # #

Víc Gabriel prozradil, teprve až se usadili v Donatiho kanceláři ve třetím patře. Monsignorovi neuniklo, že se dozvěděl jen část příběhu. Měl však příliš velké obavy o bezpečnost svého nadřízeného, než aby protestoval.

„Chci, abyste se držel po jeho boku, dokud prezident neodjede z Vatikánu.“

Tentokrát Gabriel nic nenamítal.

„Vypadáte, jako byste prošel peklem,“ poznamenal Dona ti. „Kdy jste se naposledy vyspal?“

„To si na mou duši nepamatuju.“

„Obávám se, že teď není čas na spaní,“ povzdechl si Donati, „ale musíme něco udělat s vaším zevnějškem. Oblek jste si nejspíš nepřivezl, že?“

„Škoda, že vám nemohu vysvětlit, jak legračně vaše otázka zní.“

„Musíte se slušně obléct. Oddíl papežovy tělesné stráže je sice součástí Švýcarské gardy, ale jeho příslušníci nosí obleky a kravaty. Jeho velitel se určitě postará o vaše náležité ošacení.“

„Potřebuju ještě něco jiného než modrý oblek, Luigi.“

„Oč se jedná?“

Gabriel zodpověděl otázku.

„To vám Švýcarská garda může rovněž opatřit.“

Donati zvedl sluchátko a vytočil číslo.

O deset minut později čekal na Gabriela na nádvoří San Damaso stejný švýcarský gardista, který doprovázel Donatiho na heliportu. Výškou se shodoval s Gabrielem, sako jeho obleku napínala hranatá ramena, na nichž seděl svalnatý krk ragbisty. Kulatou hlavu pokrývaly krátké vlasy ostříhané skoro dohola, takže drátek vedoucí do sluchátka v uchu byl zřetelně vidět.

„Neznáme se?“ zeptal se Gabriel německy, když míjeli vatikánskou poštu.

„Ne, pane.“

„Připadáte mi povědomý.“

„Pomáhal jsem vám tehdy po atentátu dopravit Svatého otce do Apoštolského paláce. Jsme vám všichni moc vděční, pane.“

„Jak se jmenujete?“

„Svobodník Erich Müller, pane.“

„Z kterého kantonu pocházíte, svobodníku?“

„Nidwalden, pane. Je to polokanton nedaleko…“

„Vím, kde to je,“ přerušil ho Gabriel.

„Znáte Švýcarsko, pane.“

„Velmi dobře.“

Těsně před Svatoanenskou bránou vešli do kasáren Švýcarské gardy. V přijímací hale seděl za půlkruhovým stolem službukonající důstojník se škrobeným výrazem, před sebou řadu televizních monitorů uzavřeného vnitřního okruhu. Na zdi za ním visel krucifix a řada vlajek reprezentujících všech šestadvacet švýcarských kantonů. Když Gabriel s Müllerem prošli kolem, udělal si poznámku do knihy návštěv „Kasárna jsou pod přísnou kontrolou,“ poznamenal Müller. „Vchází se do nich třemi vchody, ale tento je hlavní.“

Ze vstupní haly pokračovali vpravo. Před nimi se táhla dlouhá temná chodba lemovaná ubikacemi halapartníků, které se podobaly klášterním celám. Na konci ji uzavíral klenutý průchod do vnitřního kamenného nádvoří, kde instruktor v hodnosti seržanta cvičil šest nováčků s dřevěnými puškami. Vešli do budovy na protilehlém konci nádvoří a po kamenném schodišti sestoupili do střelnice v suterénu. Vládlo tam ticho a prázdno.

„Tady trénujeme se zbraněmi. Stěny by měly být zvukotěsné, ale sousedé si občas stěžují na hluk.“

„Sousedé?“

„Svatý otec se tváří, že mu to nevadí, ale Jeho Eminence kardinál státní tajemník nad hlukem střelby zrovna nejásá. O nedělích a katolických svátcích nestřílíme.“ Müller přešel ke kovové skříňce a odemkl visací zámek. „Naše standardní osobní zbraň je devítimilimetrový SIG-Sauer se zásobníkem na patnáct nábojů.“ Otevřel skříňku a podíval se přes rameno na Gabriela. „Je to zbraň švýcarské výroby. Velmi přesná – a velmi výkonná. Chtěl byste si ji vyzkoušet?“

Gabriel kývl na souhlas. Müller vytáhl pistoli, prázdný zásobník a plnou krabici munice a zanesl je ke střeleckému stanovišti. Začal nabíjet zbraň, ale Gabriel ho zarazil. „Já to udělám. Postarejte se prosím o terč.“ Švýcarský gardista připevnil terč na lanko a odsunul ho do poloviny střelnice. „Dál,“ požádal Gabriel. „Až na konec prosím.“ Müller učinil podle jeho přání. Než terč dojel k protější zdi, Gabriel nabil zásobník patnácti náboji a zasunul ho do pažby pistole. „Jste rychlý,“ poznamenal Müller. „Musíte mít velmi hbité ruce.“

„Mám léta praxe.“

Nabídl Gabrielovi chrániče na uši a oči.

„Ne, děkuji.“

„Pravidla střelnice, pane.“

Gabriel se otočil a bez varování zahájil palbu. Mačkal spoušť, dokud nevyprázdnil zásobník. Müller přitáhl terč, zatímco Gabriel vytáhl prázdný zásobník a posbíral nábojnice.

„Ježíši Kriste.“

Všech patnáct ran se usadilo ve středu obličeje siluety na terči.

„Chcete to zkusit ještě jednou?“ zeptal se Múller.

„Není třeba.“

„A co pouzdro na pistoli?“

„Na to jsou kalhoty.“

„Dal bych vám ještě jeden zásobník.“

„Dejte mi prosím dva. A krabici střeliva navíc.“

Z kanceláře velitele si vyzvedl krabici se šatstvem a spěchal do Apoštolského paláce. Nahoře ve druhém patře ho Donati uvedl do malého apartmánu pro hosty se soukromou toaletou a sprchou. „Tu břitvu jsem ukradl Svatému otci,“ přiznal monsignor. „Ručníky jsou ve skříňce pod umývadlem.“

Prezidentův program měl začít až za hodinu a půl. Gabriel využil zbývajících minut k tomu, aby se oholil a chvíli postál pod tekoucí sprchou. Oblečení, které pro něj švýcarský gardista vyšťoural, mu padlo naprosto skvěle a krátce před jedenáctou už kráčel chodbou s freskovou výzdobou k papežovu soukromému příbytku, upravený, jak se od návštěvníka hlavy katolické církve očekává.

Už před odchodem do kasáren Švýcarské gardy požádal Donatiho ještě o jednu věc: kopii závěrečné zprávy o říjnovém útoku, kterou společně připravily bezpečnostní služby Itálie a Vatikánu. Pročítal ji u šálku kapucína s cornettem v papežově soukromé jídelně, poté strávil několik minut přepínáním programů na papežově televizi a hledáním zmínky o jedenácti mrtvolách nalezených ve švýcarské chatě. Na žádném z mezinárodních zpravodajských kanálů se o nich nezmiňovali. Usoudil, že Carterův tým dokončil svůj úkol.

Donati pro něj přišel ve tři čtvrtě na dvanáct. Odešli do paláce Belvedere a našli prázdnou kancelář s dobrým výhledem na Zahrady. O chvíli později se stromy začaly kroutit a zmítat. Pak se objevily dva obrovské dvourotorové vrtulníky a snášely se k přistávací ploše na vzdáleném konci městského státu. Když viděl, jak první helikoptéra bezpečně sklouzla pod vrcholky stromů, Gabriel pocítil mírný odliv napětí. O pět minut později zahlédli amerického prezidenta, který sebevědomě kráčel k paláci obklopen několika desítkami po zuby ozbrojených a nervózně se rozhlížejících agentů Tajné služby.

„Ochranka bude muset počkat dole v Zahradách,“ vysvětloval Donati. „Američanům se to nelíbí, ale tak znějí pravidla protokolu. Víte, že se pokoušejí tajně propašovat agenty Tajné služby do oficiální delegace?“

„Nepovídejte.“

Donati se podíval na Gabriela. „Chtěl byste mi něco říct?“

„Ano,“ přiznal Gabriel. „Měli bychom se vrátit do Apoštolského paláce. Rád bych tam být dřív, než přijde prezident.“

Donati se otočil a vyrazil první.

Do Sala Clementina, vznosného přijímacího sálu vyzdobeného freskami, který se nachází o patro níž než papežův soukromý byt, dorazili pět minut před prezidentem. Svatý otec se ještě nedostavil. Před honosný vchod nastoupila slavnostní jednotka Švýcarské gardy a několik jejích dalších příslušníků v civilu čekalo uvnitř. Na jednom konci dlouhé pravoúhlé místnosti stála připravena dvě zdobená křesla, na druhém se tísnil dav reportérů, fotografů a kameramanů. Jejich kolektivní nálada byla protivnější než obvykle. Kontrola přístrojů a bezpečnostní prohlídky, které prováděla Švýcarská garda spolu s Tajnou službou, byly daleko důkladnější než jindy, a třem evropským filmovým štábům byl dokonce zakázán vstup kvůli drobným nedostatkům týkajícím se jejich akreditací. Média měla mít dovoleno zaznamenat první okamžiky historického setkání a vysílat živé obrázky do světa, ale pak budou zástupci sedmé velmoci vyprovozeni ze sálu.

Donati se vrátil do chodby, aby počkal na Svatého otce. Gabriel se ještě chvíli rozhlížel, pak se přesunul do přední části sálu a zaujal pozici necelý metr od křesla rezervovaného pro papeže. Následující dvě minuty pečlivě pozoroval hlouček novinářů a hledal jakýkoliv náznak neklidu nebo napětí, obličej, který by svým výrazem nezapadal mezi ostatní. Stejnou pozornost potom věnoval delegaci prelátů z kurie, kteří stáli nalevo od něj.

Krátce před polednem vešel do sálu papež v bílé sutaně za doprovodu Donatiho, vatikánského státního tajemníka a čtyř švýcarských gardistů v civilu. Byl mezi nimi i Erich Müller, gardista, který opatřil Gabrielovi zbraň. Svobodník upřel na Izraelce krátký pohled a vzal ho na vědomí letmým pokývnutím. Papež přešel celou délku místnosti a zastavil se před vyřezávaným, ozdobně čalouněným křeslem. Donati, vysoký a nápadný ve své na míru šité sutaně s červenofialovou šerpou, stál po boku svého pána. Zběžně se podíval na Gabriela, pak obrátil oči ke dveřím, jimiž právě vcházel prezident Spojených států amerických.

Gabriel chvatně přehlédl prezidentův oficiální doprovod. Odhadl, že jsou v něm nejméně čtyři agenti Tajné služby, možná o dva nebo o tři víc. Pak začal přejíždět sál očima jako světlomety: reportéři, preláti z kurie, Švýcarská garda, prezident a Svatý otec. Právě si podávali ruce a srdečně se usmívali jeden na druhého v oslepující záři blikajících fotoaparátů.

Rychlost následujících událostí zaskočila i Gabriela. Vskutku, nebýt Donatiho, uvažoval později, nejspíš by vraha nepostřehl. Monsignorovy tmavé oči se najednou rozšířily hrůzou a vzápětí se kněz vrhl stranou směrem k prezidentovi. Gabriel se otočil a spatřil zbraň. Byl to devítimilimetrový SIG-Sauer se zásobníkem na patnáct nábojů – a ruka, která jej držela, patřila svobodníkovi Erichu Müllerovi.

Gabriel vytasil pistoli a zahájil palbu, ale Müller mezitím stačil dvakrát stisknout spoušť. Gabriel neslyšel výkřiky, nevnímal záblesky fotoaparátů. Celou bytostí se soustředil na zbraň ve své ruce a nepřestával střílet na Múllera, dokud švýcarský gardista neležel mrtvý na mramorové podlaze. Pak se otočil a podíval se přes rameno. Agenti Tajné služby propašovaní do americké delegace popadli prezidenta a spěchali s ním ke dveřím. Pietro Lucchesi, římský biskup, Pontifex Maximus a nástupce svatého Petra, klečel na kolenou a modlil se nad nehybným tělem urostlého kněze v černé sutaně.

38

ŘÍM

V jedenáctém patře kliniky Gemelli se nacházejí pokoje, o jejichž existenci ví jen hrstka zasvěcených. Prostě zařízené, strohé pokoje pro kněze. V jednom z nich stojí nemocniční lůžko. Druhý je vybaven pohovkami a židlemi. Třetí slouží jako soukromá kaple. U stolku v chodbě drží nepřetržitě službu hlídka, i když pokoje nikdo neobývá.

Ačkoliv je nemocniční lůžko vyhrazeno pro pastýře jedné miliardy římskokatolických oveček, onoho večera na něm ležel pastýřův věrný soukromý tajemník. Ulici pod oknem zaplnil dav tisíců věřících. V devět hodin večer se utišili, aby vyslechli první bolletino z Vatikánské tiskové kanceláře. Uvádělo se v něm, že monsignor Luigi Donati se po zásahu dvěma devítimilimetrovými kulkami podrobil sedmihodinové operaci. Jeho zdravotní stav byl označen jako „neobyčejně vážný“ a bolletino upřesňovalo, že o přežití se dá jen spekulovat. Zpráva končila oznámením, že Svatý otec stojí po jeho boku a má v úmyslu u něj po nejbližší chvíle setrvat. O skutečnosti, že je přítomen i Gabriel, se komuniké nezmiňovalo.

Seděli spolu na pohovce v prostřední místnosti. Přes otevřené spojovací dveře do nemocničního pokoje viděli na Donatiho, který ležel v posteli, bledý a v bezvědomí. Kolem lůžka postávali lékaři a sestry s pochmurnými výrazy. Svatý otec se se zavřenýma očima modlil růženec. Přes náprsenku jeho bílé sutany se táhla široká krvavá šmouha. Odmítl si ji převléci. Gabriel, který se na něj právě díval, myslel na Shamrona a jeho roztrženou koženou bundu. Doufal, že Svatý otec si události dnešního dne neklade za vinu.

Podíval se na televizi. Na obrazovce blikal videozáznam útoku, jeden z nejdramatičtějších záběrů, který se kdy vysílal živě. Záznam běžel nepřetržitě. Gabriel ho viděl už nejmíň desetkrát – a teď se díval znovu. Viděl Müllera, jak vyráží z hloučku švýcarských gardistů s pistolí v napřažených rukou. Viděl sám sebe, jak vytahuje zpod saka vlastní zbraň. A viděl Luigiho Donatiho, jak se vrhá svým velkým tělem před prezidenta Spojených států v okamžiku, kdy Müller zahájil palbu. Zlomek vteřiny, pomyslel si. Kdyby ho byl zahlédl o zlomek vteřiny dřív, možná by stiskl spoušť jako první. A Donati by neležel na pokraji smrti na jedenáctém patře kliniky Gemelli. Gabriel pohlédl na papeže. Oči už neměl zavřené; upíral je na televizní obrazovku.

„Jak věděl, že se má postavit před prezidenta, a ne přede mne?“

„Podle mě si uvědomil, že kdyby chtěl Müller zabít vás, měl k tomu už nesčetněkrát příležitost. Šel po prezidentovi a Luigi jeho záměr vystihl.“

„Mrknutím oka.“

„Je to jeden z nejbystřejších lidí, jaké jsem kdy potkal, Svatosti.“ Gabriel se podíval na Donatiho. „Zachránil prezidenta Spojených států a asi o tom ani neví.“

„Luigi jen zachytil kulky,“ opravil ho papež, „ale zachránil jste ho vy. Nebýt vás, nikdy bychom se neměli před něčím takovým na pozoru. Jak jste to věděl, Gabrieli? Jak jste věděl, že se na nás chystají dneska znovu zaútočit?“

„O tom si budeme moci promluvit až později. Mnohem později.“

„Jste uprostřed operace, že?“

Gabriel mlčel.

„Erich Müller, člen mé palácové stráže…“ Papeži zeslábl hlas. „Pořád tomu nemohu uvěřit. Jak to dokázali, Gabrieli? Jak se jim podařilo dostat vraha do Švýcarské gardy?“

„O podrobnostech se zatím můžeme jen dohadovat, Svatosti, ale vypadá to, že Müllera najaly síly světového džihádu někdy po jeho odchodu ze švýcarské armády. Nesehnal práci, a tak cestoval asi rok a půl po Evropě a Středomoří. Několik měsíců strávil v Hamburku a potom v Amsterdamu. Vešel ve známost jako častý účastník protiamerických a protiizraelských demonstrací. Možná dokonce konvertoval k islámu. Máme za to, že do teroristické sítě jej naverboval profesor Ali Massoudi.“

„Massoudi? Opravdu? Dobrotivý bože, Gabrieli, já mám dojem, že profesor Massoudi předložil několik svých publikací mé zvláštní komisi pro zlepšení vztahů mezi islámem a Západem. Dokonce si matně vzpomínám, že jednou osobně navštívil Vatikán.“

„Zlepšení vztahů mezi islámem a církví netvořilo hlavní náplň skutečného programu profesora Massoudiho, Svatosti.“

„Očividně ne,“ pronesl papež. „Myslím, že teď víme, kdo v říjnu otevřel sebevražedným atentátníkům Bránu smrti. Byl to Müller, že?“

Gabriel přikývl a zahleděl se na televizi, kde znovu opakovali záznam útoku.

„Zajímalo by mě, kolik lidí dnes tyto záběry vidělo,“ přemýšlel papež.

„Miliardy, Svatosti.“

„Něco mi napovídá, že vaše dny jako tajného agenta skončily. Vítejte zpět v reálném světě, Gabrieli.“

„Není to svět, v němž bych se cítil dobře.“

„Jaké máte plány?“

„Musím se vrátit do Izraele.“

„A potom?“

„Moje budoucnost je dost nejistá.“

„Jako obvykle,“ podotkl papež. „Francesco Tiepolo mi říkal, že jste se s Chiarou dali znovu dohromady.“

„Ano, Svatosti. Je teď v Izraeli.“

„Co plánujete?“

„Musím se s ní oženit, než mě zase opustí.“

„Moudré rozhodnutí. A potom?“

„Jeden krok za druhým, Svatosti.“

„Smím vám dát ještě jednu radu?“

„Samozřejmě.“

„V této chvíli jste nejslavnější celebrita v Itálii. Národní hrdina. Něco mi říká, že tato země by vás uvítala zpátky s otevřenou náručí. A tentokrát nikoliv jako Maria Delvecchia.“

„Překročíme ten most, až k němu dojdeme.“

„Já bych na vašem místě překročil most zpátky do Benátek.“

Papež chvíli tiše nakukoval otevřenými dveřmi. „Nevím, co budu dělat, jestli mi ho Bůh vezme. Bez Luigiho Donatiho nedokážu katolickou církev řídit.“

„Pamatuji si den, kdy za mnou přijel do Jeruzaléma,“ vzpomínal Gabriel. „Když jsme procházeli Starým městem, hloupě jsem ho popsal jako muže bez víry po boku muže silně věřícího. Ale postavit se do cesty kulkám, to vyžadovalo obrovskou dávku víry.“

„Luigi Donati je muž neobyčejné víry. Jenom si to někdy neuvědomuje. A teď musím mít víru já. Musím věřit, že Bůh bude považovat za vhodné ještě mi ho nějakou dobu ponechat. A musím také věřit, že Bůh uzná za vhodné ukončit toto šílenství.“

Další otázka, kterou papež Gabrielovi položil, zněla stejně jako ta, kterou mu dal po říjnovém atentátu.

„Už je po všem?“

Tentokrát se jeho společník zahleděl na televizi a mlčel.

Ne, Svatosti, odpověděl mu v duchu. Ne úplně.

IV/

SVĚDEK

39

WASHINGTON

Zvláštní výbor Senátu se poprvé sešel měsíc po neúspěšném pokusu o atentát na prezidenta. Služebně nejstarší členové v úvodních prohlášeních ujišťovali americké občany, že vyšetřování povedou důkladně a nemilosrdně, už koncem prvního týdne však byli senátoři z obou politických stran znechuceni neochotou šéfů bezpečnostních a zpravodajských služeb ke spolupráci. Prezidentovi lidé horlivě – a do detailů vysvětlovali, jak se silám světového islámského extremismu podařilo proniknout do centra křesťanského světa – a jak se dnes už zesnulému profesorovi Alimu Massoudimu podařilo zverbovat mladého Švýcara Ericha Müllera a propašovat ho do papežovy Švýcarské gardy. Když však došlo na otázku, kdo zorganizoval dva útoky na Vatikán – a co bylo důležitější, kdo atentáty financoval –, prezidentovi muži mohli nabídnout jen kvalifikované domněnky. Stejně tak nedokázali vysvětlit ke spokojenosti členů výboru, odkud se ve Vatikánu vzal jistý Gabriel Allon, legendární izraelský agent a zabiják. Po dlouhé interní debatě dospěli senátoři k rozhodnutí si ho předvolat. Jako cizí státní příslušník nepodléhal americké jurisdikci, a tudíž ani povinnosti předvolání uposlechnout, a jak se dalo čekat, kategoricky ho odmítl. O tři dny později náhle změnil názor. Přijede a bude vypovídat, ale pouze při uzavřeném slyšení. Senátoři na jeho podmínky přistoupili a požádali ho, aby se dostavil do Washingtonu příští čtvrtek.

Do suterénního zasedacího sálu vstoupil sám. Když jej předseda výboru požádal, aby se postavil a uvedl do protokolu své jméno, bez váhání tak učinil.

„A váš zaměstnavatel?“

„Ministerský předseda Státu Izrael.“

„Máme na vás mnoho otázek, pane Allone, byli jsme však upozorněni vaším velvyslancem, že nebudete odpovídat na žádnou, kterou budete považovat za nevhodnou.“

„Správně, pane předsedo.“

„Rovněž jsme byli informováni, že si předtím, než vám začneme klást otázky, přejete přednést oficiální prohlášení.“

„Je tomu tak, pane předsedo.“

„Toto prohlášení se týká Saudské Arábie a vztahu Spojených států k této zemi.“

„Ano, pane předsedo.“

„Drobná připomínka, pane Allone. Toto slyšení je sice uzavřené, ale vaše slova budou zapsána.“

„Rozumím, pane.“

„Výborně, můžete pokračovat.“

Když svědek nahlédl do připraveného textu a začal číst, jeden muž v zadní řadě sebou viditelně trhl. Herakles přišel do Senátu Spojených států, pomyslel si. A přinesl toulec plný šípů namočených ve žluči.

„Blahopřeju, Gabrieli,“ ušklíbl se Adrian Carter. „Nedokázals odolat pokušení, že? Dali jsme ti k dispozici jeviště a tys ho dokonale využil.“

„Senátoři by měli znát pravdu o skutečné povaze saudského režimu a o jeho podpoře celosvětového terorismu. Americký národ by měl vědět, jak se všechny ty petrodolary utrácejí.“

„Aspoň že ses nezmínil o Zizim.“

„Se Zizim mám jiné plány.“

„Těch by ses měl vzdát a místo toho pozorně sledovat míč.“

„Sledovat míč? Co to znamená?“

„To je sportovní metafora, Gabrieli. Děláš nějaký sport?“

„Na sport jsem nikdy neměl čas.“

„S každým dalším dnem se čím dál víc podobáš Shamronovi.“

„Budu to brát jako kompliment,“ kontroval Gabriel. „Na který míč se mám soustředit?“

„Bin Šafík.“ Carter se na něj úkosem podíval. „Máte nějakou stopu?“

Gabriel potřásl hlavou. „A vy?“

„Inu, něco by se našlo.“

„Chceš se mi svěřit?“

„Zatím ne.“

Carter přejel přes most Memorial a zabočil na George Washington Parkway. Několik minut jeli mlčky a Gabriel se kochal výhledem na Georgetown na druhé straně řeky.

„V tvém itineráři jsem si všiml, že se cestou do Izraele zastavíš v Římě,“ poznamenal Carter. „Chystáš se ujmout další práce pro Vatikán?“

„Kdepak. Jenom bych rád strávil pár chvil s Donatim. Když jsem z Říma odjížděl, stále se ještě neprobral.“ Gabriel se podíval na hodinky. „Kam mě vezeš, Adrianě?“

„Do odletu máš ještě pár hodin čas. Kousek odsud je taková malá, typicky virginská venkovská hospůdka, kde můžeme poobědvat.“

„Jak dlouho tam pojedeme?“

„Asi hodinu.“

Gabriel si sklopil opěradlo a zavřel oči.

O hodinu později přijeli do městečka The Plains. Při projíždění malou obchodní čtvrtí v centru Carter zpomalil, přejel několikerý staré koleje, odbočil vpravo a zamířil do otevřené krajiny. Trasa připadala Gabrielovi povědomá, stejně jako dlouhá štěrková příjezdová cesta, na kterou odbočili o tři kilometry dál. Vedla podél břehu úzké říčky. Nalevo se rozprostírala široká zvlněná louka a na vrcholu kopce stál rozlehlý statek se zašlou měděnou střechou a dvoupodlažní verandou. Když Gabriel navštívil tento dům poprvé, stromy byly holé a zem pokrytá sněhem. Nyní dříny kvetly a pole se zelenala čerstvou jarní trávou.

Na hřbetu koně, který k nim volným tempem přicválal, seděla žena se zlatými vlasy. Otok z jejího obličeje se vytratil a vypadala skoro normálně. Až na ty kruhy pod očima, pomyslel si. V jejích bleděmodrých očích se však zračila vzpomínka na strašlivý zážitek v horské chatě v kantonu Uri. Sára mistrně otočila koně podél auta a shora se na něho zadívala. Usmála se a na okamžik to znovu byla ta krásná žena, kterou Gabriel poprvé uviděl loni na podzim, když kráčela po Q Street. Pak se úsměv vytratil; jezdkyně vybídla koně a zamířila cvalem k budově.

Carter ji vyprovázel pohledem. „Má dobré i špatné dny. Ale to ty jistě chápeš.“

„Ano, Adrianě, chápu.“

„Vždycky jsem pokládal osobní zášť a nevraživost v naší profesi za kontraproduktivní, ale to, co jí udělal, Zizimu nikdy neodpustím.“

„Já taky ne,“ přitakal Gabriel. „A to nejsem záštiplný člověk.“

Po společné večeři, která proběhla v tichosti při osvěžujícím vánku na sluncem zalité zadní verandě, se Carter ujal nádobí, zatímco Gabriel a Sára se vydali na procházku do lesa, kam pomalu začaly padat stíny. Bezpečnostní agent CIA chtěl jít za nimi, ale Gabriel si vzal jeho zbraň a poslal ho zpátky do domu. Sára měla na sobě jezdecké kalhoty a boty a vlněný kabátek. Gabriel se ještě nepřevlékl z tmavošedého obleku, který si vzal na slyšení do Senátu. V pravé ruce držel agentův browning.

„Nezdá se mi, že by byl Adrian z tvého vystoupení před senátním výborem zrovna nadšený.“

„Není.“

„Někdo konečně musel tu pravdu o našich přátelích Saúdech vyslovit nahlas. A kdo už se k tomu hodí líp než ty? Koneckonců, zachránil jsi život prezidentovi.“

„Ne, Sáro, to ty jsi zachránila prezidenta. Jednoho dne tvá vlast možná přijde na to, kolik ti toho dluží.“

„Nemám v plánu se v blízké době objevit na veřejnosti.“

„A jaké máš plány?“

„Adrian ti to neřekl? Nastupuju k Agentuře. Dospěla jsem k závěru, že umělecký svět může bez jednoho kurátora přežít.“

„Do kterého direktorátu? Operace, nebo zpravodajství?“

„Zpravodajství,“ odpověděla. „Práce v terénu už mám nadosmrti dost. Kromě toho už pro mě svět nikdy nebude bezpečný. Zizi mi dal velmi zřetelně najevo, co se stane s lidmi, kteří ho zradí.“

„Má dlouhé prsty,“ souhlasil Gabriel. „A co tvoje bezpečnost tady v Americe?“

„Dají mi novou totožnost. Jméno si mohu vybrat. Přemýšlela jsem, jestli bys mi dovolil vzít si jméno tvé matky.“

„Irena?“ usmál se Gabriel. „Bude mi ctí. Byla jako ty – obdivuhodně statečná žena. Až příště přijedeš do Izraele, dám ti přečíst, co se jí stalo za války.“

Sára se zastavila a sáhla si na květ živého plotu, pak pokračovali v cestě mezi stromy.

„A co ty, Gabrieli? Co máš v plánu ty?“

„Myslím, že naše cesty se budou ubírat opačnými směry.“

„Což znamená?“

„Obávám se, že víc v této chvíli říct nemůžu.“

Našpulila rty a žertovně ho plácla po ruce. „Snad přede mnou najednou nezačneš mít tajemství, nebo ano?“

„Obávám se, že když teď pracuješ pro zpravodajskou službu jiné země, náš vztah bude muset změnit…“ Odmlčel se a hledal správné slovo v angličtině. „Parametry.“

„Prosím tě, Gabrieli. Nás dva spojuje pouto, které sahá daleko za hranice pravidel určujících kontakty mezi tajnými agenty jiných služeb.“

„Vidím, že už jsi začala s výcvikem.“

„Krok za krůčkem,“ přiznala Sára. „Pomáhá mi to setřást nudu osamělého života tady na farmě.“

„Daří se ti dobře, Sáro?“

„Ve dne to jde, ale v noci prožívám peklo.“

„To potrvá dost dlouho. Ale práce pro Agenturu ti určitě pomůže. Už víš, kam tě zařadí?“

„Do saúdskoarabské sekce,“ odpověděla. „Trvala jsem na tom.“

Stromy se rozechvěly vzdáleným zaduněním hromu. Sára se zeptala na Juliana Isherwooda.

„V současnosti se jeho situace moc neliší od tvé.“

„Kam jsi ho schoval?“

„Sáro.“

„Ale no tak, Gabrieli.“

„Je zašitý v jednom starém domě u Land’s Endu v Cornwallu.“

„A galerie?“

„Momentálně je zavřená. Tvůj odjezd z Londýna způsobil pěkný skandál. Těm hochům u baru v Greenově restauraci moc chybíš.“

„Oni mně taky chybí. Ale tvůj tým mi chybí víc.“

„Všichni tě pozdravují.“ Gabriel zaváhal. „Taky mě požádali, abych ti vyřídil, že se ti omlouvají.“

„Za co?“

„Potopili jsme tě, Sáro. Není pochyb, že nás bin Šafíkova nebo Ziziho ochranka odhalila.“

„Třeba jsem udělala chybu já.“ Pokrčila rameny. „Ale na tom nezáleží. Všichni jsme vyvázli živí a v tom domě jsme dostali jedenáct teroristů. A taky jsme zhatili jejich plán zavraždit prezidenta. To není špatné, Gabrieli.“

Ozvalo se další zaburácení hromu. Sára se podívala na oblohu.

„Musím se tě zeptat na pár věcí, Sáro. Potřebujeme znát některé detaily, než za tou operací zavřeme dveře.“

Nepřestávala se dívat na oblohu. „Chceš vědět, co jsem jim řekla v tom domě ve Švýcarsku.“

„Vím, že do tebe nacpali drogy. A umím si představit, že ses určitě snažila vypudit ty zážitky z paměti.“

Podívala se na něj a zavrtěla hlavou. „Nesnažila jsem se zapomenout,“ řekla. „Vlastně si pamatuju každé slovo.“

K zemi se snesly první dešťové kapky. Zdálo se, že Sára si jich nevšimla. Procházeli se mezi stromy a ona mu řekla všechno.

Carter dovezl Gabriela na Dullesovo letiště a provedl ho přes bezpečnostní kontrolu. Seděli společně v diplomatickém salonku a čekali, až ohlásí jeho let – Carter trávil čas sledováním nočních zpráv. Gabrielovu pozornost upoutal muž usazený na opačné straně salonku: princ Bašír, saúdskoarabský velvyslanec ve Spojených státech.

„Ať tě to ani nenapadne, Gabrieli.“

„Konfrontace na veřejnosti není můj styl, Adrianě.“

„Tvůj možná ne, ale Bašír je má docela rád.“

Jako na popud Saúd vstal a přešel halu. Zastavil se nad Gabrielem, ale nepodal mu ruku. „Slyšel jsem, že jste dnes na Kapitolu sehrál slušné představení, pane Allone. Židovské lži a propaganda, ale přesto zábavné.“

„To slyšení mělo být tajné, Bašíre.“

„V tomto městě se nestane nic, o čem bych nevěděl. A pro příště princi Bašíre.“ Velvyslanec se podíval na Cartera. „Ten dnešní cirkus je vaše práce, Adrianě?“

„Pan Allon vystoupil na základě předvolání Senátu Spojených států, Vaše královská Výsosti. Zpravodajská služba s tím neměla nic společného.“

„Měli jste něco udělat, abyste tomu zabránili.“

„Tady nejsme v Rijádu, pane velvyslanče.“

Bašír zabodl pohled do Cartera a vrátil se na své místo.

„Počítám, že pro saudský penzijní systém nebudu žádoucí.“

„Cože?“

„To nic,“ řekl Carter.

O deset minut později ohlásili Gabrielovo letadlo. Carter ho doprovodil k východu.

„Ach, málem bych zapomněl. Když ses procházel se Sárou, volal prezident. Chtěl ti poděkovat. Řekl, že si tě sežene někdy jindy.“

„Vyřiď mu, ať si nedělá starosti.“

„Taky říkal, že chce, abys pokračoval v té záležitosti, o které jste spolu diskutovali na Jižním trávníku.“

„Jsi si tím jistý?“

„Jistý čím?“

„Jsi si jistý, že prezident použil právě tato slova?“

„Naprosto,“ potvrdil Carter. „O čem jste se vůbec vy dva tehdy večer bavili?“

„Náš rozhovor byl tajný a takový zůstane.“

„Hodný kluk,“ opáčil Carter.

Podali si ruce, Gabriel se otočil a nastoupil do letadla.

40

TIBERIAS, IZRAEL

Na následující den připadl sabat. Gabriel spal až do časného odpoledne, potom si dal sprchu, oblékl se a odjel s Chiarou do údolí Jezreel. Krátce se zastavili u pahorku Megiddo, kde vyzvedli Eliho Lavona, a pokračovali ke Galilejskému jezeru. Do vily ze světlehnědého vápence posazené na skalním převisu nad jezerem dorazili těsně před západem slunce. Cestou do strmého kopce pozoroval Gabriel terasu, na níž vítr přicházející od severu rozechvíval světla dvou plynových luceren. Shamron, který je uvítal u vchodových dveří, vypadal ustaraně. Obličej měl pohublý a pohyboval se s pomocí hole, krásného kousku vyrobeného z olivového dřeva.

„Dostal jsem ji dnes ráno od premiéra, když jsem odcházel z rehabilitačního střediska v Jeruzalémě. Málem jsem ho s ní praštil. Gila říká, že mi dodává důstojnost.“ Zavedl je dovnitř a podíval se na Gabriela. „Vidím, že nosíš mou bundu. Teď, kdy už je jasné, že budu žít velmi dlouho, bych si ji rád vzal zpátky.“

Gabriel svlékl bundu a pověsil ji na věšák v předsíni. Zevnitř slyšel, jak je Gila volá ke stolu, kde přichystala večeři. Když vstupovali do jídelny, začala už rozsvěcet svíčky. Se zavřenýma očima pronesla požehnání a rukama si pomalu přitahovala světlo k obličeji. Když ji Gabriel pozoroval, myslel na Sáru a na svou vlastní matku. Večeře se zúčastnili i Jonatan a jeho žena, taky Rimona a její manžel. Ronit seděla majetnicky vedle otce a taktně mu nabírala na talíř jídlo ze servírovacích misek, které kolovaly okolo stolu. O bin Šafíkovi ani o událostech ve Vatikánu nepadlo ani slovo. Místo toho probírali Gabrielovo vystoupení před americkým Kongresem. Shamron, soudě podle kyselého výrazu v obličeji, ho neschvaloval. Potvrdil mu to po večeři, kdy ho odvedl na terasu, aby si mohli promluvit o samotě.

„Udělal jsi správně, když jsi zprvu to předvolání odmítl, Gabrieli. Měl jsi na tom trvat. Představa, jak sedíš před výborem Kongresu, byť při uzavřeném slyšení, mě stála šest měsíců rehabilitace navíc.“

„Saudská Arábie a wahhábismus jsou zdrojem životadárné krve pro světový džihád,“ odvětil Gabriel. „Senátu to jednou musel někdo říct. A americkým občanům taky.“

„Mohl jsi své myšlenky poslat tajným memorandem. Nemusel jsi tam sedět a odpovídat na otázky… jako obyčejný smrtelník.“

Posadili se na pohodlné židle otočené k zábradlí. V klidné hladině Galilejského moře zářil odraz úplňku a za jezerem se tyčily temné a neostré vrcholky Gdaňských výšin. Pobyt na terase měl Shamron nejraději, protože se mohl dívat k východu, odkud přicházeli jeho nepřátelé. Sáhl pod polštářek na sedáku židle a vytáhl stříbrné cigaretové pouzdro se starým benzinovým zapalovačem.

„Neměl bys kouřit, Ari.“

„Dokud jsem byl v nemocnici a v rehabilitačním středisku, tak jsem nesměl. Od toho atentátu si teď zapaluju poprvé.“

„Mazel tov,“ (Hodně štěstí (hebr. – Pozn. překl.) ) popřál Gabriel hořce.

„Jestli jenom hlesneš před Gilou, tak tě přetáhnu holí.“

„Ty si myslíš, že můžeš Gilu oblbnout? Ta ví všechno.“

Shamron se vrátil ke Gabrielově výpovědi ve Washingtonu.

„Třeba jsi měl nějaký postranní motiv,“ přemýšlel nahlas. „Možná jsi chtěl udělat něco víc, než jen sdělit americkým občanům pravdu o jejich přátelích Saúdech.“

„A jak by asi můj postranní motiv mohl vypadat?“

„Po svém výkonu ve Vatikánu ses pravděpodobně stal nejslavnějším zpravodajským důstojníkem na světě. A teď…“ Shamron pokrčil rameny. „V naší branži se proslulost příliš necení. V podstatě jsi nám znemožnil tě vůbec kdy použít jako tajného agenta.“

„Já to místo šéfa speciálních operací nevezmu, Ari. Ostatně ho už nabídli Uzimu.“

„Uzi je skvělý důstojník, ale Uzi je Uzi a ty jsi ty.“

„Díky Uzimu je Sára Bancroftová naživu. Je to ten pravý pro vedení zvláštních operací.“

„Především jsi neměl brát do akce americkou dívku.“

„Moc bych si přál, abychom měli pár takových jako ona.“

Shamron ztratil o cigaretu zájem. Vrátil ji do tabatěrky a zeptal se svého chráněnce na jeho plány.

„Musím dokončit rozdělanou práci,“ odpověděl Gabriel. „Začnu s van Goghem. Slíbil jsem Hanně Weinbergové, že jí ho vrátím. Mám v úmyslu ten slib splnit bez ohledu na svou nově získanou proslulost.“

„Ty víš, kde je?“

Gabriel přikývl. „Během restaurování jsem do rámu nainstaloval naváděcí maják. Obraz je v Paříži v Ziziho sídle na Île de la Cité.“

„Po všem, co jsi s Francouzi zažil, chceš v Paříži ukrást obraz?“ Shamron potřásl hlavou. „Vloupání do domu tvého přítele amerického prezidenta by bylo snadnější než vniknout do některého ze Ziziho sídel.“

Gabriel rozptýlil obavy starého pána shamronovským mávnutím ruky.

„A potom?“

Gabriel mlčel.

„Ronit se rozhodla, že se vrátí domů, ale mám pocit, že ty už se nás zase chystáš opustit.“

„Ještě jsem žádné definitivní rozhodnutí neučinil.“

„Doufám, že ses rozhodl, pokud se týká Chiary.“

„Chceme se co nejdřív vzít.“

„Kdy chceš tu novinu prozradit Leji?“

Gabriel mu to řekl.

„Vezmi s sebou Gilu,“ navrhl Shamron. „Strávily spolu spousty času, když jsi byl v terénu. Lea potřebuje v takových chvílích matku. A Gila je ta nejlepší matka.“

Gabriel s Chiarou strávili noc ve vile v pokoji obráceném k jezeru. Ráno společně posnídali na sluncem ozářené terase a potom se vydali každý svou cestou. Jonatan se vypravil na sever zpátky ke své jednotce; Rimona, která už zase sloužila v Amanu, odjela na jih. Gila se připojila ke Gabrielovi a Chiaře. Vysadili Lavona u jeho vykopávek na Megiddu a pokračovali do Jeruzaléma.

Na psychiatrickou kliniku dorazili pozdě odpoledne. Doktor Bar-Zvi, který se vzhledem podobal rabínovi, už na ně čekal v hale. Vzal je k sobě do kanceláře, kde hodinu diskutovali o tom, jak nejšetrněji Leji tu novinu sdělit. Realitu vnímala nejasně, a to jen v těch lepších chvilkách. Dlouhá léta se jí před duševním zrakem neustále jako na filmové smyčce promítal strašlivý zážitek z Vídně. V poslední době však jako by se kyvadlově pohybovala mezi minulostí a přítomností, často v rozmezí několika vteřin. Gabriel pokládal za svou povinnost sdělit jí pravdu tak, aby jí způsobil co nejmenší bolest.

„Zdá se, že ji Gilina přítomnost uklidňuje,“ poznamenal lékař. „Myslím, že bychom si s ní měli napřed promluvit bez vás.“ Podíval se na hodinky: „Teď zrovna odpočívá venku na zahradě. Má to místo ráda. Co kdybychom jí to šli oznámit tam?“

Seděla na kolečkovém křesle ve stínu pinie. Na sobě měla bílé bavlněné kalhoty a tlustý rolák, který šikovně zakrýval křehké tělo. Ve zjizvených a pokroucených rukou svírala olivovou větvičku. Kdysi dlouhé černé vlasy, nyní ostříhané nakrátko, skoro úplně zešedivěly. Gabriel seděl na kamenné lavičce o několik metrů dál a pozoroval Gilu a lékaře, když informovali Leu o jeho úmyslu znovu se oženit. Její oči zůstaly prázdné a nedalo se z nich nic vyčíst. Gabriel zapochyboval, jestli jim vůbec rozuměla. Po deseti minutách ho Gila s doktorem nechali s Leou o samotě. Přiblížil se po pískem vysypané cestičce, poklekl vedle ní a sevřel v dlani zbytek toho, co bývala její ruka. Lea promluvila jako první.

„Miluješ tu dívku?“

„Ano, Leo, mám ji moc rád.“

„Budeš na ni hodný?“

Z očí se mu vyhrnuly slzy a kutálely se po tvářích. „Ano, Leo, budu na ni hodný.“

Odvrátila pohled. „Podívej se na ten sníh, Gabrieli. Není nádherný?“

„Ano, Leo, je nádherný.“

„Bože můj, jak já tohle město nenávidím, ale ten sníh ho zkrásňuje. Sníh očišťuje Vídeň od jejích hříchů. Na Vídeň padá sníh, zatímco na Tel Aviv prší rakety.“ Znovu se na něho podívala. „Budeš za mnou pořád chodit na návštěvu?“

„Ano, Leo, budu tě navštěvovat.“

Zase se odvrátila. „Podívej se, jestli je Dani dobře uvázaný na sedačce. Na silnicích to klouže.“

„Je uvázaný, Leo. Jeď domů opatrně.“

„Dám pozor, Gabrieli. Dej mi pusu.“

Gabriel přitiskl rty na zjizvenou tkáň na její poničené tváři a zavřel oči.

Lea zašeptala: „Poslední polibek.“

Stěny Gabrielova pokoje byly doslova pokryty obrazy. Tři z nich namaloval jeho dědeček – jediná dochovaná díla, která se mu podařilo vypátrat – a přes tucet jich vytvořila jeho matka. Visel tam i portrét ve stylu Egona Schieleho bez podpisu. Zobrazoval mladíka s předčasně prošedivělými vlasy a ustaranou tváří pronásledovanou stínem smrti. Gabriel Chiaře stále tvrdil, že obraz namaloval jako autoportrét. Teď, když ležela vedle něj, jí řekl pravdu.

„Kdy ho namalovala?“ chtěla vědět Chiara.

„Hned když jsem se vrátil z operace proti Černému září.“

„Byla úžasná.“

„Ano,“ přitakal Gabriel s pohledem upřeným na obraz. „Mnohem lepší než já.“

Chiara chvíli mlčela a pak se zeptala: „Jak dlouho tady zůstaneme?“

„Dokud ho nenajdeme.“

„A jak dlouho to potrvá?“

„Možná měsíc. Možná rok. Víš přece, jak to v takových případech chodí, Chiaro.“

„Řekla bych, že budeme potřebovat nějaký nábytek.“

„Proč?“

„Protože nemůžeme žít jen v ateliéru s postelí.“

„Ale ano, můžeme,“ namítl. „Co víc potřebujeme?“

41

PAŘÍŽ: SRPEN

Čidlo bezpečnostního systému číslo 154, umístěné na jednom ze čtrnácti francouzských oken vedoucích z domu do zahrady vzadu, zaznamenalo narušení ve 2.38 ráno. Systém nebyl napojený na komerční bezpečnostní službu nebo pařížskou policii, pouze na centrální stanici v objektu zámečku, obsazenou čtyřiadvacet hodin denně speciální jednotkou, jejíž členové do jednoho dříve patřili k Saudské národní gardě.

První člen ochranky přiběhl k otevřenému francouzskému oknu do patnácti vteřin od tichého zazvonění alarmu a po zákroku jednoho z šesti maskovaných mužů skončil v bezvědomí. Dva další, kteří přispěchali o deset vteřin později s tasenými zbraněmi, zastřelil tentýž narušitel. Čtvrtý strážce, který se objevil na scéně, osmadvacetiletý mladík z Džiddy, jenž vůbec netoužil zemřít pro majetek miliardáře, zvedl ruce na znamení okamžité kapitulace.

Muž se zbraní srazil Saúda na zem a sedl mu na hrudník, přičemž prohlížel obrazovku malého ručního přístroje. Ačkoliv měl na hlavě kuklu, Saúd viděl jeho oči, které zářily sytě smaragdovou barvou. Zelenooký muž beze slova ukázal k širokému centrálnímu schodišti. Dva muži z jeho týmu po něm vyběhli nahoru a o půl minuty později se vraceli s obrazem, který patřil k nejcennějším v miliardářově sbírce. Zelenooký narušitel shlédl na Araba a s klidem se na něj díval. „Vyřiď Zizimu, že až se tu objevím příště, přijdu si pro něho,“ pronesl dokonalou arabštinou. Pak jeho zbraň udeřila zajatce z boku do hlavy a Arab ztratil vědomí.

Tři dny nato zahájilo provoz Centrum Izáka Weinberga pro studium antisemitismu ve Francii na rue des Rosiers v pařížské židovské čtvrti Marais. Podobně jako většina záležitostí týkajících se francouzských Židů se ani zrod této instituce neobešel bez problémů. Ultrapravicová nacionální strana Jean-Marie le Pena výrukovala s otázkami ohledně původu finančních prostředků pro její vybudování, zatímco prominentní islámský duchovní se zasazoval o její bojkot a večer, kdy se konala recepce u příležitosti otevření střediska, zorganizoval hlučnou demonstraci. Půl hodiny po zahájení recepce byla ohlášena hrozba bombovým atentátem. Všechny zúčastněné včetně Hannah Weinbergové, zakladatelky a ředitelky Centra, odvezla z budovy protiteroristická jednotka francouzské policie. Recepce skončila pomalu dříve, než začala.

Později večer se Hannah Weinbergová sešla s několika přáteli jen o pár desítek metrů dál k soukromé večeři v Goldenbergově restauraci. Krátce po desáté se vracela pěšky domů do svého bytu na rue Pavée za dozoru bezpečnostního agenta patřícího k velvyslanectví Státu Izrael. Nahoře v bytě odemkla dveře na konci hlavní chodby a rozsvítila světla. Na chvíli se zarazila a zírala na obraz pověšený nad komodou, svědkyní jejího dětství, potom zhasla světla a odebrala se na lůžko.

42

ISTANBUL: SRPEN

Problém se nakonec zredukoval na obchodní transakci, což Gabriel i Carter považovali za důkaz Boží existence. Peníze za informace v duchu nejlepších tradic Středního východu. Dvacet milionů dolarů za život. Zdroj informace zajistil Carter – níže postavený saúdskoarabský princ trpící jaterní cirhózou se závislostí na rumunských prostitutkách. Učet hradil Gabriel, ačkoliv původně ty peníze patřily Zizimu al-Bakárimu. Princ nemohl poskytnout jméno. Carter jméno nepotřeboval. Stačilo mu místo a čas. Místem byl hotel Intercontinental Ceylan v Istanbulu. Čas – druhé pondělí v srpnu.

Přijel v deset a zapsal se pod jménem al-Rašíd. Zdál se vyšší, než si ho pamatovali. Vlasy měl delší a značně prošedivělé, stejně jako mohutný knír. Navzdory ubíjejícímu srpnovému vedru měl na sobě košili s dlouhými rukávy a pravou ruku zasunutou v kapse. Odmítl poslíčkovu nabídku na odnos jediného zavazadla a zamířil ke svému apartmánu v pětadvacátém patře. Z jeho balkonu se naskýtal impozantní pohled na Bospor – pokoj s výhledem byl zahrnut mezi nesčetné požadavky. Gabriel o nich věděl, stejně jako věděl, ve kterém apartmánu se ubytuje. Za vším stály jeho peníze. V 10.09 vkročil nový obyvatel pokoje na balkon a zadíval se dolů na úžinu. Nevšiml si, že z ulice jej pozorují dva muži.

„Je to on, Eli?“

„Je to on.“

„Jsi si jistý?“

„Naprosto.“

Gabriel nabídl Lavonovi mobilní telefon. Lavon odmítavě zavrtěl hlavou.

„Udělej to ty, Gabrieli. Já jsem nikdy na hrubou práci nebyl.“

Gabriel vyťukal číslo. Téměř okamžitě zachvátil balkon oslepující výbuch a hořící tělo Ahmeda bin Šafíka se řítilo dolů tmou.

Gabriel počkal, až dopadne na zem, pak uvedl motor mercedesu do obrátek a rozjel se do Cannes.

Restaurace známá jako La Pizza patří v Cannes k nejoblíbenějším, takže zpráva, že si ji někdo rezervoval pro soukromou oslavu, zkazila jinak dokonalý srpnový den. Okolo totožnosti muže zodpovědného za tak podlý uskok se kolem bulváru Croisette rozpoutala vlna spekulací. Důvtipným návštěvníkům města však bylo jasné, že odpověď se pohupuje na vlnách hned za Starým přístavem. Do Cannes připlula ten den ráno Alexandra, ohromná soukromá jachta Abdula Azíze al-Bakáriho – a všichni věděli, že Zizi pokaždé oslavuje svůj příjezd tím, že si pro sebe zabere nejoblíbenější restauraci ve městě.

Večeře byla naplánována na devět hodin. Pět minut před devátou se od Alexandry odpoutaly dva velké bílé motorové čluny a zlatavým západem slunce zamířily do přístavu. Zakotvily přímo naproti La Pizzy a dvě minuty před devátou se společnost za neobyčejně přísného dohledu soukromé bezpečnostní služby vylodila a vydala se k restauraci. Většině turistů, kteří se shromáždili, aby spatřili neobyčejný příjezd, jméno Zizi al-Bakári vůbec nic neříkalo, stejně jako by nepoznali ani jediného člena jeho početného doprovodu. To však neplatilo pro tři muže hlídkující na travnaté promenádě na konci nábřeží Saint-Pierre. Znali každého ze Ziziho přisluhovačů jménem, postavením a profesí. Věděli, kteří z nich jsou napojeni na jeho divizi Džihád a kteří naopak věří, že jejich šéfa kromě hromadění peněz a majetku nic jiného nezajímá. Také věděli, kteří jsou ozbrojeni a kteří budou nejusilovněji bojovat za záchranu života svého pána.

Společnost setrvala v La Pizze dvě hodiny. Později tisk zdůrazní fakt, že se k večeři nepilo žádné víno ani se nekouřily cigarety, což mělo posloužit jako důkaz, že Zizi byl hluboce věřící muž. Ve 23.06 vyšli z restaurace a zamířili přes ulici k čekajícím člunům. Zizi se podle svého zvyku pohyboval na konci skupiny obklopen dvěma muži. První byl mohutný Arab s kulatým obličejem, malýma očima a kozí bradkou, druhý Francouz v černém oděvu s vlasy sčesanými dozadu a staženými do ohonu.

Jeden ze zvědavců, kteří sledovali příjezd skupiny z promenády, ramenatý muž se slámově žlutými vlasy, seděl nyní u stolu v kavárně vedle La Pizzy, a když se Zizi přibližoval k místu, které vybrali pro jeho smrt, stiskl tlačítko mobilního telefonu. V několika vteřinách se přihnaly přes nábřeží Saint-Pierre dvě řvoucí motorky. Jezdci vytasili samopaly už za jízdy a okamžitě zahájili palbu. Žádná zbraň neměla tlumič. Nebyl k tomu důvod. Zizi byl zasažen jako první a utrpěl smrtelné zranění. Osobní strážci po jeho boku vytasili pistole – a v mžiku zemřeli také. Pak motocykly prudce odbočily doleva a zmizely na kopci směrem ke starému městu.

Žlutovlasý muž vstal a vyšel z kavárny. Byla to jeho první velká akce v roli šéfa speciálních operací a vydařila se velmi dobře. V tom okamžiku však věděl, že zabíjení v Cannes neskončí, neboť poslední, co při odchodu viděl, byla Nadia al-Bakáriová klečící nad mrtvým tělem svého otce a křičící po pomstě.

AUTOROVA POZNÁMKA

Posel je smyšlené dílo. Jména, postavy, místa a události zobrazené v románu jsou plodem autorovy fantazie. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími nebo mrtvými, s obchodními firmami či společnostmi, s událostmi nebo místy je zcela náhodná. Obraz Vincenta van Gogha Marguerite Gachetová u toaletního stolku bohužel neexistuje, ačkoliv vylíčení malířových posledních dnů v Auvers a jeho vztahu k doktoru Paulu Gachetovi a jeho dceři je přesné. Ti, kdo dobře znají tiché vody londýnské čtvrti St. James’s, vědí, že v Masonově dvoře na adrese fiktivní Isherwoodovy výtvarné galerie sídlí ve skutečnosti výstavní síň, jejímž majitelem je jedinečný Patrick Matthiesen, jemuž jsem navěky zavázán. Vatikánské bezpečnostní procedury, popsané na stránkách této knihy, jsou vesměs fiktivní. Návštěvníci ostrova Saint-Barthélemy by marně hledali restaurace Le Poivre a Le Tetou.

Některé aspekty Posla však byly bohužel inspirovány pravdou, a tou je finanční a ideová podpora, kterou Saudská Arábie poskytuje globálnímu islámskému terorismu. Penězotok mezi saudskými náboženskými charitativními organizacemi a islámskými teroristy je dostatečně zdokumentován. Vysoce postavený americký vládní činitel mi prozradil, že po útocích jedenáctého září odcestovala do Rijádu americká delegace, která členům vládnoucí panovnické rodiny demonstrovala skutečnost, že dvacet procent veškerých prostředků věnovaných saudským islámským charitativním organizacím končí v rukou teroristů. Na nátlak Spojených států zavedla saudská vláda přísnější kontrolu aktivit, jimiž tyto charitativní spolky získávají peníze. Kritikové přesto tvrdí, že tyto kroky jsou jen zástěrkou a nemají žádný význam.

Duben roku 2002 poskytl ilustraci nové saúdskoarabské snahy přiškrtit tok peněz teroristickým skupinám. Osm měsíců po jedenáctém září, když byla Saudská Arábie doslova bombardována dotazy ohledně své role při útocích, odvysílala státem řízená televize této země dlouhý pořad, který přinesl více než sto milionů dolarů do sbírky na podporu „palestinských mučedníků“, což je eufemismus pro sebevražedné bombové atentátníky z Hamasu, palestinského Islámského džihádu a Brigád mučedníků od al-Aksá. V pořadu zazněly výroky šejka Saada al-Buraikiho, prominentního státem uznaného duchovního, který popsal Spojené státy jako „kořeny všeho zla na zemi“. A tento islámský duchovní dále pokračoval: „Muslimští bratři v Palestině, nemějte slitování, nemějte soucit s Židy, s jejich krví, s jejich penězi, s jejich rasou. Jejich ženy patří po právu vám. Bůh je stvořil pro vás. Proč si jejich ženy nezotročíte? Proč nerozpoutáte svatou válku? Proč je ještě nedrancujete?“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai