Rembrandtovo poselství

Daniel Silva

(2011)

Hodnocení:

80%

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Gabriel se tak znovu dostává do světa, kam už nikdy nehodlal vstoupit, a jeho cesty se kříží s atraktivní novinářkou z Londýna, která chce odčinit největší omyl svého života, s nepolapitelným zlodějem vzácných děl, jehož začalo tížit svědomí, a s vlivným švýcarským miliardářem, který proslul svou dobročinností, ale možná stojí v pozadí největší hrozby současného světa…

Copyright © 2010 by Daniel Silva

Translation © 2011 by Michal Šubrt

Cover design © 2011 by DOMINO

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být

reprodukována ani elektronicky přenášena bez předchozího

písemného souhlasu majitele autorských práv.

Z anglického originálu THE REMBRANDT AFFAIR,

vydaného nakladatelstvím Michael Joseph, Londýn 2010,

přeložil Michal Šubrt

Odpovědná redaktorka: Karin Lednická

Jazyková redakce: Lukáš Foldyna

Korektura: Hana Boučková

Technický redaktor: Martin Pěch

Sazba: Dušan Žárský

Obálka: Radek Urbiš

Vytiskla tiskárna Finidr Český Těšín

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1,

v květnu 2011

ISBN 978-80-7303-567-9

Věnováno Jeffu Zuckerovi

za přátelství, podporu a osobní odvahu

a jako vždy mé ženě Jamie

a mým dětem Lily a Nicholasovi.

Za každým velkým jměním se skrývá velký zločin.

Honoré de Balzac

PROLOG

PORT NAVAS, CORNWALL

Shodou okolností to byl Timothy Peel, kdo zjistil jako první, že se cizinec vrátil na Cornwall. Bylo to krátce před půlnocí jednu deštivou středu v polovině října. A zjistil to jen proto, že ve vší slušnosti odmítl další neodbytnou výzvu kumpánů z práce, aby s nimi jako každý týden vyrazil do Marazionu na pivo.

Dodnes nepochopil, proč jej nepřestávají přemlouvat. Popravdě řečeno, nikdy se necítil dobře ve společnosti opilců. A kdykoli se v těchto dnech náhodou objevil v lokále, pokaždé se našel nějaký vrávorající jedinec, který se s ním chtěl dát do řeči „o tom Adámkovi Hathawayovi“. Před šesti měsíci při jedné z nejdramatičtějších záchranných operací v dějinách Královské pobřežní služby Peel vytáhl šestiletého chlapce ze zrádného příboje v zátoce Sennen. V novinách z něj udělali národního hrdinu, pak ale tento ramenatý dvaadvacetiletý sympaťák s vizáží filmové hvězdy všechny poněkud zaskočil, když odmítl médiím poskytnout jediný rozhovor. Kolegy jeho nesdílnost v koutku duše dožírala, protože leckterý z nich by si rád v jeho stínu užil svých pět minut slávy, i kdyby přitom měl jen odříkávat stará klišé o „důležitosti týmové spolupráce“ a důstojné „tradici služby vlasti“. A neseděla ani otráveným starousedlíkům ze západního Cornwallu, kteří vždycky hledali nějaký solidní důvod, aby se mohli pochlubit místním rodákem a vytřít zrak těm „snobskejm Anglánům z vnitrozemí“. Od zálivu Falmouth až po poslední útesy Penwithu vzbuzovala zmínka Peelova jména jen nechápavé kroucení hlavou. Je vážně divnej, říkávali. Vždycky byl takovej. To asi ten rozvod. Vždyť nikdy ani nepoznal svýho pravýho tátu. A ta jeho máma! Odjakživa se tahala jen se samejma podezřelejma týpkama. Vzpomínáte na toho jejího Dereka, toho věčně vožralýho pisálka? Prej toho kluka pěkně třískal. No, aspoň to říkaj v Port Navasu.

S tím rozvodem to byla pravda. I s tím násilím. Ve skutečnosti byl na většině řečí o Peelovi kus pravdy. Nic z toho ale nevysvětlovalo, proč odmítl roli hrdiny. Mlčel z úcty k člověku, kterého poznal velmi dávno a jenom krátce. Ten člověk žil u přístavu Port Navas, v domku po místním dílenském mistrovi nedaleko rybí farmy. Naučil jej řídit plachetnici a opravovat stará auta. A také jej naučil úctě a lásce k opeře. Vštípil mu, že není důvod se chlubit tím, že člověk dělá svou práci.

Ten člověk měl poetické cizí jméno, pro Peela však byl vždycky jen „cizinec“. Byl to jeho druh, jeho strážný anděl. A i když se na Cornwallu neobjevil už několik let, Peel jej čas od času vyhlížel, přesně jak to dělával, když mu bylo jedenáct. Pořád měl u sebe ten omšelý lodní deník, do kterého si zapisoval cizincovy nepravidelné příjezdy a odjezdy a v němž měl založené fotky s tajemnými ostrými světly, která za nocí vyzařovala z oken jeho domku. Ještě dnes si dokázal živě vybavit cizince u kormidla jeho oblíbeného dřevěného dvojstěžníku, jak vplouvá do helfordské zátoky po dlouhé noci strávené na moři. Peel vždycky vyčkával u okna svého pokojíku a tiše salutoval zdviženou pravicí. A když jej cizinec náhodou zahlédl, pokaždé dvakrát zablikal reflektory na pozdrav.

Port Navasu zůstalo na ty dny jen pár připomínek. Peelova matka se odstěhovala do Bathu se svým novým milencem. Derek, ten ztroskotaný literát, prý žil v chatce někde na pláži ve Walesu. A domek po mistrovi byl kompletně zrenovován a dnes patřil movitým lufťákům z Londýna, kteří tu pořádali hlučné dýchánky a bez ustání pořvávali na své rozmazlené potomky. Jediné, co tu po cizinci zůstalo, byla jeho dvoustěžňová plachetnice, kterou Peelovi odkázal ten večer, co zmizel do neznáma.

Jednu deštivou noc v polovině září se loď líně pohupovala v kotvišti u břehu přílivové zátoky a vlny ospale pleskaly do jejího trupu, když zvuk neznámého motoru vylákal Peela z postele na starou pozorovatelnu u okna. Zahleděl se do vlhkého přítmí a zaregistroval range rover s šedou metalízou, který se pomalu sunul po cestě. Zastavil před domkem po starém dílenském mistrovi. Motor ještě chvíli běžel naprázdno, světla byla zhasnutá a stěrače odíraly skla v pravidelném taktu. Pak se náhle otevřely dveře na straně řidiče a z vozu vystoupila postava v tmavozeleném nepromokavém plášti a kšiltovce stažené hluboko do čela. I na tu dálku Peel bezpečně poznal, že je to cizinec. Prozradila jej chůze – sebejistý, odhodlaný krok, který jako by jej samočinně poháněl přímo k přístavní hrázi. Krátce se u ní zastavil, pečlivě se přitom vyhnul kuželu pouliční lampy a zahleděl se na plachetnici. Pak rychle sešel po kamenných schodech k řece a zmizel z dohledu.

Nejprve si Peel říkal, že se cizinec asi vrátil pro svou loď. Tyto obavy jej však rychle opustily, když se muž znovu objevil a v levé ruce nesl jakýsi balíček. Nebyl větší než kniha a zřejmě byl zabalený v igelitu. Z vazce zašlého povrchu se dalo usoudit, že musel někde dlouho ležet schovaný. Peel si okamžitě domyslel, že cizinec musí být pašerák. Tak měl nakonec přece jenom pravdu.

A tehdy si Peel všiml, že cizinec není sám. Na předním sedadle jeho roveru na něj někdo čekal. Peel nedokázal rozeznat obličej, jenom jeho siluetu a gloriolu kučeravých vlasů. Poprvé za dlouhou dobu se usmál. Tak cizinec přece jen našel spřízněnou ženskou duši.

Peel zaslechl, jak se s tlumeným bouchnutím zavřely dveře a rover sebou okamžitě trhl dopředu. Kdyby si pospíšil, mohl jej ještě zastavit. Místo toho se ale poddal pocitu, který jej nenavštívil už léta, a tiše zvedl ruku na pozdrav. Rover nabral rychlost a Peel se smířil s tím, že cizinec starý signál nezahlédl. Nato ale auto náhle zpomalilo a reflektory dvakrát zablikaly. Za pár okamžiků zmizel rover ze zorného pole a rozplynul se ve tmě.

Peel zůstal na svém stanovišti ještě nějakou chvíli a naslouchal zvuku motoru, který se postupně ztrácel do ticha. Pak zalezl zpátky do postele a přitáhl si peřinu k bradě. Jeho matka byla bůhví kde, Derek ve Walesu a domek po starém mistrovi už okupoval někdo jiný. V tomto okamžiku však Peel nebyl sám. Cizinec se vrátil na Cornwall.

Část první

PROVENIENCE

1

GLASTONBURY, ANGLIE

I když to cizinec zřejmě ještě netušil, ten večer již byly v pohybu dvě na sobě nezávislé řady událostí, které jej měly brzy vylákat zpět na bojiště. Jedna se odehrávala za zamčenými dveřmi tajných zpravodajských služeb, zatímco druhá vyvolala celosvětový mediální rozruch. Tisk ji tituloval „létem zlodějů“, nejhorší epidemií loupeží uměleckých děl, která se přehnala Evropou za posledních dvacet let. Po celém kontinentu mizely vzácné obrazy jako pohlednice ze stojánků u novinových kiosků. Odborníci z uměleckých kruhů vyjadřovali zděšení z nebývalé vlny loupeží, zatímco staří policejní profesionálové považovali za malý zázrak, že je vůbec ještě co krást. Jeden rozhořčený důstojník Interpolu prohlásil: „Pokud pověsíte sto milionů dolarů na zeď, kterou skoro nikdo nehlídá, je jenom otázkou času, než se je nějaký odhodlaný chmaták rozhodne odnést.“

S nestoudností zlodějů se mohla měřit pouze jejich profesionalita. Jejich technická úroveň byla naprosto nezpochybnitelná. U policie se největšího obdivu těšila železná disciplína protivníků. Žádná slabá místa, úniky informací, žádné intriky a ani jediný požadavek na výkupné. Zloději loupili často, ale byli velmi vybíraví a nikdy si neodnesli víc jak jeden obraz. Nebyli to žádní amatéři, kteří toužili po rychlém výdělku, ani exponenti organizovaného zločinu, jimž by šlo o zdroj financí pro nelegální činnost. Byli to zloději umění v tom nejryzejším smyslu. Jeden unavený detektiv předpověděl, že díla odcizená v onom dlouhém parném létě budou s největší pravděpodobností pohřešována po mnoho let, či spíše celá desetiletí. Otráveně k tomu dodal, že většina z nich se s jistotou natrvalo zařadí do databáze ztracených děl a veřejnost je už nikdy nespatří.

Ani policie nevycházela z údivu nad invencí zlodějů. Bylo to jako sledovat slavného tenistu, který jeden týden vyhraje titul na antuce a další na trávníku. V červnu lupiči uplatili nespokojeného pracovníka ostrahy z Kunsthistorisches Museum ve Vídni a v noci si odsud odnesli Caravaggiova Davida s hlavou Goliáše. V červenci v Barceloně se rozhodli pro akci ve stylu přepadového komanda a z Picassova muzea se vypařili s Portrétem seňory Canalsové. Jen o týden později zmizela z Matissova muzea v Nice rozkošná Maisons à Fenouillet tak nepozorovaně, že ji francouzská policie podezřívala, jestli náhodou neodešla po svých. A poslední srpnový den došlo v Courtauldově historickém muzeu v Londýně k učebnicové loupeži za bílého dne, kdy si zloděj přímo před zraky návštěvníků vytáhl z vitríny Autoportrét s uříznutým uchem od Vincenta van Gogha. Celá akce trvala pouhých devadesát sedm vteřin – výkon o to působivější, že si jeden z lupičů před výskokem z okna v druhém patře neodepřel malou přestávku, aby obscénním gestem pozdravil svůdný Modiglianiho Ženský akt. Ještě téhož večera se inkriminovaný záznam z průmyslové kamery objevil na internetu. Jak poznamenal rozrušený ředitel onoho ožebračeného muzea, byla to dokonalá tečka za hororovým létem.

Dalo se očekávat, že krádeže vyvolají vlnu obviňování z mizerného zabezpečení světových pokladnic umění. Britský deník Times informoval, že nedávný vnitřní audit v Courtauldově muzeu tamnímu vedení důrazně doporučil, aby přestěhovalo van Gogha na bezpečnější místo. Toto zjištění bylo ovšem zamítnuto, protože tehdejšímu řediteli galerie se obraz líbil tam, kde visel. Ani Telegraph nechtěl zůstat pozadu a přišel se sérií analýz, které vyhodnocovaly svízelnou finanční situaci významných britských muzeí. Vyplynulo z nich, že například Národní ani Tateova galerie se neobtěžovaly své sbírky pojistit a raději se spoléhaly na zastaralé bezpečnostní kamery a mizerně placené hlídače. Renomovaný londýnský obchodník s uměním Julian Isherwood se jedněm novinám svěřil: „Neměli bychom si klást otázku, jak je možné, že z muzeí mizí slavná díla, ale spíše bychom se měli ptát, proč k tomu nedochází častěji. Naše kulturní dědictví pomalu, ale jistě mizí v nenávratnu.“

Několik málo institucí, které si mohly dovolit investovat do zesílených bezpečnostních opatření, tak neprodleně učinilo, a ty, co byly přiškrceny nízkými rozpočty, se zamkly za mřížemi a v koutku duše doufaly, že nejsou další položkou na seznamu nelítostných plenitelů. Když však uběhlo celé září a žádný další obraz nezmizel, vydechli si správci umění úlevou a bláhově se konejšili, že to nejhorší mají za sebou. Mezi obyčejnými smrtelníky se již celá záležitost také začínala brát v mnohem lehčím tónu.

V době, kdy se stále ještě válčilo v Iráku a Afghánistánu a celosvětová ekonomika se nepřestávala potácet na okraji propasti, se jen málokdo pohoršoval nad ztrátou kusu pomalovaného plátna. Představitelka jedné organizace pro zajišťování mezinárodní pomoci odhadovala, že celková hodnota zmizelých děl by stačila k nasycení hladovějících v Africe na několik let. Nebylo by rozumnější, ptala se v televizní reportáži, kdyby boháči tohoto světa udělali konečně se svými nadbytečnými miliony něco rozumného a nenechávali je ležet v bankovních trezorech s uměním?

Julianu Isherwoodovi a jeho soukmenovcům, jejichž živobytí záviselo právě na lakotě bohatých, byla taková prohlášení na obtíž. Přece jen však nacházeli vnímavé publikum v Glastonbury, starobylém poutním městečku v somersetské rovině západně od Londýna. Ve středověku se do Glastonbury hrnuli křesťanští věřící, aby na vlastní oči spatřili proslulé opatství a stoupli si pod posvátný trnový keř, který zde údajně vyrašil, když Josef z Arimatie, Ježíšův učedník, léta Páně 63 zarazil na tomto místě svou hůl do země. Dnes, po dvou tisíciletích, bylo opatství jen slavnou zříceninou, několika pahýly kdysi k nebi sahající chrámové lodi, které dnes opuštěně postávaly na smaragdovém trávníku rozlehlého parkového areálu jako pomníky dávno mrtvé víry. Novodobí poutníci sem zavítali jen zřídka; raději se plahočili na vrchol nedaleké mysteriózní hory Tor nebo popocházeli mezi obchůdky s náčiním pro všemožné obskurní praktiky novodobých vyznavačů, jež byly rozesety po celé High Street. Někteří sem přicházeli hledat sami sebe, jiní tu hledali ruku, která by je vedla. A jen málokdo tu opravdu hledal Boha, či aspoň jeho věrnou kopii.

Christopher Liddell sem nepřišel ze žádných takových důvodů. Přišel sem kvůli ženě a zůstal kvůli dítěti. Nebyl to poutník. Byl to vězeň.

Přivábila jej sem Hester – jeho největší láska a nejhlubší omyl. Před pěti lety si vymínila, aby se odstěhovali z Notting Hillu, protože se potřebovala najít v Glastonbury. Během svého niterného objevování však Hester zjistila, že klíčem k jejímu štěstí je nezahazovat se s Liddellem. Jiný muž na jeho místě by se možná sbalil a odešel. On sice dokázal žít bez Hester, ale nedokázal si svůj život představit bez Emily. Raději tedy zůstal v Glastonbury a trpěl všechny ty druidy a vyznavače pohanských kultů, než aby se vrátil do Londýna a stal se v myšlenkách své jediné dcery jen vybledlou vzpomínkou. A tak pohřbil svůj zármutek a hněv a dřel se dál. Takto Liddell přistupoval ke všemu. Byl zodpovědný. Podle jeho mínění to byla ta nejlepší vizitka správného chlapa.

Glastonbury vlastně nebylo až tak nehostinné místo. Mezi jeho půvabná zákoutí patřila restaurace Sto opic, kde se připravovaly veganské speciality z biopotravin a kam se rád uchyloval Liddell. Sedával tu pravidelně u svého stolu a schovával se za rozevřeným výtiskem Evening Standard. U vedlejšího stolu seděla žena středního věku a četla si knihu s názvem Dospělé děti: Skrytá dysfunkce. V zadním rohu přednášel plešatý prorok v rozevlátých bílých kalhotách hloučku zaujatých učedníků něco o zenové filozofii. A u stolu hned vedle vchodových dveří s rukama rozjímavě složenýma pod neoholenou bradou posedával muž kolem třicítky. Očima brouzdal po vývěsce, která byla ověšená všedními hloupostmi – propagačními letáčky místního Sdružení pozitivního života, pozvánkou na veřejnou přednášku věnovanou rozboru sovích vyvrženin, upoutávkou na ozdravná sezení s tibetskou pulsní diagnostikou. Ten člověk však všechny ty zprávy studoval s neobyčejným zanícením. Před ním na stole ležel nedotčený šálek kávy a hned vedle otevřený notes. Asi básník, co vyhlíží nějakou inspiraci, pomyslel si Liddell. Nebo kritik, co čeká, až jej popadne ta správná žlučovitá nálada.

Liddell jej začal proměřovat praktickým pohledem. Měl na sobě obnošené džíny a flanelovou košili, typický glastonburský lidový kroj. Měl tmavé vlasy vzadu sepnuté do roztřepeného culíku, oči měl skoro černé a lehce skelné. Na pravé ruce měl hodinky se silným koženým řemínkem, na levé pár laciných stříbrných náramků. Liddell si prohlížel i jeho paže, jestli na nich neobjeví nějaké tetování, ale žádné neměl. Zvláštní, pomyslel si, protože v Glastonbury se rafinovanými tetážemi chlubí i babičky. Panenská kůže čistá jako zimní slunce tu byla k vidění jen zřídka.

Objevila se servírka a koketně doprostřed otevřených novin položila účet. Byla to vytáhlá ženská, docela pěkná, se světlými vlasy uprostřed rozdělenými pěšinkou a se jmenovkou ANGELA na přiléhavém svetříku. Jestli to bylo její křestní jméno nebo certifikát původu, nebyl schopen posoudit. Od doby, co odešla Hester, nedokázal konverzovat s cizími ženami. Navíc teď do jeho života vstoupila nová osoba. Byla to tichá dívka, co mu nevyčítala jeho nedostatky a byla vděčná za každý projev něžnosti. Dokonalá milenka. A velké tajemství Christophera Liddella.

Zaplatil útratu hotově – s Hester se o kreditkách stejně jako o všech ostatních věcech dost často hádal – a vykročil ke dveřím. Básník-kritik si něco zběsile zapisoval do svého notesu. Liddell kolem něj mlčky prošel a vyšel ven na ulici. Padal pichlavý opar, odněkud z dálky zaslechl dunění bubnů. Vzpomněl si, že je čtvrtek, což byl den šamanské bubnové terapie v místním společenském sále.

Přešel na protější chodník a vydal se podél kostela svatého Jana, za kterým byla farní školka. Zítra tu bude v jednu hodinu stát a spolu s ostatními matkami a chůvami vyčkávat, až jeho Emily vyběhne ze dveří. Soudní nařízení z něj udělalo neplacenou sílu na hlídání dětí; přiřkli mu dvě hodiny denně, což sotva stačilo na jedno svezení na kolotoči a zákusek v cukrárně. Hester se uměla mstít.

Zabočil do Church Lane. Byla to úzká ulička z obou stran sevřená vysokými kamennými zdmi. Jako obvykle byla jediná lampa zhasnutá a na chodníku byla tma jako v pytli. Liddell už několikrát uvažoval o tom, že si pořídí malou svítilnu, takovou, co za války používali jeho prarodiče. Zdálo se mu, že za sebou zaslechl kroky, a otočil se přes rameno do tmy. To nic, usoudil, byly to jen hloupé myšlenky. Jsi hlupák, Christophere, slyšel říkat Hester. Obyčejnej hlupák.

Na konci uličky začínala obytná čtvrť dvouřadých rodinných domků. Na její severní straně byl slepý konec Henley Close, odkud bylo vidět na sportoviště. Tam stály čtyři domky, které byly o něco větší než jejich protějšky ze sousedství a měly před vchodem zídku se zahrádkou. Zelený koutek u domu č. 8 začínal bez Hester získávat zasmušile zanedbaný vzhled, který budil pohoršené pohledy manželů odvedle. Zasunul klíč do zámku a odemknul. Vešel do předsíně a zaregistroval pozdrav od vrnícího alarmu. Vyťukal do něj bezpečnostní kód – datum narození Emily převedené do osmi číslic – a vyšel po schodech do horního patra. Dívka, oděná do tmy, na něj již čekala. Liddell rozsvítil lampu.

Seděla na dřevěné židli, ramena měla zahalená do šperky zdobeného hedvábného přehozu. Po stranách štíhlého hrdla jí visely perlové náušnice a na sněhobílé hrudi se jí třpytil zlatý řetízek. Liddell natáhl ruku a jemně ji pohladil po tváři. Léta jí poznamenala obličej vrásčitými brázdami a zažlutila její alabastrovou kůži. To však nebylo podstatné; Liddell měl moc ji uzdravit. Ve skleněné lahvičce si připravil bezbarvý roztok – dva díly acetonu, jeden díl methylproxitolu plus deset dílů lakového benzínu – a smočil v něm konec vatového tampónu. Když jím objížděl křivku jejích ňader, díval se jí přímo do očí. Dívka jeho pohled mlčenlivě opětovala a její rty jako by se pohnuly v náznaku úsměvu.

Liddell odhodil tampón na zem a připravil nový. Vtom zaslechl v přízemí zvuk, který zazněl jako zaklapnutí zámku. Chvíli bez hnutí seděl, pak zaklonil tvář ke stropu a zavolal: „To jsi ty, Hester?“ Když nedostal žádnou odpověď, namočil nový chomáček vaty do průzračného roztoku a znovu jím zlehka otíral pokožku dívčiných ňader. O pár vteřin později se ozval další zvuk, tentokrát blíže než ten dřívější, natolik zřetelný, že Liddell již najisto věděl, že tu není sám.

Rychle se otočil na stoličce a zahlédl na schodišti stín postavy. Postava udělala ještě dva kroky a tiše vstoupila do Liddellova ateliéru. Džíny a flanelová košile, tmavé vlasy vzadu sepnuté do roztřepeného culíku, tmavé oči – muž od Sta opic. Teď již bylo jasné, že to nebyl ani básník, ani kritik. V ruce držel zbraň, kterou mířil Liddellovi přímo na srdce. Liddell se natáhl po lahvičce s ředidlem. Byl zodpovědný. A proto byl za chvíli mrtev.

2

ČTVRŤ ST. JAMES, LONDÝN

První komplikace se objevila příští den odpoledne, kdy čtyřletá Emily Liddellová vyšla před farní školku svatého Jana, ale nikdo na ni nečekal. Tělo bylo objeveno krátce poté a již večer byla Liddellová smrt úředně potvrzena jako vražda. V krátkém regionálním přehledu zpráv BBC se objevilo jméno oběti, nebyla však zmíněna její profese ani možný motiv činu. Radio 4 událost raději nekomentovalo a stejně se zachovaly i takzvané seriózní celostátní deníky. Pouze Daily Mail o vraždě informoval v několika holých větách zapadlých v suti podobných morbidních zpráv z celé Británie.

Smrt Christophera Liddella by tak zřejmě v kruzích londýnských obchodníků s uměním prošla bez povšimnutí, neboť jejich vybrané osazenstvo si jen zřídkakdy špinilo prsty bulvárními plátky. To ovšem tak docela neplatilo o obtloustlém Oliveru Dimblebym, překupníkovi s chlípnými choutkami z Bury Street, který se nikdy nestyděl za svůj dělnický původ. Dimbleby se o vraždě v Glastonbury dozvěděl u své ranní kávy a už večer tu zprávu roztruboval v baru restaurace Green’s, ne zrovna nóbl podniku na Duke Street, kam chodili dealeři slavit své úspěchy a lízat si rány.

Jedním z těch, které Dimbleby toho večera odchytil, byl Julian Isherwood, majitel a vlastně jediný zaměstnanec jen příležitostně solventní, ale vždycky zábavné firmy Isherwood Fine Arts, sídlící na adrese Mason’s Yard 7-8, St. James’s, Londýn. Přátelé mu říkali poněkud dvojsmyslně „Julie“, jeho rodiče a kumpáni z hospody, kam občas chodil hřešit, mu neřekli jinak než „Julínek“. Byl to člověk plný rozporů. Mazaný, ale nezodpovědný. Přesvědčivý, ale naivní. Tajemný jako špión, ale přespříliš důvěřivý. Většinou ovšem býval neodolatelně zábavný. Ve světě londýnských obchodníků s uměním byla firma Isherwood Fine Arts vždycky považována za podnik s úžasným dramatickým potenciálem. Už mnohokrát vystoupala do strmých výšek a potácela se v bezedných hloubkách a za její tetelivou vnější maskou vždycky číhala nějaká šibalská lest. Isherwoodovy nepřetržité nesnáze pramenily z jeho jednoduchého a často používaného pracovního hesla: „Nejdřív obrazy, potom kšeft.“ Slepá víra v tuto až posvátnou průpověď jej čas od času přivedla téměř k bankrotu. Před několika lety byla jeho finanční situace dokonce natolik kritická, že sám Dimbleby se dosti nevybíravě pokusil Isherwoodovu živnost odkoupit. Byl to jeden z mnoha podobných případů, na něž se oba muži raději tvářili, jako by k nim nikdy nedošlo.

Ovšem i Dimbleby byl notně zaskočen šokovaným výrazem, který se přehnal přes Isherwoodovu tvář v okamžiku, kdy se dozvěděl o vraždě v Glastonbury. Isherwood se ale dokázal rychle ovládnout. Zabručel něco o nemocné tetičce, dolil se zbytkem ginu s tonikem a bez rozloučení si to namířil rovnou k východu.

Isherwood se okamžitě vrátil do své galerie a v zoufalství vytočil číslo na svůj důvěrný kontakt ve Scotland Yardu. Za devadesát minut kontakt zavolal zpátky. Zprávy byly ještě mnohem horší, než Isherwood předpokládal. Kriminalisté z útvaru krádeží uměleckých předmětů a starožitností slíbili, že udělají vše, co je v jejich silách, z bezmocného pohledu do zející propasti posledních výpisů z účtu však bylo Isherwoodovi jasné, že nemá jinou možnost než vzít celou záležitost do vlastních rukou. Jistě, pár krizí se už přehnalo, uvědomoval si s vážností, ovšem žádná neměla takovéto rozměry. Mohl přijít úplně o všechno a nevinní náhodní přihlížející za jeho hloupost zaplatí vysokou cenu. Takhle se přece nekončí kariéra – vždyť toho už tolik dokázal. Tohle nemůže udělat ani svému starému otci, který do jeho přežití už tolikrát investoval.

Právě tahle nečekaná vzpomínka na vlastního otce způsobila, že Isherwood znovu sáhl po telefonním sluchátku. Začal vytáčet číslo, v půlce se však zarazil. Bude lepší, když jej nebudu dopředu upozorňovat, pomyslel si. Raděj ve vší poníženosti zazvoním přímo u jeho dveří.

Položil sluchátko zpátky a zkontroloval v kalendáři následující den. Jenom tři neperspektivní schůzky, takže nic, co by se nedalo přesunout na jindy. Isherwood proškrtl každou kolonku ráznou čárou a do záhlaví stránky vepsal jediné biblické jméno. Chvíli na něj zíral, pak si uvědomil svou chybu a pečlivě jej přeškrtal. Vzpamatuj se, Juliane, říkal si v duchu. Na co myslíš? Na co sakra myslíš?

3

POLOOSTROV LIZARD, CORNWALL

Cizinec se nevrátil do svého starého domku u osady Helford Passage, ale usídlil se v chatce na útesech v západním výběžku poloostrova Lizard. Poprvé ji zahlédl z moře z paluby svého dvojstěžníku. Stála na nejvzdálenějším konci zátoky Gunwalloe, zahalená v záplavě růžově kvetoucích trávniček a popelavých kostřav. Za ní se zvedalo strmé pole lemované živými ploty; napravo se táhla půlkruhová pláž a nedaleko od ní pod zrádným příbojem odpočíval starý vrak. Zátoka byla příliš nebezpečná na koupání, a tak přitahovala jen málo návštěvníků. Jen občas sem zavítali turisté a místní rybáři, kteří tu čekali na táhnoucí mořské okouny. Cizinec si na to dobře pamatoval. A vybavil si také, že pláž a chatka na útesech se až zázračně podobají výjevům z dvojice obrazů, které namaloval Monet ve francouzském přímořském městečku Pourville, z nichž první byl ukraden z jednoho muzea v Polsku a dodnes se nenašel.

Obyvatelé Gunwalloe pochopitelně neměli o těchto věcech nejmenší tušení. Věděli pouze to, že cizinec získal chatku za zcela neobvyklých okolností – na vysoký roční pronájem zaplacený dopředu a bez nejmenších připomínek. Veškeré náležitosti vyřídil jakýsi právník z Hamburku, o němž nikdo jakživ neslyšel. A ještě podezřelejší byla ta přehlídka podivných aut, které se ve vesnici objevily krátce po uzavření smlouvy. Luxusní černé sedany s diplomatickými poznávacími značkami. Služební vozy špiček místních policejních sborů. Anonymní vauxhally z Londýna, z nichž vystupovali zamračení pánové v šedých oblecích. Duncan Reynolds, který kdysi dělal na dráze, byl už třicet let v důchodu a místní z Gunwalloe jej považovali za nejznalejšího světáka, si povšiml chlápků, co celý pozemek spěšně kontrolovali těsně před tím, než sem cizinec dorazil. „Tohleto nebyla žádná ochranka z obchoďáku,“ upozorňoval. „Tohleto byli vopravdický profíci, jestli teda víte, co tím myslím.“

Cizinec tu měl evidentně něco důležitého na práci, nikdo z Gunwalloe ale neměl nejmenší potuchy, čeho se to mohlo týkat. Většina domněnek se rodila během jeho každodenních krátkých nákupů ve vesnici. Pár starších lidí se dušovalo, že má v sobě něco z vojáka, zatímco mladším ženám byl sympatický – některým natolik, že to jejich polovičkám začalo dělat starosti. Děvčata prostšího rozumu se naivně chlubila, jaké to s ním bylo v posteli, zatímco rozvážnější typy nabádaly k ostražitosti. I když nebyl cizinec nijak velkého vzrůstu, bylo evidentní, že si umí poradit v nouzi. Dejte se s ním do rvačky a zaručeně budou praskat kosti.

Jeho exotická společnice však budila úplně opačné emoce. Jako by prohřívala jeho chlad a prozařovala jeho šedá mračna. Její výjimečná krása vnášela do místních uliček zvláštní punc a velebnost. Když měla dobrou náladu, její oči jako by svítily svým vlastním světlem. Někdy se z nich však dal číst zármutek. Dottie Coxová z vesnického krámu spekulovala, že ta žena musela nedávno přijít o někoho blízkého. „Snaží se to skrývat, ale chuděrka se tím pořád ještě trápí.“

Nebylo pochyb o tom, že ani jeden z té záhadné dvojice není Brit. Kreditní karty měli na jméno Rossi a místní je často přistihli, jak si šeptají něco v cizí řeči, zřejmě italsky. Když se Mildred Hobbsová z pekařství konečně osmělila a zeptala se, odkudže přišli, žena jí poněkud záhadně odpověděla: „Jsme vlastně z Londýna.“ Muž ale téměř vždy zatvrzele mlčel. „Buď je hrozně stydlivej, nebo něco ukrejvá,“ usoudila nakonec Mildred. „Vsadím se, že to druhý.“

Pouze v jediné věci měli vesničané na cizince jednotný názor: byl ke své partnerce nadmíru pozorný. Možná až příliš. Prvních pár týdnů po příjezdu se od ní nehnul ani na dva kroky. Počátkem října se však objevily první náznaky, že ženu jeho neustálá pozornost začíná zmáhat. V polovině téhož měsíce už pravidelně jezdila do vesnice bez jeho doprovodu. A pokud šlo o cizince, získal jeden pozorovatel dojem, že byl nějakým záhadným tribunálem odsouzen k věčnému osamocenému bloumání po lizardských útesech.

Nejdřív byly jeho vycházky krátké. Postupně se ale vydával na delší a delší pochody, z nichž se vracel po mnoha hodinách. Zahalen v tmavozeleném nepromokavém plášti a s kšiltovkou staženou hluboko do čela vycházel na jih podél útesů k zátoce Kynance a dál až k poslednímu výběžku poloostrova nebo na sever přes Loe až do Porthlevenu. Někdy byl zabrán do svých myšlenek a nevnímal okolí, jindy měl výraz ostražitého skauta, který byl vyslán na průzkum. Mildred Hobbsová měla za to, že se snaží na něco vzpomenout, což Dottie Coxové připadalo k smíchu. „Milá zlatá, s tím seš úplně vedle. Tenhle chlápek se ze všech sil snaží na něco zapomenout.“

Byly tu ještě dvě věci, které budily v Gunwalloe značné podezření. První se týkala mužů, kteří začali v zátoce rybařit vždycky ve chvíli, kdy se cizinec vydal na jednu ze svých vycházek. Nikdo ve vesnici nepochyboval o tom, že to byli ti nejhorší rybáři, co tu kdy lovili – většina domorodců navíc byla přesvědčená o tom, že to žádní rybáři nebyli. A pak tu byl jediný návštěvník u cizinců, ten ramenatý klučina s vizáží filmové hvězdy. Po dlouhých spekulacích to byl nakonec Malcolm Braithwaite, Vysloužilý lovec humrů stále páchnoucí mořem, kdo chlapce správně identifikoval jako syna Mary Peelové. „To je ten, co vytáh malýho Adámka Hathawayů ze zátoky Sennen, ale odmít o tom říct jediný slovo,“ připomněl ostatním Malcolm. „Ten divnej kluk z Port Navasu. Mary ho prej třískala jak psa. Nebo to byl ten její šamstr?“

Když se na scéně objevil Timothy Peel, roztočilo se nové kolo spekulací ohledně cizincovy pravé identity, z nichž většina se rodila v dusivém kouři hospody U Beránka. Malcolm Braithwaite si stál za tím, že to je informátor, co se na Cornwallu ukrývá pod policejní ochranou, zatímco Duncan Reynolds tíhl k verzi, že cizinec musí být ruský přeběhlík. „Jako ten šílenej Bulganov,“ trval si na svém. „Ten maník, co ho našli před pár měsíci voddělanýho v přístavu. Tenhle novej by si měl dávat pořádnýho majzla, nebo skončí stejně neslavně.“

S nejkontroverznější teorií ale přišel Teddy Sinclair, majitel docela slušné pizzerie v Helstonu. Když před pár dny brouzdal bezcílně po internetu, narazil ve starých Timesech na článek o Elizabeth Haltonové, dceři bývalého amerického velvyslance, která byla v Hyde Parku unesena teroristy. S velkou slávou se pak chlubil výstřižkem i rozmazanou reportážní fotografií, na níž byli zachyceni dva muži, kteří ji za dramatických okolností přesně na Štědrý den ve Westminster Abbey vysvobodili. Scotland Yard tehdy tvrdil, že to byli důstojníci z jednotky zvláštních operací S019. Timesy ovšem přišly se zjištěním, že se ve skutečnosti jednalo o agenty izraelské zpravodajské služby a že starší z nich, ten s černými vlasy a šedými spánky, nebyl nikdo jiný než nechvalně známý špión izraelské rozvědky. „Jen se na něj pořádně podívejte. Já vám říkám, že je to on. Ten chlápek, co teď žije v Gunwalloe, není nikdo jinej než Gabriel Allon.“

Následovala ta nejhlasitější salva smíchu, jakou U Beránka naposledy slyšeli, když namol opilý Malcolm Braithwaite poklekl a nahlas přísahal svou nehynoucí lásku Mildred Hobbsové. Jen co se osazenstvo opět uklidnilo, ponížený Teddy Sinclair článek roztrhal a hodil do kamen. A i když se to nikdy nedozvěděl, jeho teorie o záhadném muži z odlehlého konce zátoky byla bezezbytku správná.

Pokud si cizinec všiml, že je sledován, pak to nedával ani v nejmenším znát. Hlídal svou krásnou ženu a procházel se po větrných útesech, někdy vypadal, jako by se snažil na něco vzpomenout, jindy, jako by se snažil zapomenout. Druhé prosincové úterý, když se blížil na jižní konec zátoky Kynance, zaregistroval vysokého šedovlasého muže, který nejistě postával na terase nenápadné restaurace Polpeor v Lizard Pointu. Už z dálky mu bylo zřejmé, že jej ten člověk sleduje. Gabriel zpomalil krok, zasunul ruku do kapsy svého kabátu a nahmatal uklidňující rukojeť devítky beretty. Právě v tom okamžiku začal neznámý zběsile mávat rukama, jako by se topil. Gabriel uvolnil sevření pistole a pokračoval v chůzi, větry od moře mu burácely v uších a srdce tlouklo jako na poplach.

4

LIZARD POINT, CORNWALL

„Jak jsi mě našel, Juliane?“

„Chiara mi řekla, že se sem chystáš.“

Gabriel zíral nevěřícně na Isherwooda.

„Jak myslíš, že jsem tě vyslídil?“

„Buď jsi přitlačil na šéfa MI5, nebo ti to prozradil Shamron.“

„Tys byl vždycky chytrej hoch.“

Isherwood si dolil mléko do čaje. Na výlet se oblékl do tvídového obleku a vlněného svetru. Jeho dlouhé šediny byly nedávno zastřiženy, což bylo neklamné znamení, že si našel novou známost. Gabriel se neubránil úsměvu. Pokaždé jej dokázalo překvapit, kolik lásky se v Isherwoodově srdci našlo. Jeho vášni se dokázala vyrovnat jen jeho posedlost obrazy.

„Říká se, že někde tímhle směrem leží pod hladinou zmizelá pevnina,“ řekl Isherwood a pokynul bradou k oknu. „Prý se táhne odsud až k souostroví Scilly. Když vane ten správný vítr, údajně jsou slyšet kostelní zvony.“

„Říkají tomu Lyonesse, Město lvů. Je to jenom stará místní legenda.“

„Myslíš jako ta o tom andělovi, co žije nahoře na útesech nad Gunwalloe?“

„Vyhněme se biblickým narážkám, Juliane.“

„Já obchoduju s díly starých italských a holandských mistrů. Biblické narážky jsou můj obor. Navíc se člověk na takovém místě snadno nechá unést starými časy. Na můj vkus je to tu trochu opuštěné, ale chápu, co tě sem vždycky tolik táhlo.“ Isherwood si rozepnul knoflíky u kabátu. „Pamatuju se na ten roztomilý domeček, cos měl v Port Navasu. A na toho malýho otravu, co ti to tam hlídal, když jsi byl pryč. Jakže se jmenoval?“

„Peel,“ odpověděl Gabriel.

„Jistě, mladý pán Peel. Byl stejný jako ty. Od přírody podezřívavý špión. Docela mi zavařil, když jsem si tenkrát přijel pro ten obraz, co jsem ti svěřil.“ Isherwood chvíli předstíral, že si nemůže vzpomenout. „Vecellio, že?“

Gabriel přikývl. „Klanění pastýřů.“

„Fantastický obraz,“ řekl Isherwood a oči se mu rozsvítily. „Můj byznys tenkrát visel na vlásku. Tenhle Vecellio, to byl skvělý tah, který mi mohl zajistit bezproblémovou existenci na hezkých pár let, a tys ho měl dát dohromady. Jenže jsi najednou zmizel. Beze stopy, vzpomínáš?“ Isherwood se zamračil. „Asi jsem vážně tenkrát nebyl při smyslech, že jsem se dal s tebou a tvými kumpány z Tel Avivu dohromady. Lidi jako já jenom využíváte. A když jste hotoví, tak nás hodíte vlkům.“

Isherwood si ohřál ruce na zašlé hliníkové konvici na čaj. Jeho nezaměnitelně anglické příjmení a hlasový rozsah poněkud zastíraly fakt, že technicky vzato neměl s Angličany nic společného. Měl sice britskou státní příslušnost a pas, ale narodil se v Německu, vyrostl ve Francii a vyznáním byl Žid. Pouze hrstka důvěrných přátel věděla o tom, že se Isherwood v roce 1942 náhodou dostal do Londýna se skupinkou dětských uprchlíků, které přes zasněžené Pyreneje převedla dvojice pastevců. Nebo že jeho otec, věhlasný pařížský obchodník s uměním Samuel Isakowitz, byl spolu s Isherwoodovou matkou zavražděn v koncentračním táboře v Sobiboru. I když si Isherwood tajemství své minulosti bedlivě strážil, dostala se zpráva o jeho dramatickém útěku z nacisty okupované Evropy až k uším legendárního šéfa izraelské rozvědky Ariho Shamrona. V polovině sedmdesátých let, kdy zasáhla izraelské cíle v Evropě vlna palestinských teroristických útoků, najal Isherwooda jako sajana, dobrovolníka. Měl jediný úkol – vytvářet falešnou identitu mladého restaurátora a tajného agenta Gabriela Allona.

„Kdy jsi s ním mluvil?“ zeptal se Gabriel.

„Se Shamronem?“ Isherwood neurčitě pokrčil rameny. „Narazil jsem na něj před pár týdny v Paříži.“

Gabriel dal výrazem obličeje najevo, že mu tato verze připadá nejméně pravděpodobná. Na Ariho Shamrona se nedalo jen tak narazit. A ti, kterým se to podařilo, z takové srážky jen málokdy vyšli živí.

„Kde v Paříži?“

„Byli jsme na večeři v jeho apartmá v Ritzu. Jen my dva.“

„Romantické.“

„Vlastně jsme nebyli tak úplně sami. Byl tam i jeho bodyguard. Chudák Shamron. Je už starý jako Judské hory, ale pořád po něm někdo jde.“

„To má za to, kde se narodil, Juliane.“

„Asi máš pravdu,“ Isherwood se podíval na Gabriela a smutně se usmál. „Je paličatý jako mezek a sympatický zrovna tak. Ale jsem stejně rád, že je pořád tady, a bojím se dne, kdy nás opustí. Izrael pak už nikdy nebude jako dřív. A Král Saul taky ne.“

Bulvár Krále Saula – tak zněla oficiální adresa izraelské zahraniční zpravodajské služby. Tento dlouhý a záměrně zavádějící název měl jen velmi málo společného se skutečnou náplní její práce a ti, kdo byli v budově zaměstnáni, jí nikdy neřekli jinak než „Ústav“.

„Shamron nikdy nezemře, Juliane. Shamron je věčný.“

„Tím bych si nebyl tak jistý. Nevypadal vůbec dobře.“

Gabriel upil čaje. Bylo to už skoro deset let, co byl Shamron naposledy na inspekci jako nejvyšší šéf, a přece neustále zasahoval do záležitostí Ústavu, jako by to bylo jeho rodové panství.

V řadách Ústavu sloužili důstojníci, které sám naverboval a zaučil – důstojníci, kteří fungovali podle pravidel, ba přímo mluvili řečí, jejímž autorem byl on. I když už dlouho nezastával žádnou oficiální pozici, ani neměl vojenskou hodnost, zůstával Shamron neviditelnou rukou, která řídila izraelskou bezpečnostní politiku. Na chodbách izraelských bezpečnostních institucí se mu neřeklo jinak než Memuneh, anděl s nejvyšším pověřením. Léta svou ohromnou moc soustředil na jediný úkol – přesvědčit Gabriela, kterého považoval za svého vzpurného syna, aby usedl do ředitelského křesla na bulváru Krále Saula. Gabriel vždycky odolával; a po poslední operaci Shamron konečně svolil a nechal jej odejít ze služeb, v nichž sloužil od mládí.

„Proč jsi tady, Juliane? Měli jsme přece dohodu. Až budu připraven znovu se pustit do práce, ozvu se já tobě, ne naopak.“

Isherwood se naklonil dopředu a položil ruku na Gabrielovo rameno. „Shamron mi řekl o tom, co se stalo v Rusku,“ zašeptal. „Bůh ví, že nejsem žádný expert, ale je mi jasné, že ani ty nemáš dost sil, abys vymazal takovouhle vzpomínku.“

Gabriel sledoval racky, kteří se nad výběžkem Lizard Pointu vznášeli jako papíroví draci. Jeho myšlenky však kroužily kolem březového háje východně od Moskvy. Stál s rukama za zády vedle Chiary nad čerstvě vykopaným hrobem a jeho oči se upínaly k hlavni velkorážní zbraně. Za její muškou byl Ivan Charkov, ruský oligarcha, mezinárodní finančník, obchodník se zbraněmi a vrah. Užij si smrt své ženy, Allone. Gabriel zamrkal a vidění se rozplynulo.

„Kolik ti toho Shamron řekl?“

„Dost na to, aby mi bylo jasné, že máte s Chiarou plné právo zamknout se někde v nenápadném domku a nikdy z něj nevyjít ven.“ Isherwood se na chvíli odmlčel. „Je pravda, že byla tenkrát v jiném stavu, když ji sebrali na té silnici v Umbrii?“

Gabriel zavřel oči a přikývl. „Když ji ty Ivanovy bestie převážely z Itálie do Ruska, napumpovali do ní několik dávek sedativ. Potratila ještě v zajetí.“

„Jak se jí daří teď?“

„Jako čerstvě zrestaurovanému obrazu. Na povrchu vypadá úžasně. Ale pod ním…“ Gabrielův hlas se ztratil. „Má výpadky paměti, Juliane.“

„Jak moc je to vážné?“

„Někdy je to dobré, jindy špatné.“

„Četl jsem v novinách o Charkovově vraždě. Francouzi se domnívají, že byl zlikvidován na rozkaz Kremlu nebo nějakým rozzlobeným obchodním rivalem. Tos byl ty, Gabrieli, že? To tys ho oddělal před tou nóbl restaurací v Saint-Tropez.“

„Že jsem oficiálně zproštěn služby, neznamená, že se pravidla změnila, Juliane.“

Isherwood si dolil šálek a zamyšleně mnul v prstech cíp svého ubrousku. „Prokázals tím světu velkou službu,“ řekl tiše. „Teď musíš jednu prokázat taky sobě a své úžasné ženě. Je na čase, abyste se s Chiarou vrátili mezi živé.“

„Ale my jsme živí, Juliane, a řekl bych, že docela slušně.“

„Nejste, pořád se trápíte. Bez přestání sedíte šivah za dítě, o které jste přišli v Rusku. Můžeš se vydat až na samý konec světa, Gabrieli, a stejně ti to vaše dítě nevrátí. Chiara to ví. Je načase, abys začal myslet na něco jiného než na ruské zvíře jménem Ivan Charkov.“

„Třeba na obrazy?“

„Přesně tak.“

Gabriel si ztěžka vydechl. „Jméno autora?“

„Rembrandt.“

„V jakém je stavu?“

„Těžko říct.“

„Co to znamená?“

„Znamená to, že je v téhle chvíli jaksi pohřešovaný.“

„Jak mám zrestaurovat zmizelý obraz?“

„Asi jsem se nevyjádřil dost jasně, Gabrieli. Nepotřebuji obraz zrestaurovat. Potřebuji ho najít.“

5

LIZARD POINT, CORNWALL

Kráčeli po útesech k majáku jako dva protiklady, jako dvě postavy z rozdílných obrazů. Isherwood měl ruce zabořené v kapsách tvídového kabátu a cípy jeho vlněné šály za ním v syrovém větru vlály jako výstražné vlajky. Paradoxně se však rozpovídal o létě – o jednom dusném červencovém dni, kdy navštívil jeden zámek na Loiře, aby přezkoumal sbírku po jistém zemřelém majiteli, což patřilo k těm morbidnějším stránkám už tak pochybné existence každého obchodníka s uměním.

„Byly tam dva tři zajímavější kousky, jinak samé laciné mazanice. Když jsem odcházel, zazvonil mi mobil. Nevěřil bys, kdo mi volal – sám David Cavendish, co mluví do umění boháčům a sám o sobě je dost podezřelý chlapík.“

„Co chtěl?“

„Přišel s nabídkou. S takovou, co se nedá projednávat po telefonu. Trval na tom, abych se okamžitě sbalil a přijel za ním. Pobýval zrovna v nějaké půjčené vile na Sardinii. To je celý Cavendish. Žije na účet jiných a nikdy za nic neplatí. Sliboval ovšem, že se mi ta cesta rozhodně vyplatí. Nezapomněl taky připomenout, že v domě je spousta hezkých holek a kvalitního vína.“

„Počítám, žes stihl nejbližší letadlo.“

„Neměl jsem na výběr.“

„A co ta nabídka?“

„Měl klienta, co se potřeboval zbavit dost vzácného portrétu. Rembrandta. Neuvěřitelná vzácnost, co se nikdy neobjevila na veřejnosti. Tvrdil, že jeho klient by obraz nerad prodával přes velké aukční síně a rád by dojednal soukromý obchod. Také mi řekl, že by byl klient rád, kdyby se jeho obraz nakonec objevil v nějakém muzeu. Snažil se vytvořit dojem, že jde o nějakého dobrodince, co by nerad viděl, aby se jeho chlouba objevila na zdi nějakého soukromého sběratele.“

„A proč si vybral tebe?“

„Protože v té naší pokleslé branži pořád platím za vzor slušnosti. V minulosti jsem sice párkrát klopýtnul, ale jinak se mi stále daří držet si dobrou pověst u věhlasných muzeí.“

„Neuvěřitelné,“ zakroutil Gabriel hlavou. „Prozradil ti Cavendish jméno toho prodejce?“

„Zkoušel to na mě s řečičkami o chudnoucím šlechtici odněkud z východu, ale nevěřil jsem mu ani slovo.“

„Proč zrovna soukromý prodej?“

„Tys o tom neslyšel? Dnes je to velká móda. Především zůstane prodejce v dokonalé anonymitě. Nezapomínej, že Rembrandta se člověk nezbaví jenom proto, že se mu už na něj omrzelo koukat. Prodá ho jenom v případě, že potřebuje peníze. A to poslední, co má boháč zapotřebí, jsou řeči o tom, že už není bohatý. Navíc chodit dnes s vzácnou malbou na veřejnost je dost riskantní.“

„Takže ty máš ten obchod zprostředkovat.“

„Přesně tak.“

„A co z toho budeš mít?“

„Deset procent provize, napůl s Cavendishem.“

„Nezdá se ti to trochu moc?“

„Děláme, co musíme. Lidi mi přestali volat ode dne, co Dow spadl pod sedm tisíc. A to nejsem sám. Problémy mají všichni dealeři v St. James. Všichni až na Gilese Pittawaye, pochopitelně. Tomu se vždycky daří v suchu přečkat každou bouři.“

„Předpokládám, že sis nechal plátno posoudit ještě dalším odborníkem.“

„Okamžitě,“ řekl Isherwood. „Musel jsem se přece ujistit, že jde skutečně o Rembrandta a ne o Rembrandtovu dílnu, školu nebo epigona.“

„Kdo ti pravost potvrdil?“

„Kdo myslíš?“

„Van Berkel?“

„Samozřejmě.“

Dr. Gustaaf van Berkel byl všeobecně považován za největšího znalce Rembrandta. Byl také ředitelem a nejvyšším rozhodcem Rembrandtova výboru, skupiny historiků umění a dalších odborníků, jejichž životní náplní bylo potvrzovat, že každé dílo připisované Rembrandtovi je skutečný Rembrandt.

„Jak se dalo čekat, byl van Berkel značně nedůvěřivý,“ líčil Isherwood. „Když jsem mu ale ukázal fotografie, souhlasil, že všeho nechá a přijede do Londýna, aby si obraz osobně prohlédl. Ta červeň v jeho obličeji mi prozradila všechno, co jsem potřeboval vědět. Pořád jsem ale musel dva týdny vyčkávat, než ten jeho nevyzpytatelný tribunál vynese konečný verdikt. Nakonec potvrdili, že plátno je autentické a jako takové může být prodáváno. Van Berkel se mi zavázal, že to bude jenom mezi námi. Dokonce mi to podepsal. Hned nato jsem sedl do letadla směr Washington.“

„Proč do Washingtonu?“

„Protože tamní Národní galerie měla velmi vážný úmysl získat nějaký významný Rembrandtův exponát. Několik předních evropských i amerických muzeí jim už přislíbilo zapůjčit kousky z vlastních sbírek, jenže já se doslechl, že si prý nastřádali slušný balík, aby si pořídili vlastního Rembrandta. Navíc by údajně rádi získali něco, čím se hned tak někdo nemůže pochlubit. Něco, co by k nim znovu přilákalo davy.“

„A tomu, jak je vidět, ten tvůj nově objevený Rembrandt přesně odpovídá.“

„Přesně tak. Zrovna se jim hodí do krámu. Dokonce jsme velice rychle došli k dohodě. Měl jsem jim kompletně zrestaurovaný obraz dodat do šesti měsíců. Ředitel Národní galerie by pak svůj poklad se vší parádou představil světu.“

„Ještě jsi se nezmínil o prodejní ceně.“

„Neptal ses.“

„Tak se ptám teď.“

„Pětačtyřicet milionů. Podepsal jsem ve Washingtonu návrh smlouvy a pak si dopřál na pár dní trochu luxusu s jednou exkluzivní holkou v hotelu Eden Rock na jednom ostrůvku v Karibiku. Hned potom jsem se vrátil do Londýna a začal hledat slušného restaurátora. Takového, co se umí chovat diskrétně. Proto jsem odjel do Paříže za Shamronem.“

Isherwood se zadíval na Gabriela, jako by čekal nějakou odpověď. Když se setkal jen s mlčením, zastavil se a zahleděl se do vln, které se tříštily o skály Lizard Pointu.

„Když mi Shamron oznámil, že stále ještě nejsi schopen pracovat, musel jsem se obrátit na jiného restaurátora. Nakonec jsem se rozhodl pro někoho, kdo si tuhle vzácnou příležitost, jak oprášit starého Rembrandta, nenechá ujít. Někoho, kdo dřív pracoval pro Tateovu galerii, pak si ale otevřel soukromou praxi. Nebyl sice tak vytříbený jako můj původní tip, zase ale nebyl tak nevyzpytatelný. Neměl nic společného s teroristy ani s ruskými mafiány. Nikdy mě nepožádal, jestli bych si na týden k sobě nevzal kočku cizího dezertéra. A taky žádné mrtvoly. Až teď.“ Isherwood se obrátil ke Gabrielovi. „Jestli ses nepřestal dívat na zprávy, pak si to jméno určitě dokážeš dosadit sám.“

„Dal jsi to Christopheru Liddellovi.“

Isherwood pomalu přikývl a zahleděl se do potemnělého moře. „Škoda, že ses toho neujal ty, Gabrieli. Jediný, kdo by to odnesl, by byl ten neřád. A já bych nepřišel o svého Rembrandta.“

6

POLOOSTROV LIZARD, CORNWALL

Úzkou cestu vedoucí na sever z Lizard Pointu lemovaly živé ploty, takže na ni z okolní krajiny nebylo vidět. Isherwood, nahrbený za volantem, se po ní sunul hlemýždím tempem, zatímco Gabriel zíral tiše z okna.

„Tys ho znal, že?“

Gabriel nepřítomně přikývl. „Studovali jsme spolu v Benátkách u Umberta Contiho. Liddell mě nikdy neměl moc rád.“

„Na tom není nic zvláštního. Musel na tebe pěkně žárlit. Měl sice talent, ale tys byl někde jinde. Vyšší liga. Tys byl hvězda a všichni to věděli.“

Bylo to tak, přisvědčil v duchu Gabriel. V době, kdy přijel Christopher Liddell do Benátek, byl to už zručný řemeslník – dokonce zručnější než Gabriel, nikdy se mu ale nepodařilo získat Contiho úplné sympatie. Liddell sice pracoval metodicky a důkladně, chyběl mu ale ten neviditelný plamen, který Conti zahlédl pokaždé, když se plátna dotkl Gabrielův štětec. Conti měl magické klíče téměř od všech dveří v Benátkách. Častokrát v pozdní večerní hodinu vytáhl Gabriela z postele a šel mu ukazovat mistrovská díla skrytá v útrobách měšťanských domů. Liddell dostal záchvat zuřivosti, když se o té noční výuce dozvěděl, a žádal, aby se jí směl účastnit taktéž. Conti odmítl. Liddellův výcvik se měl omezit pouze na denní dobu. Tma patřila Gabrielovi.

„Nestává se každý den, aby byl v Británii brutálně zavražděn restaurátor,“ poznamenal Isherwood. „Když vezmu v úvahu všechny okolnosti, musel to být pro tebe šok.“

„Řekněme, že jsem téhle zprávě dnes ráno věnoval větší pozornost než ostatním. V žádné verzi však o Rembrandtovi nebyla řeč.“

„To proto, že na základě doporučení speciální jednotky Scotland Yardu místní policie krádež utajila, alespoň na určitou dobu. Přílišná publicita vždycky ztěžuje pátrání, protože se do něj zbytečně zamotávají lidé, kteří s případem mají jen málo společného. Co se týče informací pro veřejnost, zůstávají motivy Liddellovy vraždy záhadou.“

„A tak to má být,“ přitakal Gabriel. „To, že soukromým restaurátorům leží doma díla obrovské ceny téměř bez zajištění, je to poslední, o co v naší profesi stojíme.“

Bylo to jedno z nepříjemných tajemství světa velkého umění. Gabriel vždycky pracoval v naprostém utajení. V New Yorku nebo Londýně však nebylo nic neobvyklého, když v ateliéru elitního restaurátora visely obrazy za desítky milionů dolarů. A pokud se zrovna blížila aukční sezóna, cena takového inventáře vystřelila do závratných výšek.

„Pověz mi o tom obrazu víc, Juliane.“

Isherwood se na Gabriela podíval s neskrývaným očekáváním. „Znamená to, že jdeš do toho?“

„Ne, Juliane. Pouze to znamená, že bych o tom obrazu rád věděl víc.“

„U čeho mám začít?“

„Rozměry.“

„Sto čtyři krát osmdesát šest centimetrů.“

„Rok?“

„Šestnáct set padesát čtyři.“

„Deska, nebo plátno?“

„Plátno. Počet vláken odpovídá materiálu, který Rembrandt v té době používal.“

„Kdy byl obraz naposledy restaurován?“

„Těžko říct. Možná před sto lety, možná ještě dřív. Malba je na některých místech hodně poškozená. Liddell byl přesvědčen, že bude potřeba zásadní přemalba. Modelem byla mladá, asi třicetiletá žena. Velmi půvabná. Měla na sobě jen hedvábnou štólu zdobenou šperky, jinak téměř nic. Obraz má velmi intimní atmosféru. Vypadá to, že mezi ní a Rembrandtem bylo něco hlubšího. Pracoval se silnou vrstvou barvy a pozoruhodně rychle. Místy se zdá, že maloval alla prima, naostro bez podmalování.“

„Známe její identitu?“

„Nedá se podle ničeho jednoznačně určit, mám ovšem stejný názor jako Rembrandtův výbor, že šlo o jeho milenku.“

„Hendrickje Stoffelsovou?“

Isherwood souhlasně pokývl. „Datum vzniku je docela zásadní, protože obraz byl namalován ve stejném roce, kdy Hendrickje porodila Rembrandtova potomka. Církvi se to tehdy pochopitelně moc nezamlouvalo, a tak ji odsoudila za cizoložství. Ten mizera se na ni vykašlal.“

Vypadalo to, jako by tato záležitost Isherwooda upřímně pohoršovala. Gabriel se jen usmál.

„Kdybych tě tak dobře neznal, měl bych pocit, že žárlíš.“

„Počkej, až ji uvidíš.“

Oba muži se odmlčeli a Isherwood dojel vozem až do vesnice Lizard. V létě to tu bývalo plné turistů. Dnes ale byly všechny stánky se suvenýry zavřené a v cukrárnách bylo zhasnuto; vládl tu smutek jako při deštivém svátku.

„Co víme o provenienci?“

„Je hubená, ale jasná. Sem tam nějaké bílé místo, podobně jako u tebe,“ dodal Isherwood se spikleneckým úsměvem. „Nikdo ale na obraz nevznáší nárok. Pro jistotu jsem si nechal v databázi pohřešovaných děl udělat takovou malou nenápadnou kontrolu.“

„Přímo v Londýně?“

Isherwood přikývl.

„Oni o tom obraze vědí taky?“

„Tenhle úřad má v náplni práce obrazy hledat, ne krást.“

„Tak pokračuj, Juliane.“

„Obraz údajně zůstal v Rembrandtově vlastní sbírce až do jeho smrti a poté byl prodán v insolvenčním řízení jako splátka za jeho dluhy. Pak se zhruba sto let pohyboval po Haagu, krátce se objevil v Itálii a počátkem devatenáctého století se opět vrátil do Holandska. Nynější vlastník jej koupil v roce 1964 od Hoffmannovy galerie v Luzernu. Ta krásná mladá dáma se celý svůj život skrývá.“

Skončili v tunelu habrových větví obrostlých břečťanem a sjížděli do hluboké pohádkové doliny, na jejímž konci stál starobylý kamenný kostelík.

„Kdo ještě věděl o tom, že je obraz momentálně v Glastonbury?“

Isherwood se zamyslel. „Ředitel Národní galerie ve Washingtonu a má přepravní společnost.“ Nejistě se rozpomínal a nakonec dodal: „Je možné, že jsem se o tom zmínil i van Berkelovi.“

„Měl Liddell ve svém ateliéru ještě nějaké další obrazy?“

„Čtyři,“ odpověděl jistě Isherwood. „Jednoho Rubense, kterého právě dokončil pro Christie’s, jeden kousek, co byl, nebo nebyl od Tiziana, jednu Cézannovu krajinku – docela slušnou, a odporně drahé lekníny od Moneta.“

„Předpokládám, že ty zmizely taky.“

Isherwood zakroutil hlavou. „Omyl. Zmizel jenom můj Rembrandt.“

„Opravdu nic jiného? Jsi si jistý?“

„Můžeš mi věřit, kamaráde. Jsem si naprosto jistý.“

Vyjeli ze stínu doliny na otevřené prostranství. V dálce se nad námořní vojenskou základnou vznášely jako vzducholodě dva obrovské vrtulníky Sea King. Gabrielovy myšlenky se však soustředily na jedinou otázku: proč by zloděj dával přednost velkému Rembrandtovu portrétu před menším Monetem nebo Cézannem?

„Má policie nějakou verzi?“

„Domnívají se, že Liddell zloděje překvapil přímo při činu. Když se to zvrtlo, zabili jej a popadli ten nejbližší obraz, který byl zrovna po ruce, což byl shodou nešťastných okolností právě ten můj. Po letošním létě Scotland Yard moc nevěří, že by se jej podařilo vypátrat. Pro ně je to teď především vyšetřování vraždy.“

„Jak dlouho bude trvat, než ti to pojišťovna zaplatí?“

Isherwood se zamračil a prstem nervózně oťukával volant. „Obávám se, žes právě narazil na moje dilema.“

„Jaké dilema?“

„V tomto okamžiku je právoplatným majitelem obrazu stále ten neznámý Cavendishův klient. Když jsem ale obraz přebíral, zavázal jsem se, že jej nechám pojistit.“

Isherwoodův hlas zeslábl. Objevil se v něm melancholický tón, který Gabriel v minulosti zaslechl již několikrát. Ozýval se, když se Julian nešťastně zamiloval nebo když musel prodat oblíbený obraz. Většinou však znamenal, že má finanční problémy. Zase.

„Byl to těžký rok, uznej sám. Akcie se propadly, trhy s nemovitostmi stagnují, nikdo nechce luxusní zboží. Co má ubohý nezávislý obchodník jako já dělat?“

„Tys o tom obrazu neřekl své pojišťovně?“

„Pojistné je dnes nehorázně drahé. Makléři jsou jako pijavice. Víš, na kolik by mě to přišlo? Myslel jsem, že bych mohl…“

„Trochu ušetřit?“

„Tak nějak.“ Isherwood zmlkl. Když znovu promluvil, ozvalo se v jeho hlase poprvé za celá ta léta zoufalství. „Potřebuju pomoct, Gabrieli. Dlužím pětačtyřicet milionů dolarů.“

„Do toho já ale nedělám, Juliane. Já jsem…“

„Restaurátor?“ Isherwood na Gabriela zatlačil skeptickým pohledem. „Oba přece dobře víme, že nejsi jen tak obyčejný restaurátor. Kromě toho máš vynikající nos na hledání ztracených věcí. Za celou dobu, co se známe, jsem tě nikdy o nic neprosil.“ Isherwood se na chvíli odmlčel. „Nemám už nikoho, na koho bych se mohl obrátit. Pokud mi nepomůžeš, je se mnou konec.“

Gabriel lehce zaťukal na okno, aby Isherwooda upozornil, že se blíží k neznačené odbočce do Gunwalloe. Musel uznat, že na něj Julianova prosba zapůsobila. To málo, co o případu věděl, naznačovalo, že nejde o obyčejnou krádež. Také jej trápil hlodavý pocit účasti na Liddellově smrti. Stejně jako Shamron trpěl i Gabriel prokletím přehnaného smyslu pro spravedlnost. Svoje největší profesní úspěchy v roli důstojníka rozvědky nevydobyl se zbraní v ruce, ale nepolevující vůlí, která se hnala za odhalením a nápravou starých nepotrestaných křivd. Byl restaurátorem v tom nejvlastnějším smyslu slova. Pro Gabriela byl tento případ jako poškozená malba. Ponechat jej v současném stavu, zažloutlý fermeží a zjizvený časem, pro něj bylo nepřijatelné. A Isherwood to pochopitelně věděl. Věděl také, že má mocného spojence: orodoval za něj sám Rembrandt.

Když dorazili do Gunwalloe, začala se na cornwallské pobřeží snášet středověká tma. Isherwood už nic neříkal, jen tiše kormidloval svého jaguára po jediné vesnické ulici a mířil k osamělé chatě na vzdáleném konci zátoky. Když zahnul na příjezdovou cestu, rozsvítilo se okamžitě několik bezpečnostních světel, jež zaplavila okolí ostrou bílou září. Na verandě chaty stála Chiara a její dlouhé tmavé vlasy se kroutily ve větru. Isherwood ji chvíli pozoroval a pak se začal nápadně rozhlížet po krajině.

„Už ti někdo někdy řekl, že tohle místo je jako vystřižené z Celníkovy boudy v Pourville?“

„Možná se o tom někdy zmínila slečna na poště.“ Gabriel se zadíval na Chiaru. „Rád bych ti pomohl, Juliane…“

„Ale?“

„Ale nejsem připraven.“ Gabriel se odmlčel. „Ani ona ne.“

„S tou druhou osobou bych to neviděl tak zle.“

Chiara zmizela v domku. Isherwood předal Gabrielovi velkou obálku.

„Tak se aspoň podívej na tohle. A jestli se ti ani pak do toho nebude chtít, přivezu ti jiný pěkný obrázek, který bys mohl přivést zpátky k životu. Třeba nějakou italskou malbu na dřevě, tak ze čtrnáctého století, pěkně sešlou a sedřenou, aby si tyhle kouzelné ručičky měly pár měsíců s čím hrát.“

„Dát dohromady takový obraz by bylo mnohem snazší než najít tvého Rembrandta.“

„Jistě,“ odpověděl Isherwood. „Ale rozhodně ne tak napínavé.“

7

ZÁTOKA GUNWALLOE, CORNWALL

V obálce bylo celkem deset fotografií – na jedné bylo zachyceno celé plátno a na ostatních devíti jednotlivé detaily. Gabriel je vyskládal do řady na kuchyňskou desku a prohlížel si je lupou.

„Co zkoumáš?“ zeptala se Chiara.

„Způsob, jak namáčel štětec.“

„A na co jsi přišel?“

„Julian měl pravdu. Maloval to velmi rychle a s ohromným zanícením. Ale nemyslím, že pracoval alla prima. Jsou tu místa, kde nejdřív nanášel stíny a nechal je zaschnout.“

„Je to tedy skutečně Rembrandt?“

„Bezpochyby.“

„Jak si můžeš být tak jistý jenom podle fotografie?“

„Dělám přece s obrazy už nějaký pátek. Když se podívám, poznám. Toto není jenom Rembrandt, ale vynikající Rembrandt. Předběhl svou dobu o dvě stě padesát let.“

„V čem?“

„Podívej se na tu práci štětcem. Rembrandt byl impresionistou mnohem dřív, než tohle slovo někdo poprvé vyslovil. To jen potvrzuje jeho genialitu.“

Chiara vzala do ruky jednu z fotografií, detail ženské tváře.

„Hezká dívka. Rembrandtova milenka?“

Gabriel překvapeně nadzdvihl obočí.

„To víš, vyrostla jsem v Benátkách a vystudovala římské dějiny. O umění něco málo vím.“ Chiara se znovu zadívala na fotografii a pomalu zakroutila hlavou. „Zachoval se k ní dost nečestně. Měl si ji vzít.“

„Mluvíš jako Julian.“

„Julian měl taky pravdu.“

„Rembrandt měl složitý život.“

„Jako bych to už někde slyšela.“

Chiara se šibalsky usmála a položila fotografii zpět na místo. Cornwallská zima zjemnila tón její olivové kůže a vlhký přímořský vzduch jí zvlnil vlasy do hebkých prstýnků. Účes jí držela sponka na zátylku a proudy vlasů spadaly mezi lopatkami ve skvostném oblaku kaštanových a rudohnědých melírovaných pramenů. Byla o pár centimetrů vyšší než Gabriel a příroda její atletickou postavu obdařila širokými rameny, útlým pasem a dlouhýma nohama. Kdyby vyrůstala jinde než v Benátkách, mohla se z ní stát špičková plavkyně nebo tenistka. Jako většina Benátčanů však Chiara považovala sportovní soutěže za kratochvíli, kterou je záhodno pozorovat při šálku kávy nebo u dobrého jídla. Když člověk potřeboval pohyb, s někým se pomiloval nebo zašel na kopec italské zmrzliny dolů k Zattere. Říkávala, že jenom Američané cvičí z donucení a také za to platí – epidemií infarktů a obézní mládeží. Jako potomek španělských Židů, kteří v patnáctém století uprchli do Benátek, byla Chiara přesvědčená, že není na světě nemoc, která by se nedala vyléčit douškem minerálky nebo sklenkou dobrého vína.

Otevřela nerezová dvířka trouby a vyjmula zevnitř velký oranžový hrnec. Když nadzvedla poklici, zvedl se teplý závan páry, který celou místnost zaplnil vůní pečeného telecího, šalotky, fenyklu a toskánského dezertního vína. Zhluboka vdechla, zašťouchala prstem po povrchu masa a spokojeně se usmála. Jejímu opovržení fyzickou námahou se mohla vyrovnat jen její vášeň pro vaření. Když teď byla oficiálně zproštěna služby v Ústavu, neměla na práci nic jiného než číst knížky a připravovat extravagantní pokrmy. Jediné, co očekávala od Gabriela, byl přiměřený projev uznání a pozornosti. Chiara byla přesvědčená, že jídlo zkonzumované ve spěchu je promarněná příležitost. Vychutnávala každou porci stejným způsobem, jakým se milovala: pomalu a v mihotavém světle svíček. Olízla si špičku prstu a znovu zakryla hrnec poklicí. Zavřela dvířka, a když se otočila, všimla si, jak ji Gabriel pozoruje.

„Proč se na mě tak díváš?“

„Jen tak.“

„Nějaký problém?“

Usmál se. „Naprosto žádný.“

Zamračila se. „Měl bys své myšlenky zaměstnat jiným objektem.“

„To se snadno řekne. Kolik času nám zbývá do oběda?“

„Na tohle už moc času nezbývá, Gabrieli.“

„Nic takového jsem ani nenaznačoval.“

„Vážně?“ našpulila laškovně rty. „Tak to je škoda.“

Otevřela láhev chianti, nalila dvě skleničky a jednu přisunula ke Gabrielovi. „Pověz mi, jací lidé kradou obrazy?“

„Většinou zloději, Chiaro.“

„Vidím, že asi chceš dnes zůstat o hladu.“

„Tak jinak. Je vlastně jedno, kdo obrazy krade. Ve skutečnosti mizí každý den. Každý den. A jsou to obrovské ztráty. Podle Interpolu to ročně dělá něco mezi čtyřmi až šesti miliardami dolarů. Vedle pašování drog, praní špinavých peněz a černého trhu se zbraněmi je obchod s kradeným uměním nejvýnosnější nezákonné podnikání. Muzeum ztracených děl by bylo největší na světě. Byl by v něm každý: Tizian, Rubens, Leonardo, Caravaggio, Raphael, van Gogh, Monet, Renoir, Degas. Opravdu každý. Zloději připravili lidstvo o ty nejskvostnější výtvory. A většinou jsme neudělali nic, abychom jim v tom zabránili.“

„A kdo je krade?“

„Někdy jsou to amatéři a dobrodruzi, co potřebují trochu vzrušení. Jindy jsou to obyčejní zloději, co se snaží udělat si jméno, když ukradnou něco vzácného. Bohužel jsou tu však i skuteční profesionálové. A z jejich pohledu je poměr mezi rizikem a ziskem jednoznačně v jejich prospěch.“

„Takže vysoký zisk a nízké riziko?“

„Extrémně nízké riziko,“ dodal Gabriel. „Ochranka může po lupičích vystřelit při přepadení banky, ale pokud vím, nikdy se zatím nestalo, aby byl někdo zastřelen při krádeži obrazu. Sami to lupičům velmi usnadňujeme.“

„Usnadňujeme?“

„V roce devatenáct set devadesát osm vešel do sálu číslo šedesát sedm v Louvru jeden chlapík, vyřízl Corotovu Cestu do Sèvres z rámu a zase vyšel ven. Než si někdo všiml, že obraz zmizel, uběhla celá hodina. Jak je to možné? V sálu číslo šedesát sedm nebyla žádná bezpečnostní kamera. Oficiální šetření odhalilo ještě jednu zarážející věc. Vedení Louvru nebylo schopno předložit úplný seznam zaměstnanců ani přesný soupis muzejních exponátů. Z výsledků vyšetřování nakonec vyplynulo, že je složitější vykrást obyčejný pařížský obchodní dům než nejznámější muzeum světa.“

Chiara překvapeně zavrtěla hlavou. „Co se s ukradenými díly děje potom?“

„To záleží na motivu zloděje. Někteří kradou proto, aby se co nejrychleji dostali k lacinému výdělku. A nejrychlejší způsob, jak kradené zboží zpeněžit, je vyměnit je za nálezné. Ve skutečnosti je to malé výkupné. Protože jde ale téměř vždycky jen o zlomek skutečné ceny díla, muzea a pojišťovny na tuto hru ochotně přistupují. Zloději to velmi dobře vědí.“

„A pokud zrovna nejde o výkupné?“

„Obchodníci s uměním ani policejní orgány v tom dodnes nemají zcela jasno. Jisté je, že některé obrazy končí v podsvětí jako určité platidlo. Například Vermeer zcizený z jednoho muzea v Amsterdamu se může dostat do rukou belgického nebo francouzského drogového gangu, který jej použije jako zástavu nebo zálohu za dodávku heroinu z Turecka. Jeden jediný obraz tak může kolovat z ruky do ruky mnoho let, dokud se jej někdo nerozhodne vyměnit za hotové. Obraz mezitím strašlivě utrpí. Takový čtyři sta let starý Vermeer je nesmírně křehká věc. Nesnáší, když jej někdo nacpává do kufru nebo pohřbí v nějaké díře.“

„Ty s touto verzí souhlasíš?“

„V některých případech tomu tak nepochybně je.“ Gabriel pokrčil rameny. „Osobně jsem ale nikdy neviděl drogového dealera, který by dal přednost starému obrazu před hotovostí vysázenou na dřevo.“

„A jak zní další verze?“

„Kradené obrazy končí doma na stěnách u velmi bohatých lidí.“

„Vážně?“

Gabriel se zamyšleně zahleděl do své sklenky. „Někdy před deseti lety Julian dojednával poslední detaily jistého obchodu s jedním japonským miliardářem přímo v jeho sídle na předměstí Tokia. V jedné chvíli se sběratel omluvil, protože potřeboval vyřídit důležitý hovor. A nebyl by to Julian, kdyby toho nevyužil; zvedl se z křesla a trochu se porozhlédl. Na konci předsíně zahlédl obraz, který se mu zdál až neuvěřitelně povědomý. Dodnes přísahá, že to byl Chez Tortoni.“

„Ten Manet, co byl ukraden z Muzea Isabelly Gardnerové v Bostonu? Proč by miliardář podstupoval takové riziko?“

„Protože to, co není na prodej, si nemůžeš koupit. Převážná většina mistrovských děl se nikdy neobjeví na trhu. A pro některé sběratele – pro lidi, kteří jsou zvyklí dostat to, co chtějí – se nedosažitelné věci mohou stát posedlostí.“

„Jestliže má někdo takový Julianova Rembrandta, jaká je pak šance, že se najde?“

„Přinejlepším jedna ku deseti. A pravděpodobnost, že se obraz najde, prudce klesá s každým dnem, kdy je z dohledu. Toho Maneta už hledají dvacet let.“

„Možná by měli začít v Japonsku.“

„To není špatný nápad. Máš další?“

„Nejde o nápad,“ odpověděla Chiara důrazně. „Spíš o názor.“

„Můžeš být konkrétnější?“

„Tvůj přítel Julian tě potřebuje, Gabrieli.“ Chiara ukázala na fotografie rozprostřené po kuchyňské desce. „I ona.“

Gabriel zůstal mlčky sedět. Chiara vzala do ruky fotografii, na níž bylo zobrazeno celé plátno.

„Kdy to namaloval?“

„Šestnáct set padesát čtyři.“

„Tentýž rok, co Hendrickje porodila Cornelii?“

Gabriel přikývl.

„Vypadá jako těhotná.“

„To je možné.“

Chiara obraz chvíli pečlivě zkoumala. „Víš, co si ještě myslím? Že v sobě ukrývá nějaké tajemství. Ví, že je těhotná, ale nenašla v sobě zatím tolik odvahy, aby mu to pověděla.“ Chiara se zadívala na Gabriela. „Nezní ti to povědomě?“

„Myslím, že by z tebe byla dobrá historička umění.“

„Vyrostla jsem v Benátkách, takže jsem historička umění.“ Znovu se podívala na fotografii. „Nedokázala bych pohřbít těhotnou ženu do nějaké díry. A věřím, že ani ty ne, Gabrieli.“

Gabriel rutinním pohybem otevřel svůj mobilní telefon. Když vyťukával Julianovo číslo, slyšel, jak si Chiara pro sebe cosi brouká. Dělala to vždycky, když měla radost. Za poslední rok to bylo poprvé, co ji slyšel prozpěvovat.

8

RUE DE MIROMESNIL, PAŘÍŽ

Na vývěsce výkladní skříně bylo napsáno ANTIQUITÉS SCIENTIFIQUES. Pod nápisem ležely řady pečlivě vyskládaných starožitných mikroskopů, fotoaparátů, barometrů, teleskopů, teodolitů a brýlí. Maurice Durand obvykle věnoval několik minut pečlivé kontrole vystavených exponátů, aby před definitivním otevřením svého krámku odstranil i ty nejdrobnější nedostatky. Dnešní ráno tomu ale bylo jinak. Durandův úhledně uspořádaný mikrosvět zasáhl vážný problém, což byl pro člověka, jenž se po celý život snažil všem problémům vyhýbat, velmi kritický okamžik.

Odemkl dveře, cedulku na dveřích přetočil z FERMÉ na OUVERT a uchýlil se do své pracovničky na opačném konci krámu. Místnost byla stejně drobná a upravená jako Durand sám a nedal se v ní najít ani nejmenší náznak vkusu či originality. Když pečlivě zavěsil svůj kabát na věšák, promnul si bolestivé ložisko nad kostrčí a teprve pak se usadil za stůl, aby zkontroloval e-maily. Nedělal to nikdy s nadšením. Maurice Durand byl sám trochu starožitný. Náhodou se ocitl v tomto bezbožném věku, a tak se obklopil symboly osvícenských časů. Elektronickou korespondenci považoval za obtěžující, ale nutné zlo. Před neviditelným oparem internetové sítě dával přednost papíru a peru, zprávy čerpal zásadně z novin nad šálkem kávy ve své oblíbené kavárně. Podle jeho nezveřejňovaného názoru byl internet morem, který zabíjí vše, čeho se dotkne. Nakonec zničí i jeho Antiquités Scientifiques.

Následující hodinu se Durand povětšině prodíral dlouhou frontou poptávek a objednávek, jež na jeho adresu přicházely z celého světa. Většinou od zavedených klientů, pár od relativně nových. Vždycky, když si Durand přečetl jejich adresu, odpoutaly se jeho myšlenky zcela nečekaným směrem. Když například odpovídal na e-mail starému zákazníkovi, který bydlel na P Street ve washingtonské čtvrti Georgetown, nemohl si pomoct a v duchu zabloudil k malému muzeu o pár bloků dál. Kdysi dostal lukrativní nabídku, zda by nebyl ochoten z jeho sbírek vynést jeden výstavní kousek – Oběd na lodi od Renoira. Po pečlivém zvážení – a Durand vždycky vážil pečlivě – nakonec odmítl. Obraz byl příliš rozměrný a šance na úspěch příliš nízké. Takové velké obrazy kradou jenom dobrodruzi a mafiáni, což nebyl Durandův případ. On byl profesionál. A opravdový profesionál nikdy nepřijme zakázku, kterou není schopen splnit. Klient by byl zklamán. A Maurice Durand stavěl na spokojenosti svých zákazníků.

Tím se vysvětlovala jeho neklidná nálada, když nervózně listoval deníkem Le Figaro, který mu ležel na stole. Ať si četl článek označený dokonalým červeným trojúhelníkem, kolikrát chtěl, základní údaje zůstávaly pořád stejné.

Známý britský restaurátor obrazů… usmrcen dvěma ranami z pistole ve svém bytě v Glastonbury… motiv vraždy nejasný… nic se neztratilo…

Právě ta poslední část o tom, že se nic neztratilo, znepokojovala Duranda nejvíc. Znovu přelétl článek očima, pak sáhl po sluchátku a vytočil číslo. Zase nic. Volal snad už desetkrát. A desetkrát mu odpověděl jen hlas ze záznamníku.

Durand zavěsil sluchátko a dál zíral do novin. Nic se neztratilo… Nemohl tomu uvěřit. Za daných okolností však neměl jinou možnost než zjistit to sám. Bohužel to znamenalo zavřít krám a vydat se do města, které bylo potupou všeho, co mu bylo svaté. Zvedl znovu sluchátko a tentokrát vytočil jiné číslo. Odpověděl počítač. Samozřejmě. Durand obrátil oči v sloup a požádal mechanický ženský hlas o lístek první třídou ranním TGV do Marseilles.

9

ZÁTOKA GUNWALLOE, CORNWALL

Všichni zúčastnění se nakonec shodli na tom, že žádné pátrání po ukradeném vzácném díle nikdy nezačíná stejně. Protože jen pár minut poté, co přijal úkol, zavolal Gabriel Allon, izraelský tajný agent a vyzvědač ve výslužbě, přímo Grahamu Seymourovi, zástupci šéfa britské bezpečnostní služby MI5. Když Seymour vyslechl Gabrielovu žádost, kontaktoval ministerstvo vnitra, které následně informovalo policejního ředitele hrabství Avon a Somerset se sídlem v Portisheadu. Tady se žádost setkala s prvním nesouhlasem, který ovšem utichl po druhém telefonátu, tentokrát už z Downing Street. Ještě tentýž večer zaznamenal Gabriel drobné, ale cenné vítězství – povolení k prohlídce domu a ateliéru jeho dávného kolegy z Benátek Christophera Liddella.

Když se příští ráno probudil, zjistil, že druhá půlka postele je prázdná – bylo to neobvyklé, protože téměř vždy vstával jako první. Chvíli jen tak ležel a naslouchal stříkání vody ve sprše, pak se zvedl a šel přímo do kuchyně. Udělal si hrnek kávy s horkým mlékem, zapnul notebook a přelétl zprávy. Ze zvyku začal událostmi na Středním východě. Šestnáctiletá dívka spáchala sebevražedný atentát na zaplněném tržišti v Afghánistánu, záhadný výbuch v odlehlé části Jemenu zabil tři vysoce postavené velitele al-Kajdy a komický íránský prezident pronesl další plamennou řeč o nutnosti vymazat Izrael z mapy světa. Civilizovaný svět pod taktovkou nové administrativy ve Washingtonu neurčitě vyhrožoval sankcemi a izraelský premiér na tiskovce v Jeruzalémě varoval, že s každou otáčkou atomové odstředivky se Íránci přibližují k jaderné zbrani.

Gabriel všechny tyto zprávy pročítal s podivným pocitem neúčasti. Víc jak třicet let svého života zasvětil ochraně státu Izrael a potažmo i jeho západních spojenců. Nyní, když se mu konečně podařilo přesvědčit Ústav, aby jej zprostil služby, se však mohl jen domnívat, jaká je skutečná pravda za oficiálními novinovými titulky. Chvilkový stesk nad odchodem rychle odvanul, když Chiara se stále mokrými vlasy a zářivou pokožkou vešla do místnosti. Gabriel po ní hodil okem přes hranu notebooku a usmál se. Alespoň na chvíli byl ochoten starosti s Íránem a islámskými teroristy zcela přenechat jiným.

Bylo čtvrt na jedenáct, když Gabriel s Chiarou nastoupili do range roveru a odjeli z Gunwalloe. Provoz na silnicích byl klidný, počasí proměnlivé: chvilku svítilo ostré slunce, o pár minut později se spustil biblický liják. V deset projížděli Trurem, v jedenáct byli v Exeteru a v poledne vjížděli na jihozápadní předměstí Glastonbury. Na první pohled vypadalo jako prosperující, mírně ospalé anglické městečko s tržišti a krámky. Teprve až dorazili na Magdalene Street, vyjevil se pravý charakter moderního Glastonbury.

„Kde to proboha jsme?“ divila se Chiara.

„Na Venuši,“ řekl Gabriel.

Zahnul do Henley Close a vypnul motor. Před domem číslo osm na ně již čekal inspektor Ronald Harkness z oddělení pro vyšetřování vražd. Měl brunátný, ošlehaný obličej a na sobě křiklavě pruhovaný blejzr, co měl už to nejlepší dávno za sebou. Podle výrazu tváře nebyl dvakrát nadšený, že tu musí zabíjet čas, a bylo to docela pochopitelné. Jeho nadřízení jako by se proti němu spikli. Dostal pokyn, aby své zatím neuzavřené místo činu zpřístupnil dvojici vyšetřovatelů v oboru umění, kteří mají stejné příjmení Rossi. Dále dostal příkaz, aby s nimi plně spolupracoval, podle svého nejlepšího vědomí zodpověděl všechny jejich případné dotazy a nechal jim ve všem volnou ruku. K tomu mu navíc bylo naznačeno, že pokud by se mu pan Rossi zdál povědomý, pak má zůstat zticha a dívat se do země.

Po dvojím rozvážném podání rukou Harkness oběma předal rukavice a návleky a převedl je přes neudržovanou předzahrádku. Na vstupních dveřích visela cedule se žlutozeleným nápisem, jenž zakazoval vstup všem nepovolaným osobám. Gabriel si pozorně prohlédl zárubeň, nenašel však na ní žádné stopy po násilném vniknutí. Když pak vkročil do vstupní haly, přivítal jej neurčitý zápach, v němž po chvíli rozeznal aceton. Harkness zavřel dveře. Gabriel se podíval na klávesnici alarmu připevněnou na stěně.

„Je to velmi kvalitní systém,“ řekl Harkness, když zaregistroval Gabrielův zájem. „Poslední činnost je zaznamenána v osmnáct padesát tři v den vraždy. Máme za to, že jej deaktivovala oběť, když se vrátila z večeře. Hned po spuštění dveřního čidla byl vepsán deaktivační kód. Systém už pak bohužel nebyl znovu uveden do pohotovostního režimu. Podle údajů zabezpečovací firmy to oběť dělala jen zřídka. Myslíme si, že to lupič věděl.“

„Lupič?“

Detektiv přikývl. „Už máme prvního podezřelého. Vypadá to, že byl v Glastonbury už tři dny před činem a než přikročil k jeho spáchání, objekt i oběť důkladně sledoval. Dokonce s panem Liddellem těsně před vraždou povečeřel.“ Harkness se na okamžik zarazil. „Vlastně ne tak docela. Podívejte se na tohle.“

Vytáhl z náprsní kapsy dvojici fotografií z průmyslové kamery a předal je Gabrielovi. Na první byl Christopher Liddell, jak v osmnáct třicet dva vychází z restaurace Sto opic. Na druhé byl zachycen muž s roztřepeným culíkem, na sobě měl obnošené džíny a flanelovou košili a vycházel ze stejné restaurace jen o tři minuty později.

„Máme ještě pár podobných snímků pořízených v této ulici až ke školce, kam chodí jeho dcera. Moc pěkné děvče, je to smůla.“

„Vraha jste v blízkosti domu nezaznamenali?“

„Bohužel, pokrytí kamerami končí pár ulic odsud.“ Detektiv si Gabriela pečlivě přeměřil. „Toho jste si ale nejspíš všiml cestou sem, pane…“

„Rossi,“ dopověděl Gabriel. Prohlédl si obličej podezřelého a předal fotografie Chiaře.

„Je to Brit?“ zeptala se detektiva.

„Myslíme, že ne. Pobýval se skupinkou squatterů na jednom poli pár mil za městem. Ti nám řekli, že mluvil anglicky, ale s výrazným francouzským přízvukem. Také jezdil na motorce a říkal si Lucien. Holkám se docela líbil.“

„Předpokládám, že na žádných záběrech z průmyslových kamer se po činu už neobjevil,“ ptala se dál.

„Jen se mihnul.“ Detektiv převzal od Chiary fotografie a podíval se na Gabriela. „Kde chcete začít?“

„V ateliéru.“

„To musíme do podkroví.“

Detektiv je vedl po úzkém schodišti a pak se zastavil na odpočívadle pod poslední řadou schodů. Po podestě byly rozesety žluté kroužky od policejního značkovače a spousta zaschlé krve. Gabriel se podíval na Chiaru. Jeho obličej byl bez výrazu.

„Tady se našlo Liddellovo tělo,“ oznámil Harkness. „Ateliér je hned tady nahoře.“

Detektiv opatrně překročil značky s důkazním materiálem a stoupal po zbývajících schodech vzhůru. Gabriel vešel do ateliéru jako poslední a trpělivě vyčkal, až detektiv rozsvítí halogenovou pracovní lampu. Pronikavé bílé světlo mu bylo až neodbytně povědomé, tak jako i ostatní zařízení místnosti. Nebýt několika drobných rozdílů, mohl by si Gabriel tento ateliér splést se svým vlastním. Uprostřed stál stativ s fotoaparátem Nikon, který mířil na prázdný malířský stojan. Napravo stál vozík zaskládaný lahvičkami s konzervačním roztokem, pigmenty a sobolí štětce řady 7 značky Winsor & Newton. S řadou 7 nejraději pracoval Umberto Conti. Vždycky říkával, že s tímto vybavením dokáže zdatný restaurátor spravit cokoli.

Gabriel se natáhl po jedné lahvičce s pigmentem okrového alizarinu, který kdysi vyráběla britská společnost Imperial Chemical Industries a dnes téměř nebyl k sehnání. Gabrielovy vlastní zásoby se již povážlivě ztenčovaly. Jeho restaurátorské já by si nejraději jednu lahvičku nenápadně zasunulo do kapsy. Postavil ji proto raději zpět na místo a začal si prohlížet podlahu. V okolí vozíku leželo na zemi několik dalších žlutých značek.

„Našli jsme tu rozbité sklo a dva vatové tampóny. Také jsme zajistili zbytek nějaké chemické sloučeniny. Laboratoř ji ještě vyhodnocuje.“

„Vyřiďte jim, že jde o roztok acetonu, methylproxitolu a lakového benzínu.“

„Zřejmě jste si tím docela jistý.“

„To jsem.“

„Měl bych vědět ještě něco?“

Odpověděla Chiara. „S největší pravděpodobností vaši technici také zjistí, že poměry roztoku budou dva díly acetonu, jeden díl methylproxitolu a deset dílů lakového benzínu.“

Detektiv uznale pokynul hlavou. Evidentně začínal pochybovat o skutečné identitě těchto „vyšetřovatelů v oboru umění“ se známostmi v MI5 a Downing Street.

„A ty tampóny?“ zeptal se.

Gabriel vzal z vozíku na ukázku pinzetu velikosti tužky. „Liddell začal z malby odstraňovat vrstvu znečištěného laku. Namotal trochu vaty na konec pinzety a jemně jí stíral povrch. Když se zašpinil, upustil ho na zem a připravil další. V okamžiku, kdy lupič vešel do domu, musel být zrovna při práci.“

„Jak si tím můžete být tak jistý?“

„Protože dobrý restaurátor po sobě vždycky ateliér uklidí, když skončí. A Christopher Liddell byl velmi dobrý restaurátor.“

Gabriel popošel k fotoaparátu. Byl připojen kabelem k počítači s velkým monitorem, který stál na starožitném knihovním stole s koženou intarzií. Vedle ležel stoh monografií o Rembrandtově životě a díle, nechyběl ani nezbytný Úplný soubor Rembrandtova díla od Gustaafa van Berkela.

„Rád bych si prohlédl snímky plátna, které aparátem pořídil.“

Harkness jako by chvíli hledal nějaké důvody proti, žádné však nepřednesl. Gabriel tedy zapnul počítač a rozklikl složku s názvem REMBRANDT: PORTRÉT MLADÉ ŽENY. Uvnitř bylo osmnáct fotografií, z nichž některé byly pořízeny poté, co začal pracovat na odstraňování starého laku. Tři snímky byly evidentně zaměřené na dvojici tenkých linek – jedné přesně horizontální a druhé přesně vertikální –, které se sbíhaly pár centimetrů nad levým ramenem Hendrickje. Gabriel se za svou dlouhou praxi setkal s mnoha povrchovými prasklinami, tyto však byly co do pravidelnosti a jemnosti zcela neobvyklé. Bylo zřejmé, že stejně zaujaly i Liddella.

Ještě jednu věc potřeboval Gabriel v počítači najít. Povinností každého dobrého restaurátora je vést podrobné záznamy o pracovních postupech, které při rekonstrukci obrazu použije, zvláště pokud se jedná o tak důležité dílo, jako je nově objevený Rembrandt. I když byl Liddell v době své smrti teprve na začátku práce, bylo pravděpodobné, že si poznamenal nějaké úvodní postřehy. Aniž by požádal o dovolení, spustil textový procesor a otevřel poslední uložený soubor. Byly to dvě strany napsané precizním odborným jazykem. Gabriel je s kamennou tváří rychle přelétl. Odolal nutkání odkliknout tisk a zavřel dokument i se složkou fotografií.

„Něco neobvyklého?“ zeptal se detektiv.

„Vůbec nic,“ zareagoval Gabriel.

„Chcete si ještě něco prohlédnout?“

Gabriel vypnul počítač a řekl: „Jenom jednu věc.“

10

GLASTONBURY, ANGLIE

Stáli těsně vedle sebe na kraji odpočívadla a tiše se dívali na zaschlou krev. „Mám snímky,“ řekl detektiv, „ale obávám se, že nejsou pro příliš citlivé jedince.“

Gabriel beze slova natáhl ruku a převzal štos fotografií formátu dvacet krát pětadvacet. Byl na nich zachycen Christopher Liddell s očima zamrzlýma v širokém smrtelném pohledu, se zejícím otvorem v hrdle po vycházející kulce a drobnou dírkou uprostřed čela. Harkness se znovu bedlivě zadíval Gabrielovi do tváře a znovu byl znepokojen, že nezaznamenal náznak sebemenšího znechucení nad brutálně zavražděnou mrtvolou. Gabriel předal snímky Chiaře, která si je prohlédla se stejně neúčastným výrazem, než je vrátila detektivovi.

„Jak jste mohli vidět,“ pokračoval, „Liddell byl zasažen dvěma ranami. Obě kulky prošly tělem oběti a byly zajištěny. Jedna ze zdi, druhá z podlahy.“

Gabriel nejprve prozkoumal zeď. Otvor po kulce byl zhruba metr nad podlahou, přímo naproti schodům, které ústily před ateliérem.

„Předpokládám, že to byla ta rána do krku.“

„Přesně tak.“

„Devítka?“

„Vidím, že se ve zbraních vyznáte, pane Rossi.“

Gabriel pohlédl vzhůru k ateliéru ve druhém patře. „Vrah tedy střílel shora ze schodiště.“

„Zatím ještě nemáme konečnou expertizu, ale úhel průstřelu a úhel, pod kterým se kulka zavrtala do zdi, by tomu odpovídal.

Soudní lékař potvrdil, že kulka zasáhla páteř, rozdrtila čtvrtý krční obratel a přeťala míchu.“

Gabriel si znovu prohlédl fotografie z místa činu. „Soudě podle spálenin v okolí rány na čele byla druhá rána vypálena z bezprostřední blízkosti.“

„Bylo to jen pár centimetrů,“ potvrdil Harkness. Pak se podíval na Gabriela a provokativně dodal. „Profesionální zabiják by tomu nejspíš řekl kontrolní rána.“

Gabriel poznámku ignoroval a zeptal se, jestli výstřely nezaslechl někdo ze sousedství. Harkness zakroutil hlavou.

„Střelec tedy zřejmě použil tlumič.“

„Vypadá to tak.“

Gabriel podřepí, naklonil hlavu na stranu a prohlédl si povrch podesty. Těsně pod dírou po kulce ve zdi bylo několik drobných vloček sádry. A ještě něco… Zůstal přikrčen ještě nějakou chvíli, představoval si Liddellovu smrt, jako by byla namalována Rembrandtovou rukou, a pak oznámil, že je to všechno. Detektiv zhasl lampu a přesně v tom okamžiku se Gabriel znovu přikrčil a prstem přejel po podlaze podesty. O pět minut později, když s Chiarou nastupovali do roveru, měl naruby převrácenou rukavici bezpečně uloženou v kapse kabátu.

„Právě ses dopustil velmi závažného přečinů,“ řekla Chiara, když Gabriel nastartoval motor.

„Obávám se, že nebyl poslední.“

„Doufám, že aspoň stál za to.“

„Rozhodně ano.“

Harkness stál ve dveřích jako vojín v pohovu a s rukama za zády sledoval, jak rover skandální rychlostí vyjíždí z Henley Close. Rossi… Harkness tušil, že je to bouda, už od chvíle, kdy ten anděl vystoupil ze svého vozu. Prozradily jej oči, ty těkavé zelenavé reflektory, které se vždycky dívaly jakoby skrz vás. A ta chůze… Jako by právě opouštěl místo činu, pomyslel si Harkness, nebo jako by se chystal nějaký spáchat. Co ale ten anděl dělá zrovna v Glastonbury? A proč se zajímá o zmizelý obraz? Nadřízení neupozornili, že by měl klást otázky tohoto rázu. Alespoň měl Harkness nad čím přemýšlet. Možná se bude jednou moci svým kolegům pochlubit, že si podal ruku s legendou. Dokonce měl na tu chvíli upomínku – rukavice, jež měli anděl a jeho příjemná žena na sobě.

Harkness je vytáhl z kapsy svého saka. Bylo to divné, ale byly pouze tři. Kam zmizela čtvrtá? Ještě než rover definitivně zmizel za rohem ulice, měl Harkness jasno. Co měl ale dělat? Běžet za ním a žádat ji zpátky? To nemohl, nadřízení mluvili jasně. Nechat andělovi ve všem volnou ruku. A tak tu beze slova stál, díval se do země a lámal si hlavu, co anděl do té zatracené rukavice schoval.

11

SOMERSET, ANGLIE

Gabriel nehybně zíral na špičku levého ukazováku.

„Co to je?“ zeptala se Chiara.

„Olovnatá běloba, rumělka, a možná stopy přírodního azuritu.“

„Odlupky malby?“

„A nejspíš také plátěná vlákna.“

„Jakého plátna?“

„Činovatiny, to je druh hrubého lněného nebo bavlněného plátna utkaného ze tří nití, které se v sedmnáctém století v Holandsku používalo jako potah na matrace nebo na námořní plachty. Rembrandt si z něho připravoval malířská plátna.“

„Co ty zbytky malby a plátna na podlaze znamenají?“

„Pokud uvažuji správně, pak to znamená, že hledáme Rembrandta s dírou po kulce.“

Gabriel sfoukl drobky z prstu. Projížděli poldenskými horami po okresní silnici na západ. Přímo před nimi viselo nad obzorem jasné oranžové slunce sevřené mezi dvěma pruhy mraků.

„Chceš říct, že se Liddell bránil?“

Gabriel přikývl. „Dokládají to stopy po celém ateliéru.“

„Jaké konkrétně?“

„Třeba ta rozbitá lahvička se zbytky roztoku.“

„Myslíš, že se rozlila při vzájemné potyčce?“

„To není pravděpodobné. Liddell byl dost inteligentní na to, aby se nepouštěl do rvačky s ozbrojeným lupičem. Podle mě ten roztok použil jako zbraň.“

„Jako zbraň?“

„Podle zbytků na podlaze usuzuji, že jej stříkl útočníkovi do tváře. Kdyby uspěl, na několik vteřin by lupič přestal vidět, což by mu bohatě stačilo k útěku. Udělal ovšem jednu chybu. Vzal si ji s sebou.“

„Ten obraz?“

Gabriel přikývl. „Je příliš velký na to, aby jej držel v jedné ruce, takže jej musel uchopit z obou svislých stran rámu.“ Předvedl to na volantu, který pevně uchopil na deváté a třetí hodině. „Po úzkém schodišti se musel velmi špatně nést, Liddell to ale téměř stihnul. Byl jenom pár schodů od podesty, když jej zasáhl první výstřel. Kulka vyšla přední stranou krku, a pokud se nemýlím, pronikla i plátnem, než se zavrtala do zdi. Podle složení a barevného tónu nalezených šupin soudím, že prošla pravou stranou obličeje.“

„Dá se díra po kulce opravit?“

„To není nic složitého. Divila by ses, co všechno jsou lidé schopni provést obrazům.“ Gabriel se na okamžik odmlčel. „Nebo kvůli obrazům.“

„Co to znamená?“

„Christopher byl romantik. Když jsme spolu byli v Benátkách, byl co chvíli zamilovaný. A vždycky nešťastně.“

„Co to má společného s Rembrandtem?“

„Všechno je to v jeho záznamech,“ řekl Gabriel. „Jsou jako milostný dopis. Nakonec podlehl ženě, která mu neublíží. Dívkou z obrazu byl přímo posedlý. Myslím si, že zemřel, protože se jí nedokázal vzdát.“

„Nerozumím ještě jedné věci,“ řekla Chiara. „Proč si lupič neodnesl jiný obraz, třeba Moneta nebo Cézanna?“

„Protože to byl profesionál. Přišel pro Rembrandta a toho si také vzal.“

„Co budeme teď dělat?“

„Když člověk hledá ztracený obraz, bývá někdy nejlepší zjistit, kde visel naposled.“

„Tak kde začneme?“

„Na začátku,“ odpověděl Gabriel. „V Amsterdamu.“

12

MARSEILLE

Pokud by měl Maurice Durand sklony ke kritické sebereflexi, což nebyl jeho případ, možná by došel k závěru, že směr jeho života byl určen v den, kdy poprvé uslyšel o Vincenzi Peruggiovi.

Tento tesař z Peruggie na severu Itálie vešel v neděli odpoledne dne 20. srpna 1911 do Louvru a schoval se ve skladišti. Na druhý den brzy ráno z něj vyšel v bílém pracovním plášti a vykročil rovnou do Salonu Carré. Ten sál velmi dobře znal; před několika měsíci totiž sám pomáhal se stavbou speciálního ochranného krytu pro hlavní atrakci, obraz Mony Lisy. A protože bylo pondělí, kdy bylo muzeum pro veřejnost uzavřeno, měl celý salon pro sebe. Trvalo mu jen pár vteřin, než sejmul tu malou Leonardovu malbu na topolové desce ze zdi a odnesl ji k nedalekému schodišti. Za několik okamžiků už Peruggia s obrazem schovaným pod pracovním pláštěm procházel kolem neozbrojených vrátných a vyšel na obrovské nádvoří Louvru. Pak s tímto nejslavnějším uměleckým dílem světa zmizel v pařížských ulicích.

Ještě pozoruhodnější ale bylo to, že uběhlo celých čtyřiadvacet hodin, než si zmizení obrazu někdo poprvé všiml. Když byla konečně uvědoměna policie, pustily se její sbory do rozsáhlého, i když poněkud zmatkovitého pátrání. Mezi prvními podezřelými byl avantgardní umělec Pablo Picasso, který byl zatčen ve svém bytě na Montmartru bez ohledu na skutečnost, že byl v době krádeže stovky kilometrů od Paříže.

Policistům se nakonec podařilo Peruggiu vystopovat, rychle jej ovšem zprostili veškerých podezření. Kdyby se bývali podívali do velké truhly v jeho ložnici, pátrání po Moně Lise by bývalo skončilo. Obraz tam však zůstal ležet ještě celé dva roky, než se jej Peruggia naivně pokusil prodat jednomu známému překupníkovi ve Florencii. Byl okamžitě zatčen, ve vězení však strávil pouhých sedm měsíců. O rok později mu dokonce bylo povoleno vycestovat do Francie. Je až neuvěřitelné, že si tento muž, který uskutečnil největší zločin v dějinách umění, otevřel krámek s barvami v Horním Savojsku, kde nerušeně žil až do své smrti.

Z pozoruhodného příběhu Vincenza Peruggii si Durand vzal několik důležitých ponaučení. Například že krádež slavných obrazů není tak složitá, jak by si člověk mohl myslet, že úřady se tímto druhem zločinu příliš nezatěžují a že tresty za něj jsou směšně nízké. Peruggiův životní opus však v Durandovi také vzbuzoval neodolatelné pokušení. Krámek se starožitnými měřicími přístroji zdědil po svém otci, který jej převzal zase od svého otce; jeho velkou skrytou vášní však bylo umění. Opravdové umění. A i když se jinde žilo mnohem hůř než v prvním pařížském obvodě, byl jeho krám sotva vhodným způsobem, jak si zajistit slušné živobytí. Bývaly dny, kdy se Durand cítil podobně jako ony starobylé cetky vyskládané v jeho výkladní skříni – naleštěný a pohledný, nakonec však dobrý akorát k tomu, aby na něj sedal prach.

Právě tato kombinace různých činitelů Duranda před pětadvaceti lety přiměla k tomu, aby ukradl svůj první obraz z Musée des Beaux-Arts ve Štrasburku – malé zátiší od Jeana-Baptiste-Siméona Chardina, které viselo v koutě jen zřídka navštěvovaném hlídači či návštěvníky. Vyřízl jej tenkrát staromódní břitvou z rámu a ukryl v diplomatce. Později při zpáteční cestě do Paříže se snažil vybavit si pocity, které při krádeži prožíval, a uvědomil si, že to bylo ryzí a nefalšované uspokojení. Tehdy Maurice Durand poznal, že má předpoklady dokonalého zloděje.

Stejně jako jeho předchůdce Peruggia i Durand svou trofej schovával ve svém pařížském bytě, ne ovšem dva roky, nýbrž dva dny. Na rozdíl od Itala už měl na obraz kupce, pochybného sběratele, který se náhodou sháněl po nějakém Chardinovi a nehodlal se zatěžovat choulostivými detaily o jeho původu. Durand dostal dobře zaplaceno, klient byl spokojen a slibná kariéra se mohla rozjet.

Byla to kariéra zdobená železnou disciplínou. Durand nikdy neukradl obraz, aby za něj žádal výkupné nebo odměnu, nýbrž výlučně proto, aby mohl obohatit něčí sbírky. Nejdřív nechával mistrovské kousky snílkům a šílencům a raději se zaměřoval na nenápadná díla solidních autorů nebo na takové zboží, u něhož nikdo nepředpokládal nějaké nesrovnalosti v původu či provenienci. A i když Durand čas od času kradl v menších muzeích a galeriích, většinou lovil na soukromých zámcích a sídlech, které byly obvykle špatně zajištěné a po střechu napěchované cennostmi.

Ze své operační základny v Paříži si vybudoval rozsáhlou síť kontaktů a prodával překupníkům až v Hong Kongu, Dubaji či Tokiu. Postupně se začal poohlížet po větším byznysu – po mistrovských dílech z renomovaných muzeí, jejichž hodnota dosahovala desítek, v některých případech i stovek milionů dolarů. Vždycky se však řídil jednoduchým pravidlem. Nikdy neukradl obraz, dokud již neměl svého kupce, a pracoval pouze s lidmi, které znal. Van Goghův Autoportrét s uříznutým uchem dnes visel v paláci jednoho saudského šejka, který měl slabost pro násilí páchané nožem. Caravaggio si našel cestu k šanghajskému majiteli továrny, zatímco Picassa vlastnil mexický miliardář s nebezpečně blízkými vazbami na tamní drogové kartely. Všechny tři obrazy měly jedno společné: už nikdy si je neprohlédne obyčejný člověk.

Netřeba dodávat, že to už bylo mnoho let, co Maurice Durand osobně ukradl nějaký obraz. To byla profese pro mladé a on odešel na odpočinek poté, co si při pokusu o vykradení jednoho malého muzea v Rakousku zle poranil záda. Od té doby jej sužovaly chronické bolesti, a byl proto nucen využívat služeb najatých profesionálů. Ze zjevných důvodů nebylo toto opatření nejideálnější, Durand se však ke svým hráčům v poli choval korektně a platil je nadstandardně. Proto se také nikdy nesetkal se žádnými komplikacemi. Až teď.

Z jihu Francie pocházejí ta nejlepší vína a podle Durandova mínění i nejlepší zloději. A o žádném městě to neplatí víc než o starém přístavu Marseilles. Spěšným krokem se v ostrém slunci ubíral po bulváru d’Athènes, pak zabočil doprava a sestupoval ke starému přístavišti. Blížilo se poledne. Rybářské lodě se vrátily z ranního lovu a na ocelových pultech lemujících východní břeh přístavu se vršily všemožně odpudivé mořské příšery, které měly být zanedlouho nasekány do bouillabaisy v místních restauracích. Normálně by Durand učinil několik zastávek, aby si vystavené zboží prohlédl a ohodnotil, jak to umí jen pravý Francouz, dnes však mířil přímo ke stánku šedovlasého muže v potrhaném vlněném svetru a gumové zástěře. Z dálky budil zdání poctivého rybáře, který dobývá svůj těžký denní chléb z moře, v němž už bylo málo co lovit. Pascal Rameau byl ale poctivý jen z dálky. A nebyl nijak překvapen, že vidí Maurice Duranda.

„Jaký byl lov, Pascale?“

„Merde,“ postěžoval si Rameau. „Každej den toho chytíme míň a míň. Když to tak půjde dál,“ protáhl ústa dolů, aby vyjádřil nefalšované galské rozhořčení, „tak budeme tahat samý odpadky.“

„Za to můžou Taliáni,“ řekl Durand.

„Ti můžou za všechno,“ přidal se Rameau. „Co tvoje záda?“

Durand se zamračil: „Jako vždycky, Pascale.“

Rameau se pokusil o účastný výraz. „Já jsem na tom stejně. Nevím, jak dlouho ještě budu moct na loď.“

„Jsi nejbohatší chlápek v Marseilles, tak proč musíš každé ráno vyjíždět na moře?“

„Trochu jsi mě přecenil. A na moře se vydávám ze stejnýho důvodu, z jakýho ty každej den otvíráš ten svůj krám.“ Rameau se usmál a podíval se na Durandovu diplomatku. „Neseš prachy?“

Durand přikývl.

„Není rozumný tahat po Marseilles v hotovosti takový částky. Jako bys nevěděl, že je to tu samej zloděj.“

„Samej dobrej zloděj,“ přitakal Durand. „Aspoň to tak vždycky bývalo.“

„Naše profese bejvá někdy nevyzpytatelná.“

„Nebyl jsi to ty, kdo vždycky tvrdil, že do našeho kšeftu krev nepatří?“

„Svatá pravda. Jenže někdy to holt bez ní nejde.“

„Kde ho máš?“

Rameau pokynul hlavou doprava. Durand se vydal po nábřeží de Rive Neuve až k okraji přístaviště. V doku vyhledal motorovou jachtu jménem Mistral. Na zádi seděl s nohama na zábradlí a s očima schovanýma za slunečními brýlemi muž s delšími černými vlasy sepnutými do roztřepeného culíku. Jmenoval se René Monjean a patřil mezi nejschopnější a obvykle také nejspolehlivější Durandovy komplice.

„Co se stalo v Anglii, René?“

„Vyskytly se komplikace.“

„Jaké komplikace?“

Monjean sundal brýle a zahleděl se na Duranda zkrvaveným pohledem.

„Kde je můj obraz?“

„A kde moje peníze?“

Durand pozvedl diplomatku. Monjean si znovu nasadil brýle a postavil se.

13

MARSEILLES

„Měl bys s tím zajít k doktorovi, René. Aceton ti může nadobro poškodit rohovku.“

„Porad mi, jak mu vysvětlím, že se mi tenhle sajrajt dostal do očí.“

„Na tohle se tebe určitě ptát nebude.“

Monjean otevřel dvířka přenosné ledničky v lodní kajutě a vytáhl dvě láhve Kronenbourgu.

„Na mě je ještě příliš brzy, René.“

Monjean zasunul jednu láhev zpátky a pokrčil rameny – no jo, Seveřani. Durand se posadil k úspornému stolku.

„Opravdu se ta situace nedala vyřešit jinak?“

„Myslíš, že jsem ho měl radši nechat doběhnout k budce, aby zavolal policajty? Tohle mi nepřipadlo jako dobrej nápad.“ Na chvíli se odmlčel a pak dodal. „Ani pro jednoho z nás.“

„Tos ho nemohl jenom trochu ztlouct?“

„Vůbec můžu bejt rád, že sem ho trefil. Když sem na něj vypálil, skoro sem neviděl.“ Monjean si odzátkoval láhev piva. „Tys nikdy…“

„Nikoho nezastřelil?“ Durand razantně zakroutil hlavou. „Nikdy jsem nenosil zbraň.“

„Svět se změnil, Maurici.“ Monjean se zahleděl na koženou tašku. „Je tam něco pro mě?“

Durand rozepnul aktovku a vyskládal na stůl několik svazků stoeurových bankovek.

„Teď ty, René.“

Monjean otevřel stropní přihrádku a vytáhl kartónový válec o průměru asi deset centimetrů a metr dlouhý. Vypáčil hliníkovou krytku z jednoho konce a několikrát válcem zatřásl, až se z něj nakonec vysoukalo několik centimetrů plátna.

„Dávej pozor, René, nebo ho poškodíš.“

„Abych byl upřímnej, na tyhle obavy je teď už trochu pozdě.“

Monjean rozvinul obraz přes stůl. Durand na něj zíral s hrůzou v očích. Nad pravým okem dívky byla díra, kterou jako by tam někdo prorazil tužkou. Její hedvábný přehoz a dekolt byly potřísněny tmavými skvrnami.

„Neříkej, že je to krev.“

„Rád bych,“ přiznal Monjean, „ale nebyla by to pravda.“

„Čí?“

„Čí asi.“ Monjean do sebe nalil pořádný doušek piva a pustil se do vysvětlování.

„Škoda, žes nemířil přesněji,“ řekl Durand. „Mohls ji trefit přímo mezi oči.“

Prozkoumal otvor, pak naslinil prst a několikrát jím přejel povrch obrazu. Na špičce mu zůstal krvavý flek.

„Vypadá to, že to půjde dolů,“ řekl Monjean.

„To musí.“

„A co ta díra?“

„Znám v Paříži jednoho chlapíka, který by to moh dát do pořádku.“

„Co je zač?“

„Dělá vynikající padělky.“

„Při vší úctě, na tohle potřebuješ kapacitu, Maurici. Nějakýho hodně dobrýho restaurátora.“

„Každý dobrý restaurátor je tak trochu padělatel.“

Monjean se stále tvářil poněkud nedůvěřivě. „Mohl bych ti dát malou radu, Maurici?“

„Právě jsi udělal díru do Rembrandta za pětačtyřicet milionů. Ale posluž si, René.“

„Tenhle obraz přináší jen samý problémy. Spal ho a zapomeň na něj. Vždycky můžem šlohnout jinej.“

„To bych rád, ale má to háček.“

„Jakej?“

„Už na něj čeká klient. A ten očekává, že mu objednané zboží dodám. Kromě toho nerad ničím obrazy. Zvlášť pokud jde o takový nádherný kousky.“

14

AMSTERDAM

V nemilosrdném světě obchodníků s uměním platí jedno téměř nedotknutelné pravidlo. Provenience, neboli dokument s chronologickým určením předchozích držitelů díla, platila nade vše. Teoreticky vzato, obchodník nemohl prodat dílo bez řádné provenience, sběratel jej nekoupil a také žádný slušný restaurátor by se nikdy nedotkl obrazu, kdyby nevěděl, odkud pochází a v jakých podmínkách visel. Gabriel měl s prověřováním proveniencí dlouholeté zkušenosti a nad skandálním skrytým životem mnoha nejvyhledávanějších děl světa se už nepohoršoval. Věděl, že obrazy o své minulosti stejně jako lidé někdy lžou. A věděl také, že tyto lži mnohdy prozrazují víc než takzvané skutečnosti z jejich oficiálního rodokmenu. To také vysvětlovalo jeho zájem o galerii výtvarných umění De Vries, která prodávala kvalitní holandské a vlámské mistry už od roku 1882.

Tato galerie, která sídlila v majestátní, i když poněkud nevlídné budově na břehu kanálu v amsterdamské čtvrti Herengracht, se vždycky prezentovala jako vzor stability a dobrých mravů, ačkoli zběžný pohled do temných zákoutí její historie přinášel pozoruhodně odlišné dojmy. A bohužel žádný nebyl temnější než její chování za druhé světové války. Jen několik týdnů po kapitulaci Holandska začaly Amsterdam obléhat tisíce Němců, kteří pátrali po holandských malbách. Ceny rychle vylétly do takové výše, že i prostí občané začali hromadně pročesávat své půdy, jestli na nich náhodou nenarazí na něco, co by se mohlo vydávat za starého mistra. Galerie De Vries vítala Němce s otevřenou náručí. Jejím nejvěrnějším zákazníkem byl sám Hermann Göring, který u ní v letech 1940 až 1942 zakoupil nejméně tucet vzácných děl. Říšský maršál byl známý jako mazaný obchodník a zaměstnanci galerie se potajmu bavili jeho uličnickým šarmem. Göring zase na oplátku neopomněl svým kolegům v Berlíně připomenout, že žádný výlet za nákupy do Amsterdamu není úplný bez návštěvy jedné výstavní galerie v Herengrachtu.

Tato galerie také sehrála ústřední roli v historii Rembrandtova Portrétu mladé ženy. Ve dvacátém století tato malba změnila majitele celkem třikrát a hned dvakrát se její prodej uskutečnil pod záštitou galerie De Vries. K prvnímu obchodu došlo v roce 1919 a k druhému v roce 1936. V obou případech šlo o soukromý prodej, z čehož vyplývalo, že totožnost prodávajícího i kupujícího byla známa pouze galerii. Podle pravidel obchodu s uměním zůstávaly tyto transakce důvěrné navěky. Ovšem v jistých případech – většinou po uplynutí dostatečně dlouhé doby nebo za příslušný obnos – bylo možné obchodníka přesvědčit, aby složku s dokumenty otevřel.

Gabriel tento delikátní úkol svěřil Julianu Isherwoodovi, který měl s galerií De Vries i přes její diskutabilní minulost vždy skvělé pracovní vztahy. Vyžádalo si to několik hodin vzrušených telefonických debat, Isherwoodovi se však nakonec přece jen podařilo přesvědčit Geerta de Vriese, pravnuka zakladatele, aby mu umožnil do dokumentů nahlédnout. Isherwood nikdy Gabrielovi neprozradil přesnou částku, kterou za ten jediný list papíru zaplatil, naznačil pouze, že byla závratná. „Tihleti obchodníci,“ řekl, „patří k úplné spodině všech božích tvorů. A tahleta ekonomická krize v nich probouzí ty nejhorší stránky.“

Gabriel a Chiara sledovali poslední fáze jednání z příjemného apartmá v hotelu Ambassade. Když konečně dostali zprávu, že byl obchod uzavřen, opustili v několikaminutovém intervalu jeden po druhém hotel a vyšli si na krátkou procházku směrem ke galerii; Chiara pochopitelně na protějším chodníku. Geert de Vries nechal fotokopie dokumentů na recepci v luxusní obálce z hovězí kůže se jménem ROSSI. Gabriel ji zasunul do aktovky a anglicky s italským přízvukem popřál recepční hezké odpoledne. Když vyšel ven, zahlédl Chiaru, jak se opírá o pouliční lampu na protějším břehu kanálu. Na šále měla uzel, což znamenalo, že nezaregistrovala žádný pokus o sledování. V odstupu následovala Gabriela do kavárny na Bloemenmarktu, kde si pak objednala horkou čokoládu, zatímco Gabriel pozorně listoval dokumenty.

„Už chápu, proč Holanďané umí tolik jazyků. Ten jejich je totiž naprosto nepochopitelný.“

„Dokážeš z toho něco vyluštit?“

„Většinu ano. Roku devatenáct set devatenáct obraz koupil jistý bankéř jménem Andries van Gelder. Musela na něj těžce dolehnout meziválečná hospodářská krize, protože jej prodal v šestatřicátém s velkou ztrátou.“

„A další majitel?“

„Ten se jmenoval Jacob Herzfeld.“

„Jak přijde Holanďan k takovému křestnímu jménu?“

„Správně se jmenoval Jacobus.“

„Byl to také Žid?“

„Pravděpodobně.“

„A kdy se uskutečnil další prodej?“

„Devatenáct set šedesát čtyři v Hoffmannově galerii v Luzernu.“

„Ve Švýcarsku? Proč by Jacob Herzfeld prodával svůj obraz zrovna tam?“

„Jsem si jist, že to nebyl on.“

„Cože?“

„Protože pokud zrovna neměl neuvěřitelné štěstí, pak byl v tomto roce už dávno po smrti. Což znamená, že jsme právě objevili ohromnou díru v rodokmenu obrazu.“

„Čím tedy budeme teď pokračovat?“

Gabriel zasunul dokumenty zpět do obálky.

„Zjistíme, co se s ním stalo.“

15

AMSTERDAM

Prortrét mladé ženy, olej na plátně 104 krát 86 centimetrů, byl namalován ve velkém měšťanském domě kousek na západ od starého centra Amsterdamu. Rembrandt jej koupil v roce 1639 za třináct tisíc guldenů, což byla závratná suma i pro tak slavného malíře a natolik osudová, že jej nakonec dovedla k bankrotu.

V té době se ulici říkalo Sint Antonisbreestraat. Když se později změnilo složení okolního obyvatelstva, byla přejmenována na Jodenbreestraat, Židovská široká ulice. Otázka, proč si Rembrandt vybral právě tuto lokalitu, byla dlouho předmětem dohadů. Byl snad nějak skrytě spřízněný se židovskou vírou? Nebo si tuto čtvrť vybral proto, že tu žilo mnoho jiných malířů a sběratelů? Jedna věc však byla zcela jednoznačná: největší malíř holandského „zlatého věku“ žil a pracoval mezi amsterdamskými Židy.

Krátce po Rembrandtově smrti vyrostlo na protějším konci Jodensbreestraat v okolí náměstí Visserplein a Meijerplein několik velkých synagog. Těmto budovám z červených cihel se řízením osudu podařilo přežít nacistickou okupaci, i když většina lidí, kteří se zde modlili, takové štěstí neměla. Uprostřed komplexu čtyř starých aškenázských synagog stojí největší opatrovník hrůzné paměti, Museum židovské historie. Když Gabriel prošel detektorem kovu u jeho vchodu, požádal o povolení ke vstupu do studovny a byl nasměrován do suterénu. Byl to moderně zařízený prostor, čistý a jasně osvětlený, s dlouhými stoly a vnitřním točitým schodištěm, které ústilo k horním regálům. Vzhledem k pozdní hodině zde nebyl nikdo až na knihovníka, vysokého muže kolem čtyřicítky se zrzavě světlými vlasy.

Aniž by zacházel do podrobností, Gabriel jej požádal o informaci k osobě Jacoba Herzfelda. Knihovník si zkontroloval správné znění jména a pak přešel k počítačovému pultu. Jedním kliknutím vyvolal okno pro vyhledávání v databázi. Zadal Herzfeldovo celé jméno a znovu klikl myší.

„To by mohl být on. Jacob Herzfeld, narozen v Amsterdamu v březnu osmnáct set devadesát šest, zemřel v Osvětimi v březnu devatenáct set čtyřicet tři. Jeho žena a dcera zahynuly zhruba ve stejné době. Holčičce bylo teprve devět.“ Knihovník se podíval přes rameno na Gabriela. „Museli být docela zámožní. Žili na dobré adrese na Plantage Middenlaan. Je to vlastně kousek odsud, na druhé straně Wertheim Parku.“

„Dá se někde zjistit, jestli někdo z rodiny přežil?“

„Z této databáze to bohužel nevyčtu, ale podívám se do našich záznamů.“

Knihovník zmizel za dveřmi. Chiara se probírala regály, zatímco Gabriel usedl za počítač a listoval jmény mrtvých. Salomon Wass, narozen v Amsterdamu 31. května 1932, zavražděn v Sobiboru května 1943… Alida Spierová, narozena v Rotterdamu 20. září 1915, zavražděna v Osvětimi 30. září 1942… Sara da Silva Rosová, narozena v Amsterdamu 8. dubna 1930, zavražděna v Osvětimi října 1942… To byli jen tři ze sto deseti tisíc holandských Židů, kteří byli nahnáni do dobytčích vagónů a odesláni na východ ke zplynování a zpopelnění. Pouhá jedna pětina se jich dožila konce války, což je nejnižší procento ze všech západních zemí, jež byly nacisty okupovány. Ke smrtonosnému průběhu holocaustu v Holandsku přispělo několik faktorů, a jedním z nich byla nepochybně nebývalá ochota, s níž se k podpoře nacistického snažení přihlásilo mnoho článků společnosti. Od holandských policejních důstojníků, kteří Židy zatýkali, až po holandské železniční dělníky, kteří je nakládali do vagónů a odváželi vstříc smrti, se holandští občané aktivně účastnili prakticky všech etap procesu. Adolf Eichmann, vrchní koordinátor „konečného řešení“, později na adresu svých místních pomahačů pronesl: „Byla radost s nimi spolupracovat.“

Knihovník se znovu objevil a v ruce nesl list papíru. „Něco přece mám. Jedna dcera skutečně přežila. Ale domnívám se, že se od ní moc nedozvíte.“

„Proč myslíte?“

„Pořádáme tu v Amsterdamu každoroční konferenci, jež se zaměřuje na židovské děti, které se během holocaustu ukrývaly. Loni jsem vyřizoval tuto registraci,“ řekl knihovník a zvedl přinesený formulář. „Lena Herzfeldová se přišla podívat na první zasedání, ale po krátké chvíli odešla.“

„Co se přihodilo?“

„Když jsme ji požádali, zda by nesepsala své vzpomínky na válku pro náš archiv, vyvedlo ji to z míry a řekla, že sem neměla chodit. Pak už se neukázala.“

„To není neobvyklá reakce,“ řekl Gabriel. „Některým, co přežili válku, trvalo roky, než dokázali o svých prožitcích promluvit. Mnozí to nedokázali nikdy.“

„To je pravda,“ souhlasil knihovník. „Ukrývané děti patří mezi nejméně pochopené oběti války. Jejich zážitky v sobě ukrývají zvláštní tragiku. Ve většině případů je rodiče předali naprosto neznámým lidem. Snažili se je prostě zachránit, ale dítě jen těžko chápe, když je ti nejbližší opustí.“

„Rozumím,“ řekl Gabriel. „My s ní ale opravdu musíme mluvit.“

Knihovník se zahleděl do Gabrielovy tváře a vypadalo to, že v ní objevil něco, s čím se už setkal. Pak se smutně usmál a předal mu ústřižek s adresou.

„Jen jí neříkejte, odkud to máte. A chovejte se k ní prosím vlídně. Je velmi citlivá. Takoví jsou všichni.“

16

AMSTERDAM

Knihovník svěřil Gabrielovi a Chiaře všechno, co věděl. Lena Herzfeldová pracovala jako učitelka na holandské státní škole, nikdy se nevdala a jak se ukázalo, bydlela jen několik ulic od svého rodičovského domu. Byla to ulička se svěžím parčíkem na jedné straně a řadou štítových domů na druhé. Patřil jí malý domek s úzkými černými dveřmi na úrovni chodníku. Gabriel sáhl po zvonku, na poslední chvíli ale zaváhal. Vyvedlo ji to z míry… Pak už se neukázala. Možná by bylo rozumnější nechat ji na pokoji, pomyslel si. Věděl z vlastní zkušenosti, jaké to je mámit vzpomínky z člověka, který přežil vlastní smrt. Je to jako chůze po zamrzlém jezeře. Jeden chybný krok a celý povrch pukne. Následky jsou nedozírné.

„Co se děje?“ zeptala se Chiara.

„Nechci ji do toho zatahovat. Možná si na nic ani nevzpomene.“

„Když přišli Němci, bylo jí devět. Určitě nezapomněla.“

Gabriel se ani nepohnul, a tak Chiara stiskla zvonek za něj.

„Proč to děláš?“

„Na tu konferenci určitě přišla z nějakého důvodu. Ona si o tom potřebuje s někým promluvit.“

„Proč ji tedy tolik vzalo, když ji požádali, aby jim řekla o válce?“

„Možná se jí nezeptali tím správným způsobem.“

„A ty si myslíš, že já to dokážu?“

„Já to vím.“

Chiara se podruhé natáhla ke zvonku, ale zarazila se, když zaslechla kroky v zádveří. Uvnitř se rozsvítilo světlo, dveře se na několik centimetrů pootevřely a vyjevily drobnou, prostou ženu celou oblečenou v černém. Cínové vlasy měla pečlivě učesány a její modré oči hleděly ven s jasem a ostražitostí. Prohlédla si zvědavě oba návštěvníky, a když vycítila, že nejsou Holanďané, promluvila k nim bezvadnou angličtinou.

„Jak vám mohu posloužit?“

„Hledáme paní Lenu Herzfeldovou,“ řekl Gabriel.

„To jsem já,“ odpověděla tiše.

„Rádi bychom si s vámi promluvili.“

„O čem?“

„O vašem otci.“ Gabriel se na okamžik odmlčel a pak pokračoval: „A také o válce.“

Chvíli nic neříkala. „Můj otec je už víc jak šedesát let mrtev,“ promluvila nakonec rozhodně. „A co se týče války, nemám, co bych řekla.“

Gabriel sklouzl pohledem na Chiaru, která jej ignorovala a tlumeným hlasem se zeptala: „Řekla byste nám tedy něco o tom obraze?“

Lena Herzfeldová se zdála otázkou zaskočena, rychle se však ovládla. „Jaký obraz máte na mysli?“

„Toho Rembrandta, kterého váš otec vlastnil před válkou.“

„Obávám se, že si mne s někým pletete. Můj otec nikdy žádného Rembrandta nevlastnil.“

„To ale není pravda,“ skočil jí do řeči Gabriel. „Váš otec jej skutečně vlastnil. Koupil jej od galerie výtvarných umění De Vries na nábřeží Hegengracht v šestatřicátém roce. Jestli chcete, mohu vám ukázat kopii kupní smlouvy.“

„Nemám zájem. A teď, kdybyste dovolili…“

„Pak byste se možná chtěla podívat na tohle.“

Aniž by čekal na odpověď, vtiskl jí Gabriel do rukou fotografii obrazu. Několik vteřin nebylo možné v obličeji Leny Herzfeldové zaznamenat žádnou známku emocí. Po chvíli však ledy začaly praskat a po tvářích jí začaly stékat slzy.

„Už si vzpomínáte, slečno Herzfeldová?“

„Je to už velmi dávno, ale ano, vzpomínám.“ Setřela si slzu z líce. „Odkud to máte?“

„Možná bychom si o tom mohli promluvit uvnitř.“

„Jak jste mne našli?“ zeptala se s obavou a její zrak se stále upínal k fotografii. „Kdo mě prozradil?“

„Nikdo, slečno Herzfeldová,“ řekl Gabriel vlídně. „Jsme vaši přátelé, můžete nám věřit.“

„Už jako dítě jsem se naučila nevěřit nikomu.“ Zvedla oči od obrazu. „Co ode mne chcete?“

„Pouze vaši vzpomínku.“

„Je to už hrozně dávno.“

„Kvůli tomu obrazu zemřel člověk, slečno Herzfeldová.“

„Ano, já vím,“ odpověděla.

Vtiskla fotografii Gabrielovi zpátky do ruky. Na chvíli se jej zmocnila obava, že snad naléhal příliš. Dveře se ale pootevřely ještě o pár centimetrů a Lena Herzfeldová poodstoupila. Chovejte se k ní prosím vlídně. Je velmi citlivá. Takoví jsou všichni.

17

AMSTERDAM

Jen co Gabriel vstoupil do domu Leny Herzfeldové, okamžitě věděl, že se ocitl ve vyšinutém světě. Byl uklizený, uhlazený a sterilní, ale přesto tragicky vyšinutý. Prvním dokladem o jejím porušeném nitru bylo zařízení obývacího pokoje. Jako většina těchto místností v holandských domácnostech měl v sobě vermeerovskou strohost a zhuštěnost. Důmyslné uspořádání nábytku a pečlivý výběr barev – povětšině oslňující, nemocniční běloby jej však zdárně zbavovaly dojmu nepatřičnosti a klaustrofobie. Nebylo tu žádné dekorativní sklo, žádné misky s cukrovinkami, žádné upomínky a ani jedna fotografie. Jako by sem Lena Herzfeldová odněkud spadla, bez předků a bez rodové příslušnosti, bez vlastní minulosti. Její domov nebyl skutečný domov, pomyslel si Gabriel, ale nemocniční oddělení, kam byla přijata k trvalému pobytu.

Trvala na tom, že jim připraví čaj. Přinesla jej v bílé konvici a rozlila do bílých šálků. A trvala také na tom, aby ji Gabriel i Chiara oslovovali Lena. Vysvětlila, že sedmatřicet let pracovala jako učitelka ve státní škole, kde jí žáci a kolegové nikdy neřekli jinak než slečno Herzfeldová. Když odešla do penze, uvědomila si, jak jí její křestní jméno chybí. Gabriel její přání akceptoval, když tu a tam, ze zdvořilosti nebo z úcty, se uchýlil k formálnímu znění jejího rodného příjmení. Když nastal okamžik, aby sebe a atraktivní mladou ženu po svém boku představil, usoudil, že není na místě, aby napodobil důvěrnost jejich hostitelky. A tak z kapsy saka vytáhl jednu ze svých starých jmenovek a připojil k ní stručnou krycí identitu. Dnes byl Gideon Argov, zaměstnanec malé organizace podporované ze soukromých zdrojů, která prověřuje finanční a majetkoprávní záležitosti z dob holocaustu. Z důvodů citlivé povahy šetření a bezpečnostních rizik s tím spojených nebylo možno zacházet do větších podrobností.

„Takže vy jste z Izraele, pane Argove?“

„Narodil jsem se tam, dnes ale žiji převážně v Evropě.“

„Kde přesně?“

„Kam mě práce zavede, svůj domov si většinou nosím v kufru.“

„A vaše spolupracovnice?“

„Trávíme spolu tolik času, že si její manžel myslí, že spolu něco musíme mít.“

„A nemáte?“

„Myslíte, jestli nejsme milenci? Bohužel ne, slečno Herzfeldová.“

„Jsem Lena, pane Argove. Říkejte mi prosím Lena.“

Lidé, co přežili válku, se svých tajemství neradi vzdávají. Jsou uzavřena za zabarikádovanými dveřmi a nešetrná snaha o jejich vyproštění může nositelům těchto vzpomínek způsobit mnoho bolesti. Tento večer musel Gabriel upustit od obvyklé výslechové konverzace. Věděl ze zkušenosti, že nejjistější cestou k neúspěchu je v takovém případě příliš velký tlak. Začal tedy s napohled odtažitou poznámkou o tom, jak se město od jeho poslední návštěvy změnilo. Lena Herzfeldová mu odpověděla vyprávěním o tom, jaký byl Amsterdam před válkou.

Její předkové přišli do Holandska v polovině sedmnáctého století, aby unikli před krvavými pogromy, které na Židy ve východním Polsku pořádali křižáci. Byla sice pravda, že se Holanďané k novým usedlíkům chovali obvykle tolerantně, Židé však byli vyloučeni z většiny hospodářských odvětví a nezbývalo jim než se zabývat obchodováním. Většina amsterdamských Židů patřila mezi nižší třídu a žila spíše v chudobě. Herzfeldovi se živili jako pouliční prodavači a kramáři až do devatenáctého století, kdy začal Abraham Herzfeld obchodovat s diamanty. Svou živnost předal svému synovi Jacobovi, který ji v krátké době úspěšně rozšířil. Jacob se v roce 1927 oženil se Susannah Aronsovou a společně se z těsného bytu na Jodenbreestraat přestěhovali do prostorného domu na Plantage Middenlaan. Za čtyři roky se páru narodila první dcera, Lena, a za dva roky přibyla další, Rachel.

„I když jsme se považovali za Židy, vlastně jsme žili jako normální Holanďané a s náboženstvím jsme to nijak nepřeháněli.

O šabatu jsme sice zapalovali svíčky, do synagogy jsme ale chodívali obyčejně jen ve svátek. Můj otec nenosil vous ani jarmulku a naše kuchyně také nebyla košer. Se sestrou jsme chodily do běžné holandské školy. Mnozí z našich spolužáků ani netušili, že jsme Židé. Platilo to především o mně. Víte, pane Argové, když jsem byla mladá, mívala jsem blond vlasy.“

„A vaše sestra?“

„Ta měla krásné havraní vlasy a hnědé oči. Jako tady paní,“ dodala a pohlédla na Chiaru. „Byly jsme jako dvojčata, až na barvu vlasů a očí.“

Ve tváři Leny Herzfeldové se usadil smutný výraz z bolestné ztráty. Gabriel měl nutkání popostrčit celý rozhovor ještě kousek dál, uvědomoval si ale, že by to byla chyba. Proto raději požádal Lenu Herzfeldovou, aby mu popsala jejich rodinný dům na Plantage Middenlaan.

„Bylo nám tam dobře,“ odpověděla a bylo vidět, že je za změnu tématu vděčná. „Někdo by řekl, že jsme byli bohatí. Náš otec ale nerad hovořil o penězích. Říkal, že nejsou důležité. Popravdě řečeno si dopřával jediný luxus. Miloval obrazy. Náš dům byl plný umění.“

„Vzpomínáte si na toho Rembrandta?“

Chvíli váhala, než přikývla. „Byl to jeho první větší přírůstek. Pověsil jej v přijímacím pokoji. Každý večer sedával do křesla naproti a obraz obdivoval. Mí rodiče si byli velice oddáni, můj otec však ten obraz miloval tolik, že naše matka občas předstírala žárlivost.“ Lena Herzfeldová se na prchavý okamžik usmála. „Ten obraz jsme měli všichni moc rádi, avšak nedlouho poté, co vešel do našeho domu, se svět kolem nás začal hroutit. Křišťálová noc v Německu, Rakousku, Polsku. A pak nakonec i u nás.“

Pro mnohé obyvatele Amsterdamu, pokračovala, byla německá invaze z května 1940 šok, protože Hitler slíbil, že Holandsko ušetří, pokud zůstane neutrální. V chaotických dnech, které následovaly, se Herzfeldovi pokusili o zoufalý útěk, nejprve lodí a potom po silnici do Belgie. Bohužel neuspěli, a tak v noci na patnáctého již byli zpět ve svém domě na Plantage Middenlaan.

„Chytili nás,“ řekla Lena Herzfeldová, „tak jako sto čtyřicet tisíc jiných holandských Židů.“

Na rozdíl od Francie a Belgie, které byly pod německou vojenskou kontrolou, Hitler rozhodl, že Holandsko bude řídit civilní vláda. Tuto práci uložil říšskému komisaři Arthurovi Seyss-Inguartovi, fanatickému antisemitovi, který ovládal Rakousko po anschlussu v osmatřicátém. Hned pár dní po jeho příjezdu začala vycházet rasová nařízení. To první, ještě docela mírné, Židy vylučovalo z civilních protileteckých hlídek. Pak dostali Židé nařízeno vystěhovat se z Haagu, hlavního města, a také z citlivých oblastí na pobřeží. V listopadu byli všichni Židé pracující ve státní správě, ve školství a u telefonních sítí hromadně propuštěni. A pak, v lednu jednačtyřicátého roku, vyšlo to nejpřísnější nacistické nařízení. Všichni Židé žijící v Holandsku se museli během čtyř týdnů registrovat na úřadech kvůli sčítání obyvatelstva. Kdo odmítl, riskoval vězení a konfiskaci majetku.

„Sčítání lidu přineslo Němcům jako na stříbrném podnose údaje o jméně, věku, adrese a pohlaví téměř každého Žida v Holandsku. Sami jsme jim bláhově odevzdali klíče k naší zkáze.“

„Váš otec se také registroval?“

„Nejdříve chtěl to nařízení obejít, pak ale usoudil, že nemá jinou možnost. Žili jsme na prominentní adrese v té nejviditelnější židovské čtvrti ve městě.“

Po sčítání přišla záplava dalších výnosů, které holandské Židy ještě více izolovaly, ponížily a připravily o majetek. Židé nesměli darovat krev. Židé měli zakázán vstup do divadla, nesměli navštěvovat veřejné knihovny ani výstavy. Židům bylo znemožněno pracovat na burze nebo chovat holuby. Židovské děti byly vyloučeny z árijských škol. Židé měli nařízeno odprodat svou živnost nežidům. Židé museli odevzdat své umělecké sbírky a všechny cennosti s výjimkou snubních prstenů a kapesních hodinek. A Židé nesměli ukládat své úspory jinde než u společnosti Lippmann, Rosenthal & Company, zkráceně LiRo, bývalé židovské banky, kterou obsadili nacisté.

Nejkrutější nařízení však vyšlo pod číslem třináct 29. dubna 1942: Židům od šesti let přikazovalo nosit na veřejnosti žlutou Davidovu hvězdu. Tento znak musel být našit – nikoli připnut, ale našit – na levé straně hrudi na vnějším oděvu. Jako další stupeň ponížení museli Židé zaplatit za každou hvězdu čtyři holandské centy a odevzdat drahé oblečení.

„Naše matka se z toho snažila dělat zábavnou hru, aby nás neznepokojovala. Když jsme hvězdy nosili v naší čtvrti, dělali jsme, že jsme na ně nesmírně pyšní. Já se ale nenechala oklamat, vždyť už mi bylo jedenáct, a i když jsem nevěděla, co nás čeká, tušila jsem, že nám hrozí nebezpečí. Kvůli sestře jsem však předstírala, že se nic vážného neděje. Rachel byla ještě moc malá, a tak nebylo těžké ji přesvědčit. Svou žlutou hvězdu si velmi oblíbila. Říkávala, že když ji nosí, má pocit, že se na ni dívá Bůh.“

„Podřídil se váš otec nařízení a odevzdal obrazy?“

„Odevzdal všechno kromě toho Rembrandta. Vysadil jej z rámu a ukryl jej ve skrýši v podkroví s váčkem diamantů, které se mu podařilo ponechat po nuceném prodeji svého podniku jednomu holandskému konkurentovi. Matka plakala, když naše rodinné dědictví vynášeli z domu. Můj otec ji uklidňoval a říkal, ať se netrápí. Nikdy na jeho slova nezapomenu. Jsou to jenom věci, říkal. Důležité je, že jsme všichni spolu. To nám nikdo nevezme.“

Tím ale říšská nařízení neskončila. Židům bylo dále zakázáno vycházet večer z domu, navštěvovat domy nežidů, používat veřejné telefony, jezdit vlakem a tramvají. A pak, 5. července 1942, doručilo Eichmannovo ředitelství pro emigraci židovstva čtyřem tisícovkám Židů oznámení, že byli vybráni pro „pracovní službu“ v Německu. Touto lží začaly první deportace.

„Vaše rodina to oznámení dostala také?“

„Ještě ne. První jména byli většinou němečtí Židé, kteří našli v Holandsku azyl po třiatřicátém roce. Na nás přišla řada až druhý týden v září. Měli jsme se dostavit na amsterdamské hlavní nádraží a obdrželi jsme velmi konkrétní pokyny, co si sbalit na cestu. Vybavuji si tvář našeho otce. Pochopil, že je to rozsudek smrti.“

„Co tehdy udělal?“

„Odešel do podkroví pro Rembrandta a diamanty.“

„A pak?“

„Strhli jsme si hvězdy z kabátů a odešli se schovat do úkrytu.“

18

AMSTERDAM

Chiara se v Leně Herzfeldové nemýlila. Po letech mlčení byla konečně připravena mluvit o válce. Se svým strašlivým tajemstvím, pohřbeným ve vzpomínkách na minulost, však nijak překotně nespěchala. Propracovávala se k němu pomalu, metodicky, jako učitelka, která vysvětluje náročné učivo. Gabriel a Chiara se jako trénovaní pozorovatelé lidských emocí nijak nesnažili její postup urychlit. Mlčky seděli s rukama v klíně na sněhobílé pohovce jako dva zaujatí žáci.

„Znáte holandské slovo verzuiling?“ zeptala se Lena.

„Bohužel ne,“ odpověděl Gabriel.

Jak jim vysvětlila, byl to specificky holandský pojem, který v zemi přísně rozdělené na katolíky a protestanty pomáhal udržovat sociální smír. Toho bylo docíleno nikoli vzájemnou interakcí, ale přísnou segregací. Když byl někdo například kalvinista, četl jen kalvinistické noviny, nakupoval v kalvinistickém obchodě, fandil kalvinistickým sportovním klubům a své děti posílal do kalvinistické školy. Totéž platilo pro římské katolíky a Židy. Důvěrné přátelství mezi katolíkem a kalvinistou bývalo neobvyklé. A přátelství mezi Židem a křesťanem jakéhokoli vyznání bylo téměř nemyslitelné. Verzuiling byl hlavním důvodem, proč se tak málo Židů dokázalo ukrývat před Němci, když začaly deportace a zatýkání. Většina z nich se neměla s prosbou o pomoc na koho obrátit.

„O našem otci to ale neplatilo. Před válkou si získal díky svým obchodním stykům řadu přátel mimo židovskou komunitu. Zvlášť dobře se znal s jedním slušným katolíkem, který se jmenoval Nikolaas de Graaf. Bydlel se svou ženou a čtyřmi dětmi v domě kousek od Vondelparku. Domnívám se, že mu otec dobře zaplatil, nikdo však o takových věcech tehdy nemluvil. Přišli jsme k nim devátého září krátce před půlnocí v odstupech jeden po druhém, aby si nás sousedé nevšimli. Každý jsme na sobě měli troje oblečení, protože jsme se neodvážili chodit po městě s kufrem v ruce. Měli pro nás na půdě připraven úkryt. Vyšplhali jsme tam po žebříku a oni za námi zavřeli poklop. A pak už… nastala nekonečná noc.“

V úkrytu nebylo žádné vybavení, jenom pár starých dek, které ležely na zemi. Paní de Graafová každé ráno přinesla mísu čisté vody, abychom mohli vykonat tu nejzákladnější hygienu. Toaleta byla o patro níž; kvůli bezpečnosti Graafovi požadovali, aby její použití omezili na dvě návštěvy každého člena rodiny denně. Mluvit jinak než šeptem bylo zakázáno a večer se nesmělo hovořit vůbec. Čisté prádlo se přinášelo jednou týdně a jídlo se omezovalo pouze na to, co de Graafovi ušetřili z vlastních přídělů. Na půdě nebylo žádné okno. Baterky ani svíčky nebyly povolené, ani o šabatu. Netrvalo dlouho a celá Herzfeldová rodina trpěla známkami podvýživy a psychickými poruchami v důsledku dlouhodobého pobytu ve tmě.

„Byli jsme bledí jako duchové a strašně hubení. Když paní de Graafová vařila, stoupala vůně jídla až na půdu. Až když se jejich rodina najedla, přinesli nám, co zůstalo. Nikdy to nestačilo, my jsme si ale pochopitelně nikdy nestěžovali. Vždycky jsem měla dojem, že naše přítomnost paní de Graafovou obtěžuje a děsí. Zřídkakdy se na nás podívala, a když jsme sestoupili dolů, chovala se podrážděně. Pro nás to ale byl jediný útěk ze tmy a mlčení. Nemohli jsme si ani číst, protože jsme neměli světlo. Nemohli jsme poslouchat rádio ani se bavit, abychom nepůsobili sebemenší hluk. V noci jsme venku slyšeli německé razie a třásli se strachy.“

Němci neprováděli zátahy na Židy sami. Pomáhaly jim speciální jednotky holandské policie, kterým se říkalo Schalkhaarders, a také Němci zakládané dobrovolné policejní sbory. Důstojníci těchto sborů byli považování za fanatické lovce lidí a nezastavili se před ničím, jen aby splnili své denní kvóty. Tvořili je především příslušníci holandské SS a holandské národně socialistické strany. Na začátku deportací dostávali za každého zadrženého Žida sedm a půl guldenu. Když však Židů v Holandsku kvůli deportacím ubývalo a kořist byla čím dál vzácnější, vyšplhala se odměna až na čtyřicet guldenů. V době války a hospodářského úpadku to byl významný obnos, který mnoho holandských občanů přiměl k tomu, aby za pár stříbrných vyzradili informace o ukrývajících se Židech.

„Toho jsme se nejvíc báli. Že nás zradí. Nikoli de Graafovi, ale nějaký soused nebo známý, kteří o naší přítomnosti věděli. Otec se nejvíc obával de Graafových dětí. Byly už v pubertě, nejmladší chlapec však byl starý jako já. Otec měl strach, aby se o nás náhodou nezmínil svým spolužákům ve škole. Znáte děti. Spoustu toho namluví, aby udělaly dojem, a vůbec nechápou, jaké to může mít následky.“

„To on vás tedy prozradil?“

„Ne,“ řekla Lena Herzfeldová a rozhodně zavrtěla hlavou. „Nakonec se ukázalo, že de Graafovy děti se o nás ani slůvkem nezmínily. Zradil nás jeden ze sousedů. Žena odvedle.“

„Ona vás slyšela v úkrytu?“

Leniny oči se obrátily vzhůru ke stropu a v jejím pohledu byla znatelná vnitřní hrůza. „Ne,“ řekla nakonec. „Viděla mě.“

„Kde vás viděla?“

„V zahradě.“

„V zahradě? Co jste, Leno, dělala v zahradě?“

Nadechla se k odpovědi, pak však dokázala jen schovat tvář do dlaní a rozplakala se. Gabriel ji pevně objal, znepokojen tím zlověstným tichem. Lena Herzfeldová, dítě temnoty, dítě z půdy, pořád ještě uměla plakat, aniž při tom vydala jediný zvuk.

19

AMSTERDAM

Poté následovala niterná zpověď Leny Herzfeldové. Její přečin začal jako banální projev neposlušnosti, jehož se dopustilo zoufalé dítě, které se jen chtělo dotknout sněhu. Vlastně to nijak neplánovala a dodnes nedokázala vysvětlit, co ji nad ránem 12. února 1943 probudilo, přimělo tiše vstát z lůžka a nehlučně sestoupit po žebříku z půdy. Vzpomněla si, že v předsíni byla ještě úplná tma. Ani tak ale neměla nejmenší problém dojít na záchod. Po těch sedmi schodech scházela dvakrát za den posledních pět měsíců. Těch sedm schodů pro ni byla jediná fyzická aktivita. Jediné přerušení monotónnosti života na půdě. A její jediná šance zahlédnout svět tam venku.

„Vedle umyvadla bylo okno. Bylo malé a kulaté a vedlo do zadní zahrady. Paní de Graffová vyžadovala, aby tam byl vždycky zatažený závěs.“

„Vy jste jej navzdory jejímu zákazu odhrnula?“

„Někdy ano.“ Po krátké pauze dodala: „Byla jsem přece jenom dítě.“

„Já vím, Leno,“ řekl Gabriel shovívavým tónem. „Řekněte nám, co jste viděla.“

„Viděla jsem čerstvě napadaný sníh, jak zářil v měsíčním světle. A viděla jsem hvězdy.“ Podívala se na Gabriela. „Asi vám to teď zní velmi prostoduše, ale pro dítě, které bylo pět měsíců zamčené na půdě, to bylo…“

„Neodolatelně lákavé?“

„Jako ráj – jako nepatrný kousek ráje, ale opravdového ráje. Chtěla jsem se dotknout sněhu. Chtěla jsem vidět na hvězdy a něco ve mně se chtělo podívat Bohu přímo do očí a zeptat se jej, proč nám to udělal.“

Pátravě si Gabriela prohlížela, jako by zvažovala, je-li ten neznámý muž, který se nečekaně objevil před jejími dveřmi, dostatečně hodným příjemcem její vzpomínky.

„Vy jste se narodil v Izraeli?“ zeptala se.

Teď neodpověděl jako Gideon Argov, ale jako své pravé já.

„Narodil jsem se v zemědělské osadě v údolí Jizreel.“

„A vaši rodiče?“

„Rodina mého otce pocházela z Mnichova, matka se narodila v Berlíně. Byla deportována do Osvětimi ve dvaačtyřicátém roce. Její rodiče byli zplynováni hned po příjezdu, jí se ale podařilo přežít až do konce. V lednu devatenáctsetčtyřicetpět se s ostatními vězni vydala na pochod.“

„Na pochod smrti? Dobrý Bože, musela to být pozoruhodná žena, když přežila takové strádání.“ Na chvíli na něm spočinula očima a pak se zeptala: „Co vám o tom pověděla?“

„Má matka o tom nikdy nehovořila, nic neřekla ani mně.“

Lena chápavě přisvědčila. Po další odmlce začala líčit, jak se tiše vykradla z domu de Graafových do zahrady. Neměla žádné boty a sníh ji zábl do nohou. Jí to ale bylo jedno, zažívala nádherný pocit. Nabrala sníh do dlaní a hluboce vdechla mrazivý vzduch, až ji začalo pálit v hrdle. Rozpažila ruce, roztočila se na místě a nebe se všemi hvězdami začalo vířit jako kaleidoskop. Nezastavila se, dokud se jí nezačala točit hlava.

„A tehdy jsem si všimla obličeje v okně domu naproti. Ta osoba vypadala vyděšeně – opravdu vyděšeně. Dokážu si představit, jak jsem jí musela připadat. Jako vybledlý šedivý duch. Jako přízrak z jiného světa. Uposlechla jsem první instinkt a rozběhla se zpátky dovnitř. V tom ale nejspíš byla moje chyba. Kdybych se zachovala klidněji, možná by si myslela, že jsem jedno z de Graafových dětí, útěkem jsem však prozradila sebe i celou svou rodinu. Jako bych vykřikla z plných plic, že jsem ukrývající se Židovka. Je docela možné, že jsem na sobě měla svou židovskou hvězdu.“

„Řekla jste rodičům, co se stalo?“

„Chtěla jsem, ale měla jsem strach. Jen jsem ležela na dece a čekala. Za pár hodin nám paní de Graafová přinesla čistou vodu na umytí a já věděla, že jsem přežila noc.“

Zbytek dne ubíhal v podstatě stejně jako těch sto padesát pět předchozích. Všichni se poctivě opláchli. Dostali svůj denní příděl jídla. Každý sešel dvakrát na toaletu. Když šla Lena podruhé, měla nutkání vykouknout z okna a podívat se, jestli jsou v zahradě ve sněhu stále vidět její stopy. Raději však vyšplhala po sedmi schodech zpátky do temnoty.

Ten večer byl šabat. Všichni spolu mluvili šeptem a odříkávali tři požehnání, i když neměli žádné svíčky, chléb ani víno – a modlili se za to, aby je Bůh ochraňoval po celý další týden. Pár minut nato začaly razie: slyšeli pochodovat německé holínky po dlažebních kostkách a Schalkhaardery vykřikovat rozkazy v holandštině.

„Obvykle nás komanda minula a ten hluk brzy odezněl. Ten večer to ale bylo jinak. Ten večer byl hluk stále hlasitější a hlasitější, až se celý dům začal otřásat. Věděla jsem, že si jdou pro nás. A věděla jsem to jenom já.“

20

AMSTERDAM

Lena Herzfeldová se pohroužila do dlouhotrvajícího, vyčerpávajícího mlčení. Gabriel vycítil, že se dveře v její duši zavřely. Na jedné straně to byla stará žena, jež bydlela v Amsterdamu, na druhé dítě, které nedopatřením prozradilo svou židovskou rodinu. Gabriel navrhl, aby se pro dnešek rozloučili. Někde v nitru se však ptal sám sebe, je-li správné dál pokračovat. Jaký to má smysl? Kvůli obrazu, který je pravděpodobně navždy ztracen? K jeho překvapení však Lena trvala na tom, aby si vyslechli celý příběh. Ne kvůli Rembrandtovi, ujišťovala je, ale kvůli ní. Potřebovala se vypovídat a vysvětlit, jak krutě byla za těch pár ukradených okamžiků v zahradě potrestána. A potřebovala také rozhřešení. Tak se stalo, že poprvé ve svém životě začala líčit, jak byla její rodina vyvlečena z podkroví před zahanbenými pohledy de Graafových dětí. A jak je naložili do náklaďáku a vehnali do budovy Hollandsche Schouwburg, kdysi nejvýstavnějšího amsterdamského divadla.

„Němci z něj udělali vazební věznici pro zadržené Židy. Bylo to tam pochopitelně úplně jiné, než jsem si pamatovala. Z hlediště zmizela sedadla, lustry byly odříznuty od stropu a nalevo od jeviště visely provazy jako popravčí smyčky.“

Její vzpomínky se podobaly děsivému nočnímu snu. Vzpomínky na výbuchy smíchu rozjásaných Schalkhaarderů, kteří si vyměňovali historky z večerního lovu. Vzpomínky na chlapce, který se pokusil utéct a byl zbit do bezvědomí. Vzpomínky na tucet starých mužů a žen, kteří byli vyvlečeni z postelí z domova pro přestárlé a tiše seděli ve svých rozdrásaných nočních košilích, jako by čekali, až začne představení. A také vzpomínky na to, jak vysoký muž celý v černém přecházel jako nějaký bůh přes jeviště s portrétem od Rembrandta v jedné ruce a váčkem s diamanty v druhé.

„To byl esesman?“

„Ano.“

„Zaslechla jste jeho jméno?“

Zaváhala. „Dozvěděla jsem se jej později, ale neřeknu jej.“

Gabriel pokynul hlavou v chápavém gestu. Lena zavřela oči a pokračovala. Nejvíc si pamatovala na vůni kůže, která se zvedala z jeho čerstvě naleštěných holínek. Měl tmavohnědé oči, černé, hustě napomádované vlasy, jeho pokožka byla žlutavá a bezkrevná. Měl aristokratické vystupování a byl odporně zdvořilý.

„Nebyl to žádný vesnický buran v hezké uniformě. Byl to člověk z dobré rodiny, z vyšší německé společnosti. Ze začátku na mého otce mluvil výtečnou holandštinou. Když zjistil, že otec mluví německy, změnil řeč.“

„Uměla jste německy?“

„Trochu.“

„Chápala jste, o čem se spolu bavili?“

„Jen v útržcích. Ten důstojník otci nejdřív vyčinil za to, že porušil nařízení ohledně povoleného židovského majetku a cenností, kam patřily i šperky a umělecká díla. Pak říkal něco v tom smyslu, že Rembrandt a diamanty budou konfiskovány a my deportováni do pracovního tábora. Před tím ale požadoval jednu věc. Chtěl, aby otec podepsal jeden papír.“

„Záznam o konfiskaci?“

Zakroutila hlavou. „Byl to doklad o prodeji, avšak ne diamantů, ale obrazu. Chtěl, aby mu otec obraz prodal. Za sto guldenů, pochopitelně splatných někdy v budoucnu. Za sto guldenů… za míň, než si lovci Židů vydělali na jediném večerním honu.“

„Viděla jste ten dokument?“

Zaváhala a pomalu přikývla. „Němci byli ve všem precizní a doklady byly pro ně velmi důležité. Všechno si zaznamenávali. Přesný počet lidí, kteří byli každý den zavražděni v plynových komorách. Počet párů bot, které po nich zůstaly. Váhu zlata, které vytrhali z úst mrtvých, než je hodili do pece.“

Lenin hlas opět začal slábnout a Gabriel měl na okamžik znepokojivý pocit, že ji ztrácejí. Ona se však rychle utišila a pokračovala. Lena Herzfeldová byla dnes zjevně rozhodnutá Gabrielovi a Chiaře svěřit své tajemství. Dnes se už od nikoho neodvrátí.

„Až později jsem pochopila, proč ten důstojník požadoval otcův podpis. Ukrást váček s diamanty byla jedna věc, ale ukrást obraz, zvláště Rembrandta, to bylo něco zcela odlišného. Není to paradoxní? Zavraždili šest milionů lidí, ale na otcův obraz požadovali řádný doklad o koupi – kus papíru, aby později mohli tvrdit, že jej získali legálně.“

„Co udělal váš otec?“

„Odmítl. Ani dnes nedokážu pochopit, odkud vzal tu odvahu. Řekl tomu esesmanovi, že si nedělá žádné iluze o tom, jaký osud nás čeká, a proto za žádných okolností nic nepodepíše. Němce to evidentně zarazilo. Myslím, že takto se s ním nějaký Žid odvážil mluvit poprvé.“

„Začal vašemu otci nějak vyhrožovat?“

„Právě naopak. Chvíli se zdál být úplně vyvedený z míry. Pak se podíval na Rachel a na mě a usmál se. Řekl, že pracovní tábory nejsou místem pro děti. Že má ale řešení. Obchod. Dva životy za jeden obraz. Pokud otec podepíše, budeme moci s Rachel odejít na svobodu. Otec nejdřív odporoval, matka jej však přesvědčila, že není jiná volba. Alespoň bude mít jedna druhou, řekla. Nakonec náš otec kapituloval a podepsal. Smlouva měla dvě kopie, jedna zůstala otci a druhou si vzal esesman.“

Leně se náhle v očích zaleskly slzy a ruce se jí roztřásly, ne však smutkem, ale hněvem.

„Když ale ta zrůda získala, co chtěla, změnila nakonec mínění. Řekl, že nemůže odvést dvě děti, ale pouze jedno. Ukázal na mě a řekl: Tahle. Ta, co má světlé vlasy a modré oči.“

Potom důstojník rodině Herzfeldových poručil, aby se naposledy rozloučili. A neprotahujte to příliš dlouho, dodal s hlasem plným falešné srdečnosti. Lenina matka i sestra plakaly, když se naposledy objímaly, otci se však podařilo navenek zachovat klid. Přivinul Lenu k sobě a do ucha jí pošeptal, že ji bude pořád milovat a že jednou budou všichni zase spolu. Pak ucítila, že jí otec něco zasunul do kapsy kabátu. Za pár vteřin ji už nacista odváděl z divadla. Pojď a nezastavuj se, říkal. A neohlížej se. Uděláš to jednou a posadím tě do vlaku taky.

„Co myslíte, že jsem udělala?“ zeptala se.

„Bez jediného ohlédnutí jste šla s ním.“

„Ano. Malá Lena Herzfeldová se nechala odvést, aniž by se ohlédla. Ani jedinkrát. A nikdy už svou rodinu neviděla. Za tři týdny už byli všichni mrtví. Ale malá slečna Herzfeldová žila dál, protože měla světlé vlasy a modré oči. A její sestra shořela na popel, protože ty její byly tmavé.“

21

AMSTERDAM

Lena Herzfeldová se začala ukrývat podruhé. Její odysea započala v budově přímo naproti divadlu, na Plantage Middenlaan 31. Původně to bývala školka pro dělnické děti, kterou nacisté přeměnili na zařízení pro zadržování židovských novorozenců a batolat. Během deportací se však podařilo několik set malých dětí propašovat ven v bednách a pytlích od brambor a předat příslušníkům holandského odboje.

„Ten esesman mě osobně odvedl do školky a předal mě zřízencům. Překvapuje mě, že vůbec dodržel slovo, ale měl svůj obraz. Válka byla plná takových nevysvětlitelných rozporů. V jednu chvíli nelidská zrůda, v příští člověk se slušným vychováním.“

Lena byla tajně převezena v kufru auta do Fríska v severozápadním Holandsku a předána bezdětnému páru, který se aktivně podílel na domácím odboji. Noví rodiče jí dali nové jméno a sousedům vysvětlili, že přišla o své blízké při německém bombardování Rotterdamu v květnu 1940. Protože to byli zbožní kalvinisté, očekávali, že se bude Lena kvůli krytí účastnit nedělních bohoslužeb. V bezpečí domu si však mohla svobodně ponechat svou židovskou identitu.

„Asi tomu nebudete rozumět, ale považovala jsem se za jednu z těch šťastných. Mnohé děti, které se ukrývaly v křesťanských rodinách, prožívaly peklo. Se mnou však zacházeli slušně a chovali se ke mně nesmírně laskavě.“

„A po válce?“

„Neměla jsem kam jít. Až do osmnácti jsem zůstala ve Frísku. Pak jsem se přihlásila na univerzitu a stala se učitelkou. Mnohokrát jsem uvažovala o emigraci do Izraele nebo do Ameriky. Nakonec jsem se ale vždy rozhodla zůstat. Cítila jsem, že je mou povinností žít dál tady s duchy mrtvých.“

„Přihlásila jste se někdy o dům po rodičích?“

„Nebylo to možné. Holandská vláda po válce vydala zákon, podle něhož měli současní vlastníci stejná práva na majetek jako jejich předchozí židovští majitelé. Znamenalo to, že pokud jste nebyli schopni prokázat, že současný majitel koupil váš dům ve zlé víře, nebylo možné jej vystěhovat. Navíc jsem neměla žádný doklad, že můj otec tento dům někdy skutečně vlastnil, a dokonce ani důkaz o jeho smrti, jak vyžadoval zákon.“

„A Rembrandt?“

„Začala jsem tu ženu z obrazu vnímat jako spoluviníka na vyvraždění mé rodiny. Už nikdy jsem ji nechtěla spatřit.“

„Ale ten doklad o koupi jste si nechala,“ řekl Gabriel.

Dítě z půdy na něj vrhlo podezíravý pohled.

„Ten vám přece tehdy otec zastrčil do kapsy, když jste se loučili, nemám pravdu?“

Neodpověděla.

„A měla jste jej stále u sebe, že? Nechala jste si jej, protože to byla jediná památka na vašeho otce.“ Gabriel se na chvíli odmlčel. „Kde jej máte, Leno?“

„V horním šuplíku nočního stolku. Někdy se na něj podívám, než jdu spát.“

„Mohla byste mi jej půjčit?“

„K čemu jej potřebujete?“

„Ten obraz teď někde je a my jej najdeme.“

„Ten obraz má na sobě krev.“

„Já vím, Leno, já vím.“

22

AMSTERDAM

Bylo skoro jedenáct večer, když odcházeli z domu Leny Herzfeldové, a do chodníku bušil prudký déšť. Chiara chtěla zastavit taxi, Gabriel ale trval na tom, aby šli pěšky. Dlouho stáli před průčelím Hollandsche Schouwburg, z něhož byl dnes památník těm, kteří tu byli vězněni, a pak se vydali k Rembrandtovu domu na konci Jodensbreestraat. Gabriel nemohl uvěřit, že to bylo tak blízko. Ani ne kilometr. Tušil ale, že další článek v řetězu bude mnohem delší.

Pojedli bez valné chuti v jedné tiché restauraci nedaleko svého hotelu, vyprávěli si o všem možném, jen ne o hrůzách, jež před chvílí vyslechli, a krátce po jedné se uchýlili do lůžka. Chiaře spánek narušovaly divoké sny, v nichž však již nevystupoval Ivan Charkov, ale muž v černém, který se jí snažil vytrhnout dítě z náručí. Donutila se k probuzení a u stolu spatřila sedět Gabriela v tlumeném světle lampy, jak něco zaníceně škrábe perem na papír.

„Co děláš?“

„Spi dál.“

„Zdálo se mi o něm.“

„Já vím.“

Ráno, když Gabriel ještě spal, objevila výsledek jeho nočního bdění. K dokladu o prodeji obrazu bylo připojeno několik listů psaných na hotelovém hlavičkovém papíře charakteristickým levorukým písmem. V záhlaví první strany bylo datum a místo a pod nimi nadpis Svědectví Leny Herzfeldové. Chiara stránky spěšně prolistovala a nemohla se ubránit překvapení. Gabriel, jenž dostal do vínku bezchybnou paměť, vytvořil doslovný přepis celého rozhovoru. Na poslední stránku si pro sebe napsal poznámku:

Někdy je nejlepší ztracený obraz hledat tam, kde byl naposled.

Najít Kurta Vosse.

Najít obraz.

Část druhá

ATRIBUCE

23

SOUTHWARK, LONDÝN

Je jen pár věcí, které jsou pro novináře větším utrpením než pracovní porada svolaná na pátek v pět hodin odpoledne. Polovina přítomných už spřádá plány na víkend, zatímco zbytek zoufale tlačí čas a hromada práce, kterou je ještě třeba udělat. Zoe Reedová momentálně nepatřila do žádné z těchto dvou kategorií, když se jí myšlenky očividně také zatoulaly jinam.

Tak jako prakticky všichni, kdo se v konferenční místnosti redakce deníku Financial Journal na pátém poschodí sešli, to Zoe slyšela už mnohokrát předtím. Kdysi vlivné médium celosvětové ekonomiky se dnes zmítalo v bezmocné agónii. Denní náklad a příjmy z inzerce měly trvale sestupnou tendenci a dno bylo stále v nedohlednu. Journal nejenže nevydělával, ale v jeho jícnu mizely peníze znepokojivým a neudržitelným tempem. Pokud by měl tento trend pokračovat, bude mateřská společnost Latham International Media nucena deník co nejrychleji prodat, nebo spíše jej definitivně zrušit. Mezitím bude nezbytné znovu náklady redakce srazit na nejnutnější minimum. Už žádné opulentní hostiny se zdroji informací. Žádné neschválené cesty. A už žádné předplatné jiných periodik. Od této chvíle budou všichni reportéři Journalu lovit zprávy tak jako všichni ostatní – z internetu.

S touto ponurou novinou přišel šéfredaktor Jason Turnbury. Plížil se po zasedačce jako matador v koridě, kravatu měl teatrálně povolenou a obličej stále osmahlý z nedávné dovolené v Karibiku. Jason byl raketa, neudržitelná kometa šplhající po kariérním žebříčku společnosti, s naprosto unikátní schopností uhýbat přicházejícím problémům. Pokud měla být v zájmu zvrácení neblahého osudu Journalu prolita něčí krev, pak to rozhodně nebyla jeho. Zoe věděla bezpečně, že Jason už má jisté místečko v kanceláři vedení společnosti Latham. A věděla to proto, že s ním proti všem zdravým úsudkům měla kdysi milostný románek. A i když už to mezi nimi dávno skončilo, stále se jí svěřoval a pravidelně dával na její rady v pracovních záležitostech. Proto ji nijak nepřekvapilo, když jí pět minut po skončení porady zazvonil na stole telefon.

„Tak co, jaký jsem byl?“

„Na můj vkus trochu přepjaté. Určitě to nebude tak horké.“

„Je to daleko horší. Jsme tu jako na Titaniku.“

„Přece po mně nebudeš chtít, abych dělala svou práci bez solidního rozpočtu na cestování a zábavu.“

„Nová nařízení platí pro všechny redakční zaměstnance, takže pro tebe.“

„Pak končím.“

„Tím líp, aspoň budu muset vyhodit o jednoho člověka míň. Vlastně o dva, když vezmu, jak královsky tě přeplácíme.“

„To proto, že mám zvláštní postavení, jsem přece zvláštní investigativní zpravodajka. Sám jsi mi ten titul dal.“

„To byl můj největší omyl v kariéře.“

„Jen pro upřesnění, druhý největší, Jasone.“

Odpověď vyšlehla v pohotovém, sarkastickém tónu, který byl nezaměnitelným znakem Zoe. Její hluboký a smyslný hlas dokázal ve světě londýnských finančníků vzbudit nefalšovanou paniku. Pravidelně zašlapával namyšlené šéfy do země a i z těch nejbojovnějších právníků dovedl během chvilky udělat hlupáky žvanící z cesty. Patřila k nejuznávanějším investigativním novinářům v zemi a se svým obávaným týmem reportérů zanechala v troskách nejednu ziskuchtivou společnost a profesionální kariéru. Rozkrývala nekalé účetní praktiky, kšefty s citlivými informacemi, nemilosrdně zametala s těmi, kdo se odmítali chovat ekologicky, a odhalila bezpočet úplatkářských afér. I když se její práce většinou soustředila na britské firmy, pravidelně informovala o zvrácených praktikách velkých společností po celém světě. Během chaotického podzimu roku 2008 se Zoe několik týdnů úporně snažila dokázat, že jistá americká firma, která se stará o investice svých bohatých klientů a v jejímž čele stojí uznávaný finanční stratég, je ve skutečnosti jen obří pyramida. Chybělo jí pouhých osmačtyřicet hodin na to, aby přinesla nezvratné důkazy, když byl Bernard Madoff zatčen agenty FBI a obviněn z akciových podvodů. Schopnost Zoe přinášet zprávy o vývoji tohoto skandálu v předstihu dávala Journalu zřetelnou výhodu před ostatními konkurenty, i když si v koutku duše vyčítala, že nedostala Madoffa za mříže osobně. Zoe Reedová byla neskutečně ctižádostivá a opovržlivá vůči všem, kdo jakkoli porušovali pravidla, a tak se zapřísahala, že příště jí další zkorumpovaný a zlodějský byznysmen neuteče.

Momentálně dávala dohromady poslední kusy skládačky v případu strmě stoupající kariérní hvězdy labouristického poslance, který podle všeho přijal úplatek minimálně sto tisíc liber od Empire Aerospace Systems, předního britského dodavatele zbraní. Reklamní oddělení Journalu obeslalo všechny zpravodajské stanice s informací, že Zoe získala v této záležitosti závažné zjištění, takže BBC, CNBC, Sky News a CNN už ji nenápadně zařadily do nejbližšího vysílacího programu. Na rozdíl od většiny novinových reportérů uměla Zoe zapomenout, že stojí před kamerou, a tak dokázala působit v přímém přenosu souvisle a přirozeně. A co víc, dokázala své kolegy v záběru zastínit i svým atraktivním vzhledem. BBC se ji marně snažila zlákat do svých služeb už několik let a nedávno Zoe letěla do New Yorku na schůzku se šéfy CNBC. Nyní si mohla říct o čtyřnásobný plat – stačilo zvednout telefon. Což znamenalo, že neměla nejmenší chuť poslouchat přednášku Jasona Turnburyho o škrcení rozpočtu.

„Mám ti vysvětlit, v čem mi tvoje nová úsporná opatření znemožní práci?“

„Jestli je to nutné, prosím.“

„Jak dobře víš, Jasone, já mám všechny svoje informace vždycky přímo z kuchyně, jenže aby byly moje zdroje ochotné se o ně podělit, musím je trochu rozmazlovat. Myslíš, že výkonného ředitele velkého koncernu přesvědčím, aby práskl svého chlebodárce, někde v bistru nad klobásou?“

„Podívala ses vůbec na svou útratu, než jsi minulý měsíc podepsala účet? Za ty peníze, cos roztočila jen za tu opulentní grilovačku v hotelu Dorchester, bych zaměstnal dva špičkové editory.“

„Některé rozhovory prostě nelze vést po telefonu.“

„Souhlasím. Co se takhle tedy sejít v Café Rouge na drink, ať můžeme pokračovat na živo?“

„To není dobrý nápad, Jasone.“

„Navrhuji jenom přátelskou skleničku mezi dvěma profesionály.“

„To je blbost a ty to víš.“

Jason její odmítnutí zlehčil nejapným fórkem a rychle změnil téma.

„Nemáš teď zapnutou televizi?“

„Je to pořád ještě dovoleno, anebo se to už považuje za plýtvání drahou firemní elektřinou?“

„Pusť si Sky News.“

Zoe se procvakala ke správnému kanálu a uviděla na obrazovce tři muže, jak stojí před zástupem novinářů v ženevské budově OSN. Jeden byl generální tajemník, druhý irská rocková hvězda, která se neúnavně snažila vymýtit chudobu z Afriky, a třetí byl Martin Landesmann. Tento pohádkově bohatý ženevský finančník právě oznamoval, že věnuje sto milionů dolarů na potravinovou pomoc pro třetí svět. Jeho kritici i obdivovatelé mu neřekli jinak než „Svatý Martin“, protože ze svého už dal na charitativní projekty nejméně miliardu dolarů. Nesmírnému bohatství a štědrosti tohoto muže se mohla rovnat pouze jeho uzavřenost a despekt vůči médiím. Za celý svůj život Landesmann poskytl pouze jedno jediné interview. Zoe.

„Kdy to bylo?“

„Dnes odpoledne. Odmítl otázky.“

„Divím se, že se jim podařilo Martina přesvědčit, aby vůbec přišel.“

„Nevěděl jsem, že si tykáte.“

„No, už jsem s ním nemluvila pár měsíců.“

„Možná je na čase, abyste svůj vztah obnovili.“

„To už jsem zkoušela, Jasone. Nemá zájem o rozhovor.“

„Proč mu nezavoláš právě teď? Máš k tomu skvělou příležitost.“

„Protože jedu domů a naložím se do vany.“

„A co plánuješ na zbytek víkendu?“

„Asi si přečtu nějakou hloupou knihu a zkouknu pár dévédéček. A když nebude pršet, projdu se do Hampstead Heath.“

„To je docela nuda.“

„Mám ráda nudu, Jasone. Proto ses mi vždycky tak líbil.“

„Budu v Café Rouge za hodinu.“

„Tak nashle v pondělí.“

Zavěsila telefon a pozorovala, jak Martin Landesmann vychází z tiskového sálu; jeho stříbrné vlasy planuly v záři stovek fotoaparátů a jeho nádherná francouzská manželka Monique kráčela těsně po jeho boku. I když se snažil vystupovat jako uzavřený a nenápadný člověk, věděl Landesmann přesně, jak zapózovat, když se objevil na veřejném pódiu. Bylo to jedno z mnoha jeho obzvláštních nadání, neuvěřitelná schopnost kontrolovat, co může svět o jeho osobě vědět a co z něj může vidět. Zoe si byla docela jistá, že o Martinu Landesmannovi ví víc než kterýkoli reportér na světě. A přesto i ona musela uznat, že Svatý Martin a jeho finanční impérium v sobě ukrývají ještě mnoho stránek, které byly mimo její chápání.

Landesmannův obraz byl vzápětí nahrazen záběrem na nového amerického prezidenta, který se právě snažil zahájit vstřícnou iniciativu ke zlepšení vztahů mezi Spojenými státy a jedním z jejich nesmiřitelných odpůrců, Iránskou islámskou republikou. Zoe vypnula televizi, podívala se na hodinky a tiše zanadávala. Už pár minut po šesté. Její plány na víkend nebyly tak jednotvárné, jak je vylíčila Jasonovi. Ve skutečnosti byly docela velkolepé. Jenže už jí nezbývalo mnoho času.

Zkontrolovala e-maily, pak nekompromisně pročistila hlasovou poštu. V 18:15 už se soukala do kabátu a spěchala přes redakční místnost. Jason ve své prosklené kanceláři obdivoval výhled na Temži. Když za sebou vycítil Zoe, otočil se na podpatku a pokusil se křiklavým gestem upoutat její pozornost. Zoe spustila oči ke koberci a zmizela v čekajícím výtahu.

Když se kabina spouštěla do vestibulu, překontrolovala Zoe svůj odraz v nerezové tabuli dveří. Tebe nám ke dveřím položili cikáni, říkávala její matka. To bylo zřejmě jediné možné vysvětlení, jak se tato dívka čistých anglosaských kořenů mohla ocitnout na tomto světě s havraními vlasy, tmavě hnědýma očima a olivově snědou pokožkou. Už ve školce věděla, že je pěkná, když ale později přešla do Cambridge, už dobře věděla, jaká je to přednost. Díky své fotogeničnosti vyčnívala z davu, a když se k tomu přidala její přirozená inteligence a kousavý humor, byla jednoduše nepřehlédnutelná. Jason jí byl uchvácen od okamžiku, kdy poprvé vstoupila do jeho kanceláře. Přijal ji okamžitě do týmu a popoháněl ji při jejím strmém výstupu na vrchol. V těch několika vzácných chvilkách, kdy k sobě byla zcela upřímná, si musela přiznat, že jí její vzhled v kariéře vydatně pomohl. Zároveň ale byla bystřejší než většina jejích kolegů. A nikdo v redakci nebyl větší dříč.

Když se dveře výtahu otevřely, zaregistrovala ve vestibulu postávající hlouček reportérů a editorů, kteří se dohadovali o vhodné lokaci pro páteční pitku. Zoe kolem nich prošla se zdvořilým úsměvem – měla mezi nimi pár známých, ale žádného skutečného přítele – a vyšla na ulici. Jako obvykle se vydala přes Temži na stanici metra Cannon Street. Kdyby jela opravdu domů, sedla by do soupravy směřující na Embankment, kde by přesedla na severní linku do Hampsteadu. Místo toho ale nastoupila do soupravy jedoucí východním směrem až do stanice St. Pancras, kde byl zároveň terminál pro vysokorychlostní vlaky Eurostar.

V kapsičce svého kufříku měla lístek na vlak v 19:09 do Paříže. Než prošla pasovou kontrolou, koupila si pár časopisů, a pak šla rovnou na odjezdové nástupiště, kde už cestující spořádaně obsazovali vlak. Vyhledala své místo v kupé první třídy a nechala si donést skleničku docela slušného šampaňského. Asi si přečtu nějakou hloupou knihu a zkouknu pár dévédéček. A když nebude pršet, projdu se do Hampstead Heath… Ne tak docela. Když vlak vyjížděl z nádraží, vykoukla z okna, z něhož se na ni díval odraz atraktivní brunetky. Je to naposledy, cikánko, pomyslela si. Vážně naposled.

24

AMSTERDAM

Jen pár lidí si následujícího dne všimlo příjezdu Eliho Lavona do Amsterdamu, a ti, kterým se to podařilo, jej považovali za někoho jiného. Lavon, který byl pokládán za nejlepšího specialistu v pouličním sledování, jakého Ústav doposud vychoval, se po zemi pohyboval jako duch obdařený neuvěřitelnou schopností měnit podobu. Jeho největší předností byla přirozená anonymita. Na první pohled patřil k těm slabým a věčně utiskovaným, ve skutečnosti to byl rozený predátor, který dokázal sledovat školeného agenta nebo zavilého teroristu po kterékoli ulici světa, aniž by vzbudil sebemenší záchvěv podezření. Ari Shamron rád říkával, že Lavon dokáže zmizet i ve chvíli, kdy si s ním třesete rukou. Byla to nadsázka jen z poloviny.

Právě Shamron v září 1972 seznámil Lavona se slibným mladým malířem jménem Gabriel Allon. I když to tehdy ani jeden z nich netušil, byli oba vybráni pro nejslavnější a nejkontroverznější akci, jakou kdy izraelská rozvědka podnikla – pro tajnou operaci Hněv Boží, jejímž cílem bylo vystopovat a zlikvidovat pachatele masakru na mnichovské olympiádě. V kódovém značení týmu, které vycházelo z písmen hebrejské abecedy, byl Lavon ajin, pátrač a sledovač. Gabriel byl alef. Ozbrojen pistolí Beretta ráže 9 milimetrů osobně sprovodil ze světa šest teroristů ze skupiny Černé září, která měla krveprolití v Mnichově na svědomí. Pod nepolevujícím Shamronovým tlakem sledovali svou kořist tři roky po celé západní Evropě, zabíjeli v noci i za bílého dne a žili v neustálém strachu, že mohou být kdykoli zadrženi a obviněni z vraždy. Když se konečně vrátili do vlasti, měl Gabriel spánky v barvě vyhaslého popela a obličej muže o dvacet let staršího. Eli Lavon, který strávil dlouhá období bez jakéhokoli zajištění v bezprostřední blízkosti teroristů, trpěl dlouhým seznamem psychických poruch a notoricky nepravidelným trávením, které jej trápilo dodnes.

Když byla jednotka Božího hněvu formálně rozpuštěna, ani Gabriel, ani Lavon už nechtěli mít se zpravodajskými službami a zabíjením nic společného. Gabriel našel útočiště v Benátkách, kde se léčil malováním, zatímco Lavon uprchl do Vídně a otevřel si malou detektivní kancelář, která řešila spory a nevyjasněné případy z období druhé světové války. I když pracoval s neuvěřitelně omezeným rozpočtem, podařilo se mu získat zpět odcizený majetek obětí holocaustu za miliony dolarů a sehrál významnou roli ve vymáhání mnohamiliardových nároků na odškodnění ze švýcarských bank. Svými aktivitami si Lavon nezískal mnoho nových přátel a v roce 2003 v jeho kanceláři vybuchla bomba, která usmrtila dva zaměstnance a jeho samotného vážně zranila. Lavon se už nikdy nepokusil svou živnost ve Vídni vzkřísit a raději se vrátil do Izraele, kde se věnoval své staré lásce, archeologii. Nyní učil jako hostující profesor na Hebrejské univerzitě a pravidelně se účastnil vykopávek po celé zemi. Dvakrát ročně se vracel do Ústavu, aby na zdejší akademii zaškoloval nové rekruty do umění tajného sledování. A vždycky se našel někdo, kdo se odvážil zeptat na jeho spolupráci s legendárním agentem Gabrielem Allonem. Lavon odpovídal vždycky stejně: „S kým?“

Ze své povahy i díky výcviku měl Lavon tendenci zacházet s křehkými předměty opatrně. Platilo to i o jediném listu papíru, který obdržel v předpokoji apartmá v hotelu Ambassade. Nějakou dobu jej v polosvětle zkoumal, pak jej položil na konferenční stolek a zpoza svých půlkruhových zlatých brýlí zaujatě pohlédl na Gabriela a Chiaru.

„Měl jsem za to, že se oba ukrýváte před Shamronem v nějakém odlehlém koutu Cornwallu. Jak jste k tomuhle proboha přišli?“

„Je to pravé?“ zeptal se Gabriel.

„Jednoznačně. Od koho to máte?“

Gabriel Lavonovi popsal výsledky svého dosavadního pátrání počínaje neohlášenou návštěvou Juliana Isherwooda na útesech v Lizard Pointu a konče životním příběhem Leny Herzfeldové. Lavon napjatě poslouchal a jeho hnědé oči neustále kmitaly mezi Gabrielem a Chiarou. Na závěr si ještě jednou prostudoval dokument a pomalu zakroutil hlavou.

„Co se ti nelíbí, Eli?“

„Po něčem takovém jsem já pátral celé roky. A vy dva k tomu přijdete jakoby náhodou.“

„Co je na tom tak zvláštního?“

„Je to důkaz viny. Já nacházel jen útržky usvědčujících důkazů na pohřebištích po celé Evropě, ale nikdy se mi nepodařilo objevit něco tak průkazného.“

„Ty to jméno znáš?“

Lavon důrazně přikývl. „Dalo by se říct, že já a SS-Haupsturmführer Kurt Voss jsme staří známí.“

„A ten podpis?“

„Podle mě je stejně jednoznačný jako ten Rembrandtův.“ Lavon se znovu zadíval do dokumentu. „Nevím, jestli se ti podaří najít ten Julianův obraz, ale už teď si můžeš říct, žes udělal zásadní objev. Je třeba jej uchovat.“

„S největší radostí jej svěřím do tvých schopných rukou, Eli.“

„Počítám, že to nebude zadarmo.“

„Jen malá protislužba,“ řekl Gabriel. „Pověz mi něco o Vossovi.“

„S radostí, ale nejdřív nám objednej kafe, Gabrieli. Už jsem jako Shamron. Bez kávy ani slovo.“

25

AMSTERDAM

Eli Lavon začal své vyprávění základními údaji z šokujícího životopisu Kurta Vosse.

Narodil se v Kolíně nad Rýnem 23. října 1906 v lepší obchodnické rodině. Za vzděláním jej poslali do hlavního města, kde v roce 1932 promoval na Berlínské univerzitě z dějin a práva.

V únoru 1933, pár týdnů po Hitlerově nástupu k moci, vstoupil do Národně socialistické strany, kde byl přidělen k jednotkám Sicherheitsdienst čili SD, bezpečnostní a zpravodajské službě SS. Následujících několik let pracoval na centrále v Berlíně, kde sbíral materiály proti reálným i imaginárním nepřátelům strany. Voss byl ve všem nesmírně ctižádostivý, a tak si namluvil Friedu Schulerovou, dceru prominentního důstojníka gestapa, s níž se zanedlouho na venkovském sídle nedaleko Berlína oženil. Obřadu se účastnil i Reichsführer SS Heinrich Himmler, který šťastnému páru zahrál serenádu na housle. Frieda za osmnáct měsíců porodila syna. Telegram s gratulací jim zaslal sám Hitler.

Vosse začala práce v centrále SD brzy nudit a jeho nadřízeným bylo stále zřejmější, že mladý důstojník prahne po náročnějším úkolu. Jeho příležitost přišla v březnu 1938, kdy německé ozbrojené síly bez odporu obsadily Rakousko. Voss byl ve Vídni dosazen do Zentralstelle für jüdische Auswanderung, Ústředny pro židovské vystěhovalectví. Úřad vedl mladý chladnokrevný důstojník SS, který změnil běh Vossova života.

„Adolf Eichmann,“ řekl Gabriel.

Lavon pomalu přikývl. Eichmann…

Zentralstelle sídlila ve výstavném vídeňském paláci, který byl zabaven Rotschildům. Eichmannova nařízení měla jasný cíl vyčistit Rakousko od rozsáhlé a vlivné židovské populace prostřednictvím mechanizovaného programu pro urychlené nucené vystěhování. Skvostné starobylé místnosti a prostorné sály byly neustále přecpány Židy, kteří se dožadovali možnosti vyhnout se vlně antisemitského násilí, které se v zemi šířilo. Eichmann a jeho suita byli vždy ochotni jim vyhovět, pokud za to ovšem zaplatili horentní daň.

„Byla to monstrózní zlodějina. Židé vstupovali jedněmi dveřmi s veškerými svými úsporami a druhými místnost opouštěli jen s holým životem. Nacisté to později označovali jako vídeňský model, který byl jedním z vrcholných Eichmannových kousků. Ve skutečnosti si přednostní uznání zasloužil právě Voss, pokud to tak můžeme nazvat. Nikdy se od Eichmanna daleko nevzdaloval. Plížili se chodbami paláce ve svých černých uniformách SS jako nerozlučný párek duchů. Jeden rozdíl tu ale přece jen byl. Eichmann byl vůči svým obětem otevřeně krutý, kdežto lidé, kteří se setkali s Vossem, byli často zaskočeni jeho vybranými způsoby. Vždycky vystupoval, jako by mu byl celý ten proces nepříjemný. Byla to pochopitelně pouze maska. Voss byl vychytralý obchodník. Zjišťoval si majetkové poměry Židů a ty movitější si zval k sobě do kanceláře na soukromý pohovor. Jejich peníze vždycky nevyhnutelně končily v jeho kapse. V době, kdy opouštěl Vídeň, byl už velmi bohatý muž.“

Na podzim roku 1941, kdy po celé Evropě zuřila válka, Hitler se svými nejbližšími pomahači rozhodl, že je na čase Židy zlikvidovat. Bylo třeba pročesat celou Evropu od západu na východ a celý tento smrtící podnik měl řídit Eichmann a jeho „specialisté na deportace“. Fyzicky schopní byli určeni k otrocké práci. Zbytek, tedy děti, staří, nemocní a handicapovaní, měli okamžitě nastoupit do režimu „zvláštního zacházení“. Pro devět a půl milionu Židů, kteří žili pod přímou či nepřímou nadvládou Německa, to znamenalo katastrofu, zločin, pro který neznali jméno.

„Pro Vosse to ovšem byla obchodní příležitost, která přichází jednou za život,“ řekl Lavon.

Když začalo krvavé léto 1942, byl Voss a zbytek Eichmannova týmu převelen do Berlína na Kurfürstenstrasse 11 do impozantní budovy, v níž, k Eichmannově pobavení, dříve sídlila společnost židovské vzájemné pomoci. Oddělení IVB4 spravovali lidé, kteří řídili bezproblémový chod masového vyvražďování v celé Evropě.

„Voss měl kancelář přímo pod Eichmannem,“ vysvětloval Lavon. „Býval tam ale jen zřídka, protože byl téměř neustále v terénu. Prověřoval deportační seznamy, dohlížel nad raziemi, zajišťoval vlakové transporty. A pochopitelně dál rozšiřoval svou kvetoucí vedlejší živnost – oškubával své oběti donaha, než je poslal na smrt.“

Nejvýnosnější Vossova transakce se však uskutečnila před koncem války v poslední zemi, kde bylo třeba zažehnout pochodeň holocaustu, v Maďarsku. Když přijel Eichmann do Budapešti, měl před očima jediný cíl – najít každého z 825 000 maďarských Židů a poslat jej na smrt do Osvětimi. Jeho spolehlivý pobočník Kurt Voss měl trochu jiný plán.

„Našel zalíbení v průmyslových závodech Bauer-Rubin,“ řekl Lavon. „Jejich majitelem bylo sdružení naturalizovaných Židů, z nichž většina buď konvertovala ke katolické víře, nebo uzavřela sňatek s křesťankou. Jen několik dní po příjezdu do Budapešti je nechal Voss zavolat a vysvětlil jim, že jejich dny jsou sečteny. Jako obvykle měl ovšem návrh. Pokud budou průmyslové závody převedeny pod jeho kontrolu, zajistí, aby měli majitelé a jejich rodiny zajištěnu bezpečnou cestu do Portugalska. Jak se dalo předpokládat, majitelé Vossovy požadavky velmi rychle odsouhlasili. Následující den už Samuel Rubin, řízením pověřený společník, doprovázel Vosse na cestě do Curychu.“

„Proč zrovna do Curychu?“

„Protože tam měla firma v úschově většinu svých finančních prostředků. Voss nechal společnost rozkouskovat a jednotlivé podíly přesunout na své vlastní účty. Když byla jeho nenasytnost konečně ukojena, dovolil Rubinovi vycestovat do Portugalska a slíbil, že ostatní jej budou brzy následovat. Nikdy k tomu ovšem nedošlo. Rubin byl jediný, kdo přežil, ostatní zahynuli v Osvětimi s více jak čtyřmi sty tisíci dalšími maďarskými Židy.“

„A Voss?“

Ten se na Vánoce 1944 vrátil do Berlína. Protože už ale byla válka prohraná, byli Voss a zbytek Eichmannova úřednického vyhlazovacího týmu považováni za nežádoucí, a to i mnoha svými kolegy z SS. Když se město začalo otřásat pod spojeneckými nálety, přeměnil Eichmann své doupě v ostře střeženou pevnost a pustil se do chvatné likvidace všech choulostivých usvědčujících materiálů. Voss si jako právník uvědomoval, že zahlazení tak rozsáhlých zločinů je prakticky nemožné, protože důkazy byly rozesety po celém kontinentu a tisícovky přeživších byly připraveny vydat své svědectví. Zbývající čas proto věnoval užitečnější práci – shromáždění svých nečestně nabytých pokladů a přípravám na útěk.

„Eichmann byl ostudně zaskočen, když přišel konec. Neměl žádné falešné doklady, peníze ani bezpečný úkryt. Ne však Voss. Ten měl již nové jméno, nový úkryt a pochopitelně spoustu peněz. Třicátého dubna pětačtyřicátého roku, tentýž večer, kdy Hitler spáchal sebevraždu ve svém bunkru pod Říšským kancléřstvím, shodil ze sebe Voss esesáckou uniformu a nepozorovaně se vytratil ze své kanceláře na Kurfürstenstrasse. Ráno už o něm nikdo nevěděl.“

„A peníze?“

„Ty zmizely s ním,“ odpověděl Lavon. „Tak jako lidé, kterým kdysi patřily.“

26

AMSTERDAM

Gabriel Allon se již setkal se zlem v nejrůznějších podobách: s teroristy, chladnokrevnými ruskými obchodníky, profesionálními zabijáky, kteří neváhali prolévat krev nevinných kvůli kufříku s penězi. Nic z toho se však nedokázalo rovnat tomu genocidnímu zlu lidí, kteří měli na svědomí největší masovou vraždu v dějinách. Byli trvale, i když neviditelně přítomni v domě Gabrielova dětství v údolí Jizreel. A nyní ta noc padla na Amsterdam a oni se nepozorovaně vplížili do apartmá v hotelu Ambassade. Gabriel nedokázal dál snášet jejich přítomnost, a tak se nečekaně postavil a informoval Chiaru i Eliho Lavona, že by v rozhovoru rád pokračoval venku. Vydali se tedy ve žlutém světle pouličních lamp podél nábřeží Herengracht, Gabriel s Lavonem těsně vedle sebe a Chiara několik kroků za nimi.

„Je moc blízko.“

„Nesleduje nás, prostě ji jenom máme za zády.“

„To je jedno, pořád je moc blízko.“

„Zastavíme se, abys jí mohl dát krátkou instruktáž?“

„Nikdy mě neposlouchá. Je neuvěřitelně paličatá. A na pouliční práci až nápadně hezká.“ Lavon hodil po Gabrielovi úsečný pohled. „Nikdy jsem nepochopil, co na takové vykopávce, jako jsi ty, viděla. Musel v tom být tvůj vrozený šarm a veselá povaha.“

„Chtěl jsi mi ještě povídat o Kurtu Vossovi.“

Lavon se zastavil, aby nechal projet cyklistu. Byla to dívka, která řídila jednou rukou a druhou psala textovou zprávu. Lavon se na ni krátce usmál a pak pokračoval ve své přednášce.

„Nezapomínej na jednu věc, Gabrieli. O lidech, jako je Kurt Voss, toho dnes víme docela dost, těsně po válce jsme však znali jenom to jeho zatracené jméno. A ve chvíli, kdy jsme konečně pochopili, jaké vlastně spáchal zločiny, byl už dávno pryč.“

„Kam odešel?“

„Do Argentiny.“

„Jak se tam dostal?“

„Kdo myslíš, že mu pomohl?“

„Vatikán?“

„Samozřejmě.“

Gabriel bezmocně zakroutil hlavou. Dodnes se historikové nedokážou dohodnout, zda kontroverzní válečný papež Pius XII. Židům pomáhal, nebo byl k jejich utrpení hluchý. Podle Gabriela však byly jednoznačně usvědčující Piovy skutky po válce. Svatý otec nepronesl jediné slovo lítosti nebo zármutku nad smrtí šesti milionů lidských bytostí, zato se zjevně daleko více zajímal o osudy jejich vrahů. Nejen že byl papež hlasitým kritikem norimberských procesů, ale propůjčil posvátné úřadovny Vatikánu k zajištění největšího masového útěku zločinců před spravedlností. Po vatikánských „krysích stezkách“ unikly stovky, ne-li tisíce válečných zločinců, aby našli útočiště v Jižní Americe nebo na Středním východě.

„Voss se dostal do Říma s pomocí starých přátel z SS. Občas přespával v hostincích nebo zabezpečených úkrytech, většinu času se ale ukrýval ve františkánských klášterech.“

„A po příjezdu?“

„To pobýval v příjemné vilce na Via Piave, číslo popisné dvacet tři. Víc než svědomitě se tam o něj staral rakouský kněz monsignor Karí Bayer a jeho cestu zařizovala Papežská komise pro pomoc uprchlíkům. Za pár dní získal od Červeného kříže pas na jméno Rudolf Siebel a povolení k přistání v Argentině. Pětadvacátého května roku devatenáct set čtyřicet devět nastoupil v Janově na loď North King a vydal se na plavbu do Buenos Aires.“

„To jméno mi něco říká.“

„To by mělo. Na její palubě byl totiž další pasažér, který přijal pomoc od Vatikánu. V uprchlickém pasu měl napsáno Helmut Gregor. Jeho skutečné jméno bylo…“

„Josef Mengele.“

Lavon přikývl. „Nezjistili jsme, jestli se ti dva během té cesty setkali, ale víme bezpečně, že Vossův příjezd byl o mnoho hladší. Anděl smrti se imigračním úředníkům představil jako inženýr, a přitom měl kufr plný lékařských složek a krevních vzorků ještě z Osvětimi.“

„Měl Voss ve svých zavazadlech také něco zajímavého?“

„Myslíš něco jako Rembrandtův portrét?“ Lavon zakroutil hlavou. „Pokud je nám známo, dorazil Voss do Nového světa s prázdnýma rukama. Jako zaměstnání uvedl hotelový sluha a byl do země vpuštěn bez problémů. Jeho mistr Eichmann přijel o rok později.“

„To muselo být šťastné shledání.“

„Ve skutečnosti se jim v Argentině nijak zvlášť dobře nevedlo. Několikrát se sešli na skleničce v kavárně ABC v centru Buenos Aires, Voss ale zjevně o Eichmannovu společnost příliš nestál. Eichmann strávil několik let v úkrytu, živil se jako lesní dělník a zemědělec. Už to nebyl žádný mladý bůh, který měl v rukou osudy miliónů lidí. Byl to obyčejný námezdní dělník, který se bál o práci. A byl značně zahořklý.“

„A Voss?“

„Na rozdíl od Eichmanna měl alespoň nějaké vzdělání. Za rok už si vydělával v právnické firmě, která poskytovala služby německé komunitě. V roce pětapadesát za ním tajně z Německa přicestovala žena a syn a rodina se znovu dala dohromady. Podle toho, co víme, žil Voss dost obyčejný, ale spokojený život v Palermu kousek od Buenos Aires až do své smrti v roce devatenáct set osmdesát dva.“

„Proč se jej nikdy nepodařilo dostat za mříže?“

„Protože měl vlivné přátele. U tajné policie, v armádě. Když se nám podařilo dostat v šedesátém roce Eichmanna, na několik měsíců se Voss zcela vypařil. Jinak ale ten člověk, co poslal rodinu Leny Herzfeldové vlakem do Osvětimi, žil bez obav ze zatčení nebo vydání.“

„Zmiňoval se někdy veřejně o válce?“

Lavon se přidušeně usmál. „Možná tomu nebudeš věřit, ale pár let před svou smrtí dokonce poskytl několik rozhovorů týdeníku Der Spiegel. Pochopitelně až do konce jakoukoli vinu popíral. Nikdy nikoho nedeportoval, nikdy nikoho nezabil. A rozhodně popřel, že by něco ukradl.“

„Co se tedy stalo se všemi těmi penězi, které, jak tvrdil, neukradl?“

„Restituční experti většinou soudí, a je to i můj názor, že se mu je nikdy nepodařilo dostat z Evropy. Osud Vossova jmění se vlastně považuje za jednu z velkých nevyřešených záhad holocaustu.“

„Máš nějakou představu, kde by mohlo být ukryto?“

„No tak, Gabrieli, přece si na takovou jednoduchou otázku dokážeš odpovědět sám.“

„Takže ve Švýcarsku.“

Lavon přikývl. „Pokud se týče SS, byl celý tenhle stát jeden obří trezor. Ze záznamů amerického Úřadu strategických služeb OSS víme, že Voss byl v Curychu po dobu celé války poměrně častým hostem. Bohužel nevíme, s kým se stýkal, ani kam si nosil své soukromé vklady. Ještě když jsem byl ve Vídni, pracoval jsem pro jednu rodinu, kterou Voss oškubal v osmatřicátém na Zentralstelle. Roky jsem obcházel dveře po celém Curychu a pátral po těch penězích.“

„A výsledek?“

„Ani stopa, Gabrieli. Ani jediná stopa. Co se týče švýcarského bankovního sektoru, jako by Kurt Voss nikdy neexistoval. Ani jeho nakradené jmění.“

27

AMSTERDAM

Shodou okolností došli až na konec Jodenbreestraat. Gabriel se na chvíli zastavil před domem, v němž Hendrickje Stoffelsová stála modelem svému milenci Rembrandtovi, a položil jí v duchu jedinou otázku. Jak mohl její obraz, ukradený Jakobu Herzfeldovi v Amsterdamu 1943, skončit v Hoffmannově galerii v Luzernu o jednadvacet let později? Nemohla mu pochopitelně odpovědět, a tak se raději zeptal přímo Eliho Lavona.

„Možná se ho Voss zbavil ještě před útěkem z Evropy. Nebo si jej vzal s sebou do Argentiny a později jej poslal do Švýcarska, aby jej v tichosti prodal.“ Lavon se zadíval na Gabriela a zeptal se: „Jaké jsou šance, že nám Hoffmannova galerie ukáže záznamy o prodeji z roku čtyřiašedesát?“

„Nulové,“ odpověděl Gabriel. „Švýcarské galerie jsou ještě tajemnější než švýcarské banky.“

„Pak nám zřejmě zůstává jediná možnost. Peter Voss.“

„Jeho syn?“

Lavon přikývl. „Vossova manželka zemřela pár let po jeho smrti. Peter je poslední, kdo doposud žije, a jediný, kdo by mohl vědět něco víc o osudech toho obrazu.“

„Kde žije?“

„Stále v Argentině.“

„K čemu se hlásí?“

„Myslíš, jestli je nacista jako jeho otec?“

„Jen se ptám.“

„Pouze zřídka se potomci nacistů hlásí k víře svých otců, Gabrieli. Většina z nich se za ně hluboce stydí, a to je i případ Petera Vosse.“

„Používá své pravé jméno?“

„Po otcově smrti se svého příjmení vzdal. Má docela slušnou reputaci v argentinském vinařském průmyslu. Vlastní velmi úspěšnou vinici v Mendoze. Dalo by se říct, že vyrábí ten nejlepší malbec v Argentině.“

„To mám radost.“

„No tak, Gabrieli, nebuď tak zaujatý. Peter Voss se opravdu snaží hříchy svého otce odčinit. Když Hizballáh před pár lety v centru Buenos Aires vyhodil do vzduchu židovské komunitní centrum AMIA, někdo anonymně zaslal vysoký příspěvek na jeho obnovu. Náhodou jsem zjistil, že to byl on.“

„Dá se s ním mluvit?“

„Je docela uzavřený, už ale poskytl rozhovor několika významným historikům. Jestli ovšem bude ochotný mluvit s izraelským agentem Gabrielem Allonem, to je zcela jiná otázka.“

„Tys to neslyšel, Eli? Už nejsem ve službě.“

„Pokud je to tak, pak mi není úplně jasné, proč se tenhle mrazivý večer musíme potulovat po amsterdamských ulicích.“ Když Lavon nedostal odpověď, utvořil si ji sám. „Protože to nikdy neskončí, viď, Gabrieli? Kdyby se tě Shamron pokusil přilákat zpátky, abys mu ulovil islámského teroristu, nejspíš bys jej poslal k vodě. Ale tohle je jiné, nemám pravdu? Pořád vidíš to vytetované číslo na paži své mámy, které se před tebou snažila skrývat.“

„Už jste skončil s mou psychoanalýzou, profesore Lavone?“

„Znám tě líp než všichni ostatní, Gabrieli. Dokonce líp než to sympatické děvče, co jde za námi. Patřím do tvého nejužšího rodinného kruhu – pochopitelně až za tátou Arim.“ Lavon se odmlčel. „Mimochodem, nechává tě pozdravovat.“

„Jak se mu daří?“

„Mizerně. Myslím, že za Shamronovou érou už zapadá slunce. Poflakuje se doma ve své vile v Tiberiadě a nemá co na práci. Gila je z něj skoro na mrtvici. Říká, že to s ním v tomhle stavu asi dlouho nevydrží.“

„Já si myslel, že když Uziho povýšili, bude mít Shamron u Krále Saula volnou ruku.“

„Shamron si to asi myslel taky. Jenže k všeobecnému překvapení se Uzi rozhodl, že chce být sám sebou. Před pár týdny jsem s ním byl na obědě. Bella toho chudáka úplně předělala. Vypadá teď spíš jako ředitel statistického úřadu než šéf rozvědky.“

„Mluvilo se o mně?“

„Pouze okrajově. Něco mi říká, že Uzimu vyhovuje, když se teď ukrýváš na konci světa.“ Lavon se na Gabriela po očku podíval. „Že bys přece jen zalitoval, že jsi tu práci nevzal?“

„Nikdy jsem po ní netoužil, Eli. A z Uziho mám upřímnou radost.“

„On by ale asi nebyl moc rád, kdyby zjistil, že máš v úmyslu odskočit si do Argentiny na kus řeči se synkem pravé ruky Adolfa Eichmanna.“

„Co Uzi neví, to ho nemusí trápit. Navíc to bude blesková záležitost.“

„Tohle už jsem někde slyšel,“ usmál se Lavon. „Chceš znát můj názor? Ten Rembrandt je pravděpodobně už dávno pryč. Pokud jsi ale přesvědčen, že by Peter Voss mohl v něčem pomoci, dovol, abych se za ním do Argentiny vypravil já.“

„V jedné věci máš pravdu, Eli. Ta čísla na mámině ruce vidím pořád.“

Lavon si ztěžka vydechl. „Tak mi alespoň dovol, abych tam zavolal a pokusil se domluvit ti schůzku. Nerad bych, aby ses trmácel až do Mendozy zbytečně.“

„Ale diskrétně, Eli.“

„Jinak to ani neumím. Jen mi slib, že na sebe dáš pozor. V Argentině najdeš ještě pořád plno nejrůznějších lidí, kteří by rádi viděli tvou hlavu naraženou na kůl.“

Došli až k Plantage Middenlaan. Gabriel zavedl Lavona do postranní uličky a zastavil se před nízkým, malým domkem s úzkými černými vchodovými dveřmi. Lena Herzfeldová, dítě temnoty, seděla sama v zářivě bílém pokoji bez vzpomínek.

„Vzpomeneš si ještě, Eli, co nám Shamron říkal o náhodách, když jsme ještě byli malí kluci?“

„Že na ně věří jen pitomci a mrtví.“

„A co si myslíš, že by Shamron řekl o zmizení Rembrandta, který byl kdysi v rukách Kurta Vosse?“

„Něco by se mu na tom nezdálo.“

„Mohl bys mi na ni dát pozor, až budu pryč? Nikdy bych si neodpustil, kdyby se jí něco stalo. Trpěla už dost.“

„Měl jsem v úmyslu zůstat.“

„Jednej s ní citlivě, Eli. Je strašně zranitelná.“

„Všechny jsou zranitelné,“ řekl Lavon. „Ona ale ani nebude tušit, že jsem tady.“

28

AMSTERDAM

Bezpečnostní útvar Zentrum Security v Curychu fungoval podle jednoduchého pravidla. Za příslušný obnos a za správných okolností se dokázal zhostit téměř jakéhokoli úkolu. Jeho vyšetřovací oddělení prověřovalo citlivé informace o jednotlivcích právních subjektech. Protiteroristický útvar vydával doporučení pro zabezpečení budov a denně publikoval respektovaný zpravodaj o momentálně hrozících bezpečnostních rizicích. Útvar ochrany osob zajišťoval uniformované příslušníky ostrahy podniků nenápadné bodyguardy pro jednotlivce. Oddělení počítačového zabezpečení patřilo mezi špičku v celé Evropě, zatímco pečlivě školení konzultanti poskytovali plný servis firmám, které si přály rozjet podnikání v rizikových částech světa. Zentrum mělo svou vlastní privátní banku a pod Talstrasse provozovalo podzemní sejf, v němž se uchovával majetek citlivých klientů. Podle posledního odhadu v něm byly uloženy cennosti za víc jak deset miliard dolarů.

Zajištění kvalifikovaných zaměstnanců pro různé specializované útvary bylo docela oříšek, neboť společnost nepřijímala žádosti o zaměstnání. Proces získávání nových pracovních sil byl vždycky stejný. Tamní specialisté na vyhledávání talentů vytipovali perspektivní cíl a poté, aniž by o tom měla cílová osoba nejmenší tušení, pustili se vyšetřovatelé Zentrum Security do nenápadné, ovšem nemilosrdné prověrky její minulosti. Byl-li takový člověk vyhodnocen jako „perspektivní materiál“, přišla řada na náborový útvar. Jeho úkol usnadňovala skutečnost, že plat a zaměstnanecké výhody dalece převyšovaly standard běžných civilních profesí. Je pochopitelné, že počet cílových osob, které odmítly, se dal spočítat na prstech jedné ruky. Zentrum disponovalo vysoce vzdělanou a národnostně i etnicky pestrou pracovní silou. Většina zaměstnanců dříve pracovala v armádě, u policie nebo ve zpravodajských službách své rodné země. Náboráři požadovali plynulou znalost alespoň tří jazyků, i když se na pracovišti mluvilo převážně německy a němčina byla předpokladem k výkonu zaměstnání. Výpovědi zde prakticky neexistovaly, a zaměstnanci, kteří dostali z nějakého důvodu vyhazov, už sotva někdy našli další práci.

Tak jako všechny zpravodajské služby, jejichž obrazu se chtělo Zentrum přiblížit, mělo i ono dvě tváře: jednu, kterou zdráhavě ukazovalo veřejnosti, a druhou, kterou pečlivě maskovalo. V této utajené části probíhaly takzvané „speciální operace“ – vydírání, úplatkářství, zastrašování, průmyslová špionáž a „vypovídání účtů“. Název tohoto útvaru se nikdy neobjevil v žádných výkazech a v žádné kanceláři se o něm nikdy nemluvilo, těch několik vyvolených, kteří věděli o jeho existenci, mu říkali Kellergruppe neboli Skupina Sklep a jeho šéfovi Kellermeister. Posledních patnáct let tato funkce patřila jedinému muži, Ulrichu Müllerovi.

Dva operativci, které Müller vyslal do Amsterdamu, patřili k jeho nejzkušenějším mužům. Jeden byl Němec se specializací na audiotechniku a druhý Švýcar, který měl jedinečné nadání k pořizování fotografií. Krátce před 18:00 zhotovil švýcarský operativec snímek slušně vypadajícího šedivějícího Izraelce při vstupu do hotelu Ambassade v doprovodu vyšší brunety. O pár okamžiků později zvedl Němec svůj parabolický mikrofon a zamířil jej k oknu ve třetím poschodí vlevo od hotelového průčelí. Izraelec se krátce objevil za sklem a hleděl do ulice. Švýcar vyhotovil poslední snímek a pak sledoval, jak se jedním trhnutím zatáhly závěsy.

29

MONTMARTRE, PAŘÍŽ

Schody u rue Chappe vlhly v ranním mrholení. Maurice Durand došlápl na poslední stupeň, protřel si bolestivý bod na bederní páteři a pak se vydal úzkými uličkami Montmartru k činžovnímu domu na rue Ravignan. Než sklopil zrak ke zvonkům, na okamžik se zadíval do velkých oken v posledním patře. Pět jmen bylo vyvedeno úhledným písmem. To šesté neslo nezaměnitelný rukopis: Yves Morel…

Stačil jeden jediný večer před dvaadvaceti lety, aby si toto jméno zapamatoval každý významnější sběratel v Paříži. Dokonce i Durand, který se jinak od oficiálního umění držel v uctivé vzdálenosti, neodolal a na Morelův nadějný debut zavítal. Sběratelé označili Morela za génia – důstojného nástupce Picassa, Matisse a Vuillarda – a na konci večera byla v podstatě všechna plátna zamluvená. Vše se ovšem změnilo na druhý den ráno, kdy se dostali ke slovu nelítostní a všemocní pařížští kritikové. Ano, mladý Morel má jistě pozoruhodnou techniku, jeho díla však postrádají smělost, imaginaci a zejména originalitu. Do několika hodin všichni sběratelé své nabídky stáhli a kariéra, které se ještě včera předpovídala hvězdná budoucnost, se ostudně zhroutila k zemi.

Yves Morel byl nejdřív notně naštvaný. Na kritiky, kteří se proti němu spikli. Na galeristy, kteří mu zavřeli dveře. Nejvíc hněvu si ale uschoval pro zbabělé sběratele, kteří nevěděli, co s penězi, a nechali se tak uboze zviklat. „Jsou to poserové,“ ulevoval si Morel před každým, kdo byl ochoten naslouchat. „Prachatí idioti, co nerozeznají padělek od originálu.“ Nakonec se tento umělec s pozoruhodnou malířskou technikou, jemuž údajně chyběla originalita, rozhodl potvrdit svou reputaci a stal se padělatelem. Jeho díla už visela na stěnách přepychových sálů po celém světě, a dokonce i v několika menších muzeích. Morel se díky nim slušně zaopatřil – dokonce víc než někteří z těch, co za jeho obrazy zaplatili.

I když už Morel neprodával své padělky na volném trhu, občas něco vyhotovil pro přátele, kteří se pohybovali na tom černějším konci obchodu s uměním. Ve většině případů využil Durand Morelova talentu ke zhotovení záměny – ukradl originál a na místě činu zanechal jeho dokonalé falzum, aby se z něj mohl nic netušící původní majitel dál nerušeně těšit. Nebylo tedy nijak překvapivé, že když Durand vešel do Morelova ateliéru, nanášel právě mistr posledními tahy barvu na Maneta, který měl zanedlouho viset v jednom belgickém muzeu. Durand si plátno obdivně prohlížel, než vysoukal z dlouhé kartónové tuby svého Rembrandta a pečlivě jej rozložil na Morelově pracovním stole. Morel hvízdl mezi zuby a řekl: „Merde.“

Nehybně obraz chvíli studoval a pak prohlásil: „To vypadá jako pravý Rembrandt.“

Durand přikývl. „Přesně tak. Bohužel je stejně skutečný jako ta díra uprostřed.“

„A co ty krvavé fleky?“

„Snaž se trochu, Yvesi.“

Morel se naklonil nad plátno a přejel lehce prstem po povrchu. „To nebude problém.“

„A ta díra?“

„Budu muset originál zezadu vyztužit novým plátnem, pak zaretušovat kus čela. Až skončím, zalakuju to vrstvou patinované fermeže, abych se napojil na okolní malbu.“ Morel pokrčil rameny. „Staří holandští mistři sice nejsou moje silná stránka, ale myslím, že tohle zvládnu.“

„Jak dlouho ti to bude trvat?“

„Pár týdnů. Možná dýl.“

„Yvesi, klient čeká.“

„Pak bys mu asi nerad ukazoval tohle,“ řekl Morel a zasunul prst do díry po kulce. „Obávám se, že to budu muset taky natáhnout na nový plátno. Vypadá to, že poslední restaurátor udělal jen slepou rentoiláž.“

„V čem je rozdíl?“

„U tradiční výměny plátna se celý rub obrazu zatře pryskyřičnou emulzí a zažehlí novou tkaninou. U slepé verze se zpevní jenom okraje.“

„Proč to sakra neudělal normálně?“

„Těžko říct. Je to jednodušší a mnohem rychlejší.“ Morel se zahleděl ke stropu a pokrčil rameny. „Asi spěchal.“

„Ty to umíš?“

„Myslíš přeplátovat obraz?“ Morel se zatvářil poněkud dotčeně. „Dělám to u všech svých kousků, protože pak vypadají starší, než ve skutečnosti jsou. Není to ovšem bez rizika. Jednou jsem si tak zničil docela povedenýho Cézanna.“

„Co se stalo?“

„Moc pryskyřice. Prosákla původním plátnem.“

„Tak v tomhle případě lepidlem šetři, Yvesi. Ta krasavice mi už přidělala dost problémů.“

„Spolehni se,“ řekl Morel a zamračil se. „Pokud by tě to uklidnilo, sundal bych ty slepý záplaty hned, ať vidíme, v jakém je to stavu. Nebude to trvat dlouho, zatím si udělej pohodlí.“

„To už jsem si neudělal dvacet let.“

„Copak, záda?“

Durand přikývl a usadil se do barvami umazaného houpacího křesla, zatímco Morel položil obraz lícem na pracovní stůl. Ostřím ulamovacího nože pečlivě uvolnil levý horní roh slepého plátna od originálu a pak pomalu postupoval po celém obvodu. Za deset minut byl hotov.

„Mon Dieu!“

„Co to sakra děláš s mým Rembrandtem, Yvesi?“

„Já nic, ale někdo jiný. Pojď se na to podívat sám, Maurici.“

Durand přistoupil ke stolu. Oba stáli těsně vedle sebe a beze slova zírali na rub obrazu.

„Udělej mi laskavost, Yvesi. Sroluj to, zasuň zpátky do tuby a zapomeň, žes to měl někdy v rukách.“

„Myslíš to vážně, Maurici?“

Durand přikývl a řekl: „Smrtelně vážně.“

30

MENDOZA, ARGENTINA

Let číslo 4286 společnosti LAN Airlines se pomalu spouštěl z bezmračné argentinské oblohy k Mendoze a zubatým vrcholkům And v dálce. Už z výšky dvaceti tisíc stop dokázal Gabriel rozeznat vinice táhnoucí se jako nekonečná zelená šerpa v pásu vysokohorského pouštního údolí. Pohlédl na Chiaru. Ležela ve sklopeném sedadle první třídy a její krásný obličej byl dokonale uvolněný. Jen s nepatrnými obměnami setrvávala ve stejné poloze po celou dobu bezmála třicetihodinového letu. Gabriel jí záviděl. Jako většina agentů Ústavu byl neustále na cestách, a přesto se nikdy nenaučil v letadle spát. Zaoceánský let trávil četbou materiálů o Kurtu Vossovi, které mu narychlo připravil Eli Lavon. Ve složce byla jediná známá fotografie tohoto muže v uniformě SS, pořízená krátce po jeho příjezdu do Vídně, a portrétní snímek, jenž se objevil v Der Spiegelu nedlouho před jeho smrtí. Pokud Vosse v jeho pozdějším životě trápilo svědomí, pak se mu to před čočkami fotoaparátu podařilo skrýt. Vypadal jako člověk, jenž je se svou minulostí výsostně smířen. Jako člověk, který v noci dobře spí.

Letuška vzbudila Chiaru a upozornila ji, aby vrátila sedadlo do původní polohy. Za pár okamžiků už ale zase tvrdě spala a probrala se až ve chvíli, kdy letadlo dosedlo na přistávací plochu letiště v Mendoze. Když pak za deset minut vcházeli do terminálu, čišela z ní svěží energie. Gabriel kráčel vedle ní, nohy měl ztěžklé a v uších mu zvonilo z nedostatku spánku.

Pasovou kontrolou prošli již dříve po příletu do Buenos Aires, a tak je zdržel pouze pronájem auta. V Evropě tyto podřadné úkony zajišťovali kurýři a jiní terénní pracovníci Ústavu. V tomto odlehlém koutu světa však neměl Gabriel jinou možnost než se zařadit do dlouhé fronty u přepážky. I navzdory vytištěnému potvrzení vypadala slečna jeho požadavkem zaskočena, protože přes veškerou snahu nebyla schopna najít v počítači žádný záznam o Gabrielově rezervaci. Hledání vhodného řešení zabralo třicet minut sisyfovského úsilí a vyžádalo si mnoho telefonátů a bezradného zírání do blikající obrazovky. Nakonec se odnikud vynořilo Subaru Outback, které se, jak se následně ukázalo, ještě nestačilo vzpamatovat z nešťastné nehody utrpěné při nedávném výletu do hor. Bez jediné omluvy předala operátorka doklady a pustila se do zdlouhavého kázání o tom, co zahrnuje a nezahrnuje pojištění. Gabriel podepsal smlouvu a zauvažoval, jaká nešťastná nehoda by jej mohla ve vozidle potkat, než jej vrátí.

S klíčky a zavazadly v rukách vyšli Gabriel a Chiara ven, kde je zasáhl žhnoucí a vyprahlý vzduch. V Evropě zrovna vrcholila zima, tady na jižní polokouli ale probíhalo léto se vším všudy. Gabriel vyhledal vozidlo na přilehlém parkovišti, a když jej prověřil na přítomnost výbušnin, nasedli oba dovnitř a vyrazili směrem do města. Jejich hotel se nacházel na Plaza Italia pojmenovaném po italských emigrantech, kteří se tu usazovali koncem devatenáctého a počátkem dvacátého století. Když vstoupili do pokoje, měl Gabriel sto chutí zalézt si do čerstvě povlečené postele. Místo toho se ale vysprchoval, převlékl se do čistých šatů a vrátil se na recepci. Chiara mezitím pátrala po nějaké mapce s místními vinicemi. Recepční se nakonec podařilo jednu najít. Bodega de la Mariposa, již měl v majetku Peter Voss, tam byla také.

„Obávám se, že tam moc nepochodíte,“ vysvětlovala recepční. „Majitel nepořádá žádné degustace ani exkurze.“

„Máme se seňorem Vossem dohodnutou schůzku,“ řekl Gabriel.

„Tak to je jiný případ…“

Recepční zakroužkovala na mapě místo asi pět mil jižně a vyznačila nejrychlejší cestu. Před hotelem si trojice poslíčků vyměňovala uštěpačné poznámky k mizernému stavu pronajatého vozu. Když zahlédli Chiaru, vrhli se všichni společně ke dveřím, aby jí je otevřeli, a Gabriela nechali nastoupit do auta bez obsluhy. Zabočili do první ulice a následujících třicet minut křižovali klidné bulváry v centru Mendozy, aby se přesvědčili, že nejsou sledováni. Když nezaznamenali nic neobvyklého, vyrazili na jih podél ostrovů vinic, viniček a vinných sklepů, až dorazili k elegantní bráně z kamene a oceli s cedulí private. Na opačné straně silnice se o dveře bílého terénního Chevroletu Suburban opíral příslušník ochranky s širokými rameny, kovbojským kloboukem a slunečními brýlemi se zrcadlovými skly.

„Seňor Allon?“

Gabriel přikývl.

„Vítejte,“ zareagoval vřelým úsměvem. „Jeďte za mnou, prosím.“

Gabriel vyčkal, až se brána otevřela, a pak následoval suburban. Netrvalo mu dlouho, než pochopil, jak Bodega de la Mariposa, což se dá nahrubo přeložit jako Motýlí vinný sklep, přišel ke svému jménu. Nad vinicí a štěrkovým příjezdovým dvorem rozlehlé Vossovy vily v italském stylu se vznášelo obrovské třepotající mračno otakárků. Gabriel s Chiarou zaparkovali ve stínu cypřiše a následovali ozbrojeného průvodce přes prostornou vstupní halu širokou chodbou dolů na verandu, odkud byl fantastický výhled na zasněžené vrcholky And. Na stole ležely talíře s plátky sýra, uzenin a fíky, vedle stála andská minerální voda a láhev s označením Bodega de la Mariposa 2005. O sloupové zábradlí se v čerstvě vyleštěných kožených holínkách opíral SS-Hauptsturmführer Kurt Voss. „Vítejte v Argentině, pane Allone,“ řekl. „Jsem rád, že jste přijel.“

31

MENDOZA

Nebyl to pochopitelně Kurt Voss, nicméně podobnost mezi otcem a synem byla zarážející. Postava, která k nim přicházela přes terasu, mohla docela dobře jen s nepatrnými odchylkami odpovídat té, kterou viděla Lena Herzfeldová přecházet po jevišti Hollandsche Schouwburg s portrétem od Rembrandta v jedné ruce a s váčkem diamantů v druhé.

Peter Voss byl poněkud štíhlejší než jeho otec v pozdním věku, měl mužnější výraz a zůstalo mu Více vlasů, jež postupující věk ještě nestačil zcela obarvit na bílo. Při pohledu zblízka nebyly jeho holínky tak naleštěné, jak se Gabrielovi původně zdálo. Byly tmavohnědé a pokryté jemnou vrstvou prachu, který na ně sedl během odpolední projížďky. Vřele si s oběma potřásl rukama, mírně se přitom uklonil a pak je majetnicky odvedl ke stolu na slunci. Když se pohodlně usadili v křesle, bylo jim zřejmé, že si Peter Voss uvědomil, jaký účinek jeho vzezření u obou hostů vzbudilo. „Nemusíte ode mě odvracet oči,“ řekl smířlivým tónem. „Už jsem si zvykl na to, jak na mě někteří lidé zírají.“

„Nechtěl jsem se vás dotknout, Herr Voss. Pouze…“

„Nemusíte se omlouvat, pane Allone. Byl to můj otec, ne váš. Moc často o něm nemluvím. Když už ale na to přijde, vždycky se snažím být upřímný a přímočarý. To je to nejmenší, co mohu udělat. Přijeli jste z velké dálky a určitě pro to máte dobrý důvod. Co byste tedy chtěli vědět?“

Přímočarost Vossovy otázky Gabriela překvapila. Jednou v životě měl možnost vyslýchat nacistického válečného zločince, nikdy však nehovořil s jeho potomkem. Instinkt mu velel postupovat obezřetně, stejně jako v případě Leny Herzfeldové. Ukousl tedy špičku fíku a neformálním tónem se Vosse zeptal, kdy se prvně dozvěděl o válečných aktivitách svého otce.

„O aktivitách?“ zopakoval Voss s nedůvěrou v hlase. „Pane Allone, pokud máme otevřeně hovořit o minulosti mého otce, pak je na místě nazývat věci pravými jmény. Nebyly to žádné aktivity, ale odporná zvěrstva. A pokud jde o to, kdy jsem se o nich začal dozvídat, bylo to postupně, po částech. Myslím, že jsem na tom byl stejně jako každý syn, který zjišťuje, že jeho otec není takový, za jakého se vydává.“

Voss oběma nalil skleničku granátově jiskrného vína a rozpomínal se na dvě události, které se odehrály jen několik týdnů po sobě v době, kdy ještě chodil do školy.

„Bylo to ještě v Buenos Aires. Šel jsem jednou domů ze školy a zastavil se v jedné restauraci, kde jsem se měl s otcem sejít. Seděl vzadu u stolu a tiše hovořil s nějakým mužem. Nikdy nezapomenu na pohled, který měl ten člověk ve tváři, když mě uviděl zděšení, hrůzu, pýchu, překvapení, všechno zároveň. Když mi podával ruku, lehce se mu třásla. Řekl mi, že vypadám úplně stejně jako můj otec, když spolu kdysi dávno pracovali. Představil se mi jako Ricardo Klement. Asi ale znáte jeho pravé jméno.“

„Adolf Eichmann.“

„Osobně,“ pokračoval Voss. „Nedlouho potom jsem zašel do pekárny, kam často chodili židovští uprchlíci. Ve frontě tam stála jedna žena. Když mě uviděla, celá zbledla a začala něco hystericky vykřikovat. Myslela si, že jsem otec. Obvinila mě, že jsem vyvraždil její rodinu.“

Voss se natáhl pro svou skleničku, těsně před ní se ale zarazil. „Nakonec jsem se dozvěděl, že můj otec byl skutečný vrah. Ne ale obyčejný vrah. Měl na svých rukách krev milionů lidí. Co to vypovídalo o mně, když jsem měl rád člověka zodpovědného za něco tak strašného? A co to vypovídalo o mé matce? Nejhorší na tom všem ale bylo to, že on své hříchy nikdy neodčinil. Nikdy jich nelitoval, ani se za ně nestyděl. Byl naopak na své úspěchy hrdý až do své smrti. A jsem to já, kdo nosí jeho břemeno na svých bedrech. Nosím v sobě jeho vinu do dnešního dne. Zůstal jsem na tomto světě úplně sám. Má žena zemřela před několika lety.

Nikdy jsme neměli děti. Víte proč? Protože jsem se bál jeho zla. Chtěl jsem, aby jeho pokrevní linie zmizela se mnou.“

Zdálo se, že tato zpověď Vosse na chvíli vyčerpala. Pohroužil se do rozjímavého ticha a zrak upřel ke vzdáleným vrcholkům hor. Nakonec se ke Gabrielovi a Chiaře otočil zády a řekl: „Určitě jste ale nepřijeli až sem jen kvůli tomu, abyste poslouchali moje soudy nad vlastním otcem.“

„Máte pravdu. Přijeli jsme kvůli tomuhle.“

Gabriel položil na stůl fotografii Portrétu mladé ženy. Chvíli tam zůstala ležet nedotčená, jako třetí host, který dosud marně hledal způsob, jak se zapojit do hovoru. Voss ji pak vzal opatrně do rukou a zkoumal na ostrém slunci.

„Vždycky jsem byl zvědavý, jak asi skutečně vypadala,“ řekl nepřítomně. „Kde je dnes?“

„Byla před několika dny ukradena v Anglii. Člověk, kterého jsem znal od mládí, zemřel při pokusu o její záchranu.“

„To mne opravdu mrzí, pane Allone,“ řekl Voss. „Obávám se ale, že váš přítel nebyl první, kdo kvůli tomu obrazu zemřel. A bohužel nejspíš není ani poslední.“

32

MENDOZA, ARGENTINA

V Amsterdamu Gabriel trpělivě naslouchal svědectví Leny Herzfeldové. Nyní seděl na majestátní terase ve stínu And a totéž prokazoval jedinému potomkovi Kurta Vosse. Za počátek svého vyprávění si Peter Voss zvolil jeden večer z října roku 1982, kdy jej matka telefonicky informovala, že jeho otec zemřel. Požádala svého syna, aby přijel do jejich rodinného domu do Palerma. Řekla mu, že jsou určité věci, které mu musí říct. Věci, které by měl vědět o svém otci.

„Seděli jsme na uprázdněné otcově smrtelné posteli a celé hodiny si vyprávěli. Vlastně většinou mluvila ona, já jen poslouchal,“ pokračoval Voss. „Tehdy jsem si poprvé uvědomil skutečný rozsah jeho zločinů. Vyprávěla mi o tom, jak zneužíval svou moc k vlastnímu obohacení. Jak oškubával své oběti až na kost a pak je bezostyšně posílal na smrt do Osvětimi, Treblinky a Sobiboru. A jak jednu mrazivou noc získal výměnou za život jednoho dítěte Rembrandtův portrét. A navíc tu byl také jasný důkaz o jeho vině.“

„Myslíte důkaz, že ten obraz získal donucením?“

„Nejen to. Důkaz, že z té nejstrašnější masové vraždy bezuzdně profitoval.“

„Co to bylo za důkaz?“

„Ten nejprůkaznější,“ řekl Voss. „Napsaný na papíře.“

Jako většina příslušníků SS, pokračoval Peter Voss, si jeho otec vedl pečlivé záznamy. Tak jako velitelé vyhlazovacích táborů shromaždovali rozsáhlou dokumentaci o svých zrůdných činech, zapisoval si i SS-Hauptsturmführer Kurt Voss do své účetní knihy přesné údaje o všech svých nekalých transakcích. Jejich výtěžky skončily na desítkách číslovaných účtů ve Švýcarsku. „Bylo jich ohromné množství, pane Allone, protože jmění mého otce bylo tak obrovské, že považoval za nerozumné všechno ukládat na jediný, podezřele vysoký účet.“ Během posledních dnů války, kdy se spojenecká vojska blížila k Berlínu z obou směrů, Kurt Voss zestručnil své účetnictví do jediného dokumentu, který obsahoval původ jeho peněz a jejich příslušné účty.

„Kam si ty peníze uložil?“

„Do jedné malé soukromé banky v Curychu.“

„A ten soupis účtů?“ zeptal se Gabriel. „Ten měl kde?“

„Ten seznam byl až příliš nebezpečný, aby jej měl u sebe. Byl to klíč k jeho bohatství, ale taky rozsudek smrti. Proto ho můj otec ukryl na místě, kde jej podle jeho mínění nikdy nikdo nenajde.“

A tehdy, v náhlém procitnutí, Gabriel pochopil. Ten důkaz viděl na fotografiích v počítači Christophera Liddella v jeho ateliéru tu dvojici tenkých, dokonale kolmých povrchových linií, které se protínaly několik centimetrů nad levým ramenem Hendrickje. Kurt Voss použil Portrét mladé ženy jako obálku, dost možná nejdražší obálku všech dob.

„Ukryl jej do toho Rembrandta?“

„Přesně tak, pane Allone. Mezi původní Rembrandtovo plátno a druhé plátno nažehlené z rubové strany.“

„Jak velký byl ten seznam?“

„Byl na třech tenkých listech, sepsaný vlastnoručně mým otcem.“

„A jak byl zajištěn proti poškození?“

„Byl zapečetěn v obálce z voskového papíru.“

„Kdo mu to zařídil?“

„V Paříži a Amsterdamu se seznámil s několika lidmi, kteří se účastnili speciální operace Linz, byli to Hitlerovi vykrádači uměleckých sbírek. Jeden z nich byl restaurátor, a právě on vymyslel způsob, jak dokument v obrazu ukrýt. A když svou práci dokončil, můj otec se mu odměnil tím, že ho zastřelil.“

„A co se pak dělo s obrazem?“

„Než otec uprchl z Evropy, zastavil se krátce v Curychu a sešel se se svým bankéřem. Obraz zanechal v zabezpečené depozitní schránce. Jen jeden další člověk znal číslo účtu a heslo.“

„Vaše matka?“

Peter Voss přikývl.

„Proč váš otec tehdy prostě rovnou nepřevedl peníze do Argentiny?“

„Protože to v té době nebylo možné. Spojenci pečlivě sledovali operace švýcarských bank. Každý větší převod hotovosti a jiných aktiv na ose Curych-Buenos Aires by okamžitě vzbudil pozornost. Co se týče seznamu, otec jej nechtěl mít při útěku u sebe. Obával se, že pokud by byl na cestě do Itálie zatčen a seznam by u něj našli, dostal by okamžitě provaz. Neměl tedy jinou možnost než svěřit peníze i informace do péče jiného a vyčkat, až se situace uklidní.“

„Jak dlouho čekal?“

„Šest let.“

„Až do roku, kdy jste s matkou odjeli z Evropy?“

„Přesně tak,“ řekl Voss. „Když pro nás konečně mohl poslat, pověřil matku, aby se zastavila v Curychu. Chtěl, aby tam vyzvedla obraz, seznam a peníze. Tehdy jsem nechápal, oč jde, ale vzpomínám si, že jsem na ni čekal na ulici, když byla v té bance. Asi za deset minut vyšla ven a plakala. Když jsem se jí ptal, co se stalo, okřikla mě, abych byl zticha. Pak jsme vlezli do tramvaje a dlouho jsme bezcílně, stále dokola objížděli městské centrum. Má matka jen smutně zírala z okna a pořád si opakovala tu samou větu: Co řeknu tvému otci? Co jen řeknu tvému otci?“

„Obraz zmizel?“

Voss přikývl. „Obraz zmizel. A zmizel i seznam a všechny peníze. Bankéř matce sdělil, že účty nikdy neexistovaly. Musela jste se zmýlit, Frau Voss, říkal jí, možná jste si spletla banku.“

„Jak váš otec zareagoval?“

„Pochopitelně zuřil.“ Voss se na chvíli odmlčel. „Není to ironické? Můj otec zuřil, protože peníze, které ukradl, někdo ukradl jemu. Dalo by se říct, že ten obraz byl jeho trest. Vyhl se spravedlnosti, ale nedokázal se zbavit posedlosti Rembrandtem či spíše klíčem k bohatství, který se v něm ukrýval.“

„Pokusil se jej ještě někdy získat?“

„Jenom jednou,“ řekl Voss. „Bylo to v sedmašedesátém roce. Jeden argentinský diplomat tehdy otci slíbil, že to za něj ve Švýcarsku vyřídí. Dohodli se, že polovina ze získaných peněz půjde do státní pokladny a diplomatovi připadne také slušný podíl.“

„Jak to pokračovalo?“

„Krátce po příjezdu do Švýcarska poslal diplomat vzkaz, že se sešel s otcovým bankéřem a že všechno spěje ke zdárnému výsledku. O dva dny později bylo jeho tělo vyloveno z Curyšského jezera. Z vyšetřování švýcarské policie vyplynulo, že během procházky nešťastnou náhodou uklouzl a zřítil se z přístavní hráze. Otec tomu nevěřil. Byl přesvědčen, že ho někdo zavraždil.“

„Kdo byl ten diplomat?“

„Jmenoval se Carlos Weber.“

„A co vy, Herr Voss?“ zeptal se Gabriel po dlouhé pauze. „Vy jste po těch penězích nikdy nepátral?“

„Abych byl upřímný, zvažoval jsem to. Myslel jsem, že by touto cestou bylo možné vrátit nějaké peníze otcovým obětem. Odčinit tak jeho zločiny. Ale zjistil jsem, že je to naprosto marné úsilí. Curyšští gnómové si své skryté poklady velmi pečlivě střeží, pane Allone. Jejich banky možná zvenku vypadají čistě a spořádaně, ale ve skutečnosti jsou samá špína. Víte, že po válce švýcarské banky odmítly vyhovět oprávněným žádostem mnoha lidí, kteří se přišli přihlásit o své úspory? Odmítly je ne proto, že by neměly peníze, ale proto, že se jich nechtěly vzdát. Jakou myslíte, že by měl u nich šanci syn masového vraha?“

„Víte, jak se bankéř vašeho otce jmenoval?“

„Ano,“ odpověděl Voss bez nejmenšího zaváhání. „Walter Landesmann.“

„Landesmann? To jméno je mi něčím povědomé.“

Peter Voss se usmál. „Asi tím, že jeho syn patří mezi nejvlivnější osoby v Evropě. Před pár dny byl dokonce ve zprávách v souvislosti s nějakým novým programem pomoci hladovějící Africe. Jmenuje se…“

„Martin Landesmann?“

Petr Voss přikývl. „Zvláštní náhoda, že?“

„Já nevěřím na náhody, Herr Voss.“

Voss pozvedl svou sklenici vína ke slunci. „Ani já, pane Allone. Ani já.“

33

MENDOZA, ARGENTINA

Gabriel a Chiara vyjeli z vinice a pronásledováni kupovitým mračnem motýlů vyrazili na zpáteční cestu do Mendozy. Před soumrakem povečeřeli na zahrádce malé restaurace naproti svého hotelu na Plaza Italia.

„Docela se ti líbil, viď?“ zeptala se Chiara.

„Kdo, Voss?“ Gabriel souhlasně pokývl. „Víc, než jsem si myslel.“

„A věříš mu?“

„Je to pozoruhodný příběh,“ řekl Gabriel. „A věřím mu každé slovo. Kurt Voss byl snadnou obětí. Byl to známý válečný zločinec, hledaný muž. Víc jak čtyřicet let jeho jmění odpočívalo v Landesmannově bance a každým dnem se rozrůstalo. V určitém bodě dospěl Landesmann k závěru, že se Voss už nevrátí, a tak se začal domnívat, že jsou ty peníze jeho. Účty tedy zrušil a záznamy zničil.“

„A obrovský majetek obětí holocaustu se prostě rozplynul ve vzduchu,“ dodala trpce Chiara.

„Tak jako lidé, kterým kdysi patřil.“

„A kde skončil obraz?“

„Pokud by měl Landesmann aspoň trochu rozumu, byl by jej okamžitě zničil. Jenže to byl nenasytný bastard. I v čtyřiašedesátém, než cena uměleckých děl vyletěla závratně nahoru, představoval ten obraz hotové jmění. Předpokládám, že jej svěřil Hoffmannově galerii v Luzernu a postaral se o jeho tichý prodej.“

„Věděl tehdy o tom seznamu?“

„Aby jej našel, musel by od sebe odtrhnout dvě plátna. Neměl tedy o něm nejmenší tušení.“

„Takže se lze domnívat, že v okamžiku tehdejšího prodeje byl stále uvnitř?“

„Bezpochyby.“

„Pak nerozumím jedné věci,“ řekla Chiara po krátkém přemýšlení. „Proč zabil Carlose Webera? Vossovu manželku přece poslal v klidu zpět, když si pro peníze přišla. Proč se slušně nerozloučil i s Weberem?“

„Možná proto, že šlo o polooficiální návštěvu. Nezapomínej, že Weber nezastupoval jen Vosse, ale i argentinskou vládu. Proto představoval mnohem větší riziko.“ Gabriel se odmlčel. „Domnívám se, že je tu ještě něco, čím byl Weber pro Landesmanna nebezpečný. Věděl totiž o Rembrandtovi i o seznamu, který ukrývá. A nejspíš na to Landesmanna při setkání v Curychu upozornil.“

„A Landesmannovi došlo, že má vážný problém,“ řekla Chiara. „Protože kdo měl Rembrandta, měl i důkaz, že jmění Kurta Vosse leží v Landesmannově bance.“

Gabriel přikývl. „Landesmann zřejmě Weberovi namluvil něco povzbudivého, aby jej v Curychu zdržel a stačil zařídit jeho smrt. A po nešťastné Weberově nehodě bezpochyby začal po obrazu horečně pátrat.“

„Proč se prostě nevrátil do Hoffmannovy galerie a nezeptal se na jméno kupce?“

„Protože ve Švýcarsku je soukromý prodej nanejvýš soukromý, a to platí i pro lidi, jako byl Walter Landesmann. Navíc byl Landesmann v dost choulostivé situaci a nechtěl na sebe takto lákat pozornost.“

„A Martin?“

„Myslím, že v určitém okamžiku se otec vyznal synovi ze svých hříchů, a tak v pátrání pokračoval Martin. Ten Rembrandt se čtyřicet let ukrýval neznámo kde a tikal jako časovaná bomba. Kdyby jeho tajemství vyšlo najevo…“

„Pak by se Martinův svět v jediném okamžiku zhroutil.“

Gabriel přikývl. „Přinejmenším by se na něj sesunula lavina soudních procesů. V nejhorším případě by byl nucen vzdát se stovek milionů, možná miliard dolarů a vyplatit je jako odškodné.“

„To už je docela slušný motiv ke krádeži obrazu,“ řekla Chiara. „Co tedy podnikneme? Walter Landesmann je už dávno po smrti a na dveře jeho synka asi nezaklepeme.“

„Možná by nám mohl pomoci Carlos Weber.“

„Ten byl přece v sedmašedesátém zavražděn v Curychu.“

„Což je z našeho hlediska docela příznivá okolnost. Když zemře diplomat, vládu to obvykle zvedne ze židle. Provádí šetření a to znamená, že píše protokoly.“

„Těžko přesvědčíme argentinskou vládu, aby nám poskytla materiály o Weberově smrti.“

„To je pravda,“ řekl Gabriel. „Znám ale někoho, kdo by nám v tom mohl pomoci.“

„Má ten někdo nějaké jméno?“

Gabriel se usmál a odpověděl: „Alfonso Ramirez.“

Když sledované objekty přecházely ruku v ruce zšeřelým náměstím směrem k hotelu, byl na centrálu Zentrum Security v Curychu odesílán digitální audiozáznam a několik fotografií. Za hodinu přišla z centrály odpověď. Obsahovala soubor stručných pokynů, adresu bytu ve čtvrti San Telmo v Buenos Aires a jméno bývalého plukovníka, který v nejčernějších dobách státního teroru pracoval u argentinské tajné policie. Nejzvláštnější pasáž sdělení nicméně představovalo datum odletu obou operativců. Oba měli Argentinu opustit následující den večer. První s Air France do Paříže a druhý s British Airways do Londýna. Důvod k samostatnému odletu sdělen nebyl. Oba operativci už ovšem byli ostřílení mazáci, kteří uměli číst mezi řádky podobně kódovaných zpráv z ústředí. Znamenalo to příkaz k okamžitému vypovězení účtu. Už byly zpracovány oficiální verze a únikové strategie. Smůla pro to děvče, řekli si, když ji krátce zahlédli na balkoně hotelového pokoje. V tom večerním argentinském světle vypadala opravdu úžasně.

34

BUENOS AIRES

Pozdě večer dne 13, srpna 1979 byla básnířka, cellistka a významná argentinská disidentka Maria Espinoza Ramirezová vyhozena z nákladového prostoru vojenského dopravního letadla letícího několik tisíc metrů nad jižním Atlantikem. Pár vteřin předtím, než do ní strčili, jí velící kapitán operace rozřízl mačetou břicho jako poslední projev cynického barbarství, jenž měl zajistit, aby se její mrtvola co nejrychleji naplnila vodou a navěky klesla k mořskému dnu. Její muž, přední opoziční novinář Alfonso Ramirez, se o jejím zmizení dozvěděl až za několik měsíců, protože sám byl v té době přisluhovači junty zadržován ve vězení. Nebýt mezinárodní organizace Amnesty International, která vedla nepolevující kampaň za jeho propuštění, zcela jistě by jej čekal stejný osud jako jeho ženu. Nakonec byl po více jak roce v zajetí osvobozen, ovšem pod podmínkou, že se definitivně zdrží všech politických komentářů. „Mlčení je v Argentině slavná tradice,“ vzkazovali mu generálové během jeho propouštění. „Doufáme, že seňor Ramirez bude mít dost rozumu na to, aby si uvědomil její výhody.“

Jiný muž by si nejspíš vzal toto doporučení k srdci. Avšak Alfonso Ramirez, poháněný vztekem a zármutkem, se pustil do neohroženého tažení proti juntě. Jeho zápas ale neskončil s pádem režimu v roce 1983. Mezi mnoha mučiteli a zabijáky, které Ramirez pomohl odhalit, byl i onen kapitán, který shodil jeho ženu do moře. Když porota shledala kapitána vinným, Ramirez se rozplakal. A plakal znovu, když o pár minut později vraha odsoudili k pouhým pěti letům vězení. Na schodech soudní budovy Ramirez prohlásil, že argentinská spravedlnost dnes leží na mořském dně spolu se všemi zmizelými. Když večer dorazil domů, našel svůj byt převrácený vzhůru nohama a vanu po okraj napuštěnou vodou. Na jejím dně leželo několik v půli rozříznutých fotografií jeho ženy.

Alfonso Ramirez se zanedlouho prosadil jako přední aktivista v boji za lidská práva nejen v Latinské Americe, ale i ve světě, a svou pozornost obrátil na odhalování dalšího tragického aspektu argentinské historie – její těsné vazby s nacistickým Německem. Jeho historické veledílo Svatyně zla z roku 2006 se do podrobností věnovalo tajné dohodě mezi tehdejší Perónovou vládou, Vatikánem, SS a americkou rozvědkou, která po válce umožnila tisícům válečných zločinců nalézt bezpečný přístav na území Argentiny. Kniha obsahovala i kapitolu o tom, jak Ramirez pomohl izraelské zpravodajské službě odhalit a zajmout nacistického válečného zločince Ericha Radeka. Mezi mnoha detaily, kterými Ramirez rozhodně nešetřil, bylo i jméno legendárního izraelského agenta, s nímž měl tu čest spolupracovat.

I když kniha udělala z Ramireze milionáře, odolal vábení elegantních severních předměstských čtvrtí a stále přebýval v jižní španělské části San Telmo. Žil tu v rozlehlém domě postaveném v pařížském stylu s nádvořím uprostřed, z něhož se do patra zvedalo točité schodiště pokryté vybledlým běhounem. Dům mu sloužil jako obydlí i jako kancelář a místnosti měl až ke stropu zaskládaná desítkami tisíc fasciklů a dokumentů. Říkávalo se, že Ramirezův osobní archiv je přinejmenším stejně obsáhlý jako ten vládní. Za celá ta léta, kdy se přehraboval temnou minulostí své rodné země, se však nikdy nepokusil tuto obří sbírku uspořádat nebo zdigitalizovat. Věřil totiž, že nepořádek zajišťuje bezpečnost, a měl to již mnohokrát empiricky ověřeno. Nejednou se stalo, že se vrátil domů a našel své složky někým zpřeházené; nikdy se však nestalo, že by mu nějaký důležitý dokument zmizel.

Jeden kout obývacího pokoje byl hromad historické suti ušetřen a zde Ramirez přijal Gabriela s Chiarou. V rohu stálo opřené zaprášené cello, které se z tohoto místa nehnulo od večera, kdy byla Maria násilně odvlečena. Na stěně nad ním visely dva zarámované a zasklené listy ručně psaných veršů společně s fotografií Alfonsa z doby jeho propuštění z vězení. Jen málo se podobal té pohublé postavě, kterou byl dnes. Byl vysoký a měl široká ramena, takže vypadal spíše jako člověk, který zápasí s betonem a sbíječkami než se slovy a myšlenkami. Jediným výstřelkem jeho marnivosti byly bujné šedivé vousy, díky nimž podle pravicových kritiků vypadal jako kříženec Fidela Castra a Karla Marxe. Ramirez tento postřeh nebral jako urážku. Byl to nepolepšitelný komunista, a proto ctil oba dva.

Nehledě na stohy papíru, které se vlnily všude kolem, byl Ramirez neukázněný a roztržitý kuřák, který věčně nechával hořet nedopalky v popelnících nebo balancovat na hraně stolu. Nějak si vzpomněl na Gabrielovu averzi vůči tabáku, a tak se snažil svůj zlozvyk neustále oddalovat řečmi na všemožná témata, od stavu současné argentinské ekonomiky po politiku současného amerického prezidenta a zacházení Izraele s Palestinci, které pochopitelně považoval za neomluvitelné. Když začaly první kapky odpoledního deště vytvářet loužičky na zaprášeném okenním parapetu, rozpomenul se nakonec na jedno odpoledne před několika lety, kdy vzal Gabriela do archivu argentinského imigračního úřadu. V ohlodané krabici s tlejícími složkami tehdy objevili dokument, který naznačoval, že Erich Radek, již dlouho pokládaný za mrtvého, ve skutečnosti nerušeně žije pod smyšleným jménem v prvním vídeňském obvodě.

„Vzpomínám si z toho dne zvlášť na jednu věc,“ řekl Ramirez. „Na jednu motocyklistku, která nás všude sledovala na skútru. Pořád měla na hlavě přilbu, takže jsem jí nikdy neviděl do obličeje. Na její dlouhé nohy si ovšem vzpomínám jasně.“ Pohlédl na Chiaru a pak na Gabriela. „Jak vidím, nebyl to jenom čistě profesionální vztah.“

Gabriel přitakal, i když z jeho výrazu bylo znát, že si o této záležitosti nepřeje dále diskutovat.

„Co vás dva tedy do Argentiny zavádí tentokrát?“ zeptal se Ramirez.

„Trošku jsme v Mendoze ochutnávali vína.“

„A oslovilo vás nějaké?“

„Bodega de la Mariposa Reserva.“

„Ročník pět, nebo šest?“

„Tak ten jsem měl také příležitost ochutnat. Dokonce jsem měl možnost párkrát si popovídat s majitelem vinice.“

„A co na něj říkáš?“

„Docela se mi zamlouval,“ odpověděl Ramirez.

„Dá se mu věřit?“

„Tak jako každému. A než popojdeme k dalšímu bodu, možná bychom si měli stanovit základní pravidla pro tenhle rozhovor.“

„Tak jako posledně. Ty mi pomůžeš teď a já tobě později.“

„Co přesně hledáte?“

„Informace o jistém argentinském diplomatovi, který zemřel v sedmašedesátém v Curychu.“

„Jestli se nepletu, jde vám o Carlose Webera,“ usmál se Ramirez. „A soudě podle vašeho výletu do Mendozy mám dojem, že pátráte po zmizelém majetku jistého SS-Hauptsturmführera.“

„Myslíš, že ještě existuje, Alfonso?“

„Jistěže existuje. Byl během války ukládán v curyšské bance Landesmann. Carlos Weber zemřel, když se jej pokusil někdy koncem šedesátých let dostat do Argentiny. A já mám dokumenty, které to dokazují.“

35

BUENOS AIRES

Byl tu jen jeden problém. Alfonso Ramirez si nedokázal vzpomenout, kam ty dokumenty založil. Následující půlhodinu tedy přecházel z jedné místnosti do druhé, nadzvedával zaprášené svazky, mračil se na stohy zašlého papíru a do toho odříkával podrobnosti z nevábného Weberova životopisu. Tento ultranacionalista se vzděláním z francouzských a španělských univerzit sloužil jako zahraniční policejní poradce celé plejádě armádních důstojníků a nevýrazných politiků, kteří vládli v Argentině v dekádě před druhou světovou válkou. Měl radikální protižidovské a protidemokratické smýšlení, a tak přirozeně tíhl k Třetí říši a navázal těsné kontakty s výše postavenými důstojníky SS – právě tyto vazby jej později předurčily k tomu, aby pomohl najít nacistickým zločincům azyl.

„Byl to jeden z pilířů celého toho darebáckého společného podniku. Měl blízko v Perónovi, k Vatikánu i k SS. Weber nepomáhal nacistům dostat se sem z čisté nezištnosti. Věřil, že mu za to pomohou vybudovat Argentinu, o jaké snil.“

Ramirez vyškubl horní přihrádku z potlučené plechové kartotéky a prsty se hbitě propracovával desítkami pomíchaných složek.

„Dá se předpokládat, že jeho smrt byla náhodná?“ zeptal se Gabriel.

„Vyloučeno,“ odpověděl důrazně Ramirez. „Carlos Weber měl atletickou postavu a byl to dobrý plavec. Nedokážu si představit, že by uklouzl na břehu a utopil se, jak se tvrdilo.“

Ramirez přirazil horní přihrádku a otevřel další. O několik okamžiků později se usmál a triumfálně vytáhl složku. „Přesně toto hledáme.“

„Co v tom je?“

„Před pěti lety vláda oznámila, že zveřejní další soubor takzvaných nacistických dokumentů. Většinou to bylo jenom nepotřebné smetí, archivářům však přece jenom proklouzlo pár opravdových cenností.“ Ramirez pozvedl obálku. „Včetně téhle.“

Zalistoval v cyklostylovaných papírech. „Jsou to kopie telegramů, které Weber posílal ze Švýcarska v roce šedesát sedm. Podívej se na tohle.“

Gabriel převzal štos listů a četl první zprávu:

INFORMUJTE MINISTRA. JEDNANI BYLO PRODUKTIVNI,

V BRZKE DOBE MOZNO OCEKAVAT KLADNE VYRIZENI

ZALEZITOSTI. OKAMZITE PREDEJTE ZPRAVU

ZAINTERESOVANE STRANE, CEKA NA VYSLEDEK.

„Weber tu zřejmě naráží na svou schůzku s Walterem Landesmannem,“ řekl Ramirez. „A zainteresovanou stranou nemůže být nikdo jiný než Kurt Voss.“

Gabriel si přečetl druhou zprávu:

INFORMUJTE MINISTRA. BANKA LANDESMANN

LOKALIZOVALA PREDMETNE UCTY. UVEDOMTE MINISTRA

FINANCI O BRZKÉM PŘEVODU HOTOVOSTI.

„Den poté našli Webera mrtvého.“ Ramirez odkudsi vytáhl tlustý šanon stažený kovovými sponkami a silnými gumovými páskami. Chvíli jej mlčky držel v rukách a pak řekl: „Musím tě varovat, Gabrieli. Každý, kdo po těch penězích pátral, skončil špatně. Tyhle dokumenty posbíral jeden můj kamarád, investigativní reportér Rafael Bloch.“

„Žid?“

Ramirez s vážnou tváří přikývl. „Na univerzitě byl komunista jako já. Během Špinavé války ho nakrátko uvěznili, jeho otec za něj ale zaplatil hodně vysoký úplatek a podařilo se mu jej dostat ven. Rafi měl zatracené štěstí. Většina Židů, co skončili ve vězení, tuhle šanci nikdy nedostala.“

„Pokračuj, Alfonso.“

„Rafi se specializoval na finanční skandály. Na rozdíl od nás ostatních vystudoval něco užitečného – ekonomiku a zahraniční obchod. Výtečně se vyznal v číslech. Uměl vyčmuchat každý podezřelý bankovní převod. A nikdy nebral odmítnutí jako odpověď.“

„To je dědičné.“

„Já vím,“ ušklíbl se Ramirez. „Celé roky se snažil přijít na to, kam ty peníze zmizely. A přitom zjistil pozoruhodnou věc. Že celé to Landesmannovo impérium stojí v pěkné špíně.“

„V jakém smyslu?“

„Nikdy mi k tomu nic konkrétního neřekl. Před dvěma lety si ale byl jistý, že to konečně má.“

„A dál?“

„Odjel do Ženevy na kus řeči s jistým Landesmannem. Martinem Landesmannem. A už se nikdy nevrátil zpátky.“

Dnes je jasné, řekl Ramirez, že při svých zkušenostech si měl Rafael Bloch dávat větší pozor. Vzhledem k bezúhonné pověsti dotyčného Švýcara však podlehl naivnímu přesvědčení, že mu nehrozí žádné nebezpečí.

K prvnímu kontaktu došlo 15, října – jednalo se o telefonický hovor, který Bloch vedl ze svého hotelu s ředitelstvím Global Vision Investments a žádal o interview s prezidentem společnosti. Žádost byla zamítnuta a Blochovi bylo dáno na srozuměnou, že jeho další zájem není vítán. Bloch zareagoval dost neuvážlivě – dal jim ultimátum. Pokud mu to interview neumožní, odveze své materiály do Washingtonu a předloží je příslušnému výboru kongresu a vládním agenturám.

To zřejmě na osobu na druhé straně telefonní linky zapůsobilo, a tak byla schůzka domluvena na pozítří. Bloch se jí ale nezúčastnil – nezúčastnil se pak už žádné jiné. Jeho mrtvolu našel příští jaro jeden horolezec ve francouzských Alpách. Bez hlavy, bez rukou, zmrzlou na kost. A jméno Martina Landesmanna se v souvislosti s vyšetřováním nikdy neobjevilo.

36

BUENOS AIRES

Elektřina vypadla při prvním šlehnutí blesku. Sesedli se v pološeru obývacího pokoje a probírali se složkami Rafaela Blocha, zatímco se celá budova zachvívala v rachotu hromů.

„Za každým velkým jměním se skrývá velký zločin,“ řekl Ramirez.

„Honoré de Balzac,“ řekla Chiara.

Ramirez uznale pokývl hlavou. „Možná, že když si náš nebohý přítel zapisoval tahle slova, měl na mysli Waltera nebo Martina Landesmanna. Stařík před svou smrtí odkázal synkovi malou soukromou banku v Curychu a ten z ní za nějakou dobu vybudoval mocné impérium.“ Ramirez se podíval na Gabriela. „Co o něm víš?“

„O Landesmannovi?“ Gabriel pokrčil rameny. „Je to jeden z nejbohatších lidí světa a rád vystupuje jako skromný, trochu nesmělý miliardář.“

Svraštil obočí v přehnaném náznaku soustředění. „Jakže se jmenuje ta jeho organizace?“

„One World,“ odpověděl Ramirez.

„Ano, málem jsem zapomněl. Jeden svět,“ řekl Gabriel s trpkostí v hlase. „Landesmannovi příznivci jej považují skoro za proroka. Prosazuje odpuštění dluhů chudým zemím, větší odpovědnost nadnárodních společností a obnovitelné zdroje. Účastní se i několika projektů v pásmu Gazy, díky nimž si vytvořil docela blízké vazby na Hamás. Jeho přátele v Hollywoodu, médiích a politických kruzích to ale zjevně nijak neznepokojuje, protože pan Landesmann nemůže šlápnout vedle. Má čistou duši a vznešené úmysly. Prostě světec.“ Gabriel se na chvíli odmlčel. „Zapomněl jsem na něco?“

„Jen na jednu věc. Všechno je to lež. I když ne úplně všechno. Martin Landesmann má skutečně hodně přátel a příznivců mezi společenskou smetánkou. Ovšem pochybuji, že by při něm stála ta nejvybledlejší hvězda show businessu, kdyby věděla, odkud jeho peníze a moc skutečně pramení. Co se týče jeho charitativních aktivit, je to všechno ten nejpřízemnější a nejhrubší kapitalismus. Svatý Martin těží, kácí, znečišťuje a pragmaticky zneužívá všechny a všude, kde může.“

„Peníze točí světem, Alfonso.“

„Omyl, příteli. Protože v jedné staré dobré knize se praví, že láska k mamonu je kořenem všeho zla. A bohatství Svatého Martina pramení z nepopsatelného zla. Proto se zbavil tatíkovy banky ani ne rok po jeho smrti. A proto se přestěhoval z Curychu na břeh Ženevského jezera. Chtěl zmizet z místa činu a zahladit svoje germánské kořeny. Věděls, že na veřejnosti dokonce odmítá mluvit německy? Hovoří pouze anglicky nebo francouzsky.“

„Proč ses vlastně jeho případem nikdy nezabýval?“

„Zvažoval jsem to.“

„A co tě odradilo?“

„Spoustu věcí Rafi svým záznamům nikdy nesvěřil a já bych je nikdy sám nedokázal znovu vypátrat. Jednoduše jsem na toho syčáka nic neměl. Svatý Martin má obrovský vliv a navíc se rád soudí. Abych se mu mohl dostat na kobylku, potřeboval bych k tomu zdroje, jaké má k dispozici jedině policie.“ Ramirez se na Gabriela mazaně usmál. „Nebo zpravodajské služby.“

„Můžu si tyhle telegramy půjčit?“

„Bez problémů,“ řekl Ramirez. „Můžeš si vzít i Rafiho složky. Ale bude tě to něco stát.“

„Řekni si cenu.“

„Chci vědět, o co tu vlastně jde.“

„Podej si pero.“

„Nevadilo by, kdybych si to nahrál? Jenom kvůli přesnosti.“

„Vtipkuješ, Alfonso.“

„Omlouvám se,“ řekl Ramirez. „Málem jsem zapomněl, s kým mám tu čest.“

Byly skoro tři hodiny odpoledne, když skončili, takže Gabrielovi a Chiaře zbýval čas tak akorát na to, aby stihli večerní let KLM do Amsterdamu. Ramirez se nabídl, že je odveze na letiště, Gabriel však trval na tom, že pojedou taxíkem. Rozloučili se s Ramirezem ve dveřích jeho bytu a spěchali po točitém schodišti s telegramy a Rafiho dokumenty bezpečně uloženými v Gabrielově tašce přes rameno.

Události několika následujících vteřin se budou v Gabrielově hlavě stále dokola přehrávat ještě několik následujících měsíců. A budou to obrazy, které bohužel viděl předtím již mnohokrát – obrazy ze světa, o němž si myslel, že jej již nikdy nepohltí. Jiný člověk by možná přehlédl varovná znamení – větší kufřík v rohu vstupní haly, který tam dříve nestál, svalnatou postavu se světlými vlasy a slunečními brýlemi, která příliš rychle vyšla na ulici, auto stojící u chodníku se zadními dveřmi otevřenými dokořán. Gabriel je ovšem zaregistroval všechny. A beze slova popadl Chiaru za pas a mrštil jí dveřmi ven.

Ani on, ani Chiara si nikdy nebudou schopni vybavit přesný zvuk té exploze, ani tu prudkou vzduchovou vlnu a pocit bezmoci, který jimi mrštil na chodník jako rozmrzelé dítě svými hračkami. Dopadli vedle sebe, Gabriel obličejem k zemi a s rukama za hlavou a Chiara ležící na znak a s očima křečovitě sevřenýma bolestí. Gabrielovi se podařilo uchránit ji před krupobitím úlomků zdiva a roztříštěného skla, ne však před pohledem na Alfonsa Ramireze. Ležel uprostřed ulice a šaty měl zčernalé od ohně. Kolem nich poletovaly vzduchem tisíce útržků papíru, dokumenty nevyčíslitelné hodnoty z Ramirezových archivů. Gabriel se ze strany připlížil k Ramirezovi a nahmatal mu na krku puls. Pak vstal a vrátil se k Chiaře.

„Jsi v pořádku?“

„Snad ano.“

„Můžeš vstát?“

„Nevím.“

„Pomůžu ti.“

Gabriel Chiaru jemně přizvedl a postavil ji na nohy, pak se sklonil pro svou tašku a přehodil si ji přes rameno. První kroky Chiary byly vrávoravé, ještě než se ale z dálky ozvaly sirény, přecházela již svižně po svých přes zničenou ulici. Gabriel ji dovedl až za roh, pak vytáhl mobilní telefon a vyťukal zpaměti číslo. Odpověděl mu hebrejsky klidný ženský hlas. Gabriel ve stejném jazyce odvyprávěl heslo a řadu čísel. Po několikavteřinové odmlce se ženský hlas zeptal: „V jaké jste situaci?“

„Potřebuji stáhnout z akce.“

„Jak je to urgentní?“

„Okamžitě.“

„Jste sám?“

„Ne, jsme dva.“

„Kde se nacházíte?“

„Avenida Caseros, San Telmo, Buenos Aires…“

37

BEN-GURIONOVO LETIŠTĚ, IZRAEL

Na telavivském letišti se nachází jedna místnost, o jejíž existenci ví jen hrstka lidí. Stojí nalevo od pasové kontroly a její neoznačené dveře jsou neustále zamčené. Stěny má obložené nepravým jeruzalémským vápencem a je vybavena typickým letištním nábytkem: pohovkami a židlemi potaženými černým PVC, sériovými konfekčními stolky a lacinými lampami, které vrhají nemilosrdně ostré světlo. Jsou tu i dvě okna, jedno s výhledem na štěrkový asfalt venku a druhé do příletové haly, obě vybavená vysoce kvalitním jednostranným sklem. Místnost je určena výhradně zaměstnancům Ústavu a operativci se tu vždy zastavují při návratu z tajných akcí v zahraničí. Proto je tu trvale zatuchlý vzduch od vykouřených cigaret, připálené kávy a mužské nervozity. Úklidové čety se ten zápach již pokoušely vyhnat všemožnými prostředky, je tu však pořád. Nedá se vymýtit konvenčními metodami, stejně jako nepřátelé Izraele.

Gabriel se v této místnosti nebo v některé z jejích variant ocitl již mnohokrát. Vcházel do nich jako vítěz a dobelhával se k jejich dveřím jako poražený. Byl zde oslavován, utěšován a jednou ho sem dokonce přivezli na nosítkách s průstřelem hrudníku. Obvykle tu na něj čekal Ari Shamron. Avšak nyní, když proklouzl s Chiarou po boku dovnitř, přivítal jej pohled Uziho Navota. Od chvíle, kdy se viděli naposledy, shodil alespoň patnáct kilo a v nových stylových brýlích vypadal jako redaktor módního časopisu. Na ruce už neměl nerezový orloj, kterým se dříve snažil napodobovat Shamrona, ale tankistické hodinky, které skvěle ladily s na míru ušitým modrým oblekem a bílou košilí s rozepnutým límečkem. Proměna byla dokonána, pomyslel si Gabriel. Jakékoli stopy připomínající tvrdého agenta byly pečlivě zahlazeny. Uzi Navot byl teď muž z vedení, vysoký důstojník v nejlepších letech.

Navot na oba nějakou chvíli beze slova hleděl a v jeho tváři byla patrná nepředstíraná úleva. Když se ujistil, že neutrpěli žádná vážná zranění, jeho výraz potemněl.

„Tohle je vzácná chvíle,“ řekl nakonec. „Můj první problém s podřízenými v roli šéfa. Je až symbolické, že se týká vás dvou. Naštěstí to nebylo nic dramatického ve srovnání s tím, na co jsme u vás zvyklí. Jenom jeden zničený činžák a osm mrtvých, z toho jeden známý argentinský novinář.“

Navot mávl rukou ve smířlivém gestu, jako by chtěl naznačit, že by rád pokračoval ve vstřícném tónu.

„Jestli tomu dobře rozumím, je váš statut v této chvíli poněkud nejasný, nicméně pravidla pro váš pohyb jsou jednoznačná. Vaše pasy i identity stále zaštiťuje Ústav, takže pokud se rozhodnete někam vyrazit na cesty, budu o tom já informován.“ Navot se odmlčel. „Vzpomínáš si na ten slib, Gabrieli?“

Gabriel to uznal pokynutím hlavy.

„Kdy jste měli v plánu se mi se svým výletem svěřit?“

„Šlo o soukromou záležitost.“

„Soukromou záležitost? Rád bych vám připomenul, že co se vás dvou týče, nic takového neexistuje.“ Navot se zamračil. „Co jste ksakru dělali doma u Alfonsa Ramireze?“

„Hledali jsme jeden Rembrandtův portrét,“ řekl Gabriel. „A ztracený balík peněz.“

„A já si myslel, že to byla nějaká banalita,“ oddechl si ztěžka Navot. „Předpokládám, že cílem toho bombového útoku jste byli vy dva, ne Alfonso Ramirez.“

„Bohužel nejspíš ano.“

„Nějací podezřelí?“

„Pouze jeden.“

* * *

Nastoupili do Navotovy obrněné limuzíny, Chiara se posadila doprostřed jako dělicí přepážka, a vyrazili po dálnici číslo jedna do Jeruzaléma. Zpočátku se zdálo, že je Navot Gabrielovým vysvětlením zaujat, s posledním slovem ale složil defenzivně ruce na prsou a jeho tvář znehybněla ve výrazu zřetelného nesouhlasu. Jako ostřílený veterán byl vycvičen ve skrývání emocí, nikdy ale nedokázal zakrýt svou rozladěnost.

„Fantastický příběh, ovšem pokud bylo vaším cílem dostat se na stopu obrazu vašeho přítele Juliana Isherwooda, pak jste se, jak vidno, daleko nedostali. A navíc jste někomu hodně významnému šlápli na kuří oko. Můžete mluvit o štěstí, že jste pořád naživu. Vezměte si to k srdci. Hoďte to všechno za hlavu a ztraťte se. Vraťte se zpátky do té své chaloupky na Cornwallu. O Juliana nemějte obavy, ten to přežije.“ Navot se odmlčel a pak se zeptal: „Chtěli jste přece žít klidný život, nebo ne?“

Gabriel nechal jeho otázku bez odpovědi. „Možná, že jsme začali hledáním ukradeného obrazu, Uzi, teď však jde o mnohem víc. Pokud je to, co dnes víme, pravda, pak Martin Landesmann sedí na hoře ukradených peněz. A navíc se svým otcem neváhal zabíjet, aby svoje tajemství udrželi v tajnosti. I nás se někdo v Buenos Aires pokusil zabít. Nemůžu to však dokázat sám, potřebuji…“

„Co, aby ti Ústav poskytl prostředky?“ Navot po něm nevěřícně sekl pohledem. „Pokud se to k tobě nedostalo, rád bych tě upozornil, že izraelský stát momentálně čelí dosti závažným hrozbám. Naši přátelé v Iránu by rádi co nejdříve do klubu jaderných mocností. V Libanonu se Hizballáh vyzbrojuje na totální válku. A jestli tu a tam sleduješ veřejné mínění, pak ti asi nemusím připomínat, že nejsme momentálně ve světě příliš populární. Nechci tvrdit, že beru tvá zjištění na lehkou váhu, Gabrieli. Ale máme teď prostě zcela jiné starosti.“

Chiara poprvé zasáhla. „Možná bys mluvil jinak, kdybys slyšel Lenu Herzfeldovou.“

Navot zvedl ruku na vlastní obhajobu. „Poslyš, Chiaro, v dokonalém světě bychom šli po všech zpropadených Landesmannech, jenže v takovém světě nežijeme. A kdybychom žili, pak by mohl Ústav zavřít krám a všichni bychom trávili zbytek života ve vznešeném rozjímání.“

„Co tedy doporučuješ?“ zeptal se Gabriel. „Umýt si nad tím ruce?“

„Nechte to Elimu nebo to předejte čmuchalům z restitučních agentur.“

„Landesmann a jeho právníci je rozplácnou jako mouchy.“

„Vy ale na tom budete rozhodně líp. Upřímně, Gabrieli, ty nejsi člověk, který může vyzvat na souboj někoho, jako je Landesmann. On má přátele na vysokých místech.“

„To já taky.“

„A oni se tě bez váhání zřeknou, když se pokusíš sestřelit takového populárního lidumila.“ Navot se na chvíli odmlčel. „Teď řeknu něco, čeho budu později nejspíš litovat.“

„Pak bys to raději říkat neměl.“

Navot nedbal na Gabrielovu radu. „Kdybys převzal ředitelský post, jak tě žádal Shamron, pak bys mohl dělat taková rozhodnutí. Jenže tys…“

„O to ti jde, Uzi? Dosadit mě na mé místo?“

„Příliš si věříš, Gabrieli. Moje rozhodnutí vychází z mého okruhu priorit. A jednou z těchto priorit je udržování dobrých vztahů s bezpečnostními a zpravodajskými složkami v západní Evropě. To poslední, co bych si přál, je nějaká nepřipravená kovbojská operace proti Martinu Landesmannovi. Považuj tuto diskusi za oficiálně uzavřenou.“

Gabriel se tiše díval z okna, když auto zabočilo na ulici Narkiss. Skoro na jejím konci stál malý činžovní dům z vápencových bloků z větší části schovaný za košatým blahovičníkem, který rostl v přední zahradě. Auto zastavilo u vchodu a Navot rozpačitě poposedl na sedadle. Osobní konfrontace nebyla nikdy jeho silná stránka.

„Je mi líto okolností, ale vítejte doma. Jděte nahoru a pár dní se neukazujte, dokud to v Argentině neuklidíme. A taky si pořádně odpočiňte. Nevykládej si to špatně, Gabrieli, ale vypadáš příšerně.“

„Neumím v letadle spát, Uzi.“

Navot se usmál. „Jsem rád, že některé věci zůstávají při starém.“

38

RUE DE MIROMESIMIL, PAŘÍŽ

Onoho odpoledne, kdy se Gabriel Allon nečekaně vrátil do Jeruzaléma, litoval Maurice Durand upřímně, že vůbec kdy zaslechl jméno Rembrandt van Rijn, a spočinul pohledem na portrétu jeho rozkošné milenky. Měl teď dvojí dilema. Jednak zakrvavený a poškozený obraz, který nemohl v tomto stavu předat klientovi, a k tomu velmi starý seznam jmen a čísel, který se mu zahryzl do svědomí v okamžiku, kdy jej poprvé spatřil. Rozhodl se řešit problém postupně. Ve všem byl přísně metodický a jinak to neuměl.

S prvním problémem se vypořádal krátkým e-mailem poslaným na jistou adresu na yahoo.com. Uvedl v něm, že k lítosti Antiquités Scientifiques nedorazil požadovaný exponát v dohodnutém termínu a shořel na prach při nešťastném požáru ve skladišti. Vzhledem k tomu, že šlo o kus jediný svého druhu, a tudíž nenahraditelný, Antiquités Scientifiques neprodleně vyplatí zákazníkovi plnou výši zálohy – dva miliony euro, o nichž bylo v této zprávě diskrétně pomlčeno. Následovalo vyjádření nejhlubší omluvy za možné nepříjemnosti, které s sebou nepředvídatelný běh událostí přinesl.

Když takto elegantně vyřídil své první dilema, obrátil Durand pozornost ke třem znepokojujícím listům rozpadajícího se průklepového papíru, které objevil uvnitř obrazu. Tentokrát se rozhodl pro staromilské řešení, krabičku sirek od Fouqueta. Jednou škrtl a pozvedl zápalku k pravému dolnímu rohu prvního listu. Několik dalších vteřin se pokoušel překlenout pěticentimetrové prázdno mezi plamenem a hořlavým materiálem. Ta jména mu to ale nedovolila.

Katz, Stern, Hirsch, Greenberg, Kaplan, Cohen, Klein, Abramowitz, Stein, Rosenbaum, Herzfeld…

Sirka sama zhasla v obláčku kouře. Durand škrtl ještě jednou, avšak výsledek byl stejný. Potřetí už to ani nezkoušel. Vložil dokument pečlivě zpět do voskované obálky a uložil do svého sejfu. Potom zvedl sluchátko a vytočil číslo. Žena zareagovala na první zazvonění.

„Máš manžela doma?“

„Ne.“

„Musím tě vidět.“

„Tak si pospěš, Maurici.“

Angélique Brossardová se v mnohém podobala skleněným figurkám, které postávaly ve vitrínách jejího obchůdku – drobné, křehké a roztomilé na pohled, pokud se ovšem na ně člověk nedíval příliš dlouho nebo příliš kriticky. S Durandem se znali už skoro deset let. Jejich poměr patřil do kategorie, kterou Pařížané nazývají cinq à sept, což odkazuje na dvě hodinky v průběhu odpoledne tradičně vyhrazené pro páchání cizoložství. Na rozdíl od jiných Durandových vztahů byl tento relativně nekomplikovaný. Potěšení bylo poskytnuto, poté požadováno na revanš a nikdy nepadlo slovo láska. Neznamenalo to ovšem, že by jejich poměru chyběla náklonnost či oddanost. Netaktní slovo nebo zapomenuté narozeniny dokázaly Angélique přivést k nepříčetnosti. Pokud šlo o Duranda, s manželstvím se vypořádal už dávno a Angélique Brossardová byla tou nejbližší formou manželky, jakou se rozhodl ještě kdy mít.

Jejich setkání se pokaždé odbývala na pohovce v kanceláři paní Brossardové. Nebyla dost prostorná, aby se na ní dal provozovat regulérní milostný akt, nicméně za ta léta pravidelného tréninku dokázali její omezené geografické možnosti beze zbytku využít. Toho odpoledne ovšem neměl Durand náladu na romantické laškování. Viditelně zklamaná Angélique si zapálila gitanku a zadívala se na podivný kartónový válec v Durandově ruce.

„Přinesl jsi mi dárek, Maurici?“

„Spíš jsem tě chtěl požádat, jestli bys mi v něčem nevyhověla.“

Prostopášně se na něj usmála. „Doufala jsem, že to řekneš.“

„Je to jinak. Potřeboval bych si tohle u tebe na pár dní schovat.“

Znovu se zadívala na tubus. „Co v tom je?“

„Raděj to nechtěj vědět. Prostě to ulož někam, kde to nikdo nebude hledat. Někam, kde je stálá vlhkost a teplota.“

„Co to je, Maurici, bomba?“

„Nebuď hloupá, Angélique.“

Zahloubaně si odstranila zrnko tabáku ze špičky jazyka. „Ty přede mnou něco tajíš, Maurici?“

„Nikdy.“

„Tak co je v tom pouzdře?“

„Kdybych ti to řekl, nevěřila bys.“

„Tak to zkus.“

„Je tam Rembrandtův portrét za pětačtyřicet milionů dolarů.“

„Vážně? A měla bych vědět ještě něco?“

„Má díru a krvavé fleky.“

Přezíravě vyfoukla oblak kouře ke stropu.

„Co se děje, Maurici? Dneska nevypadáš ve své kůži.“

„Mám jenom trochu obavy.“

„Problémy v práci?“

„Něco takového.“

„Mně taky kšefty zrovna nekvetou. Lidi na ulici mají všichni problémy. Je mi líto, že to musím říkat, ale na světě bylo nejlíp, když byli Američané ještě bohatí.“

„Přesně tak,“ odpověděl Durand nepřítomně.

Angélique se zamračila. „Vážně ti nic není?“

„Jsem v pořádku,“ ujistil ji Durand.

„A řekneš mi někdy, co v tom válci skutečně je?“

„Věř mi, Angélique. Není tam nic.“

39

TIBERIAS, IZRAEL

Vysvětlovat vliv Ariho Shamrona na obranu a bezpečnost státu Izrael bylo totéž jako objasňovat úlohu vody při vzniku života na Zemi. V mnoha ohledech byli Ari Shamron a stát Izrael jeden pojem. Zúčastnil se války, která vedla k opětovnému ustanovení izraelského státu, a po jejím skončení věnoval následujících šedesát let obraně své domoviny před hordami nepřátel, jejichž cílem bylo vymazat ji z mapy. Jeho hvězda vždycky nejjasněji zářila v kritických časech. Pronikal na dvory králů, kradl tajemství tyranům a sprovodil ze světa bezpočet darebáků, někdy vlastní rukou, jindy prostřednictvím lidí, jako byl Gabriel. Stačil však jeden jediný úspěch ze všech jeho tajných akcí, aby se z něj stala ikona. Bylo to jednoho deštivého večera v Argentině v květnu 1960, kdy Shamron vyskočil ze zadních dveří automobilu a srazil k zemi Adolfa Eichmanna, výkonného šéfa celého holocaustu a přímého nadřízeného SS-Hauptsturmführera Kurta Vosse. Od okamžiku, kdy Gabriel vstoupil do pokoje Leny Herzfeldové, vlastně všechny cesty vedly právě k Shamronovi. Jako ostatně vždycky.

V posledních letech Shamronův vliv na záležitosti izraelského státu drasticky poklesl a s tím i sféra jeho působnosti. Teď už velel převážně jen ve své vile s výhledem na Galilejské jezero, a dokonce i tam fungoval vedle své rázné ženy spíš jako ministr bez resortu. Shamrona nyní postihlo to nejhorší, co mohlo kdysi mocného muže potkat – byl najednou nežádoucí a nepotřebný. Dnes už byl považován za nevítaný prvek, který je třeba tolerovat, avšak lze jej zároveň beztrestně ignorovat. Krátce řečeno, cítil se odstrčen a ponížen.

Shamronova nálada se ovšem dramaticky zvedla v okamžiku, kdy mu Gabriel a Chiara zavolali z Jeruzaléma, zda by se u něj nemohli zastavit na večeři. Když dorazili, čekal je již ve dveřích a jeho vybledlé modré oči rozpustile zářily vzrušením. I přes zjevnou zvědavost nad tím, co přimělo Gabriela vrátit se tak náhle do Izraele, se při jídle choval velmi zdrženlivě. Hovořili o jeho dětech, Gabrielově novém životě na Cornwallu a jako všichni ostatní v téhle době o katastrofálním stavu světové ekonomiky. Dvakrát se pokusil stočit hovor k Uzimu Navotovi a dění na bulváru Krále Saula a dvakrát jej Gila obratně vrátila zpátky do méně bouřlivých vod. Během kradmé chvilky se Gabriel v kuchyni tiše Gily zeptal na Shamronovo zdraví. „Ani já už si nepamatuji, co všechno mu je,“ řekla. „Ale neměj obavy, Gabrieli. Nikam se nechystá. Shamron je věčný. Jen si k němu zase jdi sednout. Vždyť víš, jak je rád, že vás tu má.“

Izraelské výzvědné služby mají jeden familiérní rys, který pozorovatelé zvenčí dokážou jen zřídkakdy pochopit. Zásadní operace se povětšině nerodí a neplánují v zabezpečených podzemních prostorách, ale v domovech jejich účastníků. Jen málo míst sehrálo významnější roli v tajných izraelských válkách – nebo v Gabrielově vlastním životě – než Shamronova prostorná terasa s výhledem na Galilejské jezero. V Shamronově životě figurovala jako jediné místo, kde mu Gila povolila kouřit ty jeho děsné turecké cigarety bez filtru. Přes Gabrielovy námitky si jednu zapálil a usedl do svého oblíbeného křesla, z něhož byl úchvatný pohled na čnící temnou hmotu Golanských výšin. Gabriel zapnul venkovní topné těleso a posadil se vedle něj.

„Chiara vypadá báječně,“ řekl Shamron. „Ostatně není divu. Vždycky jsi uměl opravovat krásné věci.“

Shamron se chabě usmál. Byl to on, kdo poslal Gabriela studovat do Benátek restaurátorské umění, nikdy se ale nepřestával podivovat nad tím, jak dokázal jeho fenomenální rekrut malovat po způsobu starých mistrů. Podle Shamronova chápání se Gabrielovo pozoruhodné zacházení s malířským štětcem podobalo salonnímu triku nebo eskamotérskému umění. Bylo to něco, čeho bylo třeba využít, tak jako Gabrielova nadání na jazyky nebo schopnosti tasit berettu od pasu a zaujmout palebné postavení v čase, v němž většina lidí stihne akorát tlesknout rukama.

„Teď byste hlavně měli mít spolu dítě,“ dodal Shamron.

Gabriel zakroutil nechápavě hlavou. „Existuje nějaká oblast mého života, kde bys dodržoval hranice soukromí?“

„Ne,“ odpověděl Shamron bez zaváhání.

„Alespoň jsi upřímný.“

„Jen když se to kryje s mými úmysly.“ Shamron zhluboka potáhl z cigarety. „Doneslo se mi, že ti Uzi komplikuje život.“

„Odkud to víš?“

„Pořád mám u Krále Saula spoustu známých, i když se mě Uzi rozhodl vyhnat na poušť.“

„A co jsi čekal? Že ti věnuje kancelář v nejvyšším patře a rezervuje ti místo u stolu na plánovacích poradách?“

„Čekal jsem, že se se mnou bude zacházet s jistým respektem a důstojností. Myslím, že si to zasloužím.“

„To víš, že zasloužíš, Ari. Můžu ti ale něco říct na rovinu?“

„Ale opatrně, hochu.“ Shamron svou velkou rukou uchopil Gabriela za zápěstí a stiskl. „Nejsem tak slabý, jak vypadám.“

„Když vejdeš do místnosti, vysaješ z ní všechen vzduch. Pokaždé, když se objevíš na chodbě Ústavu, chtějí se všichni vyhřívat ve tvé záři a dotknout se lemu tvého šatu.“

„Stavíš se na Uziho stranu?“

„To bych neudělal ani ve snu.“

„Rozumný chlapec.“

„Měl bys ale aspoň zvážit možnost, že je Uzi schopen Ústav řídit bez tvých neustálých zásahů. Koneckonců proto jsi právě jej do té funkce doporučil.“

„Doporučil jsem jej jedině proto, že člověk, kterého jsem tam chtěl mít, nebyl k dispozici. To je ale téma na jiný rozhovor.“ Shamron zahasil cigaretu o okraj popelníku a úkosem na něj pohlédl. „Nelituješ?“

„V žádném případě. Ředitelem Ústavu je Uzi Navot a ještě dlouho jím zůstane. Měl by ses s tím konečně smířit. Jinak prožiješ zbývající roky svého života jako zatrpklý stařík.“

„Mluvíš jako Gila.“

„Gila je velmi moudrá žena.“

„To je,“ přisvědčil Shamron. „Pokud se ti ale tolik zamlouvá, jak Uzi všechno řídí, není mi jasné, co děláš tady. Určitě jsi neabsolvoval cestu až sem do Tiberiady jenom proto, aby sis užil mé společnosti, jsi tu proto, že od Uziho něco potřebuješ a on ti to nechce poskytnout. Ještě jsem nepřišel na to, co to je, ale už jsem blízko.“

„Kolik toho víš?“

„Vím, že se na tebe obrátil Julian Isherwood, abys mu pomohl najít ukradený obraz. Vím, že Eli Lavon dohlíží v Amsterdamu na jistou starou dámu. A vím, žes zaměřil hledáček na jednoho z nejbohatších lidí světa. Zatím mi ale ještě není jasné, co všechny tyhle věci spojuje dohromady.“

„Má to co do činění s jedním tvým starým známým.“

„Kdo to je?“

„Eichmann.“

Shamron pomalu rozdrtil svou cigaretu. „Poslouchám, Gabrieli. Pokračuj.“

Ari Shamron, jediný z velké polské židovské rodiny, kdo přežil válku, a muž, který dopadl Adolfa Eichmanna, věděl o dosud nedořešených záležitostech holocaustu skutečně hodně. I on však byl naprosto fascinován příběhem, který mu Gabriel vzápětí odvyprávěl. Byl to příběh ukrývaného dítěte z Amsterdamu, vraha, který měnil lidské životy za majetek, a obrazu potřísněného krví všech, kdo se jej pokusili nalézt. A uvnitř obrazu bylo ukryto hrozivé tajemství – seznam jmen a čísel, důkaz, že jedno z nejmocnějších světových finančních impérií stojí na ukradeném jmění mrtvých.

„Náš malý král má v jedné věci pravdu,“ řekl Shamron na závěr Gabrielovy instruktáže. „Měl jsi nás o svých plánech informovat. Mohl jsem ti v Argentině zajistit doprovod.“

„Hledal jsem ztracený obraz, Ari. Nemyslel jsem, že bych potřeboval jistit.“

„Možná jsi jen byl ve špatný čas na špatném místě. Alfonso Ramirez byl jeden z mála lidí, co mají víc nepřátel než ty.“

„Je to možné,“ usoudil Gabriel. „Ale já tomu nevěřím.“ Na chvíli se odmlčel a pak řekl: „A ty taky ne.“

„Ne, nevěřím.“ Shamron si zapálil další cigaretu. „Dokázal jsi proti Martinu Landesmannovi dát ve velmi krátkém čase dohromady působivé důkazy. Je tu ale jeden problém. Nikdy je nebudeš moci předložit před soudem.“

„Nemám v úmyslu chodit s nimi do soudní síně.“

„Co tím naznačuješ?“

„Že je snazší najít způsob, jak Martina přesvědčit, aby hříchy svého otce odčinil.“

„Co k tomu potřebuješ?“

„Hodně peněz, materiálu a personálu, aby bylo možné zahájit operaci na evropské půdě a proti jednomu z nejbohatších lidí planety.“

„To bude hodně drahé.“

„Bude, ale pokud to vyjde, pak se vklady mnohokrát vrátí.“

Myšlenka se Shamronovi, který se stále choval, jako by všechny operační náklady šly z jeho kapes, očividně zamlouvala. „Předpokládám, že další věc, kterou budeš požadovat, je tvůj starý tým.“

„Právě jsem o tom chtěl mluvit.“

Shamron si Gabriela nějakou chvíli mlčky prohlížel.

„Kam se poděl ten znavený válečník, který ještě nedávno seděl tady na terase a chtěl se svou ženou zmizet někam do neznáma a nadobro nás opustit?“

„Potkal jsem v Amsterdamu jednu ženu, která je na světě jenom proto, že její otec dal Kurtu Vossovi vzácný obraz.“ Gabriel chvíli mlčel a pak se zeptal: „Poslední otázkou zůstává, jestli se ti podaří změnit Uziho názor.“

Shamron mávl přezíravě rukou. „S Uzim si nedělej starosti.“

„Jak to zařídíš?“

Shamron se usmál. „Už jsem ti někdy říkal, že prarodiče premiéra pocházeli z Maďarska?“

40

JERUZALÉM

Uzi Navot zdědil po svých devíti předchůdcích ve funkci ředitele mnoho zvyklostí, z nichž se stala tradice, včetně pravidelné soukromé snídaně s premiérem v jeho jeruzalémské úřadovně. Navot tyto schůzky považoval za neocenitelné, protože mu poskytovaly možnost informovat svého nejvýznamnějšího klienta o právě probíhajících operacích, aniž by musel soutěžit se šéfy ostatních izraelských zpravodajských služeb. Většinou celou dobu mluvil hlavně Navot, avšak ono ráno, které následovalo po Gabrielově pouti do Tiberiady, byl mimořádně výřečný právě premiér. Před osmačtyřiceti hodinami seděl ve Washingtonu na prvním jednání s novým americkým prezidentem, bývalým vysokoškolským pracovníkem a senátorem, který pocházel z liberálního křídla demokratů. Jak se dalo předpokládat, setkání neproběhlo dobře. Za strojenými úsměvy a potřásáním rukama jiskřilo mezi oběma muži zřetelné napětí. Bylo jasné, že vřelé vztahy, které premiér navázal s bývalým nájemníkem Oválné pracovny, se nebudou s novou administrativou opakovat. Ve Washingtonu nastal definitivní obrat.

„To by vás ovšem nemělo překvapovat, viďte, Uzi?“

„Obávám se, že to bylo zřejmé již v přechodném období,“ řekl Navot. „Zvláštní operační vazby, které jsme si s Američany vytvořili po jedenáctém září, bohužel nepřetrvají.“

„Zvláštní operační vazby?“ zahrozil Navotovi premiér úsměvem z volebních plakátů. „Ušetřete mě toho vašeho ústavního žargonu. Za bývalého prezidenta měl Gabriel Allon v Langley prakticky svůj hlavní stan.“

Navot neodpověděl. Kdysi se jen táhl za Gabrielovým dlouhým stínem. Teď se ale dostal na samý vrchol izraelské rozvědky a nelíbilo se mu, když mu byly připomínány hrdinské skutky jeho rivala.

„Slyšel jsem, že se Allon vrátil.“ Premiér se na chvíli odmlčel a pak dodal: „Také jsem se dozvěděl, že měl v Argentině jisté problémy.“

Navot postavil ukazováčky proti sobě a přitiskl je pevně ke rtům. Cvičený vyšetřovatel by v tomto gestu rozpoznal jasnou snahu o zakrytí rozpaků. Poznal to i premiér. A zjevně si také vychutnával fakt, že se mu podařilo zaskočit šéfa své zahraniční zpravodajské služby.

„Proč jste mi o tom nic neřekl?“ zeptal se premiér.

„Nechtěl jsem vás zatěžovat detaily.“

„Mám detaily rád, Navote, zvlášť pokud se týkají národního hrdiny.“

„Budu si to pamatovat, pane premiére.“

Navotově tónu byl patrný nedostatek nadšení a jeho nálada začínala mírně vřít. Premiér pochopitelně hovořil se Shamronem. Něco podobného od toho dědka ostatně už nějakou dobu čekal. Jak dál? Hlavně opatrně, ujišťoval se.

„Máte ještě něco, pane premiére?“

Premiér si dolil šálek kávy a zamyšleně přidal pár kapek smetany. Jistěže měl na srdci ještě něco, ale nezdálo se, že by s tím chtěl nějak spěchat. Místo toho spustil rozvláčnou homilii o zodpovědnosti vůdců národa ve složitém a nebezpečném světě. Někdy se rozhodnutí musí řídit otázkou národní bezpečnosti, jindy politickými zájmy. Občas se ale stává, vysvětloval, že se smrsknou na prostou otázku dobra a zla. Nechal svou poslední větu chvíli viset ve vzduchu, načež zvedl bílý ubrousek z klína a rozvážně jej složil.

„Rodina mého otce pocházela z Maďarska, věděl jste to?“

„Myslím, že to v téhle zemi vědí všichni.“

Premiér naznačil prchavý úsměv. „Žili v jedné špinavé vesnici kousek od Budapešti. Můj děda byl krejčí. Kromě svého jména neměli nic víc než dva stříbrné sabatové svícny a pohár na kiduš. A víte, co udělali Voss s Eichmannem, než je nacpali do vagónu a poslali do Osvětimi? Tohle všechno jim sebrali a ještě jim od toho nechali stvrzenku. Mám ji dodneška. Schovávám si ji jako připomínku, jak důležitý je pro mě tenhle podnik, kterému říkáme Izrael.“ Na chvíli se odmlčel. „Chápete, Navote, co tím chci říct?“

„Myslím, že ano, pane premiére.“

„Tak mě průběžně informujte. A pamatujte, že mám rád detaily.“

Navot vyšel do předpokoje, kde jej okamžitě zastavilo několik členů Knessetu, kteří čekali na audienci u premiéra. Sdělil jim, že probírali blíže nespecifikovaný problém, který si žádal okamžitou pozornost, potřásl si několika vlivnýma rukama, poplácal pár ještě vlivnějších zad a pak se dal na rychlý ústup k výtahu. Venku jej již čekala obrněná limuzína obstoupená příslušníky jeho ochranky. Vklouzl na zadní sedadlo a kufřík pohodil na zem. Když se vozidlo rozjelo, pohlédl řidič přes zpětné zrcátko Navotovi do očí.

„Kam to bude, šéfe? Krále Saula?“

„Zatím ne,“ odpověděl Navot. „Musím ještě něco vyřídit.“

Osaměle stojící blahovičník halil do své vůně celý západní konec ulice Narkiss. Navot spustil okénko a vykoukl směrem k otevřenému francouzskému oknu v třetím patře bytového bloku z vápencových cihel. Zevnitř se ozýval nezřetelný nápěv nějaké árie. Tosca? La Traviata? Navot neměl tušení. Bylo mu to jedno.

V této chvíli nenáviděl operu a každého, kdo ji s bezdůvodným zaujetím poslouchal. Zmatených pár vteřin ještě zvažoval návrat do sídla premiéra a podání okamžité rezignace. Pak se ale vzpamatoval, otevřel svůj zabezpečený mobilní telefon a vyťukal číslo. Árie ztichla. Gabriel zareagoval.

„Nelíbí se mi, že jednáš za mými zády,“ řekl Navot.

„Vůbec nic jsem nepodnikl.“

„Ani jsi nemusel. Shamron to zařídil za tebe.“

„Nedal jsi mi jinou možnost.“

Navot si podrážděně povzdechl. „Jsem dole na ulici.“

„Já vím.“

„Kolik času potřebuješ?“

„Pět minut.“

„Počkám.“

Hlasitost árie začala znovu nabírat na intenzitě. Navot zavřel okénko a pohroužil se do absolutního ticha svého vozu. Bože, jak jenom nesnášel operu.

41

ČTVRŤ ST. JAMES, LONDÝN

Jediné jméno, o němž toho rána v Jeruzalémě nepadla ani zmínka, patřilo osobě, která to všechno začala: Julianu Isherwoodovi, majiteli a jedinému zaměstnanci londýnské firmy Isherwood Fine Arts, sídlící na Mason’s Yard 7-8 ve čtvrti St. James. O Gabrielových zjištěních a peripetiích Isherwood nevěděl nic. Od chvíle, kdy v Amsterdamu zajistil zažloutlé doklady o prodeji, se jeho vystupování v celé záležitosti omezilo na roli zoufalce a bezmocného přihlížejícího. Nekonečné hodiny čekání si krátil sledováním vyšetřování, které vedla britská strana. Policii se podařilo udržet krádež pod pokličkou, zatím však neměla jediné vodítko k obrazu ani identitu vraha Christophera Liddella. Neudělal to žádný amatér, který si šel pro náhodný lup, opakovali nabručení detektivové na svou obranu. Tohle byl profesionál.

Isherwoodův svět se smrskl jako u každého jiného odsouzence. Účastnil se tuctových aukcí, ukazoval tuctové obrazy a marně se snažil rozptýlit flirtováním se svou novou sekretářkou. Většinu času ale stejně strávil plánováním svého profesního pohřbu.

V duchu si nacvičoval řeč, kterou přednese rozzuřenému Davidu Cavendishovi, poradci boháčů v otázkách umění, a dokonce sepsal návrh svého doznání, které bude muset nakonec poslat Národní galerii do Washingtonu. V myšlenkách se mu míhaly obrazy útěku a vyhnanství. Možná menší vilka v kopcích Provence nebo chatka na pláži v Kostarice. A galerie? V nejčernějších chvílích si Isherwood představoval, jak ji přenechává Oliveru Dimblebymu. Oliverovi se vždycky líbila. A teď, díky Portrétu mladé ženy, olej na plátně, 104 krát 86 centimetrů, ji dostane jen za to, že po Julianovi uklidí nepořádek.

Byla to pochopitelně naprostá hloupost. Isherwood se nemusel bát, že stráví zbytek svého života v exilu, ani že jeho milovaná galerie spadne do klína slizkému Dimblebymu. A pokud se bude muset postavit před nějakou veřejnou popravčí četu, nenechá si zavázat oči a hrdě pozdvihne bradu. Alespoň jednou v životě projeví odvahu. Tak jako jeho starý otec. A jako Gabriel Allon.

Právě tyto myšlenky mu shodou okolností běžely hlavou, když si všiml osamělé postavy s límcem kabátu zvednutým před mrazivými závany končícího podzimu a s očima slídícího dravce, která právě přecházela zmoklé dlažební kostky náměstíčka Mason’s Yard. Byl to muž kolem třicítky, postavu měl jako obrněné vozidlo a na sobě černý oblek. Isherwood na chvíli propadl panice, že to je nějaký neomalený vymahač dluhů, za pár vteřin si ale uvědomil, že už jej předtím někde viděl. Pracoval v ochrance jednoho velvyslanectví v jižním Kensingtonu – v budově, která bohužel byla nucena zaměstnávat spoustu takto disponovaných jedinců.

Za několik okamžiků již Isherwood slyšel ospalý hlas své sekretářky, jenž mu oznamoval, že by se s ním rád sešel jistý pan Radcliff. Ukázalo se, že si pan Radcliff, což byl nade vši pochybnost pseudonym, udělal chvilku mezi důležitým jednáním a rád by si prohlédl několik exponátů v galerii. Isherwood obvykle takové návštěvy ani nevpouštěl dovnitř, dnešního rána však ze zjevných důvodů učinil výjimku.

Obezřetně muže pozdravil a zavedl jej do horní výstavní síně. Jak Isherwood správně předpokládal, návštěva pana Radcliffa byla velmi krátká. Zamračil se nad Luiginim, utrousil pár nesouvislých poznámek u Bordona a postál chvilku v zamyšlení před světélkující krajinkou od Clauda. „Tenhle by se mi líbil,“ řekl a předal Isherwoodovi obálku. „Ještě se ozvu.“ Pak ztlumil hlas a zašeptal: „Nezapomeňte se řídit přesně podle pokynů.“

Isherwood vyprovodil mladíka ke dveřím a pak se uzavřel do soukromí toalety, kde rozlepil obálku. Uvnitř byl krátký vzkaz. Přečetl jej jednou, a pak pro jistotu podruhé. Přidržel se umyvadla, aby si mohl hlasitě vydechnout úlevou. Gabriel sice obraz ještě nenašel, jeho vyšetřování však přineslo zásadní informace. Isherwoodova provenience obrazu totiž neodhalila závažný fakt, že byl za druhé světové války ukraden. Jeho právoplatným majitelem tedy nebyl záhadný bezejmenný klient Davida Cavendishe, ale jistá starší dáma z Amsterdamu. Pro Juliana Isherwooda z tohoto zjištění vyplývalo, že hrozba bankrotu je pro tuto chvíli zažehnána. Soudní spory ohledně kradeného umění se obvykle táhnou celé roky. Ze zkušenosti však Isherwood věděl, že žádný slušný soud na světě jej nikdy nedonutí vyplatit někomu odškodnění za obraz, který mu podle práva nepatří. Rembrandt byl stále pohřešován a s velkou pravděpodobností ani nikdy nebude nalezen. Isherwood tedy mohl spokojeně vytáhnout hlavu z oprátky.

Jeho úlevu ovšem brzy následoval hryzavý pocit viny. Viny nad osudem Herzfeldovy rodiny, jehož tragédii až příliš dobře chápal. Viny nad smrtí Christophera Liddella, který obětoval svůj život, aby zachránil Rembrandta. A také viny nad současnou situací Gabriela Allona. Vypadalo to, že pátrání po ztraceném obraze Gabrielovi přivedlo do cesty nového a neobyčejně silného nepřítele. Opět to vypadalo, že se nechal uhranout očima Ariho Shamrona. Anebo možná naopak.

Isherwood si naposledy přečetl zprávu a pak ji podle instrukcí svěřil plamenu sirky. Papír okamžitě zmizel v ohnivém záblesku a nezanechal po sobě žádný popel. Isherwood se vrátil do své kanceláře, promnul si ruce a opatrně usedl za stůl. Aspoň jsi mě mohl varovat, kamaráde, že je to na třaskavém papíře, řekl si v duchu. Skoro se mi zastavilo srdce.

Část třetí

AUTENTIFIKACE

42

BULVÁR KRÁLE SAULA, TEL AVIV

Operace doopravdy začala ve chvíli, kdy se Gabriel s Chiarou zastavili u dveří číslo 456C. Tato místnost ležící tři patra pod vestibulem centrály Ústavu kdysi sloužila jako odkladiště zastaralé výpočetní techniky a vyřazeného nábytku a často se hodila i zaměstnancům na noční službě k milostným dostaveníčkům. Nyní se jí však po celém Ústavu neřeklo jinak než Gabrielovo doupě.

Škvírou pod zavřenými dveřmi prozařoval pruh modrého fluorescenčního světla a z druhé strany se ozývaly netrpělivé hlasy. Gabriel se usmál na Chiaru, vyťukal kód do bezpečnostní desky a uvedl ji dovnitř. Pár vteřin jejich přítomnost nikdo z devíti lidí rozsazených u rozpadajících se pracovních stolků nezaznamenal. Když se však jejich směrem otočil první obličej, ozval se ohlušující aplaus. Poté, co se uvítací kakofonie konečně utišila, obcházeli Gabriel s Chiarou pomalu místnost a vítali se s každým členem pověstného týmu.

Byl tu Jossi Gavish, staromódně vyfešákovaný analytik výzkumu s oxfordským diplomem, a Jakov Rossman, bývalý důstojník arabské sekce Šabaku s trudovitou tváří, který nyní řídil agenty v Sýrii. Byla tu také Dina Saridová, specialistka na terorismus, která si smutek svého zaměstnání nosila všude s sebou, a Rimona Sternová, bývalá důstojnice vojenské rozvědky, která se sňatkem s příslušníkem speciální protiíránské bojové jednotky stala Shamronovou neteří. Stáli tu i Mordechaj a Oded, univerzální agenti z terénu, a dvojice počítačových expertů z technického, před nimiž údajně nebyla v bezpečí žádná databáze či server na světě. A také Eli Lavon, který spěšně přicestoval z Amsterdamu, kde večer předtím předal Lenu Herzfeldovou do péče místní bezpečnostní jednotky.

Na chodbách a v kancelářích Ústavu byl tento tým znám pod kódovým názvem Barak, hebrejsky „blesk“, protože se dokázal dát neuvěřitelně rychle dohromady a okamžitě zasáhnout. Absolvovali spolu již dlouhou řádku operací v neuvěřitelně stresových podmínkách na mnoha frontách od Moskvy až po Karibik. Jeden člověk však v týmu chyběl. Gabriel se podíval na Jossiho a zeptal se: „Kde je Michail?“

„Měl dovolenou.“

„A kde je teď?“

„Stojí přímo za tebou,“ ozval se hlas za Gabrielovými zády.

Gabriel se otočil. O zárubeň dveří se opírala vytáhlá postava s očima barvy zmrzlého sněhu a chlapecky jemnou, bezkrevnou tváří. Michail Abramov se narodil v Moskvě dvěma disidentským vědeckým pracovníkům a do Izraele se dostal ještě jako dospívající hoch pár týdnů po kolapsu sovětského impéria. Do Ústavu se tento ambiciózní Rus dostal po letech služby u speciálních jednotek Sajeret Matkal, u nichž se mu podařilo osobně zlikvidovat několik teroristických vůdců Hamásu a Palestinského islámského džihádu. S Gabrielem a Chiarou jej už nadosmrti poutaly ty děsivé hodiny, které s nimi zažil v březovém lesíku kousek za Moskvou v rukách Ivana Charkova.

„Myslel jsem, že jsi zalezlý někde na Cornwallu,“ řekl Michail.

„Už jsem z toho nicnedělání začínal být nervózní.“

„To rád slyším.“

„Jdeš do toho s námi?“

„O mně nepochybuj.“

Michail zaujal své obvyklé místo v zadním levém rohu, zatímco Gabriel se rozhlédl po stěnách místnosti. Byly přelepený fotografiemi, mapami ulic a hlášeními ze sledování – jejich společným jmenovatelem bylo jedenáct jmen, která loni v létě Gabriel napsal křídou na tabuli. Jedenáct jmen bývalých agentů KGB, které všechny Gabriel spolu s Michailem vyřídili. Gabriel je smazal z povrchu se stejnou lehkostí, s jakou jejich nositele poslal na onen svět, a místo nich na tabuli připevnil zvětšenou fotografii Martina Landesmanna. Pak se usadil na kovovou stoličku a rozpovídal se.

Jeho tým si vyslechl příběh o nenasytnosti, vyvlastňování majetku a smrti, který se táhl přes půl století od Amsterdamu a Curychu do Buenos Aires a přes půlku světa zpět na břehy Ženevského jezera. V hlavní roli vystupoval dlouho nezvěstný portrét holandského mistra Rembrandta, dvakrát zcizené jmění ukryté v majetku naloupeném během holocaustu a muž, kterého celý svět znal jako Svatého Martina. Stejně jako obraz, vysvětloval Gabriel, byl však Svatý Martin jen důmyslná iluze. Pod nalakovaným povrchem a bezchybně vyvedenou tváří ležely základové vrstvy stínů a lží. Možná skrývaly všechny ty nánosy zcela jiný obraz, který jen čekal na své objevení. Bude třeba zaměřit se na Landesmannovy lži. Kde je jedna, budou i další. Byly jako volné nitky na okraji jinak neporušeného obrazu. Zatáhneme za tu správnou, a svět Svatého Martina se začne hroutit.

43

BULVÁR KRÁLE SAULA, TEL AVIV

Rozdělili jeho život na dvě poloviny, což by Landesmann, kdyby to věděl, určitě označil za výstižné. Dina, Rimona, Mordechaj a Chiara si vzali na starost jeho přísně střežený soukromý život a jeho filantropické aktivity, zatímco zbytek týmu se pustil do herkulovské dekonstrukce jeho rozsáhlého finančního impéria. Jejich cílem bylo najít důkazy o tom, že Svatý Martin dobře věděl o zločinném původu svého ohromujícího bohatství. Eli Lavon, bojem zocelený veterán mnoha podobných operací, v duchu přiznával jen mizivé šance na úspěch. Argumenty proti Landesmannovi, které mohly laikovi připadat jako pádné, se povětšině zakládaly pouze na blednoucích vzpomínkách několika přímých svědků. Bez původních dokumentů z banky Landesmann nebo bez přiznání viny samotného Svatého Martina bylo jakékoli obvinění nemožné jednoznačně prokázat. Jak však Gabriel Lavonovi opakovaně připomínal, nešlo nezbytně o právnické důkazy proti Landesmannovi, ale o účinné beranidlo, které by prolomilo brány jeho nedobytné pevnosti.

Prvním úkolem však bylo prolomit brány administrativní bariéry Uziho Navota. Jen pár hodin poté, co se tým poprvé sešel, vydal Navot vstřícnou směrnici, která vedoucím všech sekcí nařizovala plnou součinnost s Gabrielovou skupinou. Ovšem psané nařízení brzy následovalo jedno ústní, z nějž plynulo, že veškeré požadavky na utajované informace a prostředky půjdou přes jeho stůl, na němž se vršily do vadnoucího stohu a trvalo dlouho, než je ozdobil jeho nepostradatelný podpis. Navotovo chování pouze posilovalo dojem, že všechnu aktivitu bojkotuje svou lhostejností.

Kdo měl možnost být u jeho jednání s Gabrielem, musel je obvykle označit jako napjatá a stručná. A na každodenních plánovacích poradách Navot dával zřetelně najevo, že vyšetřování Martina Landesmanna je „Gabrielův projekt“. Dokonce akci odmítl přiřadit řádné kódové označení. Skryté poselství, ač pečlivě zašifrováno, bylo zřejmé každému. Případ Landesmann byl pro Navota plechovkou, do níž měl v úmyslu kopnout pokaždé, když mu zkříží cestu. A co se Gabriela týče – jistě, byl legenda, ale patřil už do historie. A každý, kdo byl natolik nerozumný a dychtivý válčit po jeho boku, musel počítat s tím, že dříve či později vzbudí Navotovu nevoli.

Jakmile však nenápadná práce celého týmu začala pomalu krystalizovat, bariéra se pomalu prolamovala. Gabrielovy žádosti odcházely z Navotova stolu ve stále zrychlenějším režimu, až se oba muži nakonec scházeli k pravidelným osobním poradám. Dokonce je někdo zahlédl v důstojnické jídelně, kde spolu poobědvali dietní dušené kuře se zvadlou zeleninou. Pár vyvolených, kterým bylo umožněno sestoupit do Gabrielovy říše, referovalo, že v podzemí vládne vzrušená nálada. Ti, kteří zde pracovali pod nepolevujícím Gabrielovým tlakem, by to zřejmě charakterizovali jinak, jako vždy si však své mínění nechávali pro sebe. Gabriel od svých podřízených zřídka vyžadoval víc než oddanost a tvrdou práci a oni se mu za to revanšovali absolutní diskrétností. Považovali se skoro za rodinu – i když bouřlivou, hádavou a někdy dysfunkční – a do rodinných tajemství neměli v úmyslu někoho zvenčí zasvěcovat.

Skutečný záměr jejich projektu znal pouze Navot a hrstka jeho nejbližších spolupracovníků, i když pouhé nahlédnutí do podzemního doupěte nenechávalo nic náhodné fantazii. Po celé délce jedné stěny se rozlézal složitý diagram globálního obchodního impéria Svatého Martina. V jeho horní části byly znázorněny korporace, které Global Vision Investments řídily přímo z Ženevy. Pod nimi následoval adresář obchodních společností, jež vlastnily známé dceřinné společnosti GVI, a ještě níže se nacházela vrstva firemních subjektů s podezřelou strukturou registrovaných v daňových oázách.

Tento grafický pavouk dokazoval domněnku Alfonsa Ramireze, že přes veškerou proklamovanou zbožnost šel Landesmann nekompromisně za ziskem. Našla se textilní továrna v Thajsku, která opakovaně vyvolávala podezření z využívání otrocké práce, chemický výrobní komplex ve Vietnamu, který otrávil nedalekou řeku, kontejnerové recyklační středisko v Bangladéši, jehož okolí bylo pověstné nejvyšší mírou kontaminace zemědělské půdy na světě. GVI rovněž ovládala jednu z brazilských těžařských firem, která denně vykácela několik desítek akrů amazonského pralesa, africkou důlní společnost, která úrodný cíp Čadu pomalu přetvářela v obří měsíční kráter, a korejské ropné plošiny, které měly na svědomí největší ekologickou katastrofu v Japonském moři. Dokonce i Jakov, který znal ty nejhorší lidské stránky, byl šokován tou obří propastí mezi Landesmannovými slovy a skutky. „Napadá mě jediné slovo – všestranný. Vedle našeho švýcarského svatouška je Ari Shamron jednorozměrná figurka.“

Pokud si Landesmann dělal z rozpornosti svého podnikání nějakou hlavu, na jeho veřejném vystupování to nebylo ani v nejmenším znát, neboť na protější stěně místnosti 456C se usmíval obraz dobrosrdečného, osvíceného člověka, který toho v životě mnoho dokázal a který za to byl ochoten světu mnoho vrátit. Byl tu Martin filantrop a Martin jako mystik korporační odpovědnosti. Martin, jenž rozdával léky nemocným, přiváděl vodu žíznivým a někdy i svýma vlastníma rukama budoval přístřeší lidem, co přišli o domov. Martin stojící po boku premiérů a prezidentů a Martin křepčící ve společnosti slavných herců a hudebníků. Martin debatující na téma udržitelného zemědělství s princem Waleským a Martin trápící se hrozbou globálního oteplování s bývalým americkým senátorem. Objevoval se tu Martin se svou fotogenickou rodinkou: krásnou francouzskou manželkou Monique a dospívajícími potomky Alexanderem a Charlotte. Konečně tu byl Martin na své každoroční pouti na Světové ekonomické fórum do Davosu; bylo to pouze tady a jen jedenkrát ročně, kdy toto orákulum opravdu promluvilo. Kdyby nebylo Davosu, mohli by si jeho oddaní stoupenci myslet, že jejich prorok složil slib mlčení.

Za tak krátký čas by nebylo možné sestavit úplný Martinův obrázek, kdyby nepomohl někdo, kdo do místnosti číslo 456C nikdy nevkročil. Byl to Raphael Bloch a přispěl hotovou pokladnicí informací, které sesbíral během dlouhodobého a nakonec fatálního prověřování osoby Martina Landesmanna. Bloch po sobě zanechal mnoho kousků skládačky. Byl to ale Eli Lavon, kdo odkryl skutečný drahokam, a Rimona Sternová, která se zasloužila o jeho dekódování.

V jedné neoznačené Blochové složce bylo několik rukou psaných poznámek ohledně Keppler Werk GmbH, malé ocelářské firmy z Magdeburku v bývalém východním Německu. Podle všeho tuto firmu Landesmann v roce 2002 koupil a pak do ní nalil miliony, aby z tohoto téměř polorozpadlého provozu učinil výstavní skříň moderních technologií. Zdálo se, že na montážních linkách Keppler Werk se rodí ty nejkvalitnější průmyslové armatury v celé Evropě. A byl to právě seznam zákazníků tohoto podniku, který vyvolal pozdvižení, protože jeho distribuční řetězec až příliš nápadně kopíroval globální pašeráckou trasu, kterou analytikové Ústavu znali už delší dobu. Tato síť začínala v průmyslovém pásu západní Evropy, proplétala se státy bývalého Sovětského svazu, pak se prudce stáčela na lodních trasách pacifického pásma a konečně spočinula v cíli – islámské republice Írán.

Právě tento objev, učiněný čtvrtý den společného úsilí, přiměl Gabriela k prohlášení, že ono volné vlákno v síti Svatého Martina bylo právě nalezeno. Uzi Navot dal okamžitě operaci krycí označení Masterpiece neboli Mistrovské dílo a neprodleně se vypravil na Kaplanovu ulici v Jeruzalémě. Premiér si žádal detaily a nyní měl pro něj Navot ten zlomový. Gabrielův projekt se již netýkal nějakého ztraceného obrazu a naloupeného majetku zavražděných Židů. Martin Landesmann se paktoval s Íránci. A jen Bůh věděl, kdo další.

Následujícího večera se stal Martin Landesmann cílem aktivního, i když jen dálkového sledování. Dějištěm byl Montreal a záminkou charitativní gala večer v jednom hotelu v centru města, pořádaný na podporu dobré věci, která byla zdánlivě srdci Svatého Martina blízká. Pozorovatelé pořídili několik fotografií, na nichž byl Landesmann zachycen při příjezdu na akci v doprovodu šéfa své osobní ochranky Jonase Brunnera, a několik podobných, když se stejnou eskortou odcházel. Znovu jej zahlédli, když vystupoval ze svého soukromého tryskového letadla na ženevském mezinárodním letišti a nasedal do obrněného Mercedesu Maybach 62S, který jej odvezl přímo k jeho sídlu Villa Elma, palácové rezidenci na břehu Ženevského jezera. Brzy také zjistili, že většinu času tráví Martin na ústředí GVI na nábřeží Quai de Mont-Blanc. Villa Elma byla základnou jeho operací, skutečným nervovým centrem jeho rozsáhlého impéria a úložištěm jeho četných tajemství.

Jakmile se sledovací tým usídlil v lokalitě, začal posílat pravidelné zprávy, z nichž většina neměla žádnou hodnotu. Pozorovatelé pořídili mnoho Martinových momentek a občas z dálky zachytili útržky hovorů, jejich úsilí však nepřinášelo žádnou informaci, na jejímž základě by bylo možné něco podniknout. Martin pronášel slova, která nedokázali zachytit, k lidem, které nedokázali identifikovat. Bylo to jako poslouchat melodii bez textu.

Problém spočíval především ve skutečnosti, že přes opakovanou snahu se specialistům z technického nepodařilo proniknout za zabezpečenou obranu počítačové sítě GVI, ani se napíchnout na všudypřítomný Martinův mobilní telefon. Protože Gabrielovi pátrači neměli žádné předběžné informace o nabitém Martinově programu, připomínali spíše smečku loveckých psů, kteří se honí za vychytralou liškou. Pouze letové plány, které podávali jeho piloti, přinášely určitý obraz o jeho pohybu, nicméně i ony se ukázaly jako nepřínosné. Po deseti dnech neúnavného pronásledování Gabriel ohlásil, že už nechce vidět jedinou fotografii, na níž Landesmann vstupuje do letadla nebo je opouští. Nejradši by jeho obličej nadobro vymazal z paměti. Gabriel potřeboval vniknout do Martinova světa. Najít způsob, jak se dostat do jeho telefonu. Jak se nabourat do jeho počítače. A k tomu potřeboval asistenci někoho, kdo má přístup do Martinovy bezprostřední blízkosti. Vzhledem k neproniknutelnému zabezpečení jeho soukromého života bylo nemožné vycucat si takovou osobu z prstu.

Po týdnu nepřetržitého sledování konečně tým objevil prvního potenciálního kandidáta, když byl Martin sledován ve svém luxusním pařížském apartmá na adrese Quai de Bourbon 21, která se nacházela na severním břehu ostrova Ile Saint-Louis. Ženu sem až ke dveřím přivezl mercedes pět minut po deváté večer. Měla moderně zastřižené tmavé vlasy a velké průzračné oči, z nichž vyzařovala obzvláštní inteligence. Podle zprávy sledovacího týmu šlo o sebevědomou mladou ženu, ze záznamu jejího loučení s řidičem byla identifikována jako Britka. U vchodu vyťukala přístupový kód, jako by to prováděla každý den, a zmizela ve dveřích. Znovu ji zahlédli za dvě hodiny, kdy pozorovala Seinu z okna apartmá s Martinem za zády. Intimnost jejich vzájemného postoje spolu s faktem, že byla od pasu nahoru neoděná, nenechávaly nikoho na pochybách, o jaký vztah se jedná.

Z objektu odešla v 08:15 následující ráno. Pozorovatelé pořídili několik dalších fotografií, když jí pomáhal řidič nastoupit do téhož mercedesu, a pak ji sledovali na Gare du Nord, kde v 09:13 nastoupila do vlaku Eurostar do Londýna. Po třech dnech dalšího sledování znal Gabriel její jméno, adresu, telefonní číslo a datum narození. A především věděl, kde pracuje.

Právě ona poslední informace týkající se místa jejího zaměstnání způsobila, že ji Uzi Navot okamžitě prohlásil za „flagrantně nevhodnou“ pro spolupráci. Během následující vzrušené výměny názorů podrážděný Navot opět pronesl slova, kterých později litoval. Nejenže zpochybnil Gabrielovu soudnost, ale i jeho duševní zdraví. „Cornwallský vzduch ti evidentně vlezl na mozek,“ vypěnil. „Takové lidi zásadně nenajímáme, vyhýbáme se jim jako čert kříži. Vyškrtni ji ze seznamu a najdi si laskavě někoho spolehlivějšího.“ V palbě Navotovy tirády si Gabriel zachoval pozoruhodný klid. Trpělivě odpovídal na Navotovy argumenty, mírnil jeho obavy a neustále mu připomínal, že je téměř nemožné proniknout za Martinovy ochranné valy. Ta žena, kterou poprvé zachytili v Paříži, byla příslovečným vrabcem v hrsti. Když ji pustíme, může trvat celé měsíce, než najdeme jiného kandidáta, vysvětloval. Vzhledem k tajným obchodním vazbám s Íránci už Martin nemohl být plechovkou, kterou lze donekonečna odkopávat. Bylo třeba případ Landesmann řešit, a to bez průtahů.

Z globální povahy Martinových hříchů a rovněž z pasu, jehož držitelem byla potenciální rekrutka, vyplývalo, že Ústav již nemůže postupovat pouze po své linii. K tomu potřeboval partnera, nejlépe hned dva. Navot bez prodlení rozeslal žádosti, na něž okamžitě zareagovali Britové. Gabriel přišel ještě s jedním požadavkem, na nějž Navot tentokrát neřekl jediné slovo. Když se střílí z děl, nemá smysl vytahovat šavle, uznal nakonec. Do války s protivníkem, jako je Martin Landesmann, se nedá vytáhnout, pokud člověk nemá za zády Ariho Shamrona.

44

ČTVRŤ LE MARAIS, PAŘÍŽ

Před mnoha lety narazil Maurice Durand v novinách na článek o případu Christopha Meiliho, zaměstnance soukromé bezpečnostní služby, který měl tu smůlu, že dostal za úkol hlídat objekt ředitelství švýcarské Union Bank na Bahnhofstrasse v Curychu. Při své odpolední obchůzce v lednu roku 1997 nahlédl tento zbožný křesťan a otec dvou dětí do skartovací místnosti, kde objevil dva převržené odpadkové koše nacpané starými dokumenty, mezi jinými i několik složek, jež obsahovaly podrobné záznamy o transakcích mezi UBS a hitlerovským Německem. Meilimu se přítomnost těchto materiálů ve skartovací místnosti zdála víc než podezřelá, neboť již nějakou dobu federální zákon všem švýcarským bankám zakazoval likvidaci jakýchkoli dokumentů z doby druhé světové války. Pochopil, že se děje něco nekalého, a tak si zastrčil dvě tlusté účetní knihy pod svetr a propašoval je do svého skromného bytu. Následující den je předal Izraelskému kulturnímu centru, a tím mu začaly problémy.

Ředitel centra narychlo svolal tiskovou konferenci, kde UBS odsoudil za svévolné ničení písemností zásadního významu. Vedení UBS prohlásilo skartaci za nešťastný omyl a ihned obvinilo z nedbalosti archiváře banky. Christoph Meili byl okamžitě propuštěn ze zaměstnání a brzy se stal terčem policejního vyšetřování, jež mělo prověřit, zda zcizením a zveřejněním dokumentace neporušil švýcarské bankovní tajemství. Po celém světě byl tento nenápadný noční hlídač oslavován jako hrdina, v rodné zemi však byl veřejně odsuzován, a dokonce mu bylo i vyhrožováno smrtí. Za to, že jednal podle svého nejčistšího svědomí, mu nakonec musel být udělen americkým senátem politický azyl, aby mohl v New Yorku se svou rodinou pokračovat v normálním životě.

Maurice Durand o tom případu tehdy hodně přemýšlel a došel k závěru, že Meiliho čin byl sice obdivuhodný a odvážný, ale v zásadě nerozvážný. O to nepochopitelnější se tedy zdálo, že se Durand nyní rozhodl vydat se toutéž cestou. Jeho pohnutky byly paradoxně totožné jako u Meiliho. I když byl Durand profesionální zločinec, který se rutinně zpronevěřoval nejsvětějším Božím přikázáním, považoval se v jistém smyslu za bohabojného člověka, který se řídí jistými pravidly. Jedno z nich mu přikazovalo nepřijímat nikdy peníze za obraz, který je potřísněn něčí krví. A stejně tak by cítil provinění, kdyby zamlčel důležitý dokument, který v obraze našel. Nejen že by tím spáchal zločin proti historii, ale stal by se i spolupachatelem smrtelného hříchu.

Byly tu ovšem dva rysy Meiliho případu, jimž se Maurice Durand rozhodl vyhnout – zveřejnění a hrozba soudního stíhání. Usoudil, že hlavní Meiliho omyl byl v tom, že důvěřoval neznámým osobám. Tím se vysvětlilo, proč se ještě tentýž den odpoledne Durand rozhodl zavřít svůj krámek o něco dřív a osobně zanést unikátní operní kukátko z osmnáctého století jedné ze svých nejvýznačnějších zákaznic, Hannah Weinbergové.

Madam Weinbergová, padesátiletá bezdětná dáma, měla dvě vášně: impozantní sbírku starožitných francouzských kukátek a potřebu očišťovat svět od rasové a náboženské nesnášenlivosti ve všech podobách. Z její první vášně pramenily časté návštěvy v Antiquités Scientifiques, ta druhá ji přiměla založit Centrum Isaaka Weinberga pro studium antisemitismu ve Francii, jež dostalo své jméno po jejím dědečkovi, který byl zatčen během Jeudi Noir neboli Černého čtvrtka, hromadného zatýkání Židů v Paříži 16, června 1942, a následně zavražděn v Osvětimi. Hannah Weinbergová byla považována za nejvýznamnější „bojovnici svědomí“ v celé Francii. Její neúnavný boj proti antisemitismu jí vysloužil zástupy obdivovatelů – k nimž se řadil i současný francouzský prezident – ale i mnoho zapřisáhlých nepřátel. Weinbergovo centrum bylo pravidelným cílem nejrůznějších hrozeb, osobu madam Weinbergové nevyjímaje. Maurice Durand proto patřil k hrstce lidí, kteří věděli, že žije ve starém bytě po dědečkovi na rue Parvée 24 ve čtvrtém pařížském obvodě.

Čekala na něj před svým bytem v tmavém svetru, plisované vlněné sukni a těžkých punčochách. V tmavých vlasech jí prosvítalo stříbro a nos měla úzký a zahnutý. Srdečně Duranda přivítala polibkem na obě tváře a pozvala jej dovnitř. Byl to prostorný byt s formální vstupní halou a knihovnou přiléhající k obývacímu pokoji. Rozvážně tu postával starožitný nábytek přikrytý vybledlým brokátem, v oknech visely kypré sametové závěsy a na krbové římse tiše odtikávaly zlacené hodiny. Vybavení vyvolávalo spontánní dojem dávno zašlých časů. Durand si na malý okamžik připadal, jako by se ocitl ve fiktivním přístavku Antiquités Scientifiques.

Formálně předal paní Weinbergové operní kukátko a krátce ji informoval o několika zajímavých kouscích, které čekal v brzké zásilce. Nakonec otevřel aktovku a bez zbytečných oklik pravil: „Před pár dny jsem narazil na zvláštní dokumenty. Říkal jsem si, že by vás mohly zajímat.“

„O co jde?“

„Po pravdě, nemám nejmenší tušení. Myslel jsem si, že byste to mohla vědět vy.“

Předal Hannah Weinbergové obálku ze starého voskového papíru a sledoval, jak z ní vytáhla tři zvetšelé listy.

„Bylo to ukryté v jednom dalekohledu, který jsem koupil před několika týdny,“ řekl. „Našel jsem to, když jsem jej opravoval.“

„To je zvláštní.“

„Také mi to připadlo.“

„Odkud jste měl ten dalekohled?“

„Pokud by vám to nevadilo, madam Weinbergová, raději bych…“

Zarazila jej zdviženou rukou. „Rozumím, monsieur Durand. Jste vůči svým zákazníkům vázán naprostou diskrétností.“

„Děkuji, madam. Jsem rád, že chápete. Otázkou ale zůstává, co je to za doklady.“

„Ta jména jsou nade vši pochybnost židovská a zřejmě tu jde o nějaké peníze. U každého jména je částka ve švýcarských francích a jakási osmimístná cifra.“

„Vypadá to jako dokument z války.“

Ohmatala pečlivě roh jednoho listu. „Bezpochyby je to hodně staré a je s podivem, že ten papír vydržel.“

„A co ty osmimístné číslice?“ Durand se chvíli rozpakoval. „Nemohlo by se jednat o čísla nějakých účtů, madam Weinbergová?“

Hannah Weinbergová na něj upnula zrak. „Myslíte třeba švýcarských?“

Durand se uctivě pousmál. „Vy jste přes tyto věci odborník, madam.“

„To je poněkud nadsazené, ale vaše domněnka zní dosti věrohodně.“ Znovu si pozorně prohlížela listy. „Kdo a za jakým účelem by si takový seznam sepisoval?“

„Možná budete vědět o někom, kdo by na tuto otázku dokázal odpovědět. Třeba někdo od vás z centra.“

„Po pravdě řečeno, nemáme tam nikoho, kdo by se zajímal jmenovitě o finanční záležitosti. Pokud je vaše domněnka správná, pak by se na to měl podívat někdo, kdo se vyzná ve švýcarském bankovnictví.“

„Vy někoho takového znáte, madam?“

„Jistě někoho kvalifikovaného seženu.“ Na okamžik se na něj podívala a dodala: „Pokud si to ovšem budete přát.“

Přikývl na souhlas. „Mám ale malou prosbičku. Ocenil bych, kdybyste v této záležitosti pominula mé jméno. Někteří mí klienti by mohli…“

„Spolehněte se,“ přerušila jej Hannah Weinbergová. „U mě je vaše tajemství v bezpečí, Maurici. Přísně entre nous. Dávám vám své slovo.“

„Mohla byste mne informovat, pokud se dozvíte něco zajímavého?“

„Zajisté.“

„Děkuji vám, madam.“ Maurice Durand zavřel aktovku a spiklenecky se na ni usmál. „Nerad to přiznávám, ale vždycky jsem měl slabost pro záhady.“

Hannah Weinbergová stála v okně své knihovny a sledovala, jak Maurice Durand mizí v houstnoucí tmě rue Parvée. Pak se upřeně zadívala na seznam.

Katz, Stern, Hirsch, Greenberg, Kaplan, Cohen, Klein, Abramowitz, Stein, Rosenbaum, Herzfeld…

Nebyla si dvakrát jistá, zda má Durandově povídačce věřit. Dala mu ovšem své slovo. Jak s tím seznamem naložit? Chtělo by to nějakého odborníka. Někoho, kdo se vyzná ve švýcarském bankovnictví. Někoho, kdo umí vyslídit zahrabané kosti. V některých případech bohužel doslova.

Otevřela horní přihrádku svého psacího stolu, který kdysi patřil jejímu dědečkovi, a vytáhla z ní osamocený klíč. Patřil do zámku dveří na konci neosvětlené chodby. Za nimi byl dětský pokoj, starý, v čase ustrnulý pokoj malé Hannah. Sloupková postel s krajkovanými nebesy. Poličky zaskládaná zvířátky a hračkami. Vybledlý plakát americké filmové hvězdy. A nad provinčním prádelníkem v hlubokém stínu zahalený obraz Marguerite Gachetová u svého toaletního stolku od Vincenta van Gogha. Před několika lety tuto malbu zapůjčila muži, který se snažil vypátrat jistého teroristu, muži z Izraele s andělským jménem. Dal jí tehdy číslo, na nějž mohla zavolat, kdykoli by potřebovala pomoc v nouzi nebo oplatit laskavost. Možná právě teď přišla chvíle, aby jejich staré přátelství obnovila.

45

THAMES HOUSE, LONDÝN

Konferenční místnost byla nesmyslně velká, stejně jako nablýskaný obdélníkový stůl, který zabíral téměř celou její délku. Shamron seděl na svém obvyklém místě v mamutím otočném křesle a zíral přes řeku na centrálu MI6, která vypadala spíš jako pohádkový přízrak než vládní budova. Vedle něj seděl Gabriel s rukama uhlazeně složenýma na prsou a očima přeskakoval mezi dvěma muži naproti. Ten vlevo, v nepadnoucím saku a zmačkaných gabardénových kalhotách, byl Američan Adrian Carter, ředitel Státní tajné služby NCS. Vedle něj pak seděl Graham Seymour, zástupce šéfa britské MI5.

Tito čtyři muži sedící u stolu představovali jakési tajné bratrstvo. I když každý z nich zůstával loajální své rodné zemi, jejich pouto přesahovalo hranice času a vrtkavé rozmary jejich dočasných politických vůdců. Vykonávali špinavou práci, kterou nikdo jiný nechtěl dělat a za niž nikdo nechtěl nést pozdější důsledky. Bojovali jeden za druhého, zabíjeli jeden pro druhého a v některých případech za své druhy i krváceli. Při mnoha společných operacích, které vždy probíhaly za extrémního nervového vypětí, si také vypěstovali zvláštní schopnost číst si vzájemně myšlenky. Z toho důvodu bylo Shamronovi i Gabrielovi nad slunce jasné, že na anglosaské straně stolu vládne napětí.

„Děje se něco, pánové?“ zeptal se Shamron.

Graham Seymour se podíval na kolegu Cartera a zamračil se. „Jak naši američtí bratranci s oblibou říkávají, musel jsem do psí boudy.“

„Copak, naštval jsi tady Adriana?“

„Kdepak,“ namítl okamžitě Carter. „My si Grahama velice vážíme. Ale zlobí se na něj v Bílém domě.“

„Vážně?“ podíval se Gabriel nevěřícně na Seymoura. „To je skoro jako vyznamenání, Grahame. Jak se ti to poštěstilo?“

„Američanům včera večer selhaly zpravodajské složky. Dost významně,“ dodal. „Bílý dům se z toho snaží vymanévrovat, emoce jsou vypjaté a hledají se viníci. Momentálně se ukazuje na mě.“

„O jaké selhání šlo?“

„Jeden pákistánský občan, který se občas zdržuje na Britských ostrovech, se pokusil odpálit v letadle na lince Kodaň-Boston. Naštěstí to byl amatérský břídil, stejně jako ten poslední, a navíc to vypadá, že sami cestující se stále větší oblibou berou tyhle krizové situace do vlastních rukou.“

„Proč se tedy zlobí na tebe?“

„Správná otázka. Před několika měsíci jsme Američany uvědomili, že se ten člověk sdružuje se známými radikály a pravděpodobně prodělává teroristický výcvik. Podle Bílého domu ale prý mé varování nebylo dostatečně důrazné.“ Seymour pohlédl na Cartera. „Asi čekali, že napíšu polemický sloupek do New York Times, to mi ale připadalo poněkud přeexponované.“

Gabriel přenesl pohled na Cartera. „Co se stalo?“

„Někdo u nás špatně hláskoval to arabské jméno, když se zapisovalo do databáze podezřelých militantů.“

„Takže se nedostal na seznam osob, které mají zakázáno cestovat letadlem?“

„Přesně tak.“

Graham Seymour nevěřícně zakroutil hlavou. „Na tom seznamu je desetiletý americký skaut, který z něj své jméno nemůže vymazat, a já na něj nedokážu dostat známého džihádistu. Ten dokonce dostal časově neomezené vízum a nastoupil do letadla bez zpáteční letenky a s výbušninou v příručním zavazadle.“

„Je to pravda, Adriane?“ zeptal se Gabriel.

„Rámcově ano,“ odpověděl Carter nerudně.

„Proč si tedy vybíjíte vztek na Grahamovi?“

„Politická hra,“ řekl Carter bez zaváhání. „Pokud sis toho nestačil všimnout, kolem našeho současného prezidenta se pohybují důležití lidé, kteří se tváří, jako by žádná válka s terorismem neexistovala. Dokonce mám zakázáno toto slovní spojení používat. Takže pokud se něco stane…“

„Začnou důležití lidé kolem vašeho současného prezidenta hledat obětního beránka.“

Carter přikývl.

„A vybrali si Grahama Seymoura?“ zeptal se nechápavě Gabriel. „Oddaného přítele a spojence, který stojí na vaší straně od začátku války s teroristy?“

„Snažil jsem se to vysvětlit prezidentovu poradci pro boj proti terorismu, ale jako by neslyšel. Vypadá to, že brzy přijde o práci. O Grahama se nemusíš bát, tohle přežije. Je to jediný člověk v západní rozvědce, který slouží déle než já.“

Seymourovi tlumeně zavrněl mobilní telefon. Stisknutím tlačítka přesměroval hovor do hlasové schránky, pak vstal ze svého křesla a přešel k pultu, aby si nalil kávy. Jako vždy měl na sobě dokonale padnoucí popelavě šedý oblek a vojenskou kravatu. Jeho obličej měl rovnoměrné rysy a díky hustým stříbřitým vlasům vypadal jako model z reklamy na drahé, ale zbytečné módní doplňky. I když krátce pracoval jako agent v terénu, převážnou část své kariéry strávil za zamčenými dveřmi v centrále MI5. Graham Seymour bojoval proti nepřátelům Británie na poradách a za stolem. Jediné světlo, které svítilo na jeho patricijské rysy, vyzařovalo z halogenové stolní lampy. A jedinou půdou, s níž jeho ručně šité boty přišly do styku, byl jemný vlněný koberec, který spojoval jeho pracovnu s kanceláří generálního ředitele.

„Jak pokračuje pátrání po zmizelém Rembrandtovi?“ zeptal se Seymour.

„Stále probíhá.“

„Už jsem slyšel.“

„Kolik se toho k tobě doneslo, Grahame?“

„Vím například, že jsi odešel z Liddellova ateliéru s rukavicí podle všeho plnou důkazů a pak ses vydal do Amsterdamu a do Argentiny, kde byl o dva dny později při bombovém útoku zavražděn jeden z nejvýznamnějších hlasů svědomí národa.“ Seymour se na chvíli odmlčel. „Byl to nějaký starý nepřítel, nebo sis stačil udělat nového?“

„Jsem přesvědčen, že to byl Martin Landesmann.“

„Vážně?“ Seymour si setřel neviditelné smítko z kalhot.

„Zdá se, že tě to příliš nepřekvapilo, Grahame.“

„To opravdu ne.“

Gabriel se podíval na Adriana Cartera, který si něco čmáral do bloku s logem MI5.

„A tebe, Adriane?“

Carter na chvilku odhlédl od své usilovné práce. „Řekněme, že nepatřím k těm, co se klaní před oltářem Svatého Martina. Ale rád bych si poslechl celou story. Po tom dnešním mizerném dni se rád osvěžím poutavým vyprávěním.“

Adrian Carter byl z těch, které člověk snadno špatně odhadne, což mu během jeho kariéry u CIA mnohokrát dobře posloužilo. Jeho uhlazené kostelní vzezření a vystupování vědeckého pracovníka jen sotva prozrazovalo, že má na starosti aparát nejmocnější tajné zpravodajské služby na světě – nebo že před svým nanebevzetím do sedmého poschodí v Langley působil na tajných misích od Polska přes Střední Ameriku až po Afghánistán. Nezasvěcení si jej snadno spletli s vysokoškolským profesorem nebo psychoterapeutem. Z obrazu Adriana Cartera by člověk získal spíše dojem, že k jeho životní náplni patří známkovat diplomové práce nebo naslouchat pacientům vyznávajícím se z pocitu méněcennosti.

Byla to právě schopnost trpělivě naslouchat, která jej odlišovala od jeho slabších konkurentů v Langley. Po celou dobu Gabrielova vyprávění seděl bez hnutí se zkříženýma nohama a rukama zasunutýma pod bradou. Pohnul se pouze jednou, to když nápadně zatřepal svou dýmkou. Tím poskytl Shamronovi signál, aby tasil svou vlastní zbraň, a nezabránil mu v tom ani Seymourův nejistý pokus o připomenutí zákazu kouření v celé budově MI5. Shamron už Gabrielův příběh znal, a tak se ve volné chvíli s mírným opovržením rozhlédl po impozantním interiéru. Sám svou kariéru začínal v budově, kde jedinou vymožeností byl vodovodní kohoutek a elektřina. Pompéznost sídel britských zpravodajských služeb v něm vzbuzovala úsměvy. Vždycky říkával, že peníze utracené za nablýskané fasády a luxusní nábytek se nedají využít na získání cizího tajemství.

„Jen pro upřesnění, Gabrieli, za tu krátkou dobu jsi stačil porušit několik článků naší dohody,“ řekl Graham Seymour poté, co si vyslechl Gabrielovu prezentaci. „Umožnili jsme ti pobyt na území Spojeného království pod podmínkou, že už budeš dělat výhradně do umění. A tohle přestalo být umění v okamžiku, kdy v Buenos Aires bouchla bomba. Stejně tak se za umění nedá považovat, když váš premiér podepsal příkaz k podrobnému sledování Martina Landesmanna. Který, mimochodem, přichází dost opožděně.“

„Víte o něm něco, co neví ostatní?“

„Před pár lety se berní úřad Jejího Veličenstva rozhodl zatočit s neposlušnými poddanými Koruny, kteří si své úspory ukládali v daňových rájích. Během vyšetřování byla zjištěna pozoruhodná věc: neobvykle vysoký počet našich občanů, často s podezřelým zdrojem příjmu, si peníze uložil v takzvané Meissner Privatbank of Liechtenstein. Rozhodli se jí podívat na zoubek a zjistili, že nejde ani tak o banku, jako spíš o vstupní bránu do ohromné pračky peněz. Kdo myslíš, že je jejím majitelem?“

„Ženevská Global Vision Investments?“

„Pochopitelně prostřednictvím různých dceřinných společností a nastrčených firem. Když se s tím královští úředníci rozhodli vyrukovat na veřejnost, očekávali, že za to sklidí ohromný aplaus. Jaké ovšem bylo jejich překvapení, když jim shora přišel příkaz, aby vyšetřování uzavřeli. Tím případ skončil.“

„A zdůvodnění?“

„Nic, co by stálo za řeč,“ řekl Seymour. „Bylo ale evidentní, že si na Downing Street nepřejí veřejné rozmíšky s člověkem, který je doma považován skoro za národního světce, a nechtějí tak hazardovat s tokem švýcarských investic do britské ekonomiky.“

Carter poklepal dýmkou jako soudcovským kladívkem o dno popelníku a napěchoval si nový tabák.

„Máš k tomu ještě něco, Adriane?“ zeptal se Gabriel.

„Zentrum Security.“

„To je co?“

„Bezpečnostní firma se sídlem v Curychu. Před pár lety začalo mít několik amerických firem podnikajících ve Švýcarsku pocit, že se staly terčem průmyslové špionáže. Tehdy požádali naši vládu o pomoc. A ta to hodila na stůl mně.“

„A výsledek?“

„Zjistili jsme, že Zentrum je všechny sledovalo. Nejsou to žádní noční hlídači. Vedle běžných bezpečnostních služeb provozují lukrativní obchody, kterým říkají zahraniční poradenství.“

„Můžeš mi ta poslední dvě slova přeložit?“

„Zajišťují klientům kšefty se subjekty v zahraničí. Jde o soukromé firmy i vládní instituce.“

„O jaké obchody se jedná?“

„O takové, které nelze provozovat tradičním způsobem,“ řekl Carter. „Myslím, že nemusím říkat, kdo je vlastníkem Zentrum Security.“

„Global Vision Investments.“

Carter přikývl.

„Zajišťovali někdy nějakou zakázku pro společnost s názvem Keppler Werk GmbH z Magdeburku?“

„Kepplera jsme zatím našimi radary nezachytili,“ řekl Carter. „Jak je ti známo, v Iránu dnes podnikají tisícovky mezinárodních firem. K nejagilnějším patří naši přátelé z Číny, ti by bez výčitek uzavřeli obchod i s čertem. Němci ale nejsou o nic lepší. Každý si chce z trhu urvat co největší krajíc a v téhle složité době se neradi vzdávají tučného sousta, které jim nabízí íránská touha po jaderné energii. V Iránu dnes podniká nejméně sedmnáct set německých firem, mnohé z nich jsou přední výrobci špičkových průmyslových technologií. Je jenom jediný důvod, proč se někteří z našich spojenců tak čile bratříčkují s Teheránem. Nenažranost.“

„Není to paradoxní?“ promluvil poprvé Shamron. „Země, která nám přinesla poslední holocaust, se paktuje se zemí, která nám slibuje další.“

Všichni čtyři muži se pohroužili do rozpačitého mlčení. Prolomil jej až Gabriel.

„Otázkou zůstává,“ řekl, „jestli patří Martin Landesmann k těm, kteří Íráncům zadními vrátky dodávají citlivý materiál.

Pokud ano, pak potřebujeme znát dvě věci: co přesně jim dodává a jakou cestou.“

„A jak to chceš zjistit?“ zeptal se Seymour.

„Podíváme se mu přímo do kuchyně.“

„Tak to hodně štěstí. Pokud je nám známo, jeho loď nemá žádné díry.“

„Nějaké přece.“ Gabriel položil na stůl fotografii. „Předpokládám, že ji znáte.“

„Pochopitelně.“ Seymour poklepal na snímek ukazovákem. „Kde jste to pořídili?“

„Před Martinovým apartmánem v Paříži. Zůstala s ním přes noc.“

„Je to jisté?“

„Chceš vidět další fotografie?“

„Raději ne,“ řekl Seymour. „Nikdy jsem nebyl příliš nakloněn operacím, do nichž se tahaly citové záležitosti. Může se to zvrhnout v šílený chaos.“

„Život je jeden velký chaos, Grahame. Díky tomu mají lidé jako my pořád dost práce.“

„Možná. Pokud se ti ale tahle karta vymkne z ruky, pak se může stát, že o tu práci rychle přijdeme.“ Seymour si znovu prohlížel fotografii a kroutil nad ní pomalu hlavou. „Proč si nemůže Landesmann najít obyčejnou servírku jako každý normální grázl?“

„Má vybraný vkus.“

„K tomu bych se vyjádřil až poté, co si s ní promluvíš. Ta holka má celkem slušnou reputaci. Je docela možné, že tě odmítne.“ Seymour se na okamžik odmlčel a pak dodal: „Je tu pochopitelně ještě jiná možnost.“

„Jaká?“

„Že je zamilovaná.“

„Až jí řeknu svoje, tak už nebude.“

„Tím bych si nebyl tak jistý. Ženy mají tendenci přehlížet nedostatky mužů, které milují.“

„Ano, to už jsem někde slyšel,“ poznamenal Gabriel.

46

THAMES HOUSE, LONDÝN

Operace Masterpiece se stala společným podnikem americké, britské a izraelské strany následujícího dne přesně v 11:45, kdy Graham Seymour vyšel na chodník z domu číslo 10 na Downing Street s posledním nezbytným vládním pověřením uloženým v zabezpečeném kufříku. Rychlost, s jakou bylo dosaženo dohody, byla zřetelným signálem toho, jaké je jeho současné postavení ve Whitehallu. Jak ale později Seymour sám připustil, byla to také rafinovaná ukázka staré dobré věcné politiky. Pokud měl jít Martin Landesmann ke dnu, vrchnost si snadno spočítala, že s ním v hlubině zmizí velký balík britských peněz. Spočítali si, že pro ně bude rozumnější vstoupit do Gabrielovy operace než zůstat jen nečinným přihlížejícím. Jinak by se mohlo stát, že na ně z Martinovy finanční mrtvoly zůstane jen hromádka vybělených kostí a hrst drobných.

Američané se v dané chvíli spokojili s rolí důvěrníka a poradce. Pár hodin po zpravodajské schůzce v Thames House už Adrian Carter seděl ve vládním tryskovém letadle Gulfstream V směrem do Langley. Gabriel neměl vlastní letadlo a neměl ani v úmyslu operaci přenechat jinému, i kdyby to měl být přítel tak spolehlivý jako Graham Seymour. Byl to Gabriel, kdo zaměřil cíl, a měl také v úmyslu s ním vyjednat spolupráci osobně. To ovšem pro právníky z MI5 znamenalo určité komplikace. Jistě, prohlásili po zdlouhavém dohadování, je povoleno, aby se důstojník cizí zpravodajské služby účastnil takové konfrontace, nicméně až poté, co absolvuje školení ohledně jistých právních stránek vezdejšího života.

Ve dvě hodiny odpoledne tedy Gabriel znovu seděl u toho nesmyslně velkého stolu v konferenční místnosti v devátém patře, tentokrát v obležení zřejmě kompletního právního oddělení MI5. Po krátkém přehledu Gabrielova dřívějšího působení na britské půdě – a výčet to byl pozoruhodně úplný – určili právníci pravidla pro účast v operaci Masterpiece. Vzhledem k výbušné povaze zaměstnání cílové osoby bylo nutné postupovat při jejím kontaktování krajně obezřetně. Nebylo přípustné žádné donucování, ani třeba jen vzdálený náznak pokusu o vydírání. Jakékoli další sledování této britské státní občanky na britské půdě prováděné izraelskou rozvědkou musí být okamžitě ukončeno. Pokud bude v budoucnu schváleno, bude jej v britském teritoriu zajišťovat výlučně MI5. „A teď to podepište,“ nařídil jeden právník a přisunul ke Gabrielovi působivě vyhlížející dokument spolu s působivým zlatým perem. „Bůh vám pomáhej, jestli z toho porušíte jediné slovo.“

To neměl Gabriel v úmyslu – alespoň ne v této chvíli – a tak načmáral nad vyznačenou linku nečitelný znak a odešel do předpokoje. Tam již na něj čekal Nigel Whitcombe, mladý terénní agent MI5, který skládal u Gabriela svou učňovskou zkoušku při operaci Ivan Charkov. Whitcombovo zbožné vzezření skrývalo ducha stejně nevyzpytatelného, jaký zdobil každého profesionálního zločince.

„Překvapuje mě, že jste celý,“ řekl.

„Zvládli to bez šrámů i pohmožděnin.“

„V tom jsou vážně dobří.“ Whitcombe odložil stranou dva týdny staré číslo The Economist a postavil se. „Pojďme hned dolů. Nerad bych si nechal ujít zahajovací ceremoniál.“

Sjeli výtahem do nejnižšího podlaží budovy a ostře nasvícenou chodbou došli až k zabezpečeným dveřím s nápisem OPS CENTER. Whitcombe nacvakal kód a uvedl Gabriela dovnitř.

V přední části místnosti se nacházela stěna s velkoplošnými monitory, kterou sledovala vybraná skupinka vyšších operačních důstojníků. Křeslo označené SEYMOUR bylo prázdné – což ovšem nebylo nic zvláštního, neboť muž, který v něm obvykle sedával, se právě připravoval na svůj ostře sledovaný návrat do terénu.

Whitcombe poklepal Gabrielovi na rameno a ukázal prstem na záběry z průmyslové televize přímo uprostřed projekční stěny.

„Tady ji máme.“

Gabriel zvedl hlavu právě včas, aby zahlédl deštěm skropený sedan, který vyjížděl hlídanou bránou z depresivně šedivé moderní budovy. V levém dolním rohu obrazovky blikalo stanoviště kamery: Wood Lane, Hammersmith. O deset minut později ukázal Nigel Whitcombe na videostěnu podruhé, tentokrát šlo o přímé vysílání zpravodajství BBC. Jeden z techniků zesílil zvuk zrovna v okamžiku, kdy moderátorka předčítala úvod.

„Dnes padla nová obvinění…“

Whitcombe se podíval na Gabriela a usmál se. „Něco mi říká, že tohle bude hodně zábavný večer.“

Vzhledem k mizernému stavu novinové žurnalistiky bylo ironicky příznačné, že Zoe Reedová, považovaná za nejzářivější hvězdu britského tisku, strávila poslední hodiny předtím, než byla kontaktována, v omamné záři televizních reflektorů. Bylo paradoxní, že její vystoupení toho večera způsobilo rozruch právě na Downing Street, neboť se týkalo obvinění dalšího parlamentního poslance, který byl zapleten do úplatkářské aféry Empire Aerospace. První ji do vysílání získala BBC, hned poté pak Sky News, CNBC a konečně CNN International.

Zrovna když Zoe vycházela ze studia CNN, sídlícího na Great Marlborough Street 16, získala poprvé dojem, že se tento večer nebude vyvíjet podle plánu. Auto s řidičem, které zařídil Finance Journal a které ji doposud převáželo mezi televizními stanicemi, totiž zmizelo. Už vytahovala z kabelky mobilní telefon, když k ní přistoupil muž středního věku v nepromokavém plášti a sdělil jí, že kvůli změně v rozvrhu jí byl přidělen nový vůz, nablýskaný jaguár parkující na druhé straně ulice. Chtěla být po dlouhém dni co nejdříve doma, a tak se rozběhla do deště a bez okolků nastoupila do zadních dveří limuzíny. Když dosedla a zavřela za sebou, uvědomila si, že není sama. Vedle ní seděl s mobilním telefonem u ucha slušně oblečený muž s rovnoměrnými rysy obličeje a hustou cínovou kšticí. Spustil telefon z ucha a otočil se k Zoe, jako by na ni čekal.

„Dobrý večer, slečno Reedová. Jmenuji se Graham Seymour a pracuji pro státní bezpečnostní službu. Osoba v telefonu vám to potvrdí.“ Předal jí svůj mobil. „Je to generální ředitelka. Jsem si jistý, že si vybavíte její hlas, minulý měsíc jste s ní dělala rozhovor. Podle mého názoru jste byla proti ní poněkud zaujatá, ale jinak měl článek docela ohlas.“

„Kvůli tomu jsem tady?“

„To jistě ne, slečno Reedová. Jste tu proto, že máme vážný problém – problém, který se týká bezpečnosti státu a dost možná i celého civilizovaného světa. A protože potřebujeme vaši pomoc.“

Zoe obezřetně zvedla telefon k uchu. „Dobrý večer, milá Zoe,“ ozval se povědomý matrónský hlas. „Ráda bych vás ujistila, že u pana Seymoura jste v dobrých rukách. A přijměte prosím mou omluvu za pokažený večer. Bohužel nemám jinou možnost.“

V operační místnosti v Thames House se ozval hromadný jásot, když se jaguár konečně rozjel. „Teď to teprve začíná být ta správná zábava,“ řekl Nigel Whitcombe. „Raději bysme si měli pospíšit, ať nám neuteče druhé jednání.“

47

ČTVRŤ HIGHGATE, LONDÝN

Zabezpečený dům stál na konci tiché slepé ulice ve čtvrti Highgate. Byla to robustní viktoriánská budova z červených cihel s komíny v každém rohu střechy. Gabriel a Nigel Whitcombe sem dorazili jako první a zrovna seděli u panelu s monitory v horní místnosti, když Zoe Reedová procházela vchodovými dveřmi. Dvojice úslužných uniformovaných žen jí okamžitě odebrala kabát, aktovku a mobilní telefon a hned poté ji Graham Seymour uvedl do přijímacího salónu, který dýchal pohodlnou, ač mírně zatuchlou atmosférou privátního londýnského klubu. Nad krbem dokonce visela kýčovitá reprodukce loveckého výjevu. Zoe si ji prohlížela s poněkud zmateným výrazem a pak se na Seymourův pokyn posadila do koženého křesla.

Seymour přešel k pultíku, na němž byly naskládány tácy s občerstvením a nápoji a z připravené termosky nalil dva šálky kávy. Pečlivost, s jakou to učinil, byla přesným odrazem jeho momentálního rozpoložení. Utajovaný poměr s Martinem Landesmannem sice dělal z prostořeké novinářky mnohem snazší terč, Seymour však věděl, že za žádnou cenu nesmí vyvolat dojem, že se této skutečnosti snaží využít. Kdyby se mu to nepodařilo, nejen že by riskoval svou kariéru, ale zmařil by veškeré šance, jak získat to, co všichni naléhavě potřebovali. Jako každý veterán i Seymour dobře věděl, že získat a přesvědčit spolupracovníka obvykle znamená zahrát na dominantní stránky jeho osobnosti. O Zoe Reedové zjistil Seymour dvě zásadní informace. Předně, že nesnáší korupci v jakékoli podobě, a potom, že nemá respekt před mocnými lidmi. Získal také dojem, že nepatří k tomu mizivému procentu žen, které zareagují rozvážně, když zjistí, že byly podvedeny.

Právě v tomto minovém poli ženských pocitů se teď Graham Seymour pohyboval, k tomu s šálkem horké kávy v každé ruce. Jeden podal Zoe a pak, skoro jako by šlo o momentální nápad, ji požádal, aby podepsala dokument, který ležel před ní na stole.

„Co to je?“

„Protokol o úředním tajemství.“ Seymourův hlas zněl téměř omluvně. „Bohužel vás musím požádat, abyste jej podepsala, než budeme moci pokračovat v rozhovoru. Pochopte, prosím, že informace, které se vám chystám sdělit, nelze zveřejňovat na stránkách Journalu. Jakmile jednou podepíšete…“

„Tak se o ničem z toho nesmím zmínit ani před vlastní matkou.“ Zamířila na něj přehnaně upřený pohled. „Vím moc dobře, co je to úřední tajemství, pane Seymoure. S kým si sakra myslíte, že teď mluvíte?“

„Mluvím s jednou z našich nejznámějších novinářek, což je přesně ten důvod, proč musím zacházet až do těchto krajností, aby náš rozhovor zůstal na privátní rovině. Teď kdybyste laskavě podepsala.“

„Nemá to cenu ani toho papíru, na kterém je to vytištěné.“ Odpovědí jí bylo mlčení, a tak si Zoe podrážděně povzdechla a podepsala. „Tu máte,“ řekla a posunula papír i s perem k Seymourovi. „A teď mi konečně vysvětlete, proč tu musím být.“

„Potřebujeme vaši pomoc, slečno Reedová. Nic víc.“

Seymour dnes odpoledne velmi pečlivě volil slova. Potřeboval s jejich pomocí zahrát na vlasteneckou notu, aniž by ovšem toto staromódní slovo padlo, a reakce byla přesně taková, jakou očekával.

„Pomoc? Tak proč mi normálně nezavoláte telefonem? K čemu tahle trapná špiónská šaráda?“

„Nemohli jsme vás kontaktovat přímo. Je totiž docela možné, že vás někdo sleduje a odposlouchává vaše hovory.“

„Kdo by to, prosím vás, dělal?“

„Martin Landesmann.“

Seymour se snažil to jméno vyslovit tak nenuceně, jak to jen šlo. Přesto byl jeho dopad na tváři Zoe okamžitě znát. Líce se jí zalily červení, která pár chvil poté zase vyprchala. I když si to nejspíš neuvědomila, odpověděla tím Zoe Reedová Gabrielovi na dvě nejnaléhavější otázky. Zaprvé pocítila rozpaky a zadruhé je okamžitě dokázala skrýt.

„To je nějaký vtip?“ zeptala se již zcela vyrovnaným hlasem.

„Víte, slečno Reedová, jsem zástupce šéfa MI5. Na všechno mám velmi málo času a na vtipkování žádný. Měla byste od samého začátku vědět, že pan Landesmann je cílem vyšetřování naší rozvědky a služeb a dvou našich spojenců. Zároveň bych vás chtěl ujistit, že vás se žádné vyšetřování netýká.“

„No to je úleva,“ řekla. „Tak proč jsem tady?“

Seymour pokračoval opatrně přesně podle svého scénáře. „Doslechli jsme se, že máte s panem Landesmannem blízký vztah. Rádi bychom této skutečnosti využili v našem vyšetřování.“

„Jenom jednou jsem s tím člověkem dělala rozhovor, takže si nemyslím, že by se to dalo nazývat…“

Seymour zvedl ruku, aby ji přerušil. Na tento okamžik byl připraven. Nic jiného ani neočekával. Ze všeho nejmíň ale stál o to, aby se Zoe cítila donucena lhát.

„Tady nejsme v soudní síni, slečno Reedová. Nemáte žádnou zákonnou povinnost nám něco vysvětlovat a já tu nejsem proto, abych někoho soudil. Každý z nás děláme chyby, i já. Když už jsem ale tuto skutečnost zmínil, pak bychom k sobě měli být upřímní. Navíc se obávám, že nás tlačí čas.“

Zdálo se, že Zoe nad jeho slovy pečlivě přemýšlí. „Tak proč nezačnete vy, pane Seymoure? Buďte ke mně upřímný.“

Zkoušela ho – to Seymour hned poznal. Bez váhání se chopil příležitosti, i když jeho tón zůstal klinicky nezaujatý.

„Víme, že zhruba před osmnácti měsíci jste měla příležitost vést s panem Landesmannem exkluzivní rozhovor, který je dodnes jediným, jenž poskytl. Víme také, že s ním máte milostný poměr, i to, že se pravidelně scházíte, naposledy v jeho apartmá na Ile Saint-Louis v Paříži.“ Udělal krátkou pauzu. „Nic z toho ale není podstatné.“

Tentokrát se Zoe již nepokusila popírat fakta, místo toho ale dala průchod svému pověstnému temperamentu.

„Že není?“ obořila se na Seymoura. „Jak dlouho mě už sledujete?“

„Nikdy jsme vás nesledovali.“

„Tohle rozhodně nezní upřímně.“

„Věřte mi, slečno Reedová. Přišli jsme na to náhodou. Martin Landesmann byl sledován, když jste navštívila jeho pařížský byt. Bohužel jste nám tak sedla přímo na mušku.“

„To je nějaký právní termín?“

„Je to tak, jak říkám, slečno Reedová.“

Zoe se rozhodla dál nezapírat a přešla k oprávněnému rozhořčení, věrnému společníkovi všech novinářů. „I kdyby se to k vám dostalo způsobem, jaký uvádíte, nemáte žádné právo s touto skutečností jakkoli manipulovat.“

„Nemáte tak docela pravdu. Mohu vám ukázat podpis ministra vnitra. Jak jsem vám ale už říkal, nezajímá nás váš soukromý život. Pozvali jsme vás sem proto, že jsme získali jednu velmi citlivou informaci – informaci, o kterou se s vámi podělíme v případě, že budete ochotna nám pomoci.“

Tato Seymourova lákavá nabídka nijak neutlumila její vztek. „Myslím, že je na čase, abych informovala svého právníka.“

„To nebude nutné, slečno Reedová.“

„Tak tedy alespoň svého zaměstnavatele?“

„Lathama? Nemyslím, že by měli radost, kdybychom je do této záležitosti zatahovali.“

„Vážně? Jak myslíte, že zareaguje britská veřejnost, když zjistí, že MI5 špehuje reportéry?“

Po tolika letech s médii v zádech měl Seymour sto chutí připomenout, že britská veřejnost by si raději smlsla na pikantním čtení o jejím románku s Martinem Landesmannem než na dalším nudném skandálu s MI5. Místo toho ale jen přemítavě zvedl zrak ke stropu a vyčkal, až se napětí mezi nimi usadí. O patro výš seděli dva muži mlčky před monitorem a v hlavě jim probíhaly dvě protichůdné reakce na právě probíhající slovní výměnu. Nigel Whitcombe se obával, že Zoe je ztracený případ, kdežto Gabriel v jejím vzdoru viděl příznivé znamení. Jak vždycky říkával Ari Shamron: Konfidentovi, který ke spolupráci svolí příliš rychle, se nedá věřit.

Seymour pokračoval: „Bohužel vám musím sdělit, že pan Landesmann není člověk, za jakého jej pokládáte. Jeho impozantní image není nic jiného než důkladně vykonstruovaná kamufláž. Nejste první, koho obelstila. Ten muž je zapleten do praní špinavých peněz, krácení daní, průmyslové špionáže a dalších, mnohem horších zločinů.“ Seymour dopřál Zoe nějaký čas, aby jeho slova stačila strávit. „Martin Landesmann je velmi nebezpečný, slečno Reedová. Mimořádně nebezpečný. A nestojí o pozornost médií – ne kvůli nějaké falešné skromnosti, ale protože by se mu nelíbilo, kdyby někdo strkal nos do jeho skutečných úmyslů. Jeden z vašich kolegů se o tom před časem poučil, když panu Landesmannovi v dobré víře položil špatnou otázku. Dnes už je po smrti.“

„Cože? Martin Landesmann a vrah? Vy jste se snad zbláznil! Je to jeden z nejuznávanějších a nejobdivovanějších mužů světa. Pane Bože, vždyť on je skoro…“

„Myslíte svatý?“ Seymour zakroutil hlavou. „Četl jsem o jeho dobrých skutcích ve vašem článku. Na vašem místě bych s jeho kanonizací počkal, než si vyslechnete všechny důkazy. Možná to pro vás bude v tuto chvíli těžké přijmout, ale on vás podvedl. Nabízím vám možnost dozvědět se pravdu.“

Vypadalo to, že se Zoe nějakou chvíli potýká s posledním Seymourovým slovem. Gabriel upřeně hleděl do jejího obličeje na obrazovce a měl pocit, že v jejích očích zaregistroval první známku pochyb.

„Vy mi nic nenabízíte,“ přešla do protiútoku. „Snažíte se mě vydírat. Nepřipadá vám to ani trochu nesolidní?“

„Víte, slečno Reedová, v bezpečnostních službách jsem strávil celý svůj život. Neumím se na věci dívat černobíle, vždycky vnímám jen stupně šedi. Nevidím svět takový, jaký bych si přál, ale takový, jaký bohužel je. A abychom si rozuměli, nesnažíme se vás vydírat, ani do něčeho nutit. Jednoduše máte na výběr.“

„Jaké mám tedy možnosti?“

„První možnost – rozhodnete se nám pomoci. Vaše práce bude, co se týče rozsahu a doby trvání, krajně omezená. Nikdo se nikdy nic nedozví – jedině že byste se rozhodla porušit protokol o státním tajemství, což vám ze zřejmých důvodů nedoporučuji.“

„A druhá možnost?“

„Odvezu vás domů a budeme se tvářit, že k našemu setkání nikdy nedošlo.“

Nevypadala přesvědčeně. „A co se stane s tou špínou, co jste o mně vy a ti vaši spojenci nasbírali? Já vím přesně, co se s ní stane. Skončí v úhledné složce někde na ministerstvu, aby byla vždycky po ruce, až ji bude někdo vlivný potřebovat. Pak stačí, abych jednou vykročila z řady nebo se něčím znelíbila vládě Jejího Veličenstva, a její obsah se hned použije proti mně.“

„Pokud by to tak fungovalo, slečno Reedová, pak bychom jí jistě využili, když jste se chystala zveřejnit ten skandál s Empire Aerospace. Takhle to možná chodí ve špatných televizních seriálech, ale ne v reálném světě. Bezpečnostní služba je tu od toho, aby britské občany chránila, ne aby je utiskovala. Přece nejsme Rusové, proboha. Máte mé slovo, že materiály, o kterých tu hovoříme, budou zničeny hned, jak odejdete.“

Zaváhala. „A když zůstanu?“

„Pak se od jednoho velmi zajímavého člověka dozvíte neuvěřitelně přesvědčivý příběh.“ Seymour se předklonil ve svém křesle, spletl prsty a lokty si opřel o kolena. „Máte pověst nekompromisní profesionálky a na tu spoléhám, že vám pomůže přenést se přes možný nepříjemný dojem, který ve vás náš rozhovor mohl zanechat. Slečno Reedová, všechno, co si myslíte, že víte o Martinu Landesmannovi, je lež. Teď se vám nabízí možnost, jak zlikvidovat přímo zevnitř zvráceného a nebezpečného zločince. Díky vám se pak také budeme moci všichni cítit o něco bezpečněji.“

V místnosti o patro výš zírali Nigel Whitcombe a Gabriel do monitoru a čekali na odpověď. Whitcombe později přiznal, že si myslel, že je všechno v háji. Ne však Gabriel. Viděl v Zoe spřízněnou duši, ženu, která je uhranutá tím samým zveličeným smyslem pro dobro a zlo. Vše, co doposud cítila ke Svatému Martinovi, se nyní sypalo pod váhou Seymourových slov. Gabriel to četl z výrazu její fotogenické tváře. A zachytil to v rozhodné barvě hlasu, když se Grahamu Seymourovi podívala přímo do očí a zeptala se: „A kdo je ten velmi zajímavý muž?“

„Je z jedné zahraniční zpravodajské služby. Skutečnost, že je ochoten sejít se s někým z vaší profese, je dokladem, o jak vážnou záležitost jde. Není vyloučeno, že jej poznáte. Za žádných okolností nesmíte o něm ani o věcech, jež se vám chystá sdělit, nic zveřejňovat. Zároveň vás chci upozornit, že je zbytečné klást mu jakékoli otázky ohledně jeho osoby. Neodpoví vám na ně.“

„Stále jste mi nevysvětlil, co po mně vlastně chcete.“

„To nechám na něm. Mám jej tedy pozvat dovnitř, slečno Reedová? Nebo vás mám odvézt domů?“

48

ČTVRŤ HIGHGATE, LONDÝN

Gabriel tiše vstoupil do místnosti. Zpočátku to vypadalo, že Zoe jeho přítomnost ani nezaregistrovala. Pak k němu pomalu otočila hlavu a chvíli si jej s neskrývanou zvědavostí prohlížela, půlku obličeje měla osvícenou lampou a druhou skrytou ve stínu. Její postava byla tak nehybná, až měl Gabriel na zlomek okamžiku pocit, že se dívá na portrét. Pak vstala a natáhla k němu ruku. „Já jsem Zoe,“ řekla. „A vy?“

Gabriel si se Seymourem vyměnil rychlý pohled, než nataženou ruku přijal. „Jsem váš přítel, Zoe. A také velký ctitel vaší práce.“

„Vyhýbáte se odpovědi.“

Seymour se chystal zasáhnout, Gabriel jej však lehkým pokývnutím hlavy zastavil. „Vyhýbat se otázkám je bohužel profesionální deformace, kterou jsou lidé jako já a Graham postiženi. Od jiných požadujeme pravdu, zatímco se sami schováváme za hradbu lží.“

„Máte v úmyslu mi teď něco nalhávat?“

„Ne, Zoe. Pokud jste připravena si mne poslechnout, pak se dozvíte čistou pravdu.“

„Poslechnu si vás. Nic jiného vám ale zatím neslibuji.“

„Máte problém dodržet slib, Zoe?“

„Já ne,“ řekla, aniž by uhnula pohledem. „A vy?“

„Mě vlastně někteří lidé podezírají, že své sliby plním až příliš horlivě.“

„Jaké třeba?“

„Jde mi o stejné věci jako vám, Zoe. Nesnáším, když bohatí a mocní vysávají slabé. Nesnáším, když si někdo přivlastňuje věci, které mu nepatří. A naprosto mě iritují lidé, kteří se paktují s režimy, jež bez obalu hovoří o tom, že by mou zemi rády vymazaly z mapy světa.“

Podívala se na Seymoura a pak zpět na Gabriela.

„Zřejmě mluvíte o Iránu.“

„Přesně tak.“

„To tedy znamená, že jste Izraelec.“

„Ke své smůle.“

„A ta třetí strana, která se účastní této operace?“

„To jsou Američané.“

„Prima.“ Posadila se a chvíli si jej beze slova pozorně prohlížela.

„Chcete se mě zeptat ještě na něco, Zoe?“

„Ráda bych znala vaše jméno.“

„Myslím, že ho už znáte.“

Okamžik váhala, její tmavé oči těkaly po jeho tváři, a pak řekla: „Nejste Gabriel Allon, ten, co zachránil tu dceru amerického velvyslance u Westminsteru?“

„Pokud mne paměť neklame, byli ti dva, co vysvobodili Elizabeth Haltonovou ze zajetí, důstojníky z oddělení S019 londýnské policie.“

„Tohle byla verze, která měla skrýt vaši skutečnou roli v celé operaci. Únosci tehdy požadovali, abyste jim doručil výkupné. Plánovali, že vás a slečnu Haltonovou hned poté zastřelí. Nikdy se přesně nezjistilo, jak jste se z toho dostali. Ale říkalo se, že jste šéfa té buňky umučil k smrti někde v poli u Londýna.“

„Nesmíte věřit všemu, co se píše v novinách, Zoe.“

„A není zrovna tahle verze pravdivá?“ Víčka se jí zúžila. „Je pravda, že jste toho teroristu skutečně mučil, abyste zachránil život Elizabeth Haltonové, pane Allone?“

„Co kdyby odpověď zněla ano?“

„Jako pravověrná socialistická novinářka bych měla být konsternována.“

„A kdybyste byla Elizabeth Haltonová?“

„Pak bych si nejspíš přála, aby ten bastard trpěl jako pes, než jste ho toho trápení zbavil.“ Pátravě si jej prohlížela. „Řeknete mi, co se tehdy stalo na tom poli?“

„Na jakém poli?“

Zoe se zamračila. „Takže znáte všechna moje nejhlubší tajemství, a já o vás nesmím vědět nic?“

„Já ale neznám všechna vaše tajemství.“

„Vážně?“ pronesla poněkud cynickým tónem. „Tak jaké nechutnosti byste o mně ještě rád věděl?“

„V této chvíli nechci znát žádná vaše tajemství, chci jen, abyste mě dobře poslouchala. Povím vám příběh o ztraceném díle Rembrandta van Rijna, o jmění z nakradeného majetku obětí holocaustu, o argentinském novináři jménem Rafael Bloch a o společnosti Keppler Werk GmbH z německého Magdeburku.“ Gabriel se na chvíli zastavil a pak dodal: „O společnosti, kterou tajně vlastní Martin Landesmann.“

„S tím by se dalo prodat několik novinových nákladů.“ Obrátila pohled na Grahama Seymoura. „Asi předpokládám správně, že na tohle se vztahuje to vaše úřední tajemství.“

Seymour jen přikývl.

„Škoda.“

Zoe se znovu otočila ke Gabrielovi a požádala jej, aby jí dopověděl zbytek.

Zoe byla dojatá osudem Leny Herzfeldové, fascinovaná vnitřní trýzní Petera Vosse a rozrušená smrtí Rafaela Blocha a Alfonsa Ramireze. Nejvíc ji však z míry vyvedl dlouhý seznam hříchů Martina Landesmanna. Gabriel sledoval, jak počáteční nedůvěra začíná u Zoe pozvolna přerůstat v znechucení, které se zdálo narůstat s každým dalším odhalením, jež před ni položil na stůl.

„Chcete tvrdit, že Martin Landesmann prodává do Iránu technologie pro jejich jaderný program?“

„Přesně takové máme podezření, Zoe.“

„Jenom podezření?“

„Možná víte, že ve zpravodajských službách se jen zřídka setkáte s nezpochybnitelným faktem, ale jsou to skutečnosti, které jsme odhalili. Dnes víme, že Martin prodává Íráncům špičkovou průmyslovou techniku prostřednictvím jejich státem sponzorované pašerácké sítě. Víme, že si tím přijde na obrovské peníze. A víme také, že se neštítí vůbec ničeho, aby toto tajemství udržel v tajnosti. V době, kdy se Íránci přibližují na dohled k získání jaderné zbraně, si nemůžeme dovolit přehlížet ani ten nejmenší náznak. Potřebujeme přesně vědět, co jim Martin prodává.“ Na chvíli se odmlčel. „A na to potřebujeme vás.“

„Mě? Všechno, co vím o jeho byznysu, najdete v mém článku, který pan Seymour před chvílí označil za nepřesný. Nechápu, čím bych vám mohla být ve vašem pátrání užitečná.“

„Můžete nám pomoci daleko víc, než si myslíte,“ řekl Gabriel. „Než se k tomu ale dostaneme, potřeboval bych vědět pár věcí.“

„Například?“

„Jak k tomu došlo, Zoe? Jak jste se dala dohromady s člověkem, jako je Martin Landesmann?“

Jízlivě se na něj usmála. „Možná máte v Izraeli jiné společenské zvyklosti, pane Allone, ale tady v Británii pořád jisté věci považujeme za důvěrné – pokud ovšem nejste politik nebo slavný fotbalista.“

„Mohu vás ujistit, že mě nezajímají žádné intimní podrobnosti.“

V

„Co přesně byste tedy chtěl vědět?“

„Začněme u něčeho jednoduchého,“ řekl. „Třeba u toho, jak jste se seznámili.“

Zoe chvíli předstírala, že přemýšlí. „Bylo to před dvěma lety v Davosu. Martin zrovna přednesl svůj každoroční projev, byl naprosto úchvatný. Napsala jsem v pressroomu svou reportáž a pak jsem spěchala do hotelu Belvedere. Bylo to jako vždycky – filmové hvězdy a politici si podávali ruce s nejbohatšími muži světa. Tam se vždycky odehrává to podstatné – na recepcích a v barech nejluxusnějších hotelů.“

„Martin tam byl tehdy také?“

Přikývla. „Popíjel se svým doprovodem v jednom koutku za hradbou bodyguardů. Objednala jsem si sklenku vína a než jsem se nadála, byla jsem vtažená do hrozně nudné debaty o zmírnění státního dluhu s ministrem financí nějaké africké země. Za deset minut, když jsem toho měla už tak akorát, mi někdo zaklepal na rameno. Takový blonďatý chlápek v černém nóbl obleku a s německým přízvukem. Představil se jako Jonas Brunner. Prý dělá pro pana Landesmanna, který by si se mnou rád připil. Pochopitelně jsem souhlasila a za pár vteřin už seděla hned vedle něj.“

„Co po vás chtěl?“

„Už pár měsíců jsem jej uháněla o rozhovor. Řekl, že se chtěl setkat s tou nejneodbytnější novinářkou na světě.“

„Zvláštní, myslel jsem si, že všichni boháči se vám spíš vyhýbají.“

„Já jsem s ním tehdy chtěla dělat něco jiného, žádnou agresivní sondáž, na jakou jsou u mě zvyklí. Chtěla jsem napsat o bohatém podnikateli, který se svými penězi dělá něco bohulibého. Přesvědčovala jsem jej, že chci čtenářům představit muže za oponou.“

„Ten váš první rozhovor byl tedy mimo záznam?“

„Úplně.“

„O čem jste si povídali?“

„Je to zvláštní, ale hlavně o mně. Martin se chtěl dozvědět něco o mé práci. Taky o rodině, o zálibách. Mluvili jsme o všem možném, jen o něm ne.“

„A to na vás udělalo dojem?“

„Abych řekla pravdu, byla jsem úplně unešená. Martin Landesmann je neuvěřitelně šarmantní a neskutečně bohatý člověk, takže jinak to ani dopadnout nemohlo. Muži, se kterými se obyčejně setkávám, chtějí mluvit především o sobě.“

„Už tehdy jste k němu něco pocítila?“

„Byla jsem z toho zmatená. Nezapomínejte, že mi šlo o ten rozhovor.“

„A Martin?“

Nepřesvědčivě se usmála. „Večer se docela protáhl a on začal flirtovat – ovšem velmi nenápadně, skoro podprahově, jak to asi umí jenom on. Nakonec se mě zeptal, jestli bych s ním nepovečeřela v jeho soukromé rezidenci. Prý abychom se vzájemně lépe poznali. Když jsem namítla, že to není vhodný nápad, vypadalo to, že se urazil. Není zvyklý, aby jej někdo odmítal.“

„A co to interview?“

„Myslela jsem si, že jsem tu správnou šanci definitivně propásla. Nakonec to ale dopadlo úplně obráceně. Scott Fitzgerald se v bohatých nemýlil, pane Allone. Jsou jiní než já nebo vy. Chtějí všechno. A když něco nemohou mít, chtějí to ještě víc.“

„Takže Martin chtěl vás?“

„Vypadalo to tak.“

„Jak vám to dával najevo?“

„Nenápadně, ale nepřetržitě. Co chvíli mi volal, jen jsme si povídali a vyměňovali názory. Na britskou politiku, finanční praktiky Bank of England, americký rozpočtový deficit. Úžasná romantika.“

„Nic osobního?“

„Tenkrát ne,“ řekla. „Asi za měsíc mi pozdě večer zavolal a řekl mi jen jediné slovo. Ano. Sedla jsem na nejbližší letadlo do Ženevy a prožila tři nezapomenutelné dny v jeho bublině. I pro tak otupělou a cynickou novinářku, jako jsem já, to byl povznášející zážitek. Když to pak vyšlo, byl to hotový poprask. Rázem se z toho stala všude ve světě povinná četba pro všechny politiky a podnikatele. A já díky tomu článku získala reputaci přední finanční analytičky.“

„Jaký měl ohlas u Martina?“

„To jsem se bohužel nedozvěděla.“

„Už vám nezavolal?“

„Ticho po pěšině.“ Na chvíli se odmlčela. „Přiznám se, že mě to mrzelo, když se neozval. Byla jsem zvědavá na jeho názor. Nakonec, asi dva týdny po vydání, ale znovu zavolal.“

„Co chtěl?“

„Říkal, že by rád oslavil skutečnost, že jako první byznysmen přežil křížovou palbu Zoe Reedové. Pozval mě na večeři a dokonce mi nabídl, abych přišla i s partnerem.“

„Přijala jste?“

„Bez váhání. Přišla jsem ale sama. Setkali jsme se tady v Londýně na L’Autre Pied. Potom jsem se nechala doprovodit k hotelu, no a pak…“ Její hlas se na okamžik zadrhl. „Pak až do postele.“

„Žádné rozpaky z novinářské etiky? Žádné výčitky nad tím, že je ženatý?“

„Výčitky jsem samozřejmě měla. Přísahala jsem si, že už to nikdy neudělám. Jenže hned další den jsem to udělala znovu.“

„Potom jste se začali vídat pravidelně?“

Přikývla.

„Kde?“

„Všude možně, hlavně ne v Londýně. Víte, tady mě každý hned pozná. Obvykle jsme se scházeli na kontinentě, hlavně v Paříži, sem tam v jeho horském sídle v Gstaadu.“

„Jak spolu komunikujete?“

„Normálně, pane Allone. Martinovy linky jsou velmi bezpečné.“

„To má jistě svůj dobrý důvod,“ řekl Gabriel. „Máte v plánu se ještě setkat?“

„Po tom všem, co jste mi právě řekl?“ Zoe se zasmála. „Vlastně se máme sejít za čtyři dny v Paříži. A pak za týden bych měla jet do Ženevy, spíš služebně, na vánoční ples v jeho sídle Villa Elma. Každý rok se tam sejdou tři stovky velmi bohatých lidí, kterým se poštěstí dostat pozvánku na pár hodin strávených přímo v Martinově svatyni. Vstupenkou je příspěvek ve výši sto tisíc eur na jeho fond Jeden svět. Přesto musí každoročně stovky lidí odmítnout. Já samozřejmě nemusím platit nic, Martin mě tam chce mít.“ Odmlčela se a pak dodala: „Monique to ale asi bude vidět jinak.“

„Ona o vás ví?“

„Myslím, že něco musí tušit. Sice oba předstírají, jak mají dokonalý vztah, ve skutečnosti je ale jejich manželství jen na oko. Žijí pod jednou střechou, většinu času však tráví samostatně.“

„Zmínil se někdy o tom, že by ji kvůli vám opustil?“

„Dnes je jiná doba, pane Allone,“ zamračila se. „Být s Martinem Landesmannem je nesmírně vzrušující. Jsem s ním šťastná. A až to skončí…“

„Vrátí se ke své ženě a vy ke svému životu?“

„Tak to přece chodí vždycky, ne?“

„Asi máte pravdu,“ řekl Gabriel. „Jen vy to nebudete mít tak jednoduché.“

„Proč myslíte?“

„Protože jej stále milujete.“

Zoe se objevila červeň ve tváři. „To je to tak vidět?“ zeptala se tiše.

„Bohužel ano.“

„A přesto mě stále chcete využít?“

„Využít vás? Ne, Zoe, nemám v úmyslu vás využívat. Byl bych ale velmi poctěn, pokud byste souhlasila a připojila se k nám jako rovnocenný partner. Mohu vám slíbit, že to bude zážitek na celý život. Také uvidíte věci, které žádný britský reportér ještě nikdy neviděl.“

„Možná je na čase, abyste mi konečně vysvětlil, co po mně vlastně chcete.“

„Chci po vás, abyste ještě jednou navštívila pana Landesmanna v jeho pařížském bytě. A když už tam budete, abyste mi prokázala malou službičku.“

Bylo pár minut po půlnoci, když se luxusní jaguár se Zoe Reedovou a Grahamem Seymourem konečně rozjel. Gabriel vyšel z domu v doprovodu Nigela Whitcomba o pět minut později. Jeli spolu na jih ztichlými ulicemi Londýna, Whitcombe něco neustále vzrušeně komentoval, Gabriel občas jen souhlasně přitakal. Vystoupil z vozu na Marble Arch a pěšky pokračoval do služebního bytu na Bywater Road kousek od Hyde Parku. Ari Shamron tam už nervózně čekal u stolu v jídelně, ověnčený mlhou cigaretového kouře.

„Tak jak?“

„Agent je náš.“

„Kolik máme času na její přípravu?“

„Tři dny.“

„Tak to bychom neměli zbytečně marnit čas.“

49

ČTVRŤ HIGHGATE, LONDÝN

Byla to nebezpečně krátká doba i pro zpravodajské důstojníky zvyklé pracovat pod tlakem tikajících hodin. Měli jen tři dny na to, aby udělali z britské investigativní novinářky školeného tajného agenta. Tři dny, aby ji vyučili základům svého řemesla. A pouhé tři dny na to, aby ji dokonale naučili dvě zásadní technické dovednosti – první se týkala zabezpečeného mobilního telefonu Martina Landesmanna, druhá jeho notebooku typ Sony VAIO Z.

Úkol to byl o to těžší, že Gabriel trval na tom, aby civilní pracovní rozvrh Zoe zůstal beze změn; k tomuto kroku jej vedla obava, aby nenarušili její navyklý denní režim. Znamenalo to, že tým se jí mohl věnovat pouze několik hodin každý večer po už tak únavném dni v redakci. Graham Seymour tiše vyslovil pochybnost, zda ji vůbec lze za tohoto stavu dostatečně připravit, a stejného mínění byli i Američané, kteří již operaci v této fázi podrobně sledovali. Gabriel ale trval na svém. Zoe měla s Martinem schůzku v Paříži za necelé tři dny. Kdyby změnili datum, může Martin pojmout podezření. A poslat ji do jeho postele několikrát po sobě, když má svou ženskou hlavu plnou tajných informací, mohla by skončit jako Rafael Bloch.

Za učebnu si Gabriel zvolil místnost v důvěrném prostředí tajného služebního domu v Highgate. Když však Zoe dorazila na první lekci, ani v nejmenším nepřipomínal dřívější privátní klub. Stěny byly polepené mapami, fotografiemi a grafy a místnosti byly z velké části obsazeny Izraelci, kteří vypadali spíše jako otrávení vysokoškoláci než ostřílení agenti zpravodajské služby. Přivítali novou posilu, jako by na ni čekali už bůhvíjak dlouho, a pak se natlačili do jídelny ke stolu, aby spěšně spolykali kari právě donesené z bufetu. Srdečnost, kterou Gabrielův tým Zoe imponoval, nebyla fingovaná, což ovšem neplatilo o jménech, za nimiž se jeho příslušníci skrývali. Cítila přirozenou náklonnost k žoviálnímu a profesorsky vystupujícímu Jossimu a neodolatelně ji fascinovala atraktivní žena s dlouhými černými vlasy, která si říkala Rachel.

Značně ztížené operační podmínky způsobily, že se musel Gabriel obejít bez běžných výcvikových metod a vymyslet skutečný rychlokurs základů špionáže. Začal ihned po večeři a Zoe se ocitla na jakémsi běžícím pásu, který ji přenášel z místnosti do místnosti a od jedné instruktáže ke druhé. Cvičili ji v základních dovednostech kontrašpionáže a neosobní komunikaci. Učili ji, jak se pohybovat na veřejných prostranstvích a jak skrývat emoce a strach. Dokonce dostala i několik lekcí sebeobrany. „Je od přírody agresivní,“ řekla Rimona Gabrielovi a na oteklé oko si přiložila sáček hrášku z mrazničky. „Má zatraceně dobrý levý loket.“

Zoe byla nadaná žačka, nic menšího se však od ní ani nečekalo. Když skončil první výcvikový večer, všichni členové týmu se jednohlasně shodli na tom, že se Zoe učí neobyčejně rychle – což byla vysoká známka s ohledem na kvalitu předchozích absolventů tréninku. Měla všechny předpoklady špičkového reportéra, takže si dokázala pozoruhodně rychle pamatovat, zařazovat a třídit ohromné množství informací. Dokonce i Dinu, která nosila v hlavě databázi všech teroristů, docela zaskočilo, jak umí Zoe zacházet s pamětí. „Je zvyklá pracovat v časové tísni,“ řekla Dina. „Čím víc na ni tlačíme, tím lépe reaguje.“

Poslední zastávka se každý večer odehrávala v jedné pracovně v horním podlaží. V ní pod Gabrielovým dohledem stále dokola nacvičovala manipulace, které byly pro její úkol klíčové. Gabriel ji ujišťoval, že pokud bude úspěšná, otevře se jim Martinův svět jako kniha. Stačí však jediná chyba a celá operace skončí fiaskem, nehledě na to, že se sama ocitne ve vážném nebezpečí. Jako by za dveřmi číhal vlk; aby nad ním vyzrála, musela být rychlá a nehlučná. Rychlost zvládla docela rychle, s hlučností to bylo mnohem komplikovanější. Teprve v pozdních nočních hodinách druhého dne nebyl z přehraného záznamu patrný jediný zvuk zachytitelný lidským uchem.

Rychlý výcvik Zoe však byl pouze jednou z mnoha Gabrielových starostí. Bylo také potřeba pronajmout vozidla, přesunout na místo podpůrný personál a na pravém břehu Seiny kousek od hotelu de Ville zajistit bezpečný sledovací byt. A protože akci ostře sledovali také Britové, bylo nutné účastnit se i mnoha ostře sledovaných schůzek. K plánovacímu stolu se dostal tým íránských specialistů z MI6 a pronikli k němu i zástupci ministerstva zahraničí a obrany. Pokaždé, když Gabriel vstoupil do jednací místnosti v Thames House, zdálo se mu, že počet zúčastněných se stále zvyšuje. Práce v tak těsné blízkosti spojenecké rozvědky měla i svá zjevná rizika – obě strany totiž pečlivě a bez přestávky zaznamenávaly každý náznak skryté operační aktivity svých protějšků, který byly schopny zachytit. Gabrielova situace byla o to choulostivější, že bydlel a pracoval v budově patřící MI5. I když se Graham Seymour snažil popřít, že by byli odposloucháváni, Gabriel byl přesvědčen, že každé slovo, které jeho tým vysloví, je agenty MI5 zaznamenáno a analyzováno. Byla to cena, kterou bylo nutno zaplatit Britům za to, že se do operace proti Martinovi Landesmannovi zapojili. A byla to i cena za Zoe.

Gabriel zůstal věrný původní dohodě a se skrývanou neochotou přenechal sledování Zoe Grahamu Seymourovi. I přes námitky právníků rozšířil Seymour pokrytí rovněž na její telefon a počítač v kanceláři Financial Journal. Analýzy jejích hovorů ani elektronické korespondence nezjistily žádné porušení mlčenlivosti ani změnu názoru. Stejně tak nezachytily žádný kontakt ze strany Martina Landesmanna, prezidenta Global Vision Investments ze Ženevy.

Když Zoe trávila v místnostech na Highgate poslední večer, vypadala odhodlaněji než kdykoli předtím. A pokud měla nějaké obavy z toho, co ji čeká, nedala to na sobě nijak znát. Rezolutně vkročila na Gabrielův běžící pás a naposledy se vydala na cestu z místnosti do místnosti, od jedné instruktáže ke druhé. Její výcvik skončil jako pokaždé v horní pracovně. Gabriel zhasl světlo a pozorně poslouchal její poslední zkoušku.

„Hotovo,“ řekla. „Za jak dlouho?“

„Dvě minuty, čtrnáct sekund.“

„Je to dobré?“

„Velmi dobré.“

„Slyšel jste něco?“

„Vůbec nic.“

„Je to všechno?“

„Ještě ne docela.“ Gabriel znovu rozsvítil a zamyšleně se na ni podíval. „Ještě není pozdě si to všechno rozmyslet, Zoe. Najdeme si jiný způsob, jak se k němu dostat. A slibuji vám, že si o vás nebudeme myslet nic špatného.“

„Vy možná ne, ale já ano.“ Na chvíli ztichla. „Měl byste o mně něco vědět, pane Allone. Když se jednou pro něco rozhodnu, tak se nevzdávám. Vždycky držím slovo a velmi nerada dělám chyby.“

„Tak to jsme na tom stejně.“

„Myslela jsem si to.“

Zoe vzala do ruky zkušební telefon. „Máte pro mě nějakou poslední radu?“

„Náš tým vás připravil dobře, Zoe.“

„To jistě,“ řekla a podívala se mu přímo do očí. „Ale oni nejsou vy.“

Gabriel jí vzal telefon z ruky. „Když začnete, pohybujte se tiše, ale rychle. Žádné plíživé pohyby jako noční zloděj. Než něco uděláte, vždy si to nejdřív v duchu přehrajte. Nemyslete na bodyguardy, ti jsou naše starost. Jedinou vaší starostí je Martin. Ten je zcela na vás.“

„Nejsem si jistá, jestli dokážu předstírat, že ho stále miluji.“

„Lidé jsou od přírody lháři. Klamou a něco předstírají nejmíň stokrát za den, aniž by si to vůbec uvědomovali. Shodou okolností je Martin Landesmann výstavní lhář. S vaší pomocí ho ale můžeme porazit jeho vlastní zbraní. Mysl je jako vana, Zoe. Můžete ji napustit a znovu vypustit, kdy se vám zlíbí. Až zítra večer vstoupíte do jeho bytu, přestaneme pro vás existovat. Bude jenom Martin. Musíte jej ještě jeden den milovat.“

„A potom?“

„Vrátíte se zpátky do svého dřívějšího života a budete se chovat, jako by se nic nestalo.“

„A když to nedokážu?“

„Mysl je jako vana, Zoe. Vytáhnete zátku a vzpomínky odtečou.“

Po těchto slovech ji Gabriel doprovodil dolů a pomohl jí do roveru přistaveného MI5. Zoe jako obvykle zapla mobilní telefon a během krátké cesty domů do Hampsteadu stačila ještě udělat trochu práce. Protože se její přístroj tentýž večer dostal na pár minut do schopných rukou Mordechaje, znal teď tým její přesné souřadnice, nadmořskou výšku i rychlost pohybu. Slyšeli také všechno, co v tu chvíli říkala řidiči z MI5, a dokázali monitorovat obě zúčastněná místa hovoru, když krátce poté zavolala svému šéfredaktorovi Jasonovi Turnburymu. Pět minut poté, co jejich rozhovor skončil, stáhli její e-mailovou schránku, textovky a webové stránky, které za posledních několik měsíců navštívila. Z mobilu jí rovněž vytáhli několik fotografií, mezi nimi i tu, kterou pořídila asi před šesti měsíci a na níž byl do pasu svlečený Martin Landesmann, jak se sluní na lehátku u své horské chaty v Gstaadu.

Přítomnost této fotografie v telefonu Zoe vyvolala prudkou debatu mezi členy Gabrielova týmu, kterou rozpoutali v hutné hovorové hebrejštině, již nebyl žádný analytik MI5 schopen rozluštit. Jakov, muž s komplikovaným osobním životem, požadoval okamžité zrušení operace. „Existuje jenom jeden důvod, proč si žena nechá takový obrázek. Pořád ho miluje. Pokud ji k němu zítra pustíme, všechny nás potopí.“ Byla to až Dina – žena, jež přežila už mnoho milostných rozčarování – která Jakovovi rozmluvila jeho přesvědčení. „Žena se někdy ráda dívá na muže, kterého nenávidí, stejně jako na muže, kterého miluje. Zoe Reedová nenávidí Martina Landesmanna víc, než koho kdy v celém svém životě nenáviděla. Touží po jeho skalpu stejně jako my.“

Byla to kuriózně právě Zoe, která tyto dohady o hodinu později sama rozptýlila, když přijala telefonát od Martina, který ji ze Ženevy ujišťoval, jak moc se na ni těší. Hovor byl krátký, vystoupení Zoe přímo ukázkové. Když ukončila hovor, ihned volala do Highgate, aby o něm informovala tým, a pak si hned zalezla do postele, aby si na pár hodin odpočinula. Když zhasila lampičku na nočním stolku, zaslechl technik jediné slovo, které nenechalo nikoho na pochybách o jejích aktuálních citech k Martinu Landesmannovi.

„Bastard…“

Když nazítří ráno dorazil Gabriel do Thames House, vypadalo to, jako by se v konferenční místnosti v devátém patře sešel celý Whitehall. Po vyčerpávající hodině přísného výslechu musel přísežně slíbit, že pokud bude na francouzské půdě zatčen, nezmíní se ani slovem o britské či americké účasti v operaci. Když nezahlédl žádné papíry k podpisu, zvedl pravou ruku na pozdrav a spěšně opustil místnost. K jeho velkému překvapení jej ale doběhl Graham Seymour a trval na tom, že jej zaveze na stanici St. Pancras.

„Čemu vděčím za tu čest?“ zeptal se Gabriel, když auto zahnulo na Horseferry Road.

„Chtěl jsem s tebou mluvit v soukromí.“

„O čem?“

„O mobilním telefonu Zoe Reedové,“ Seymour otočil hlavu ke Gabrielovi a zamračil se. „Podepsal jsi dohodu, že její sledování bude naše záležitost, ale porušil jsi ji, jen co jsme se na chvíli otočili zády.“

„To sis opravdu myslel, že ji pošlu do Landesmannova bytu, aniž bych věděl, co se tam bude dít?“

„Jen jsem se chtěl ujistit, že se odpojíte hned, jak se vrátí zpátky na britskou půdu. Zatím jsme si ničím zbytečně nekomplikovali život a byl bych rád, aby u toho zůstalo.“

„Myslím, že nejvíc bychom si jej zkomplikovali, kdybychom zítra v Paříži Zoe ztratili.“

„Doufám, že se to nestane, Gabrieli.“

„Nestane, pokud budu moci řídit operaci podle svého.“

Seymour vyhlédl z okénka k Temži. „Asi ti nemusím připomínat, že máš v rukách budoucnost mnoha lidí, tu mou nevyjímaje. Udělej, co potřebuješ, aby ses dostal k jeho telefonu a počítači, ale tu holku přived v pořádku zpátky.“

„Přesně to mám v úmyslu, Grahame.“

„Výborně,“ řekl Seymour rezervovaně. „Ale nezapomínej, co říká klasik o myších a lidech. Všichni to myslí dobře, ale následky mohou být pro tu i onu stranu katastrofální. A katastrofální následky jsou přesně ta věc, kterou ve Whitehallu nesnášejí. Zvlášť, když se přihodí na francouzské půdě.“

„Nechceš jet s námi a dohlédnout na ni?“

„Gabrieli, jak dobře víš, zákon mi zakazuje účastnit se operací v zahraničí.“

„Jak potom můžete za takových podmínek jako zpravodajci fungovat?“

„My nejsme jako vy, Gabrieli. My jsme Britové, a ti si odjakživa libovali v zákazech.“

50

MAYFAIR, LONDÝN

Tak jako téměř každý aspekt operace Masterpiece, stala se volba místa pro operační velení předmětem dramatického vyjednávání. Z provozních i legislativních důvodů bylo operační středisko MI5 považováno za nejméně vhodné pro zahraniční akci, i když to bylo jen přes Kanál. Dalo se tedy předpokládat, že se konkurenční MI6 pokusí přesunout režii do svého sídla na Vauxhall Cross; tuto nabídku sumárně zamítl Graham Seymour, který již vedl svůj předem prohraný boj o to, aby svého snobského rivala držel co nejdál od operace, kterou už považoval za svou. Protože Izraelci neměli v Londýně vlastní operační centrum alespoň ne přiznané – zbývali už jen Američané. Řídit celé představení ze stanu CIA dávalo smysl jak z politických, tak z technických důvodů, neboť možnosti Američanů na britské půdě daleko převyšovaly ty, jimiž disponovali sami Britové. Když měl Seymour naposledy možnost navštívit kolosální podzemní komplex americké rozvědky, došel k závěru, že z tohoto místa pod náměstím Grosvenor Square mohou Američané klidně řídit světovou válku, aniž by o tom měl Whitehall nejmenší tušení. „Kdo je to tu nechal postavit?“ dotazoval se jednou ministerský předseda. „Vy, sire,“ odpověděl tehdy Seymour suše.

Když se konečně dohodli na lokaci, zbývalo ještě domluvit se na tom, koho všechno přizvat. Přesně jak se Seymour obával, začal se seznam těch, kteří se chtěli operace zúčastnit, rozrůstat do obludných rozměrů – byl nakonec tak dlouhý, že se svým bratřím ve zbrani rozhodl rázně připomenout, že se jedná o tajnou akci zpravodajských služeb a nikoli o premiéru na West Endu.

Protože se navíc dalo předpokládat, že během operace vzniknou materiály zcela nevhodné pro nepovolané uši, bylo nezbytné ji vést s mnohem větší citlivostí. O výsledcích budou eventuálně informovány i další zpravodajské služby, prohlásil Seymour, za žádných okolností se však nesmí dozvědět, jakým způsobem byly získány. Seznam hostů proto bude omezen na tři hlavní účastníky tři příslušníky tajného bratrstva, kteří vykonávali špinavou práci, již nikdo jiný nechtěl dělat ani za ni nést pozdější nepříjemné důsledky.

I když byla přesná poloha londýnského operačního střediska CIA pečlivě střeženým tajemstvím, Graham Seymour věděl poměrně bezpečně, že se nachází zhruba čtyřicet stop pod jihozápadním rohem Grosvenor Square. Tento fakt mu vždycky připadal poněkud absurdní, neboť právě tady se americkým agentům přímo nad hlavami dennodenně tlačily davy vízachtivých uchazečů, mezi nimi nezřídka zapřisáhlí džihádisté s jediným cílem zaútočit na jejich domovinu. Protože toto zařízení oficiálně neexistovalo, nemělo ani žádný oficiální název. Těch několik šťastných, kteří o něm věděli, mu neřeklo jinak než „přístřešek“. Jeho středobod tvořilo řídicí středisko ve tvaru amfiteátru, jemuž dominovalo několik velkoplošných obrazovek, které dokázaly zprostředkovat obrázky téměř z kteréhokoli místa planety. Hned vedle tohoto velkolepého hlediště stála prosklená zvukotěsná místnost, které se mazlivě říkávalo Akvárium, a zhruba deset šedivých kójí rezervovaných pro všehochuť amerických agentur zapojených do boje proti terorismu a sběru citlivých dat. Ani Graham Seymour, jehož hlavní pracovní náplní zůstávala kontrašpionáž, si je nikdy všechny nezapamatoval. Americký systém bezpečnosti byl podle něj stejný jako americká auta – obrovský a okázalý, v důsledku však nevýkonný.

Bylo pár minut po šesté večer, když Seymour nakonec získal přístup do přístřešku. Adrian Carter okupoval svou obvyklou židli v zadním horním patře řídicího střediska a po jeho pravici seděl Ari Shamron, kterým právě zmítala vrcholná fáze záchvatu nikotinového kašle. Seymour se usadil na své tradiční místo po Carterově levici a upnul zrak k obřím monitorům. Jejich středu dominoval nehybný záběr průmyslové kamery snímající vstup do budovy Finance Journal, kde právě pracovala jejich budoucí terénní agentka Zoe Reedová.

Na rozdíl od ostatních kolegů Zoe z Journalu byl její den předmětem zevrubného zkoumání zpravodajských služeb tří států. Věděli, že nezačal nijak dobře, severní trasa londýnské podzemky měla dvacetiminutové zpoždění. Věděli, že dorazila do práce v 09:45 značně rozladěná, že poobědvala se svým informátorem v malebném bistru kousek od svatopavlovské katedrály a že se na cestě zpět do práce stavila v drogerii pro pár věcí osobní potřeby, které se nikomu nepodařilo identifikovat. Všichni rovněž věděli, že musela strávit několik hodin v kanceláři firemního právníka kvůli hrozící žalobě od Empire Aerospace za poškození dobrého jména, a aby toho neměla málo, byla nucena vyslechnout si na koberečku u Jasona Turnburyho další přednášku, tentokrát na vrub jejích provozních nákladů, které byly opět vyšší než ty z předchozího měsíce.

Zoe vyšla před budovu Journalu v 18:15, o pár minut později, než Gabriel potřeboval, a mávla na taxík. Nebylo náhodou, že jí hned vzápětí jeden zastavil u chodníku a nezřízenou rychlostí ji dopravil na nádraží St. Pancras. Pasovou kontrolou prošla v rekordním čase a akorát včas dorazila na nástupiště, kde se k ní přihlásil jakýsi dotěrný bankéř z City, jenž se prohlašoval za jejího velkého fandu.

Zoe se obávala, aby se ten člověk neposadil vedle ní, nakonec si ale oddechla, když sousední sedadlo zabrala tichá dívka s černými vlasy z Highgate, která si tentokrát říkala Sally. Z týmu byli ve stejném vlaku ještě čtyři členové včetně drobného muže s nadýchaným účesem, jehož znala pod jménem Max, a staromódně vyfešákovaného Angličana Davida. Nikdo z nich se neobtěžoval informovat operační středisko pod Grosvenor Square, že Zoe vlak nakonec stihla. Všichni to již věděli ze záznamu průmyslových kamer.

„Zatím dobré,“ řekl Shamron a svůj pohled upínal k monitorům. „Teď už čekáme jen na hlavního hrdinu.“

Už když Shamron pronášel tato slova, věděli všichni tři operační šéfové, že program Martina Landesmanna nabírá povážlivý skluz. Den zahájil skoro hodinovou vyjížďkou na skifu po klidné hladině Ženevského jezera, potom nastoupil s několika nejbližšími poradci do svého soukromého tryskáče a odletěl na krátkou zastávku do Vídně. Zde se setkal se zástupci jednoho velkého rakouského chemického koncernu, s nimiž se rozloučil zhruba ve tři odpoledne, kdy začalo lehce sněžit. V té chvíli se však zpravodajští bohové rozhodli udělat pozemšťanům čáru přes rozpočet, neboť v okamžiku, kdy Landesmann se svým doprovodem dorazil na letiště ve Schwechatu, lehké sněžení se změnilo v pravou alpskou chumelenici.

Následující dvě hodiny strávil Svatý Martin v klášterním poklidu skrytý ve VIP hale vídeňských letových služeb, zatímco jeho pobočníci se horečně snažili vyjednat povolení k odletu. Veškeré meteorologické údaje poukazovaly k dlouhému zpoždění leteckého provozu nebo dokonce k uzavření letiště. Jakoby zázrakem získalo právě Martinovo soukromé letadlo toho večera jediné povolení a o půl šesté se připravovalo k odletu do Paříže. V souladu s Gabrielovým příkazem nebyly pořizovány žádné fotografie, když Martin a jeho suita vystupovali v Le Bourget a nasedali do čekajícího konvoje černých Mercedesů třídy S. Iři vozidla pokračovala do hotelu de Crillon, jedno odbočilo směrem k impozantnímu bloku apartmánů s krémovou fasádou na ostrůvku Ile Saint-Louis.

Pro Gabriela Allona, jenž stál v okně pronajatého služebního bytu přímo na druhém břehu Seiny, byl příjezd Martina Landesmanna zlomovým okamžikem, neboť to bylo poprvé, kdy svou oběť spatřil naživo. Martin vystoupil ze zadních dveří vozu, v ruce držel elegantní kožený kufřík s počítačem a bez doprovodu zmizel ve vchodu do budovy. Martin jako muž z lidu, pomyslel si Gabriel. Martin, který se za pár hodin stane otevřenou knihou. Tak jako všechna jeho vystoupení na veřejnosti bylo i toto velmi krátké, i když dojem, který zanechalo, byl nesmazatelný. Dokonce i Gabriel musel jako profesionál uznat, že dokonalost Martinovy vnější masky je imponující.

Gabriel si postavil před oči dalekohled s nočním viděním a obhlížel bitevní pole. Jakov parkoval v peugeotu u břehu řeky, Oded seděl v pětidveřovém renaultu zaklíněném v úzké uličce na rohu Martinovy rezidence a Mordechaj čekal v dodávkovém fordu u vjezdu na most Pont Marie. Tito tři budou držet bezesnou vigilii po celou noc, stejně jako trojice mužů v černém Mercedesu třídy S parkujícím před domem na Quai de Bourbon 21. Jedním z nich byl Henri Cassin, Landesmannův tradiční pařížský řidič, ostatní dva patřili k jeho oficiální najaté ochrance, kterou zajišťovalo Zentrum Security. Z pozorování Gabriela vyrušilo zapraskání v reproduktoru. Spustil dalekohled a otočil se k Chiaře, která se skláněla nad notebookem a sledovala v přímém přenosu zvukový záznam z mobilu Zoe.

„Děje se něco?“

Chiara zakroutila hlavou. „Zní to, jako by vlak právě projížděl tunelem.“

„Kde už je?“

„Necelý kilometr od konečné stanice.“

Gabriel se znovu obrátil k oknu a zadíval se přes optiku na druhou stranu řeky. Martin právě stál u zábradlí střešní terasy, oči upřené k hladině Seiny a u ucha přidržoval svou nokii. Za pár sekund uslyšel z notebooku dvoutónový vyzváněcí signál, do něhož vstoupil hlas Zoe.

„Lásko, ahoj.“

„Kde jsi?“

„Už vjíždím na nádraží.“

„Jakou jsi měla cestu?“

„Ušla.“

„A jak ses měla celý den?“

„Děsná otrava.“

„Copak, problémy?“

„Právníci, lásko. Kde jsou tihle prevíti, tam jsou vždycky jenom problémy.“

„Můžu ti nějak pomoct?“

„Na to tajně spoléhám.“

„Tak za chvíli u mě.“

Spojení se přerušilo. Chiara zvedla hlavu od obrazovky a poznamenala: „Je opravdu skvělá.“

„To je, ale lhát do telefonu není žádné umění. Z očí do očí to bude mít daleko těžší.“

Gabriel se vrátil ke své pozorovatelně u okna. Martin stále hovořil do telefonu, teď však Gabriel nevěděl s kým.

„Už Zoe vystoupila?“

„Právě se objevila na nástupišti.“

„Jde správným směrem?“

„Jde, a rozhodně se neloudá.“

„Hodná holka. Teď jen musíme doufat, že se dostane k autu dřív, než jí někdo stihne ukrást kabelku.“

Zoe vždycky vrtalo hlavou, proč musí údajně nejluxusnější vlakové spojení na světě, Eurostar z Londýna do Paříže, končit v takové díře, jako je Gare du Nord. Už ve dne to bylo nehostinné místo, takže onu mrazivou noc ve 22:17 bylo přímo odpudivé. U přeplněných odpadkových košů se válely kelímky a igelitové obaly od jídla, všude kolem se bezcílně potloukali zmámení narkomani a znavení přistěhovalci klimbali na svých nacpaných kufrech při čekání na vlak do nikam. Když Zoe vykročila do tmy před nádraží Place Napoléon III, okamžitě ji obstoupila tři žebrající individua. Sklopila hlavu, prosmýkla se mezi nimi a ihned nasedla do přistaveného černého sedanu s cedulkou REED za předním sklem.

Když se auto pohnulo vpřed, cítila, jak jí srdce zevnitř prudce tepe do žeber. Krátkou chvíli se jí honilo hlavou, že by měla řidiče požádat, aby se otočil a odvezl ji zpět na nádraží. Pak ale vyhlédla z okénka a pohled na vedle jedoucí motocykl, který řídila povědomá postava s hlavou ukrytou v přilbě, jí dodal odvahy. Identifikovala ji podle bot. Patřily vytáhlému blonďatému agentovi s šedomodrýma očima, který mluvil s ruským přízvukem.

Zoe obrátila pohled zpět před sebe a zdvořile odmítla řidičův pokus o konverzaci. Nechtěla se pouštět do řeči s neznámým člověkem. Ne v tuto chvíli. Měla hlavu plnou jiných starostí. Dva úkoly, pro které byla požádána o spolupráci. Dva úkoly, které z Martinova života udělají otevřenou knihu. V duchu si vše ještě jednou přehrála, pak zavřela oči a pokusila se ze všech sil na vše zapomenout. Gabriel jí zadal několik mentálních cvičení. Triků na paměť. Její úkol byl o to snazší, že se nemusela vydávat za někoho jiného. Musela jen ručičky hodin vrátit o pár dnů zpět do chvíle, než usedla na zadní sedadlo vedle Grahama Seymoura. Musela se jen stát tou Zoe před procitnutím. Zoe, která měla tajemství před svými kolegy z Journalu. Zoe, která riskovala svou reputaci kvůli muži, jemuž celý svět říkal Svatý Martin. Mysl je jako vana, Zoe. Můžete ji napustit a znovu vypustit, kdy se vám zlíbí…

Byla to právě tato verze Zoe Reedové, která vystoupila z auta a rozloučila se s řidičem. A tato Zoe Reedová zpaměti vyťukala kód u vstupních dveří a vkročila do elegantního výtahu. V Highgate jsou jen samé obyčejné domy, sugerovala si. Není žádný staromódní Angličan jménem David. Žádný zelenooký agent jménem Gabriel Allon. V této chvíli existoval jenom jeden člověk, Martin Landesmann. Ten Martin, který zrovna stál ve dveřích svého apartmá s lahví oblíbeného montrachetu. Martin, jehož rty se přitiskly na její ústa. Ten Martin, který ji přesvědčoval, jak je nádherná.

Musíte jej milovat ještě jeden den.

A potom?

Vrátíte se zpátky do svého dřívějšího života a budete se chovat, jako by se nic z toho nestalo.

Zprávy o příjezdu Zoe se rozsvítily na obrazovkách operačního střediska přesně v 19:45 londýnského času. Navzdory jednoznačnému znění platných předpisů si Ari Shamron okamžitě zapálil odporně páchnoucí tureckou cigaretu. Teď už se nedalo dělat nic než čekat. A čekání on z duše nesnášel.

51

ÎLE SAINT-LOUIS, PAŘÍŽ

Byl oblečený ve spodní škále šedi: břidlicově matném kašmírovém svetru, popelavých kalhotách a černých semišových mokasínech. Spolu s lesknoucími se stříbrnými vlasy a stříbrnými brýlemi tento úbor budil dojem až jezuitské vážnosti. To je Martin, jak jej mají vidět druzí, pomyslela si Zoe. Martin jako pokrokový eurointelektuál. Martin nesvazovaný konvenčními představami. Martin, jenž byl vším, jen ne synem nenasytného curyšského bankéře jménem Walter Landesmann. Zoe si uvědomila, že se jí myšlenky zatoulaly do zakázaného teritoria. Nevíš nic o Walteru Landesmannovi, připomněla si. Nic o Leně Herzfeldové, o nacistickém zločinci Kurtu Vossovi, ani o Rembrandtově obraze s nebezpečným tajemstvím. V této chvíli existoval pouze Martin. Martin, kterého milovala. Martin, který právě odzátkoval láhev montrachetu a pozorně rozléval víno barvy medu do dvou skleniček.

„Vypadáš rozrušeně, Zoe.“ Podal jí skleničku a tu svou pozvedl o milimetr výš. „Na zdraví.“

Zoe si přiťukla a snažila se rychle zklidnit. „Omlouvám se, Martine. Buď ke mně shovívavý, měla jsem vážně příšerný den.“

Příšerné dny rozhodně nepatřily do Martinova itineráře, takže jeho pokus o chápavou účast se poněkud minul účinkem. Upil ještě trochu vína a položil skleničku na okraj podlouhlého žulového ostrůvku uprostřed skvostné kuchyně. Byla rafinovaně prosvětlena zapuštěnými halogenovými žárovkami, z nichž jedna jej ozařovala jako jevištní reflektor. Otočil se k Zoe zády a otevřel lednici. Odpoledne ji hospodyně doplnila čerstvými lahůdkami. Vytáhl několik plastových vaniček s hotovými chody a vyskládal je do dokonale srovnané řady na kuchyňskou linku. Martin dělá všechno dokonale, uvědomila si.

„Vždycky jsem měl pocit, že spolu můžeme mluvit o čemkoli.“

„Vnímám to stejně.“

„Tak proč mi neřekneš, jak ses dneska měla?“

„Protože na sebe máme málo času, Martine. Nudné podrobnosti z mé práce jsou to poslední, čím bych tě chtěla zatěžovat.“

Martin se na ni zamyšleně podíval – způsobem, jakým vždycky v Davosu odpovídal na předem vybranou otázku – a začal otevírat víčka vaniček. Ruce měl bledé jako mramor. Ten prostý domácí úkon na ni působil i teď téměř surreálně. Zoe si uvědomila, že je to všechno součást iluze, tak jako jeho nadace, dobré skutky a progresivní politika.

„Čekám.“

„Vážně se chceš nudit?“

„Ty mě nikdy nenudíš, Zoe.“ Pohlédl na ni a usmál se. „Vlastně mě nikdy nepřestáváš překvapovat.“

Jeho nokia něžně zavrněla. Vytáhl ji z kapsy kalhot, zamračil se nad jmenovkou volajícího a bez odpovědi ji zasunul zpět.

„Cos říkala?“

„Možná mě dají k soudu.“

„Empire Aerospace?“

Zoe byla nelíčeně překvapena. „Ty čteš naše noviny?“

„Čtu všechno, co napíšeš, Zoe.“

Já vím. A pak si vzpomněla na ten první rozpačitý okamžik ze setkání s Grahamem Seymourem. Nemohli jsme vás kontaktovat přímo. Je totiž docela možné, že vás někdo sleduje a odposlouchává vaše hovory…

„Co si o těch článcích myslíš?“

„Je to pozoruhodné čtení. Pokud jsou šéfové Empire Aerospace a vaši politikové skutečně vinni, pak by měli být po zásluze potrestáni.“

„Ale neříkáš to moc přesvědčivě.“

„Myslíš, že nevěřím v jejich vinu?“ Zvedl v zamyšlení obočí a na půlku obdélníkového tácu položil porci francouzských zelených fazolek. „Samozřejmě, že jsou vinni, Zoe. Jenom nechápu, proč v Londýně všichni předstírají, jak je to zaskočilo. Pokud si někdo přilepšuje prodejem zbraní do ciziny, je uplácení politiků, jak se říká, de rigueur.“

„Možná je to normální,“ zareagovala Zoe, „to ale neznamená, že je to správné.“

„To máš samozřejmě pravdu.“

„A tys nikdy nepodlehl pokušení?“

Martin položil dva plátky vaječné omelety vedle fazolek. „Pokušení k čemu?“

„Dát úplatek, aby sis pojistil státní zakázku.“

Přezíravě se usmál a přidal na tác ještě pár plátků plněných kuřecích prsíček. „Snad už mě znáš natolik dobře, aby sis dokázala odpovědět sama. My si své obchodní partnery velmi pečlivě vybíráme a od zbraní dáváme ruce pryč.“

Jistě, řekla si v duchu Zoe. Vy máte jenom textilku v Thajsku, kde na vás dřou otroci, chemičku ve Vietnamu, která zamořuje každou řeku v okolí sta mil, a těžařskou firmu, která likviduje ten samý deštný prales, který jsi ty přísahal chránit do posledního dechu. A pak je tu ještě jedna malá továrnička v Magdeburku, která čile a vskrytu zásobuje Íránce, hrdé zastánce všech pravidel, která jsou pro tebe svatá. Myšlenky jí znovu zbloudily na nebezpečnou půdu. Odtud rychle pryč, vzpamatovala se.

Martin položil na tác několik plátků francouzské šunky a přenesl jej do jídelny, kde byl již prostřený stůl. Zoe se na chvíli zastavila u okna s výhledem na Seinu a pak zaujala své obvyklé místo. Martin jí způsobně naplnil talíř a dolil vína do sklenky. Když naložil porci i sobě, zeptal se jí na tu soudní žalobu.

„Prý zveřejňování nepravdivých údajů,“ řekla Zoe. „Obvyklá právnická taktika.“

„Snaží se zapůsobit na veřejné mínění?“

„Tím nejubožejším způsobem. Nesmím o tom dál psát.“

„Znám se docela dobře s jejich výkonným ředitelem. Jestli chceš, můžu s ním promluvit a celou věc…“

„Spláchnout?“

Martin neodpověděl.

„To by bylo trochu nevhodné, Martine, ale oceňuji tvou snahu.“

„Máš podporu vašeho vedení?“

„Zatím se zdá, že ano. Ale Jason Turnbury si už hledá bezpečný kryt.“

„Jason už u vás nebude sedět dlouho.“

Zoe zvedla zostra oči od talíře. „Odkud tohle sakra všechno víš?“

„Já vím všechno, Zoe. To sis ještě nestačila ověřit?“

Zoe cítila, jak se jí začínají rozpalovat tváře. Pokusila se je rozzářit úsměvem a řekla: „Tohle říkáš tak často, drahý, že tomu pomalu začínám věřit.“

„To bys měla. A ještě bys také měla vědět, že vaše noviny jsou v mnohem horší situaci, než si myslíš. Jasona čeká záchranný člun ve Lathamově vedení, ale zbytek managementu Journalu se asi bude muset postarat sám o sebe, což platí i o celé vaší redakci.“

„Jak dlouho ještě můžeme vydržet nad hladinou?“

„Bez nového majitele nebo štědré infuze finančních prostředků moc dlouho ne.“

„Jak to všechno můžeš vědět?“

„Latham mě totiž minulý týden kontaktoval a zeptal se mě, jestli bych nebyl ochoten Journal koupit.“

„Děláš si legraci?“ Z jeho výrazu však četla, že ne. „To by náš vztah zkomplikovalo ještě víc, Martine.“

„Neměj obavy, Zoe. Řekl jsem, že nemám zájem. Média se v této chvíli příliš nehodí do našeho investičního rámce a já rozhodně nemám zájem starat se o plátek, který se svíjí ve smrtelných křečích.“ Stiskl v ruce svůj mobil. „Proč bych měl chtít od lidí platit za něco, co dostávají jinde zadarmo?“

„A co bude s Journalem?“

„Myslím, že vám někdo hodí záchranné lano.“

„Kdo?“

„Viktor Orlov.“

To jméno si Zoe vybavila. Orlov byl jedním z prvních ruských oligarchů, kteří spolykali cenný majetek bývalého Sovětského svazu, zatímco obyčejní Rusové třeli dál bídu s nouzí. Jako většina příslušníků první generace novodobé ruské elity se však vládě své domoviny znelíbil a dnes žil v Londýně v jednom z nejdražších domů.

„Viktor získal před pár měsíci britský pas,“ řekl Martin. „Teď by si k němu rád nadělil i nějaké britské noviny. Domnívá se, že když bude vlastnit Journal, získá tím v Londýně společenské postavení, po kterém tak touží. Také jej chce využít jako hůl na své protivníky v Kremlu. Pokud se mu podaří vás získat, budete se muset ve své práci radikálně přeorientovat.“

„A když nás nekoupí?“

„Pak se co nevidět složíte. Ale nezapomeň, že ode mě jsi to neslyšela.“

„Od tebe přece nikdy nic slyšet nemůžu, lásko.“

„Hodná holka.“

Zoe se zasmála, ačkoli jí do smíchu vůbec nebylo. Byla překvapená, jak snadno znovu upadla do toho familiárního, pohodlného schématu jejich vztahu. Snažila se těm pocitům nebránit, stejně jako se snažila nemyslet na mobilní telefon, který mu ležel vedle lokte, nebo jeho notebook odpočívající na žulovém ostrůvku uprostřed kuchyně.

„Jak dobře se vlastně znáš s Orlovém?“

„Docela dobře.“ Martin zarýpal vidličkou v talíři. „Přesvědčil mě, abych jej pozval na náš benefiční večer do Villy Elmy příští týden.“

„Jak se mu to podařilo?“

„Poslal nadaci Jeden svět šek na milion eur. Nestojím o Viktora a jeho byznys mě nezajímá, alespoň ale budeš mít příležitost spřátelit se se svým budoucím šéfem.“ Zvedl k ní vážný pohled. „Doufám, že se zúčastníš?“

„Pouze za předpokladu, že mi tam nic nehrozí.“

„Na co narážíš?“

„Na tvou ženu, Martine. Mluvím o Monique.“

„Monique si žije svůj život a já mám svůj.“

„Možná se jí ale nebude líbit, až se před ní bude světlo tvého života promenádovat ve večerní róbě od Diora s tím nejskandálnějším výstřihem, jaký je k vidění.“

„Dostala jsi můj dárek?“

„Ano, Martine, dostala. Neměl sis ale dělat takovou škodu.“

„Jakou škodu? Těším se, až si ji příští týden oblečeš.“

„Jsem si jistá, že můj partner z ní bude nadšený.“

Sklopil oči zpátky do talíře a nenuceně se jí zeptal, koho má v plánu přivést si jako doprovod.

„Jason by se rád znovu zúčastnil, já se ale ještě nerozhodla.“

„Možná bys sis měla tentokrát vybrat někoho jiného než bývalého milence.“

„Nebyli jsme s Jasonem milenci, Martine. Byl to vzájemný omyl.“

„Evidentně má o tebe ale stále zájem.“

Rozpustile se na něj podívala. „Martine Landesmanne, snad nežárlíte?“

„Ne, Zoe, nežárlím. Ale ani nechci být klamán.“

Její výraz zvážněl. „Pokud tě zajímá, jestli je v mém životě ještě jiný muž, pak tě musím ujistit, že není, Martine. Nevím, jestli je to štěstí nebo prokletí, ale jsi jenom ty.“

„Jsi si tím jistá?“

„Naprosto jistá. A pokud máš zájem, jsem svolná ti to dokázat.“

„Tak dojez, Zoe.“

Zoe se usmála. „Už jsem dojedla.“

* * *

O třicet minut později seděl Gabriel shrbený nad svým počítačem v pronajatém bytě na druhém břehu Seiny a s pěstmi zapřenými do spánků a zavřenýma očima poslouchal. Někde hluboko uvnitř, pod vrstvou tisíce lží a povrchem zjizveným bezpočtem ran, se skrýval obyčejný muž, který si zoufale přál ztlumit zvuk. Jeho profesionální já mu to ale zakázalo. Je to pro tvé dobro, opakoval si v duchu. Pro tvou ochranu, promiň, Zoe. Musí to být.

Aby odvedl svou pozornost jinam, přistoupil k oknu, zvedl k očím dalekohled s nočním viděním a zkontroloval pozice své jednotky. Jakov byl ve svém peugeotu, Oded ve svém renaultu a Mordechaj v dodávkovém fordu. Michail s Jossim popíjeli pivo se skupinkou chuligánů kousek od nábřeží. Rimona a Dina posedávaly každá na svém skútru nedaleko hotelu de Ville. Povzbudil každého z nich přes šifrovací radiomikrofon. Jeden po druhém mu všichni odpověděli, stroze a ostražitě, Gabrielovi vojáci noci.

Poslední zastávkou na jeho obhlídce bojiště byl vchod do krémového bloku apartmánů na Quai de Bourbon 21, kde pomalu přecházel jeden z Martinových bodyguardů. Vím, jak se cítíš, pomyslel si Gabriel. Čekání může být nesnesitelné.

52

ÎLE SAINT-LOUIS, PAŘÍŽ

Dovnitř dopadal skrz nezakryté okno měsíční svit a vrhal kosočtverec bledě modré záře na spletené saténové pokrývky obrovské postele Martina Landesmanna. Zoe ležela bez hnutí a poslouchala vlhký sykot noční dopravy, která se sunula podél Seiny. Někde na ulici se hlasitě dohadovali dva opilí milenci. Martinovo dýchání na okamžik ustalo a pak se zase navrátilo ke svému normálnímu rytmu. Zoe se podívala na hodiny na nočním stolku. Od chvíle, kdy je kontrolovala naposledy, se čas nezměnil. 03:28…

Pozorně se zadívala na Martina. Když dokončil svůj druhý akt lásky, odvrátil se s manželskou taktností na svou polovinu postele a upadl do spokojeného spánku. Jeho poloha se za poslední hodinu nezměnila. Ležel na břiše až k pasu odkrytý, s nohama připomínajícíma běžeckou pozici a jednou rukou toužebně nataženou k Zoe. Ve spánku měla jeho tvář zvláštní, dětsky bezelstný výraz. Pocítila nutkání se od něj odvrátit. Hádka milenců na ulici ustala, nahradilo ji ševelení hlasů v němčině. To nic není, ujišťovala se. To se jen v 03:30 střídají hlídky z Zentrum Security.

Nemyslete na bodyguardy, uklidňoval ji Gabriel ten poslední večer v Highgate. Ti jsou naše starost. Jedinou vaší starostí je Martin. Ten je zcela na vás…

Martin se stále nepohnul. Ani Zoe. Pouze hodiny. 03:32…

Když začnete, pohybujte se tiše, ale rychle. Žádné plíživé pohyby jako noční zloděj…

Zavřela oči a představila si pozice čtyř věcí, které bude k uskutečnění svého úkolu potřebovat. Dvě z nich – svůj mobilní telefon a USB flash disk – měla schované ve své kabelce, která ležela na zemi vedle postele. Martinova nokia ležela stále na stole v jídelně, jeho notebook zůstal na kuchyňské desce.

Než něco uděláte, vždy si to nejdřív v duchu přehrajte. Jakmile jeho mobil a počítač dostanete na bezpečné místo, řiďte se do písmene podle mých pokynů a Martin už nebude mít před námi žádné tajemství…

Sáhla do kabelky, uchopila svůj telefon a flash disk a tiše vyklouzla z postele. Její šaty ležely rozházené po zemi. Nezajímala se o ně a tiše jako kočka vykročila ke dveřím. Cítila, jak jí srdce zevnitř prudce tepe do žeber. I když ji od toho Gabriel předtím odrazoval, nedokázala se ovládnout a naposledy se podívala na Martina. Vypadalo to, že pořád tvrdě spí. Napůl přivřela dveře od ložnice a tiše přecházela přes celý byt do jídelny. Talíře ležely pořád na stole, i Martinův telefon. Popadla jej, obrátila se směrem do kuchyně a přitom na svém mobilu vytáčela číslo. Gabriel zareagoval na první zazvonění.

„Zavěste. Počítejte do šedesáti a pak jděte na to.“

Když Zoe vešla do kuchyně, spojení již bylo přerušeno. Ve tmě dokázala rozeznat jen matný obrys černého notebooku Sony VAIO na vzdáleném konci žulové desky. Martin nechal počítač v pohotovostním režimu. Zoe jej okamžitě vypnula a do jednoho z portů USB zasunula flash disk. Pak vzala do ruky nokii, zírala na displej a v duchu odpočítávala.

Dvacet pět… dvacet šest… dvacet sedm… dvacet osm…

Ihned jak Gabriel ukončil hovor se Zoe, informoval rádiem ostatní členy týmu, že operace nyní vstoupila do nejkritičtější fáze. V tuto chvíli měl jediný úkol Mordechaj. Spočíval v prostém zapnutí tlačítka na zařízení, které leželo na sedadle spolujezdce v jeho dodávkovém fordu. V podstatě se jednalo o mobilní vysílač signálu, který měl Martinovu telefonu vsugerovat, že je připojen k síti svého běžného operátora, zatímco jeho výhradním provozovatelem bylo technické oddělení Ústavu. Signál tohoto zařízení, ač bylo zamířeno přímo na budovu na Quai de Bourbon 21, dočasně vyřadil z provozu většinu mobilních telefonů na Ile Saint-Louis. Stížnosti místních uživatelů francouzských mobilních sítí dělaly Gabrielovi v tuto chvíli nejmenší starosti. Stál v okně na protějším břehu řeky, nespouštěl oči z temných oken Landesmannovy ložnice a v duchu odpočítával.

Padesát sedm… padesát osm… padesát devět… šedesát…

Teď, Zoe. Můžeš začít.

Přesně v tu chvíli začala Zoe vyťukávat číslo do Martinova telefonu. Bylo to číslo, které mnohosetkrát zadávala v utajeném domě v Highgate. Číslo, které znala lépe než to vlastní. Když zadala poslední číslici, zmáčkla tlačítko pro příjem hovoru a zvedla aparát k uchu. Ozvalo se jediné zazvonění, po němž následovalo několik ostrých pípnutí. Zoe se podívala na displej. Objevilo se na něm dialogové okno s dotazem, zda si přeje přijmout aktualizaci softwaru. Okamžitě stiskla ANO. Za pár vteřin se objevilo další oznámení: PROBÍHÁ STAHOVÁNÍ.

Zoe telefon tiše položila na kuchyňský pult a pak zapnula notebook, přičemž držela stisknutou klávesu F8. Počítač se proto normálně nerozběhl, ale automaticky nasměroval Zoe do bootovacího menu. V okně voleb aktivovala BOOT LOGGING a pak dala počítači pokyn, aby se spustil pomocí softwaru z flash disku. Poslechl bez námitek a za pár vteřin se na monitoru objevilo okno s informací, že probíhá přenos dat. Kvůli jejich obrovskému množství – jednalo se o každý bit uložený na pevném disku – bude probíhat hodinu a patnáct minut. Bohužel bylo nutné nechat flash disk zasunutý po celou dobu v USB portu, což znamenalo, že bude muset Zoe dojít do kuchyně ještě jednou a po ukončení úkolu zařízení vyjmout. Ztlumila jas na monitoru a znovu vzala do ruky Martinův mobilní telefon. „Aktualizace softwaru“ byla úspěšně ukončena. Teď bylo nutno znovu spustit operační systém, k čemuž stačilo přístroj pouze vypnout a znovu zapnout. Když to provedla, rychle zkontrolovala seznam posledně přijatých hovorů. O jejím telefonátu tam nebyl žádný záznam. Podle adresáře byl poslední hovor uskutečněn v 22:18, kdy Martin volal Monique do Ženevy. A poslední přijatý hovor byl ten, který típl, když připravoval večeři. Zoe se podívala na číslo volajícího.

Monique…

Přepnula telefon zpět do pohotovostního režimu a otevřela lednici. Na horní mřížce ležela litrová láhev proslulé místní minerálky Volvic. Vzala si ji, opatrně zavřela dvířka a vydala se do jídelny, kde telefon odložila na původní místo. Když se vracela do ložnice, uviděla dveře pootevřené, tak jak je nechala při svém odchodu. Martin ležel bez hnutí a bledou kůži měl zalitou měsíčním světlem. Tiše přešla na svou stranu postele a svůj telefon odložila do kabelky u jejího okraje. Pak vklouzla pod saténovou pokrývku a podívala se na Martina. Jeho oči se náhle otevřely a nevinný dětský výraz byl pryč.

„Začal jsem si o tebe dělat starosti, Zoe. Kde jsi byla?“

I u těch nejjednodušších operací přicházejí momenty, kdy se čas zastaví. Gabriel jich měl za sebou víc než většina jeho profesionálních kolegů z rozvědky. A jeden takový zažil znovu v 03:36 v Paříži, kdy čekal na to, co odpoví Zoe Reedová, zvláštní investigativní zpravodajka věhlasného britského deníku Financial Journal, svému milenci Martinu Landesmannovi. Londýn o tomto potenciálním problému neinformoval. Ani členy svého týmu v terénu. Místo toho stál mlčky u okna s dalekohledem před očima a s Chiarou po boku a dělal přesně to, co v takové chvíli dělá každý zkušený agent v akci. Zadržel dech.

To ticho jako by trvalo celou věčnost. Později, když si záznam znovu přehrál, zjistil, že trvalo pouhé tři vteřiny. Nejdřív si začala stěžovat na šílenou žízeň a pak Martinovi dovádivě vyčetla, že z ní šaty strhal tak náruživě, že leží poházené po celém pokoji. A nakonec navrhla několik věcí, do nichž by se mohli společně pustit, když jsou oba náhodou v 03:36 nad ránem vzhůru.

Někde v Gabrielově nitru se skrýval obyčejný muž, který si zoufale přál neposlouchat. Jeho profesionální já mu to ale zakázalo. A tak stál v okně pronajatého bytu vedle své ženy a poslouchal, jak se Zoe Reedová naposled divoce miluje s mužem, k němuž v ní on probudil nenávist. A stále poslouchal, když za hodinu a patnáct minut Zoe znovu vstala z Martinovy postele, aby odstranila z jeho počítače flash disk – zařízení, které vyzářilo celý obsah Martinova pevného disku do masivního viktoriánského domu z červených cihel v Highgate.

Gabrielovi partneři v Londýně nahrávku z té pařížské noci nikdy neslyšeli. Neměli k tomu oprávnění. Jediné, co věděli, byl holý fakt, že Zoe Reedová vyšla v 08:15 z bytu na Ile Saint-Louis a nasedla do zadní části vozu značky Mercedes-Benz se jmenovkou REED za předním sklem. Šofér ji dovezl přímo na nádraží Gare du Nord, kde na ni cestou od pokladen k čekajícímu vlaku znovu číhalo několik žebráků a feťáků. Nejvíc neodbytným z té partičky pochybných nápadníků byl Ukrajinec se špinavými dredy a zablácenou koženou bundou. I on však nakonec kapituloval, když se mu postavil do cesty muž s krátkými černými vlasy a trudovitou tváří.

Nebyla žádná náhoda, že tentýž muž se ve vlaku posadil vedle Zoe. Podle novozélandského pasu se jmenoval Leighton Smith, jeho pravé jméno však znělo Jakov Rossman a patřil ke čtyřem členům Gabrielova týmu, který Zoe doprovázel do Londýna. Většinu cesty si Zoe četla v ranních novinách a po příjezdu na nádraží St. Pancras byla tajně předána dohledu z MI5. Jeho příslušníci ji ve falešném taxíku odvezli zpět do práce a pořídili několik fotografií, když vstupovala do budovy. V souladu s dohodou Gabriel nařídil odpojit odposlech jejího telefonu a do minuty zmizela z globální sledovací sítě Ústavu. Všiml si toho ale jen málokterý z účastníků operace Masterpiece. Od té chvíle totiž všichni poslouchali hlas Martina Landesmanna.

53

ČTVRŤ HIGHGATE, LONDÝN

Ochránit počítačové sítě a komunikační zařízení před vniknutím zvenčí je možné jen do určité míry. Pokud však k útoku dojde zevnitř – nebo pokud se zařízení samotné dostane na jistou chvíli do nepovolaných rukou – pak už má oběť jen mizivé možnosti, jak se bránit. Jen několika málo příkazovými řádky šikovně sestaveného kódu lze mobilní telefon nebo notebook přesvědčit, aby vyzradil i ta nejstřeženější tajemství svého pána – a pokračoval v tom celé měsíce, nebo dokonce roky. Stroje jsou dokonalí špióni. Nepožadují peníze, uznání ani lásku. Jsou spolehlivé a ochotné dlouhé hodiny neúnavně pracovat. Netrpí depresemi a nepijí. Nemají partnery, kteří je zahrnují výčitkami, ani potomky, kteří by jim přinášeli zklamání. Netrpí osamělostí ani obavami. Neunaví se. Jedinou jejich slabostí je zastarávání. Většinou končí na smetišti jenom proto, že se objeví jejich ještě výkonnější verze.

Útok výzvědných služeb na Martina Landesmanna mohl svou měrou někomu vyrazit dech, ve špionážním světě jednadvacátého století však šlo o rutinní záležitost. Dávno pryč byly časy, kdy jediný způsob odposlechu, který se nabízel, byl rádiový vysílač napájený baterií nastražený v pokoji nebo kanceláři sledované osoby. Nyní oběti sledování samý ochotně nabízely své vlastní vysílače, které nosily ve svých mobilech a dalších přenosných elektronických zařízeních. Agenti výzvědných služeb již nemuseli dobíjet slabé baterie, protože to jejich objekty dělaly za ně. Ani nemuseli sedět nekonečné hodiny u odposlouchávacích zařízení, protože choulostivý materiál získaný z přístroje připojeného na bezdrátovou lokální síť bylo možné přes internet posílat do počítačů v libovolném koutu světa.

V případě operace Masterpiece byly tyto počítače zastrčeny ve viktoriánském domě z červených cihel, který stál na konci slepé ulice londýnské čtvrti Highgate. Po několikadenních nepřetržitých přípravách operace v Paříži nyní Gabriel se svým týmem pokračoval v nepřetržité práci na třídění a analýze neobvyklého úlovku. Během mrknutí oka se stal život jednoho z nejzáhadnějších byznysmenů světa otevřenou knihou. Přesně jak to Uzi Navot přiblížil premiérovi na jejich pravidelné pracovní snídani: „Všude, kde je Landesmann, jsme teď i my.“

Poslouchali jeho telefonické hovory, četli jeho e-maily, tiše mu koukali přes rameno, když brouzdal po internetu. Vyjednávali s ním smlouvy, obědvali s ním, doprovázeli jej zastrčeni v jeho kapse na koktejlové dýchánky. Spali s ním, koupali se s ním, byli svědky jeho hádky s Monique, která mu vyčítala jeho příliš časté výlety do Paříže. Letěli s ním na krátkou návštěvu do Stockholmu a museli s ním přestát celý večer v koncertní síni s příšerným Wagnerem. Neustále znali jeho přesné souřadnice, a když se dal do pohybu, věděli hned, jakou rychlostí. Zjistili rovněž, že Svatý Martin rád tráví hodně času v samotě své kanceláře ve Villa Elma, rozlehlé místnosti v jihovýchodním křídle s výhledem na Ženevské jezero ve výšce přesně 371,4 metru nad mořem.

Příjem takového množství dat může být značně nevýhodný – vždy hrozí riziko, že nějaký podstatný dílek skládačky smete tsunami zbytečných informací. Gabriel se snažil tomuto nebezpečí čelit tím, že vždy alespoň polovina týmu pracovala na opravdovém jackpotu pařížské operace, na Martinově notebooku. Kořist se neomezovala pouze na údaje uložené v počítači onoho zlomového večera. Díky jistému technickému fíglu počítač automaticky odesílal aktualizovanou informaci pokaždé, když byla určitá data přidána nebo odebrána. Znamenalo to, že kdykoli Martin otevřel nějaký soubor, Gabrielův tým jej otevřel také. Dali dokonce počítači pokyn, aby v půlhodinových smyčkách odesílal videozáznam z vestavěné webové kamery. Většinu času byl obraz vypnutý nebo černý. Avšak zhruba hodinu denně, vždycky když Martin řešil nějaký naléhavý úkol, to vypadalo, jako by nakukoval přímo do domu v Highgate a nechápavě sledoval, jak se Gabriel se svým týmem přehrabuje v tajnostech jeho života.

Obsah Martinova počítače byl zašifrován, dvěma géniům z technického však dlouho neodolával. Jakmile zdolali jeho vnější opevnění, počítač nedočkavě vychrlil tisíce dokumentů, jež obnažovaly vnitřní chod Landesmannova impéria. I když se jednalo o informace, které měly pro mnohé Martinovy konkurenty cenu v řádech milionů, pro Gabriela byla jejich hodnota mizivá, protože neobsahovaly žádné podstatné údaje o propojení GVI s Keppler Werk GmbH nebo se zbožím, které měla tato továrna tajně dodávat Íráncům. Gabriel ze zkušenosti věděl, že není ani tak přínosné zaměřovat se na to, co se nachází v paměti počítače, jako spíš na to, co v ní už není – na takzvané dočasné soubory, které jako duchové proplouvají pevným diskem, a smazané soubory, které v něm žijí jen krátce, než skončí ve virtuálním koši. Data se nikdy z počítače zcela neztratí. Gabriel své techniky instruoval, aby se soustředili na databázi smazaných souborů a zejména na jednu složku, která jako přízrak unikala všem pokusům o vzkříšení.

Gabrielův tým nebyl na svou mravenčí práci sám. Operace Masterpiece byla mezinárodní podnik, její těžce vydobyté výsledky se tedy rozběhly hned do několika směrů. Američané měli zajištěn jejich přísun po zabezpečené lince vedoucí z Highgate přímo pod Grosvenor Square, zatímco Britové se po dlouhém hašteření dohodli na tom, že jejich prvním logickým příjemcem bude MI6, neboť ona měla na starosti Írán. Grahamu Seymourovi se však podařilo udržet si celkovou nadvládu nad operací a Thames House zůstal místem každodenních večerních schůzek všech zúčastněných zpravodajských šéfů. Panovala tu většinou kolegiální atmosféra i navzdory skutečnosti, že každá strana usedala za stůl s odlišnými představami o íránských záměrech, odlišnými analytickými přístupy a odlišnými státními zájmy. Pro Brity a Američany představoval nukleární Irán regionální riziko, pro Izraelce existenční hrozbu. Těmito otázkami se však Gabriel u jednacího stolu nezabýval. Tehdy ještě nemusel.

Jeho poslední večerní zastávkou na Thames House bývala komůrka bez oken, v níž seděl Nigel Whitcombe, který dostal na starost sledování Zoe Reedové. I přes potenciální rizika, která z tajného sledování britské žurnalistky plynula, tento úkol Whitcombe přijal bez výhrad. Skoro jako každý, kdo se účastnil operace Masterpiece, si k Zoe vypěstoval pouto jakési školácké zamilovanosti a s povděkem přijal možnost ji ještě pár dní – i když jen na dálku – obdivně pozorovat. Z denních hlášení neplynulo nic, co by poukazovalo na nějaké přestupky nebo porušení disciplíny z její strany. Pokaždé, když ji Martin kontaktoval, podala o tom neprodleně zprávu. Dokonce do MI5 odeslala krátký vzkaz, který jí zanechal na domácím záznamníku.

„Co v něm bylo?“ zeptal se Gabriel.

„Nic zvláštního. Chvilky, co jsme spolu strávili, se mi moc líbily, miláčku. Už se nemůžu dočkat, až se ukážeš příští týden v Ženevě. A pak něco o nějakých šatech, čemu jsem moc nerozuměl.“ Whitcombe nažehlil rukou papír na svém miniaturním stolku. „Brzo budeme muset rozhodnout, jestli ji na ten večírek pustíme, nebo ji raděj odvezeme s prasečí chřipkou do nemocnice.“

„Já vím, Nigeli.“

„Osobně bych se přikláněl k té chřipce.“

„A co když její nepřítomnost vzbudí u Martina podezření?“

„Lepší podezíravý Landesmann než mrtvá britská státní občanka, to je můj názor. Tím bych si u svých nadřízených moc nepomohl.“

Byla skoro půlnoc, když se Gabriel vrátil do služebního domu v Highgate. Našel tam svůj tým v plné práci a ve své zašifrované virtuální schránce také zvláštní vzkaz odeslaný z Ústavu. Stálo v něm, že by se s ním potřebovala vidět jedna jeho stará známá z Paříže. Když si zprávu přečetl podruhé, musel své myšlenky pracně přesvědčovat, aby se zklidnily. Ano, skutečně bylo možné, že jde o to, co hledají, ale stejně tak bylo možné, že to je jen planý poplach. Omyl. Plýtvání časem, kterého v této chvíli neměl nazbyt. Možná, že se na něj konečně od chvíle, kdy jej Julian Isherwood na cornwallských útesech požádal, aby našel ztracený Rembrandtův portrét, usmála štěstěna. Někdo to bude muset zjistit. Vzhledem k naléhavým požadavkům operace Masterpiece to musel být někdo jiný než Gabriel. To vysvětlovalo, proč se sledovací eskamotér, archeolog a stopař zmizelého židovského majetku z dob holocaustu Eli Lavon vrátil hned příštího jitra do Paříže. A proč se krátce po jedné hodině odpoledne procházel po rue des Rosiers dvacet kroků za strážkyní svědomí Hannah Weinbergovou.

54

ČTVRŤ LE MARAIS, PAŘÍŽ

Zahnula za roh do rue Pavée a zmizela ve vchodu činžovního domu číslo 24. Lavon prošel dvakrát až na konec ulice, aby zjistil, zda není sledován, a pak se zastavil přede dveřmi. Jmenovky na zvoncích odhalily, že obyvatelkou bytu 4B je MME. BERTRANDOVA. Lavon zazvonil a milostivě se ukázal bezpečnostní kameře.

„Oui?“

„Jdu navštívit madam Weinbergovou, prosím.“

Chvíli bylo ticho a pak přišla otázka: „Vy jste kdo, monsieur?“

„Jmenuji se Eli Lavon. Jsem…“

„Vím, kdo jste, pane Lavone. Okamžik.“

Zámek vchodových dveří sténavě zachrčel. Lavon prošel vlhkým dvorem, vešel do chodby a pokračoval po schodech nahoru. Na podestě čtvrtého poschodí jej se založenýma rukama očekávala Hannah Weinbergová. Uvolnila mu vstup do svého bytu a tiše zavřela dveře. Pak se usmála a formálně natáhla ruku.

„Je mi ctí, monsieur Lavon. Jak jistě víte, máte ve Weinbergově centru mnoho příznivců.“

„To já jsem poctěn, madam,“ odpověděl Lavon pokorně. „Už nějakou dobu vaši činnost sleduji. Vaše centrum odvádí tady v Paříži obdivuhodnou práci. Nutno říct, že za stále těžších podmínek.“

„Děláme, co můžeme, ale bohužel to zřejmě nestačí.“ Do očí se jí vloudil smutek. „Je mi líto, co vás potkalo ve Vídni, monsieur Lavon. Ten útok hluboce zasáhl nás všechny. Právě si dělám kávu, nedáte si také?“

„Zajisté, rád.“

Doprovodila Lavona do obývacího pokoje a ztratila se v kuchyni. Lavon se rozhlédl po majestátním starožitném nábytku. Účastnil se té operace, která vtáhla Hannah Weinbergovou na oběžnou dráhu Ústavu, a dobře znal historii její rodiny. Věděl také, že v pokoji na konci chodby visí Vincent van Gogh zvaný Marguerite Gachetová u svého toaletního stolku. Krvavé představení, v němž tento obraz nepřímo vystupoval, patřilo k mnoha inscenacím Gabriela Allona, na které se Lavon snažil ze všech sil zapomenout. Rychle však vzpomínku zadupal, protože Hannah Weinbergová právě přinášela dva šálky café au lait. Jeden podala Lavonovi a posadila se.

„Předpokládám, že tu nejste na zdvořilostní návštěvě, monsieur Lavon.“

„To ne, madam Weinbergová.“

„Jste tu tedy kvůli těm dokumentům?“

Lavon přikývl a usrkl kávy.

„Nevěděla jsem, že patříte k…“ Hlas se jí zadrhnul.

„Ano?“ vyzval ji tázavě Lavon.

„K izraelské výzvědné službě,“ řekla polohlasem.

„Já? Copak vypadám jako nějaký agent?“

Pozorně si jej prohlédla. „To opravdu ne.“

„Po tom bombovém útoku ve Vídni jsem se vrátil ke své první lásce, k archeologii. Vyučuji nyní na Hebrejské univerzitě v Jeruzalémě, jsem však stále v kontaktu s mnoha restitučními organizacemi.“

„Jak jste se tedy o těch dokumentech dozvěděl?“

„Když jste zavolala na naši pařížskou ambasádu, ihned se spojili s mým přítelem, který pracuje v památníku Jad Vašem. Věděl, že se chystám do Paříže v jiné záležitosti, a požádal mne, zda bych to nevyřídil.“

„A v jaké záležitosti tu vlastně jste?“

„Účastním se jedné akademické konference.“

„Aha,“ řekla a napila se kávy.

„Máte ty dokumenty u sebe, madam Weinbergová?“

Přikývla.

„A mohl bych je, prosím, vidět?“

Zadívala se na něj přes okraj nahnutého šálku, jako by zvažovala hodnověrnost jeho slov, pak vstala a odešla do knihovny. Vrátila se s bezbarvou obálkou v ruce. Lavon nechal své srdce rozběhnout svižnějším rytmem.

„To je voskový papír?“ zeptal se tak nenuceně, jak to v té chvíli dokázal.

Přikývla. „Tak se to ke mně dostalo.“

„A ty dokumenty?“

„Jsou uvnitř.“ Předala Lavonovi obálku a zdůraznila: „Ale opatrně. Ten papír je velmi choulostivý.“

Lavon otevřel voskovanou obálku a pečlivě vyňal tři listy chatrného průklepového papíru. Pak si nasadil lehce třesoucími se prsty srpkovité brýle a začal číst jména.

Katz, Stern, Hirsch, Greenberg, Kaplan, Cohen, Klein, Abramowitz, Stein, Rosenbaum, Herzfeld…

Herzfeld…

Ještě chvíli na to jméno zíral a pak pomalu zvedl oči k Hannah Weinbergové.

„Kde jste k tomu přišla?“

„Obávám se, nejsem oprávněna vám to sdělovat.“

„Pročpak?“

„Slíbila jsem tomu člověku naprostou diskrétnost.“

„To byla bohužel velká chyba.“

Všimla si změny v Lavonově tónu. „Evidentně o tom dokumentu něco víte.“

„Máte pravdu. Mimo jiné vím i to, že kvůli němu už zemřelo mnoho lidí. Ten, kdo vám jej dal, je ve velkém nebezpečí, madam Weinbergová. A vy také.“

„Na to jsem zvyklá.“ Chvíli jej mlčky pozorovala. „Mluvil jste pravdu, když jste tvrdil, že vás sem poslal přítel z Jad Vašem?“

Lavon zaváhal. „Lhal jsem vám, madam.“

„A kdo vás tedy poslal?“

„Jeden náš společný přítel.“ Lavon pozvedl seznam. „A ten potřebuje vědět jméno člověka, který vám tohle dal.“

„Byl to Maurice Durand.“

„A čím se monsieur Durand živí?“

„Má malý krám se starožitnými přístroji. Říkal, že ty dokumenty našel uvnitř jednoho dalekohledu, který opravoval.“

„Vážně?“ zareagoval Lavon skepticky. „Jak dobře se s ním znáte?“

„Už léta u něj pravidelně nakupuji.“ Ukázala na kulatý dřevěný stůl, na němž byly naskládány desítky starožitných brýlí. „Je to taková moje vášeň.“

„Kde má ten krám?“

„Na osmé ulici.“

„Potřebuji se s ním ihned vidět.“

Hannah Weinbergová se zvedla. „Dovedu vás tam.“

55

RUE DE MIROMESNIL, PAŘÍŽ

Weinbergovo centrum se nacházelo hned za rohem na rue des Rosiers. Madame Weinbergová s Lavonem se tam zastavili, aby pořídili několik kopií seznamu a uložili je do trezoru. Pak se s originálem bezpečně schovaným v Lavonově kožené aktovce vydali metrem na rue de Miromesnil a pak dvě minuty pěšky do Antiquités Scientifiques. Cedule na dveřích hlásila OUVERT. Lavon se zastavil před výlohou, do níž se na okamžik obdivně zahleděl, a pak zkusil kliku. Bylo zamčeno. Hannah zazvonila na zvonek a v zámku bez prodlení zabzučelo.

Člověk, který je přišel uvítat, byl stejně vysoký jako Lavon, ve všech ostatních parametrech byl ale jeho pravým opakem. Zatímco Lavon se nedbale navlékl do několika vrstev ošuntělých kusů oděvu, Maurice Durand se skvěl v elegantním modrém obleku a široké kravatě v barvě beaujolais nouveau. A kde byly Lavonovy vlasy zcupované a rozcuchané, tam měl Durand svou mnišskou tonzuru úhledně zastřiženou a přičísnutou k lebce. Políbil Hannah Weinbergovou formálně na obě tváře a Lavonovi nabídl nečekaně silný stisk ruky. Když jej Lavon opětoval, získal nepříjemný pocit, že se na něj dívá skutečný profesionál. A pokud se Lavon nemýlil, přesně totéž pocítil i Maurice Durand.

„Máte úžasný krámek, monsieur Durand.“

„Děkuji uctivě,“ odpověděl Francouz. „Je to takový můj přístav v bouři.“

„Jakou bouři máte na mysli, monsieur?“

„Moderní dobu,“ odpověděl Durand bez rozmýšlení.

Lavon se na něj účastně usmál. „Musím říct, že mívám stejný pocit.“

„Vážně? A v jakém oboru, monsieur?“

„V archeologii.“

„To je úžasné,“ odpověděl Durand. „Když jsem byl mladý, také jsem se zajímal o archeologii. Dokonce jsem zvažoval, že bych ji studoval.“

„A co vás odradilo?“

„Špína.“

Lavon zvedl obočí.

„Nerad si špiním ruce,“ vysvětlil Durand.

„Tak to je nevýhoda.“

„Dosti zásadní,“ pokračoval Durand. „A v jakém působíte oboru, monsieur?“

„V biblické archeologii. Většinou pracuji v Izraeli.“

Durandovi se rozšířily oči. „Ve Svaté zemi?“

Lavon chvíli váhal a pak přikývl.

„Vždycky jsem ji chtěl spatřit na vlastní oči. Kde bádáte teď?“

„V Galilei.“

Vypadalo to, že Durandovo pohnutí je nepředstírané.

„Vy jste věřící, monsieur Durand?“

„Hluboce věřící.“ Pečlivě si Lavona přeměřil. „A vy, monsieur?“

„Jak kdy,“ řekl Lavon.

Durand se obrátil k Hannah Weinbergové. „Dodávka lorňonů nakonec dorazila. Odložil jsem vám ty nejlepší kousky. Chcete se na ně podívat?“

„Víte, můj přítel by s vámi potřeboval něco probrat.“

Durandův pohled se vrátil k Lavonovi. Neprozrazoval nic víc než vlažnou zvědavost, i když měl Lavon opět neodbytný pocit, že je důkladně přeměřován.

„Jak vám mohu pomoci?“

„Mohli bychom si pohovořit někde v soukromí?“

Durand ukázal na dveře v zadní části krámu. Lavon vstoupil první a slyšel, jak se za ním dveře zavřely. Když se otočil, výraz ve tváři Maurice Duranda nebyl již zdaleka tak přívětivý jako před malou chvílí.

„O co vlastně jde?“

Lavon vytáhl z aktovky obálku z voskového papíru. „O tohle.“

Durandovy oči ani na okamžik neuhnuly z Lavonova obličeje. „Dal jsem ten dokument madam Weinbergové pod podmínkou, že nebude zmiňovat moje jméno.“

„O to se také snažila. Ale přesvědčil jsem ji, aby si to rozmyslela.“

„Musíte být velmi vemlouvavý.“

„Nakonec to ani nebylo tak těžké. Stačilo jí pouze vysvětlit, že kvůli těmto třem listům papíru už zemřelo mnoho nevinných.“

Durandův výraz zůstával nezměněn.

„Většinu lidí by taková zpráva poněkud znepokojila,“ poznamenal Lavon.

„Mě hned tak něco nevyvede z míry, monsieur.“

Lavon vrátil obálku do aktovky. „Prý jste to našel v dalekohledu.“

„Byl to kousek z konce osmnáctého století. Mosaz a dřevo, Dollondova londýnská dílna.“

„To je zvláštní,“ řekl Lavon. „Já totiž bezpečně vím, že ještě nedávno byla tato obálka ukrytá v Rembrandtově obraze Portrét mladé ženy. A vím také, že byl ten obraz ukraden a během krádeže byl zavražděn jistý muž. Ale proto tady nejsem. Nevím, jak jste k těm dokumentům přišel, měl byste ale vědět, že po nich pátrají jistí lidé, kteří se neštítí vůbec ničeho. A tito lidé si stále myslí, že jsou ukryté v tom obraze.“ Lavon se odmlčel. „Rozumíte, co tím chci říci, monsieur Durand?“

„Rozumím,“ odpověděl Durand opatrně. „O žádném obraze ale nic nevím, ani o těch lidech.“

„Jste si jist, monsieur?“

„Bohužel ano.“

„Možná se k vám ale čas od času něco donese, nebo máte v branži přátele, kteří by něco mohli vědět, třeba kde se ten obraz zrovna nachází.“

„Nemám ve zvyku scházet se s lidmi přes umění. Na osoby, jako jsem já, se dívají svrchu.“

Lavon předal Durandovi svou navštívenku. „Pokud byste se náhodou o tom Rembrandtovi něco dozvěděl – cokoli, monsieur – dejte mi vědět na tohle číslo. Mohu vám zaručit absolutní diskrétnost. Buďte ujištěn, že nám jde výhradně o nalezení toho obrazu. A dávejte si pozor. Byl bych velice nerad, kdyby se vám přihodilo něco nepříjemného.“

Durand si navštívenku zasunul do kapsy a bylo zřejmé, že by tento rozhovor rád co nejrychleji ukončil. „Obávám se, monsieur, že vám v této věci nebudu moci nijak pomoct. Pokud už nemáte nic jiného, rád bych se vrátil zpátky do krámu.“

„To je vše. A děkuji vám, že jste si udělal čas.“

„Není zač.“

Durand otevřel dveře. Lavon vykročil k odchodu, pak se ale zarazil a otočil. „Přece jen jedna věc, monsieur Durand.“

„Ano?“

„Mějte na paměti, že vás Bůh vidí. Snažte se jej prosím nezklamat.“

„Budu na to pamatovat, monsieur Lavon.“

Eli Lavon a Hannah Weinbergová se rozloučili za soumraku na Place de la Concorde. Hannah odjela metrem zpátky do Marais a Lavon pokračoval pěšky na nedalekou rue Rabelais číslo 3, kde sídlilo izraelské velvyslanectví. Na základě zmocnění od operačního velení Masterpiece pověřil šéfa pařížské buňky Ústavu, aby zabezpečil ochranu Hannah Weinbergové a nasadil sledovací oddíl na Maurice Duranda. Poté si vyžádal služební auto s řidičem a nechal se odvézt na letiště Charlese de Gaulla. „Potřebuji, aby byl řidič ozbrojen,“ řekl Lavon. „Později vám snad vysvětlím proč.“

Lavonovi se podařilo získat místo v ekonomické třídě u Air France s odletem do Heathrow v 20:50 a kolem jedenácté se unaveně blížil po chodníku k důvěrně známému domu v Highgate. Uvnitř našel kompletní tým, který právě cosi bouřlivě oslavoval. Podíval se na Gabriela a zeptal se: „Může mi někdo vysvětlit, co se tu děje?“

„Armatury, potrubí, vakuová čerpadla, dmychadla, sterilizátory, podávací a vyklízecí dopravníky, frekvenční měniče, pláště motorů, molekulární čerpadla, rotory, magnety.“

„On jim prodává odstředivky?“

„Nejenom odstředivky,“ řekl Gabriel. „Svatý Martin Landesmann prodává Íráncům vše, co potřebují pro výstavbu vlastních továren na obohacování uranu.“

„A to jsem si myslel, že jsem měl úspěšný den.“

„Co pro nás máš?“

„Nic zvláštního.“ Lavon zvedl obálku z voskovaného papíru. „Jenom seznam curyšských bankovních účtů Kurta Vosse.“

Část čtvrtá

LOKALIZACE

56

THE PLAINS, STÁT VIRGINIA

Statek se nacházel zhruba padesát mil západně od Washingtonu v místech, kde se z břehu údolí Shenandoah zvedaly první svahy pohoří Blue Ridge Mountains. Obyvatelé malebné vesničky The Plains ležící u Marshallovy dálnice měli za to, že jeho majitelem je jistý vlivný právník z Washingtonu, který má spoustu peněz a důležitých přátel ve vládě. To by konečně vysvětlovalo všechny ty černé limuzíny a terénní auta, jež se často s řevem řítily přes náves, někdy v dost nezvyklou hodinu.

Jednoho mrazivě chladného rána zprostřed prosince se takových vozidel v The Plains objevilo přes deset. Všechna měla namířeno stejným směrem – doleva za čerpací stanicí BP a minimarketem, za železničním přejezdem doprava a pak asi míli rovně po silnici číslo 601. Protože byl pátek a vánoční svátky za dveřmi, začalo se po vesnici šuškat, že se přes víkend na statku pořádá velkolepá párty pro lepší společnost z města – jeden z těch dýchánků, na kterých se scházejí lobbisté s politiky, aby si vedle tipů, jak vylepšit švih golfovou holí nebo milostný život, vyměňovali laskavosti a obálky s dolarovými díky. Jak se ukázalo, nebyly tyto řeči náhodné. Jejich původcem bylo jedno oddělení Ústřední zpravodajské služby CIA, které bylo výhradním vlastníkem a provozovatelem statku prostřednictvím fiktivní obchodní společnosti.

Hlídaná příjezdová brána byla opatřena líbivou mosaznou tabulí se jménem HEWITT, které vybral náhodně jeden ze supervýkonných počítačů v Langley. Za bránou pokračovala štěrková silnice, zprava lemovaná úzkým říčním korytem a zleva rozlehlými pastvinami. Vše se nyní ale ukrývalo pod půlmetrovou vrstvou sněhu, jež byla pozůstatkem ničivého blizardu, který se před pár dny přehnal oblastí a zcela paralyzoval federální vládu. Kalamita vyvolala ve Washingtonu plamenné diskuse. Ti, kdo odmítali globální oteplování jako planý poplach, viděli v rozmaru počasí potvrzení svého stanoviska, zatímco proroci klimatických změn tvrdili, že jde o další důkaz, že je planeta ve vážném nebezpečí. Profesionálové z Langley se nad touto radikální neshodou názorů vůbec nepozastavovali. Až příliš dobře věděli, že když dva subjekty posuzují jeden a tentýž soubor faktů, obvykle docházejí k diametrálně odlišným závěrům. Taková už je podstata práce ve výzvědných službách. A v životě to koneckonců funguje stejně.

Na konci štěrkové silnice, na nevysokém zalesněném kopci, stál jednopatrový virginský statek s poschoďovou terasou a měděnou střechou. Kruhová příjezdová cesta byla večer předtím prohrábnuta pluhem, i přesto tu ale nebylo dost místa, aby se sem vešla nashromážděná flotila vozidel. Příjezdová silnice byla natolik přecpána parkujícími sedany a masivními terénními auty, že ti, kteří přijeli jako poslední, se neměli jak dostat k budově. To bylo poněkud svízelné, protože šlo o nejdůležitější účastníky konference. Nezbylo jim tedy nic jiného než opustit svůj range rover a posledních padesát metrů se přebrodit sněhem. V čele šel Gabriel, krok za ním Uzi Navot a průvod uzavíral Shamron zavěšený do Rimony.

Příchod izraelské delegace vzbudil opatrný potlesk velkého shromáždění, které tu již čekalo. Britové vyslali pouze dva zástupce – Grahama Seymoura za MI5 a Edmunda Radcliffa z MI6, zato Američané se v ničem neomezovali. Přijel Adrian Carter s Shepardem Cantwellem, zástupcem šéfa CIA, a Tomem Walkerem, jejich vrchním analytikem pro Írán. Byl tu také jakýsi Blanchard z ředitelství Národního zpravodajství a Remond z vojenské kontrarozvědky. Radu národní bezpečnosti zastupovala Cynthia Scarboroughová a z FBI tu byl Steven Clark – jak se ovšem Úřad pro vyšetřování dostal k pozvánce na konferenci, natrvalo zůstalo jednou z mnoha záhad operace Masterpiece.

Všichni se shromáždili okolo oficiálního jídelního stolu, každý za svou jmenovkou, stohem instruktážních brožur a s šálkem nevýrazné kávy. Adrian Carter pronesl několik úvodních poznámek a pak spustil prezentaci v PowerPointu. Na promítacím plátně se objevila mapa Íránu se čtyřmi zvýrazněnými lokalitami. Carter na každou z nich postupně zamířil laserové ukazovátko a přečetl jejich jména.

„Búšehr, Arak, Isfahán, Natanz. Klíčová místa íránského jaderného programu. Předpokládám, že jste o nich již všichni slyšeli, pro jistotu je ale v krátkosti připomenu. Búšehr je jaderná elektrárna, jež byla postavena s německou a ruskou pomocí.

Isfahánu je konverzní zařízení, v němž se zpracovává uranová ruda na hexafluorid a uranový oxid. Arak je továrna na výrobu těžké vody a v Natanzu se nachází hlavní íránská továrna na výrobu obohaceného uranu.“ Carter se na chvíli odmlčel a pak dodal: „Alespoň to tvrdí sami Íránci.“

Carter spustil paprsek k zemi a obrátil se čelem k obecenstvu. „Naše vlády se již dlouho domnívají, že tato čtyři střediska jsou jen špičkou ledovce a že Irán buduje sérii tajných podzemních komplexů na obohacování uranu. Díky úsilí našich přátel z Tel Avivu se nám nyní konečně dostává do rukou důkaz o tom, že naše domněnky byly správné. Jsme přesvědčeni, že v tom Íráncům vydatně pomáhá Martin Landesmann, prezident Global Vision Investments.“

Carter pohlédl směrem k izraelské delegaci. „I když jsme posledních dvaasedmdesát hodin pracovali s totožnými daty o Landesmannovi, teprve paní Rimoně Šternové se podařilo najít spojitost mezi všemi body. Pro ty z vás, kteří jste zatím neměli možnost se s ní seznámit, připomínám, že je to bývalý major izraelských obranných složek, velezkušená terénní agentka a jedna z nejuznávanějších zpravodajských analytiček. Možná vás také bude zajímat, že je neteří pana Ariho Shamrona. Takže bych vám doporučil mít se před ní na pozoru.“

Shamron se usmál a sledoval, jak Rimona vstala a zaujala Carterovo místo v čele místnosti. Bez jediného slova posunula prezentaci k dalšímu snímku. Znovu mapa Iránu, tentokrát však pouze s jedinou jmenovkou.

Svaté město Kóm…

Právě Kóm je důkazem, že mulláhové lžou, začala Rimona. Kóm zhatil i ty poslední marné naděje, že íránský jaderný program usiluje pouze o mírové využití atomové energie. Proč by jinak ukrývali zařízení na obohacování uranu hluboko do nitra hor v poušti? A proč by jinak toto zařízení zatajovali před Mezinárodní agenturou pro atomovou energii, hlídacím psem Organizace spojených národů? Kóm však nepředstavuje klíčový problém, upozornila dál. Jeho kapacita jsou pouhé tři tisíce odstředivek. A pokud se v tomto případě jedná o odstředivky íránské výroby typu IR-1, bude Kóm schopen vyprodukovat pouze takové množství vysoce obohaceného uranu, jaké stačí na výrobu jedné bomby za každé dva roky, což je hodně málo k tomu, aby se z Iránu mohla stát plnohodnotná jaderná velmoc.

„Což by mohlo být chápáno tak, že Kóm pro nás nepředstavuje významnou hrozbu,“ pokračovala Rimona. „Pokud ovšem neexistují další podobné továrny ukryté na jiných místech této islámské republiky. Dvě taková zařízení s kapacitou šesti tisíc odstředivek typu IR-1 pracující v tandemu umožní vyrobit nukleární bombu za jeden rok. Co když ale existují čtyři takové provozy s dvanácti tisíci odstředivkami? Nebo osm s čtyřiadvaceti tisíci?“

Na tuto řečnickou otázku odpověděl Tom Walker, Rimonin protějšek z agentury IAEA. „Pak bude Irán schopen vyrobit dostatek obohaceného uranu, aby získal účinný jaderný arzenál, v řádu měsíců. Vyžene inspektory ze země a bezuzdně se oddá svým nukleárním choutkám. V případě, že je tento řetězec tajných zařízení dobře ukrytý a opevněný, nemáme prakticky žádnou šanci, jak jim v tom zabránit.“

„Přesně tak,“ řekla Rimona. „Jak ale bude scénář vypadat v případě, že ony odstředivky nejsou vratké a nespolehlivé krámy typu IR-1, ale třeba typy P-2, které používá Pákistán? Nebo něco ještě kvalitnějšího? Co když jsou to odstředivky evropské konstrukce kalibrované na ty nejvyšší standardy? Co když se vyrábějí v podmínkách, kde je neznečišťují prachové částice nebo otisky prstů?“

Tentokrát se odpovědi ujal Adrian Carter. „Pak bychom se během velmi krátké doby ocitli před odkrytou hlavní íránského jaderného děla.“

„Správně. A my máme obavy, že právě to se nyní děje. Zatímco se civilizovaný svět dohaduje, rozmýšlí a váhá, Íránci v tichosti pracují na tom, aby si splnili své dávné jaderné ambice. Uplatňují prastaré klamavé taktiky, jako je taqqíja a khodeh. Přetvařují se, lžou a zdržují, aby co nejdřív mohli otevřít dveře své nové zbrojnice. A Martin Landesmann jim v tom po celou dobu vydatně napomáhá. Nejenže jim prodává odstředivky, ale zajišťuje pro ně kriticky důležitá čerpadla, armatury a vakuové vývěvy, které propojují odstředivky do kaskád. Stručně řečeno, pan Landesmann poskytuje Iránské islámské republice všechno, co potřebuje k vybudování továren na obohacování uranu.“

„Jak to dělá?“ zeptal se Adrian Carter.

„Takto,“ odpověděla Rimona.

Další mapa, která se objevila na promítacím plátně, znázorňovala eurasijskou pevninu od Britských ostrovů až po Japonské moře. Na území Německa, Rakouska, Švýcarska a Belgie zářila konstelace firem, z toho minimálně deset výrobců průmyslových a technologických zařízení, Keppler Werk GmbH nevyjímaje. Všechny tyto společnosti byly přerušovanou čarou spojeny s jihočínským městem Šen-čen, v němž sídlilo vedení společnosti XTE Hardware and Equipment.

„Zřejmě tušíte, kdo společnost XTE Hardware and Equipment vlastní,“ vybídla Rimona publikum k zamyšlení.

„Global Vision Investments,“ odpověděl Adrian Carter.

„Pochopitelně prostřednictvím mnoha dceřiných a nastrčených subjektů,“ podotkla Rimona se zatrpklým úsměvem. „Pan Landesmann má také silného partnera, čínskou soukromou firmu se sídlem v Šanghaji, která je podle našich indicií pouze figurkou v rukách ministerstva tamní státní bezpečnosti.“

„Tedy čínské výzvědné služby,“ zabručel Steven Clark z FBI.

„Přesně tak.“ Rimona přešla k mapě. „Landesmannův podnik funguje podobně jako íránský jaderný program, z něhož těží. Je rozptýlený po celém světě, dobře maskovaný, má mnoho nadpočetných a rezervních článků. Podstatné je to, že Svatý Martin je v zásadě nedotknutelný, neboť celý dodavatelský řetězec pracuje s technologií, která má dvojí využití, a navíc je prodávána přes prostředníky. Martin je dostatečně chytrý na to, aby věděl, že nelze Íráncům prodávat odstředivé kaskády přímo, a tak je prodává po dílech XTE Hardware and Equipment. Číňané pak zkompletovaný výrobek prodají obchodním společnostem v Dubaji a Malajsii, přes něž se pak dostane do Íránu.“

„Dokážete říct, jak dlouho už to takto funguje?“ zeptala se Cynthia Scarboroughová z NCS.

„Přesně ne, ale dokážeme si utvořit informovaný odhad. Víme, že Landesmann koupil Keppler Werk v roce dva tisíce dva a krátce poté začal ke svému tajnému portfoliu přidávat další evropské výrobní závody.“

„Mluvíme tedy o období v řádu let,“ řekla Scarboroughová.

„Několika důležitých let,“ poopravila ji Rimona.

„Podle toho se tedy zdá velmi pravděpodobné, že byl utajovaný řetězec obohacovacích zařízení již alespoň částečně zkompletován.“

„To je i náš závěr. Konečně současné chování Iránu to jenom potvrzuje.“

„Co přesně máte na mysli?“

„Předně vrtají tunely jako krtci. Na vašich satelitních snímcích si můžete ověřit, že Íránci svůj jaderný program přesouvají stále víc a víc pod zem. Nejde jen o Kóm. Další tunelové komplexy nedávno vznikly i v Isfahánu a Natanzu, na dalších se pracuje; víme o Metfazu, Khodžiru a Parčinu. Hloubit tunely do horských masívů není jednoduché a rozhodně ne levné. Jsme přesvědčeni, že to dělají z jednoho prostého důvodu – aby svá zařízení skryli a uchránili před útokem.“

„Víte ještě něco?“ zeptal se Shepard Cantwell z CIA.

„Ano, jde o Natanz,“ odpověděla Rimona. „Íránci převezli zhruba devatenáct set kilogramů slabě obohaceného uranu, zhruba veškeré své zásoby, do tohoto nadzemního skladovacího zařízení. Jako by se nás tím snažili vyprovokovat k útoku. Je otázka, co tímto riskem sledují.“

„Určitě pro to máte nějaké vysvětlení.“

„Iránská ekonomika je v agónii. Mladí Íránci jsou už tak frustrovaní, že se nebojí demonstrovat a umírat v ulicích. Myslíme si, že mulláhové by ve skutečnosti útok uvítali, protože by tak mohli znovu získat skomírající podporu íránského lidu.“

„Opravdu jsou kvůli tomu ochotni vzdát se dvou tun uranu?“

„Je to pravděpodobné, pokud již jinde pracují další tajná zařízení. V tom případě by jim útok na Natanz poskytl záminku, aby mohli ze země vykázat inspektory OSN a vypovědět své závazky ke Smlouvě o nešíření jaderných zbraní.“

„Potom by tedy mohli o svůj jaderný arzenál usilovat bez zástěrky,“ upozornila Cynthia Scarboroughová. „Stejně jako Severokorejci.“

„Přesně tak, paní kolegyně.“

„Co tedy doporučujete?“

Rimona vypnula PowerPoint. „Zastavit je. Jinou možnost ani nemáme.“

57

THE PLAINS, STÁT VIRGINIA

Každé takové jednání dospívá vždy do bodu, kdy se lidé zodpovědní za sběr zpravodajských dat začnou názorově rozcházet s těmi, kdo se zabývají jejich analýzou. Ten okamžik přišel po Rimonině prezentaci, když se Adrian Carter prudce zvedl a začal se roztržitě bušit do kapes svého saka ve snaze dopátrat se dýmky. Na jeho výzvu jednohlasně zareagovali další čtyři muži a následovali jej přes hlavní sál do salónu. V otevřeném krbu praskala čerstvě naložená polena; Shamron si v jejich žáru nahřál své ruce poznamenané stařeckými skvrnami a pak se usadil do nejbližšího křesla. Navot si sedí vedle něj, Gabriel zůstal stát a pomalu obcházel po obvodu místnosti. Graham Seymour a Carter seděli v opačných rozích pohovky; Seymour vypadal, jako by právě pózoval pro oděvní reklamu, Carter budil dojem lékaře, který se chystá smrtelně nemocnému pacientovi sdělit špatnou novinu.

„Jak dlouho?“ zeptal se nakonec. „Jak dlouho jim bude trvat, než to dotáhnou do konce a vyrobí svou první jadernou zbraň?“

Gabriel se Shamronem uposlechli signálu, který vyslal jejich papírový nadřízený Uzi Navot.

„Dokonce i Agentura pro atomovou energii nakonec došla k závěru, že Íránci již výrobní kapacity na výrobu nukleární bomby mají. A pokud jim Landesmann prodá špičkové odstředivky, které potřebují k trvalé výrobě paliva…“

„Jak dlouho, Uzi?“ opakoval otázku Carter.

„Maximálně rok, ale spíš dřív.“

Carter zanořil svou dýmku do váčku s tabákem.

„Jen pro upřesnění, kolegové, mí šéfové z Pennsylvania Avenue by vám byli velice vděční, pokud byste se laskavě zdrželi jakéhokoli útoku na íránská jaderná zařízení, a to nyní i kdykoli v budoucnosti.“

„Názory Bílého domu jsou nám už známy.“

„Pouze je opakuji, aby nedošlo k nedorozumění.“

„Takové nedorozumění je prakticky vyloučeno. A když už o tom hovoříme, nikdo nemá menší zájem útočit na Irán než my. Tady nejde o nějakou podružnou frakci OPP. Je to obrovská Perská říše. Pokud jim dáme políček, okamžitě nám jej vrátí. Už teď vyzbrojují Hizballáh a Hamás, aby proti nám mohli Palestinci vést válku, a po celém světě připravují teroristické sítě, které se zaměřují výlučně na izraelské a židovské cíle.“

„Přeměňují Irák ve vřící kotel a z Perského zálivu brzy udělají válečnou zónu,“ dodal Carter. „Cena ropy vyletí závratně vzhůru a světová ekonomika upadne znovu do recese. Na koho pak všichni ukážou prstem? Na vás.“

„Tak je to vždycky,“ řekl Shamron. „Už jsme si na to zvykli.“

Carter škrtl sirkou a zapálil si dýmku. Jeho další otázka vyšla z oblaku kouře.

„Ta spojitost s Číňany je ověřená?“

„XTE už sledujeme delší dobu. Data, která jsme získali z Landesmannova počítače, naše podezření jen potvrdila.“ Navot se odmlčel. „Doufám, že vás jejich účast nepřekvapuje.“

„Číňané nás už dnes mohou jen sotva něčím nepříjemným zaskočit, zvlášť pokud jde o Irán. Islámská republika je jejich druhým největším dodavatelem ropy, a čínské státní energetické giganty už do rozvoje íránského naftového a plynového průmyslu investovaly desítky miliard. Je nám jasné, že pro Číňany není Irán hrozba, ale spojenec. Vůbec jim nebude vadit, když se Íránci zařadí mezi jaderné velmoci – spíš to uvítají.“

„Domnívají se snad, že tím sníží americký vliv v Zálivu?“

„Přesně tak,“ řekl Carter. „A protože Číňané vlastní několik set miliard dolarů amerického dluhu, nejsme v takovém postavení, abychom je z toho mohli otevřeně obviňovat. Už jsme si u nich nesčetněkrát stěžovali, že z jejich přístavů do Iránu směřují zakázané druhy zboží a zbraně, ale odpověď je pokaždé stejná. Slíbí, že se na to podívají, nic se ale nezmění.“

„Nemáme v úmyslu chodit za Číňany,“ řekl Navot. „Ani za Švýcary, Němci, Rakušany či kýmkoli jiným, kdo je zapojen do toho obchodního řetězce. Dnes už víme, že je to plýtvání časem silami. Státní zájem a prostá lidská chamtivost jsou karty, proti kterým se nedá hrát. Kromě toho poslední věc, kterou bychom rádi svěřovali Švýcarům, je skutečnost, že sledujeme jejich nejprominentnějšího byznysmena.“

„Kolik myslíte, že jim těch odstředivek už Landesmann prodal?“

„Nemáme tušení.“

„Kdy proběhla první zásilka?“

„Také nevíme.“

„A poslední?“

„Bohužel.“

Carter si v kouřové cloně před sebou vymetl čistý průhled. „Výborně. Tak nám aspoň řekněte, co víte.“

„Víme, že se jedná o lukrativní obchodní partnerství a že stále trvá. Mnohem podstatnější je ale zjištění, že v brzké době se má uskutečnit velká zásilka z Číny do Dubaje a odtud do Íránu.“

„Odkud to máte?“

„Tuhle informaci se nám podařilo exhumovat ze smazaného souboru v Martinově počítači. Šlo o zakódovaný e-mail, který mu poslal jakýsi Ulrich Müller.“

Carter tiše okusoval náustek své dýmky. „Müller?“ zeptal se nakonec. „Víte to jistě?“

„Jednoznačně,“ potvrdil Navot. „Proč?“

„Protože s Herr Müllerem jsme už měli tu čest se setkat, když jsme prověřovali Zentrum Security. Je to bývalý příslušník švýcarské bezpečnostní služby DAP a prvotřídní darebák. Martin se s Müllerem zná už hodně dlouho. Ten chlap pro něj dělá špinavou práci.“

„Myslíte, že by pro něj mohl řídit nukleární pašeráckou síť Evropa-Čína-Írán?“

„Dává to smysl. Landesmann by jistě nerad své íránské portfolio zatahoval do blízkosti GVI. Potřebuje někoho jako Müller, kdo za něj vyřídí detaily.“

Carter se pohroužil do ticha a jeho pohled přeskakoval mezi Navotem a Shamronem. Gabriel stále obcházel po obvodu místnosti.

„Z posledních Rimoniných poznámek se dá vyvodit, že už asi máte nějakou představu, jak dál postupovat,“ řekl Carter. „Jsme s Grahamem v této záležitosti vašimi partnery a rádi bychom věděli, co máte v úmyslu.“

Navot se podíval na Gabriela, který se konečně zastavil. „Materiály, které jsme získali z Martinova notebooku, jsou užitečné, avšak neúplné. Je stále mnoho věcí, které nevíme. Například datum expedice, způsoby platby, názvy dopravních společností.“

„Předpokládám, že víte, odkud by se tyto informace daly získat.“

„Z počítače na západním břehu Ženevského jezera,“ řekl Gabriel. „Ve výšce tři sta sedmdesát jedna celých čtyři desetiny metru nad mořem.“

„Ve Villa Elma?“

Gabriel přikývl.

„To se tam chcete vloupat?“ zeptal se Carter skepticky. „Do nejhlídanější privátní rezidence ve Švýcarsku, které je proslulé abnormální ostražitostí svých občanů?“

Protože Gabriel neodpovídal, přesunul Carter pohled na Shamrona.

„Snad ti, Ari, nemusím připomínat všechna úskalí, s nimiž je operace na území Švýcarska spojena. Připomíná mi to jeden incident někdy před deseti lety, kdy byl při odposlechu telefonní linky jistého podezřelého teroristy zatčen kompletní tým vašich agentů.“

„Nikdo nemá v plánu se do Villa Elma vloupat, Adriane.“

„Tak co tedy máte za lubem?“

Odpověděl nakonec Gabriel. „Za čtyři dny pořádá Martin benefiční párty pro tři stovky vybraných hostů. Máme v plánu se jí zúčastnit.“

„Vážně? A jak se dostanete dovnitř? Převlečeni za číšníky budete roznášet jednohubky a kaviár? Nebo postaru nabouráte autem přímo do brány?“

„Dostaneme se tam jako hosté, Adriane.“

„A kde chcete získat pozvánku?“

Gabriel se usmál. „Už ji máme.“

„Zoe?“

Gabriel přikývl.

„Zřejmě zapomínáš na naši dohodu o spolupráci v krajně omezeném rozsahu a době trvání.“

„Pamatuji si dobře, Grahame.“

„Fajn,“ řekl Seymour. „Pak si snad také vzpomeneš, na čem ta dohoda stála: Zoe měla provést jeden jednoduchý úkol, a až jej dokončí, půjde si svou cestou bez obav, že ji zase někdy budeme obtěžovat.“

„Situace se změnila.“

„Takže teď po ní chcete, aby se vloupala do hlídané kanceláře přímo uprostřed rozjetého večírku? Na tohle by si sotva troufl ostřílený agent. Ale čerstvý rekrut bez zkušeností? Naprosto vyloučeno.“

„My nepotřebujeme, aby se Zoe vloupala do Martinovy kanceláře, Grahame. Budeme po ní chtít jediné: aby se toho večírku zúčastnila.“ Gabriel se na okamžik odmlčel a pak dodal: „Pochopitelně s partnerským doprovodem.“

„Ten jí zajistíte vy?“

Gabriel přikývl.

„Jací jsou kandidáti?“ zeptal se Adrian Carter.

„Jen jeden.“

„Předpokládám, že pokud jí nebude dělat garde Ari ani Eli Lavon, pak zůstává Michail.“

„Ve smokingu je prostě neodolatelný.“

„O tom nepochybuji. Ale taky si v Rusku prošel peklem. Je na něco takového připraven?“

Gabriel přikývl. „Je.“

Carterovi vyhaslo v dýmce. Zčerstva si ji napěchoval a zapálil. „Rád bych zdůraznil, že v tomto okamžiku víme o všem, co se děje, přes Martinův telefon a notebook. Pokud se vaše ženevská operace zvrtne, je jisté, že o tuhle výsadu přijdeme.“

„A co když se Martin rozhodne vyměnit telefon nebo mu ochranka vyčistí notebook a přitom v něm objeví software, který tam nemá být?“

„Kam tím směřuješ?“

„Náš průhled do Martinova světa zhasne,“ řekl Gabriel a luskl prsty, aby dodal své větě důraz. „Máme šanci dostat se do Villa Elma čistou cestou. Když vezmu v úvahu, jak blízko mohou být Íránci k jaderné zbrani, pak si myslím, že tuhle šanci nesmíme propásnout.“

„Zní to přesvědčivě, tahle diskuse je ovšem zbytečná, pokud Zoe odmítne.“ Carter pohlédl na Seymoura. „Myslíš, že do toho půjde?“

„Myslím, že se nechá přesvědčit. Bude to ale muset osobně odsouhlasit premiér. A nepochybuji o tom, že naši konkurenti odnaproti si v tom také budou chtít zahrát.“

„Na to ať si nechají zajít chuť,“ poznamenal důrazně Gabriel. „Je to přece naše operace, Grahame.“

„Spolehni se, že jim to vyřídím,“ řekl Seymour a očima ukázal na zástupce MI6 v salónku. „Ještě ale zbývá probrat jednu věc.“

„Jakou?“

„Pokud se vám podaří vystopovat tu zásilku odstředivek, co s ní máte v úmyslu provést?“

„Pokud ji najdeme,“ řekl Gabriel ztlumeným hlasem, „pak je možností bezpočet.“

58

SOUTHPARK, LONDÝN

Gerald Malone, předseda představenstva a výkonný ředitel společnosti Latham International Media, se svým ortelem dlouho neotálel. Rozeslal jej e-mailem ve tři odpoledne hned následujícího dne všem zaměstnancům Journalu. Svým úsporným nezáživným stylem jim dal na vědomí, že nedávná snaha o kontrolu nákladů se ukázala jako málo efektivní a deník v současné formě již dál nemůže fungovat. Proto nemá vedení společnosti Latham jinou možnost než drasticky a bezodkladně snížit počet zaměstnanců. Škrty se projeví do hloubky i do šířky, největší počet obětí zasáhne redakci. Jednomu oddělení, zvláštnímu investigativnímu týmu v čele se Zoe Reedovou, se však propouštění podezřele vyhnulo. Jak se ukázalo později, byl to dárek na rozloučenou od Jasona Turnburyho, jenž se měl už brzy stát součástí stejného managementu, který právě Journal zanechal v doutnajících troskách.

Zoe toho večera seděla u svého pracovního stolu a s tíživým pocitem viny přeživšího sledovala rituální balení osobních věcí, které následuje vždy po masovém propouštění. Když naslouchala vzlykavým projevům na rozloučenou, napadlo ji, že je možná nejvhodnější doba odejít od novin a přijmout nabídku z televizního zpravodajství, která se jí naskýtala v New Yorku. A nebylo to poprvé, kdy si také bezděčně vzpomněla na skupinu pozoruhodných lidí, které poznala v jednom domě v Highgate. Zaskočilo ji to, protože si nikdy nemyslela, že by jí společnost Gabriela a jeho týmových kolegů mohla chybět. Stýskalo se jí po jejich nepolevujícím odhodlání a nezdolné víře, že je jejich věc správná, podobně jako to prožívala, když prvně vstoupila do newsroomu Journalu.

Ze všeho nejvíc jí ale chyběla ta kamarádská atmosféra. Každý večer byla na pár hodin součástí rodiny – sice bouřlivé, hádavé a někdy dysfunkční, ale nefalšované.

Z důvodů, které jí nebyly jasné, to vypadalo, že na ni tato rodina zapomněla. Během zpáteční cesty vlakem z Paříže jí agent s krátkým černým účesem a trudovitými tvářemi tajně gratuloval ke splnění úkolu. Od té doby už ale nic. Žádné telefonáty, žádné e-maily, žádná zinscenovaná náhodná setkání na ulici nebo v metru, žádné povolání na centrálu MI5, aby jí za její služby poděkovali. Tu a tam mívala pocit, že ji někdo sleduje, ale nejspíš šlo jen o zbožné přání. Pro Zoe, která byla zvyklá na okamžitou odezvu na své novinové zprávy, bylo nejtěžší to, že vůbec nevěděla, jestli měl její počin alespoň nějaký význam. Měla sice neurčitý pocit, že pařížská operace dopadla dobře, neměla ale nejmenší tušení, jestli přinesla výsledky, které Gabriel s Grahamem Seymourem očekávali. Měla dojem, že s největší pravděpodobností se to už nikdy nedozví.

Pokud šlo o její pocity ohledně Martina Landesmanna, kdysi četla, že vzpamatovat se z nevydařeného milostného vztahu trvá některým lidem stejně dlouho jako vztah samotný. Zoe však zjistila, že se tato doba dá dramaticky zkrátit, pokud je milenec zapleten do prodeje přísně zakázaných komodit islámskému režimu. Její nenávist vůči Martinovi byla nyní nelíčená stejně jako nutkání zpřetrhat všechny nitky. To ale bohužel nebylo možné, protože její soukromý život byl nyní věcí národní bezpečnosti. MI5 ji požádala, aby měla všechny své komunikační kanály přístupné, neboť hrozilo riziko, že by Martin mohl začít něco tušit. Pořád jí však nebylo jasné, jestli mají stále zájem na její účasti na ženevské benefici. Zoe neměla nejmenší touhu znovu vejít do Martinova domu. Ve skutečnosti už nikdy nechtěla vidět jeho tvář.

Do jejích myšlenek vstoupil Jason Turnbury, který se objevil v newsroomu, aby přednesl obligátní pojateční eulogii o tom, jak velkou mu bylo ctí pracovat s tak nadaným a odhodlaným týmem žurnalistů. Po poslední větě se bývalí zaměstnanci začali shlukovat před výtahem jako zmatení civilisté, co přežili přírodní katastrofu. Většina z nich si to namířila rovnou do Anchoru, historického lokálu v suterénu vedlejší budovy, aby se následně zpila do němoty. Zoe cítila, že by se tam měla také ukázat, brzy se jí však zoufale chtělo pryč. Utřela tedy několik smutných očí, poplácala několik skleslých ramen a tiše se vytratila ven do deště.

Nestály tu žádné taxíky, které by ji odvezly domů, a tak se vydala přes Southwark Bridge na druhý břeh Temže. Po řece se proháněl skučivý mrazivý vzduch; Zoe rozevřela skládací deštník, proti vodorovné deštivé sprše ji ale příliš neochránil. Na konci mostu si všimla povědomé postavy, která tam stála na chodníku, jako by nepřízeň počasí ani nevnímala. Byl to muž středního věku v nepromokavém kabátě, který se k Zoe poprvé přiblížil před budovou CNN ten večer, kdy podepsala spolupráci. Když přišla blíž, zvedl ruku k ústům, jako by chtěl utlumit kašel. V tom okamžiku se odnikud objevil jaguár a zastavil přímo vedle ní. Otevřely se zadní dveře a Graham Seymour jí pokynul, aby si nastoupila.

„Slyšel jsem, že jste dnes měli v Journalu hodně perný den,“ poznamenal Seymour, když se auto rozjelo.

„Je něco, co nevíte?“

„Bylo to na BBC.“

Auto odbočilo doleva na Upper Thames Street.

„Zastávka metra je opačným směrem.“

„Potřebuji si s vámi promluvit.“

„To jsem si domyslela.“

„Říkali jsme si, co asi děláte o víkendu.“

„Asi si přečtu nějakou hloupou knihu a skouknu pár dévédéček. A když nebude pršet, projdu se do Hampstead Heath.“

„To je docela nuda.“

„Nuda mi celkem vyhovuje, pane Seymoure. Zvlášť po Paříži.“

„Měli bychom pro vás něco zajímavějšího, pokud byste měla zájem.“

„Co to bude tentokrát? Bankovní loupež? Nebo mám zneškodnit buňku al-Kajdy?“

„Stačí, když se zúčastníte jednoho plesu a budete vypadat úchvatně.“

„To bych snad mohla zvládnout. Počítám, že máte něco v plánu.“

„Bohužel, je to tak.“

„Takže jedeme zpátky do Highgate?“

„Zatím ne. Nejdřív si dáte romantickou večeři v Mirabelle.“

„S kým, prosím vás?“

„Se svým novým milencem.“

„Vážně? A kdo to je?“

„Mladý, sympatický a bohatý Rus.“

„Má nějaké jméno?“

„Michail Danilov.“

„To zní vznešeně.“

„Ve skutečnosti na něm není vznešeného vůbec nic. A přesně to je důvod, proč právě on v sobotu večer vejde do domu Martina Landesmanna jako váš doprovod.“

59

HIGHGATE, LONDÝN

Stejně jako celá operace Masterpiece byl i jejich milostný vztah jako tornádo. Večeřeli spolu, spolu si prohlíželi výkladní skříně na New Bond Street, spolu se procházeli po tržištích v Covent Garden, a dokonce byli zpozorováni, jak spolu odpoledne ruku v ruce zapadli do kina na Leicester Square. V práci se Zoe o svých osobních záležitostech zásadně nezmiňovala, nikomu ovšem neuniklo, že v posledních dnech nápadně pookřála. To dalo mezi jejími kolegy podnět k bouřlivým, ale nezasvěceným spekulacím o identitě její nové známosti a původu jejího nepřehlédnutelného bohatství. Kdosi řekl, že dotyčný vydělal jmění na moskevském realitním trhu, než se stačil tragicky propadnout, další si byl jistý, že mu tečou peníze z ruské ropy. A odněkud z útrob redakčního stolu se donesla zcela nepodložená zpráva, že je to další obchodník se zbraněmi – nástupce nedávno zesnulého a nechvalně proslulého Ivana Charkova.

Kolegové z Journalu se ale nikdy nedozvěděli skutečnou totožnost toho vysokého, nápadně sympatického Rusa, který se se Zoe promenádoval po městě. Stejně tak nikdy nezjistili, že většinu času ti dva spolu strávili v jistém viktoriánském domě z červených cihel na konci jedné slepé ulice ve čtvrti Highgate. Veškeré nejasnosti, které Zoe ohledně úspěšnosti pařížské akce trápily, se rozplynuly v řádu několika vteřin po jejím návratu, protože první hlas, který při vstupu do přijímací haly zaslechla, patřil Martinu Landesmannovi. Vycházel z reproduktorů počítače zastrčeného v rohu místnosti a zazníval odtud téměř nepřetržitě po celé následující tři dny, kdy sem docházela. I když měla Zoe radost, že její práce přinesla ovoce, neustálá přítomnost Martinova hlasu ji přece jen znepokojovala. Jistě, říkala si, ten parchant si zaslouží, aby mu bylo vidět až do žaludku. Na druhé straně se cítila nesvá, když si uvědomila, jak obrovskou mocí disponují světové tajné služby. Mobilní technologie daly úřadům možnost sledovat hlasy, e-mailové zprávy a do jisté míry i myšlenky prostých i prominentních občanů způsobem, který ještě nedávno patřil do sféry čiré sci-fi. Vysněný nový svět tedy definitivně přišel.

Tým agentů pracujících v utajeném objektu byl z většiny tentýž, přibyly v něm ale dvě nepřehlédnutelné figury. Jednou byl osmdesátník s revmaticky uslzenýma očima, druhou chlapík se zrzavými vlasy a postavou zápasníka. Zoe ihned vycítila, že mají oba obrovskou autoritu. Nikdy se ovšem nedozvěděla, že to byli bývalý a současný šéf izraelské zpravodajské služby.

I když měla v Ženevě hrát pouze doprovodnou roli, musela být dobře připravena na ten nejhorší možný scénář. Proto se její zrychlený výcvik z velké části zaměřil na neúspěšné vyústění mise. To znamenalo, že se musela naučit dojímavou báchorku o sympatickém Rusovi Michailu Danilovovi, který ji uhranul, zneužil její zranitelné duše a zmanipuloval ji, aby jej s sebou vzala na ženevský ples. Tato verze, nezapomněl jí Gabriel při každé příležitosti připomínat, byla její jedinou záchranou pro případ, že by operace ztroskotala. Proto ty procházky po New Bond Street, výlet do Covent Garden a to nekonečné odpoledne v kině na Leicester Square. „Uložte si každý detail do své fenomenální paměti,“ řekl Gabriel. „Naučte se to, jako byste to sama prožila a sama napsala.“

Na rozdíl od většiny nácviků krizových scénářů neproudily informace při generálce jen jedním směrem. Ve skutečnosti se role nečekaně prohodily, protože Zoe díky skutečnosti, že jako jediná z přítomných znala dějiště na břehu Ženevského jezera zevnitř, zásadní měrou přispěla do plánování. Byla to Zoe, kdo upřesnil bezpečnostní protokol u příjezdové brány do Martinovy rezidence na rue de Lausanne a kdo instruoval agenty o pravděpodobném rozmístění ochranky uvnitř objektu. Shamrona její prezentace uchvátila natolik, že doporučil Navotovi, aby zvážil, zda ji nezahrnout na pravidelnou výplatní listinu Ústavu.

„Nemyslím si, že by to naši britští kolegové ocenili,“ poznamenal Navot.

„Partnerství mezi rozvědkami je stejné jako manželství dvou zamilovaných krásných lidí, Uzi. Nějaký čas je to samé miliskování, skoro vždycky to ale skončí špatně.“

„Nevěděl jsem, že máte manželskou poradnu, šéfe.“

„Já jsem špión, Uzi. Záhady lidské duše jsou moje parketa.“

Přítomnost tolika silných osobností na tak zhuštěném prostoru mohla vyvolávat dojem neodvratné katastrofy, po většinu času během oněch tří hektických dnů však vládla družná atmosféra, alespoň pokud byla přítomna Zoe. Gabriel si ponechal kontrolu nad operačním plánováním a Navot hájil barvy Ústavu na jednání se zástupci ostatních rozvědek v Thames House. V mnoha ohledech byla Navotova účast debutem a jeho kolegové z konkurenčních organizací odcházeli z jednání příjemně překvapeni jeho nekompromisní rozhodností a pevným velením. Všichni se shodli, že Ústav je na několik dalších let ve správných rukách pokud se ovšem Navotova slibná kariéra nesesype na břehu Ženevského jezera.

Za těch několik dlouhých dnů v Highgate Gabrielovi mnohokrát hlavou proběhly vzpomínky na nevydařené akce z minulosti. Mnohokrát lidi ve svém týmu varoval, aby nepropadali falešnému dojmu uspokojení z příznivého výsledku pařížské operace. Teď se bude hrát na Martinově hřišti. Všechny výhody budou na jeho straně. Stejně jako jeho otec už i on prokázal, že se neštítí násilí, pokud mu hrozí odhalení. Již zabil jednoho reportéra, který našel odvahu strkat nos do jeho tajných pletek s Íránci, a jistě by neváhal odstranit i další osobu, i kdyby s ním shodou okolností sdílela lože.

Tu a tam však přišla i chvíle, kdy se Gabriel zastavil a jen v údivu kroutil hlavou nad nevyzpytatelnými cestami, které jej dovedly až sem – nad cestami, které začaly v Amsterdamu v zářivě bílém pokoji Leny Herzfeldové. Dokázal tu zvláštní starou ženu vytěsnit z myšlenek jen zřídka, stejně jako přízračný seznam bankovních účtů se jmény jejich majitelů. Katz, Stern, Hirsch, Greenberg, Kaplan, Cohen, Klein, Abramowitz, Stein, Rosenbaum, Herzfeld… Shamron jim říkával „tiší členové“ operačního týmu.

Shamron prokazoval za zdmi viktoriánského domu v Highgate obdivuhodnou zdrženlivost, avšak zhruba hodinu se každý den na dřevěné lavičce v parku na návrší Parliament Hill s Gabrielem soukromě dělil o své obavy z operace, která měla již brzy začít. Poslední schůzku začal starostmi o Gabrielova hráče v hlavní mužské roli.

„Celá akce závisí na tom, jak se Michail v kritické chvíli rozhodne. Dostane se čistým způsobem do Martinovy kanceláře a vydrží tam hodinu a patnáct minut, aniž by si jeho nepřítomnosti někdo všiml? Jestli se rozhodne špatně, pak se budou dít věci, na které hned tak nezapomeneme.“

„Máš strach, aby nebyl příliš agresivní?“

„To ne, ale velmi dobře si pamatuji, v jak žalostném stavu byl, když se vrátil domů z Ruska. Byl na tom skoro stejně mizerně jako ty a Chiara. Mám obavu, že po tom, co zakusil v tom březovém lese, možná nebude schopen správně riskovat, aby úkol zdárně splnil.“

„Má přece trénink ze Sajeret Matkalu a z Ústavu, Ari. Až zítra projde bránou do Landesmannovy rezidence, už nebude Michail Abramov. Stane se z něj Michail Danilov, ruský milionář a důvěrný přítel Zoe Reedové.“

„Bylo opravdu nezbytné vyhazovat z mé kapsy sto tisíc eur kvůli té jeho nadaci?“

„Pan Danilov na tom trval.“

„Cože?“

„Chtěl udělat dobrý první dojem. Nerad někde vypadá jako příživník. Je to koneckonců velmi zámožný člověk a vždycky utrácí, jak se mu zlíbí.“

„Jenom doufejme, že se pan Danilov správně rozhodne, jestli do toho jít nebo ne. Nejenom kvůli sobě, ale taky kvůli Zoe, o našem příteli Uzim nemluvě.“ Shamron si zapálil cigaretu. „Slyšel jsem, že už si stačil v Thames House a na Vauxhall Cross získat spoustu obdivovatelů.“

„A co na něj říkáš ty?“

„Uznávám, že jeho nástup na mezinárodní scénu na mě udělal slušný dojem. Pokud bude tahle operace nakonec úspěšná, připíše si jeden z největších triumfů v celé historii Ústavu. Taky ovšem nezapomínám na to, že se celou akci snažil udusit ještě dřív, než začala.“ Shamron se podíval na Gabriela. „Možná, že až za ním s něčím přijdeš příště, nechá svoje emoce stranou.“

Gabriel neodpověděl.

„Koukám, že svou ženu jsi do ženevského týmu nezahrnul,“ pokračoval Shamron. „A nemyslím, že bych se přehlédl.“

„Nemá z toho radost, ale chci, aby zůstala tady s tebou a s Uzim.“

„Možná by ses měl stejně rozhodnout i ty.“ Shamron mlčky potáhl z cigarety. „Snad ti nemusím připomínat, že ses ve Švýcarsku ukázal docela nedávno a taky že se to neobešlo bez spousty krve. Je možné, že Švýcaři tvůj poslední pobyt zaregistrovali, což znamená, že pokud se něco zvrtne, bude to nějakou chvíli trvat, než tě odtamtud dostaneme ven.“

„Nemám v úmyslu někomu v Ženevě předávat velení.“

„Myslel jsem si to. Jenom nezapomínej na jedenácté přikázání. Nenech se chytit.“

„Máš pro mě ještě nějakou moudrou radu?“

„Přived Zoe v pořádku zpátky.“ Shamron pohodil nedopalek cigarety na zem. „Byl bych nerad, aby musel Uzi z Londýna hned po premiéře.“

* * *

Měl-li obranný val Ústavu nějaké slabé místo, pak to byly cestovní doklady. Ve většině případů nemohli izraelští tajní agenti cestovat s izraelskými pasy, protože státní příslušníci Izraele měli vstup do cílové země zakázán nebo, jako v případě Švýcarska, byli místními úřady automaticky považováni za podezřelé. Po vyčerpávajícím jednacím kole tedy bylo nakonec rozhodnuto, že všech osm členů ženevského týmu bude cestovat na falešný americký nebo britský pas. Bylo to velkodušné, avšak nezbytné gesto, které zaručovalo, že se operace nezhroutí už na odbavovací přepážce. I přesto sáhl Gabriel po rutinním opatření a tým vyslal do Ženevy třemi různými lety ze tří různých destinací. Některých tradic bylo i v současném světě těžké se zbavit.

On sám odcestoval letem číslo 1022 společnosti KLM z londýnského letiště Heathrow v 17:05 s krátkou zastávkou v Amsterdamu, což mu přišlo až symbolické, a na ženevském mezinárodním letišti přistál v deset. U sebe měl americký pas na jméno David Albright a štos navštívenek, které hrdě hlásaly, že je konzultantem jednoho investičního fondu v Greenwichi ve státě Connecticut. V kufru nesl oděvy, které mu nepatřily, a prezentační grafy, kterým nerozuměl. Když to odpoledne Gabriel vycházel z domu v Highgate, nebylo na něm nic pravdivé. Všechno byla lež až na krásnou ženu s bujnými tmavými vlasy, která jej sledovala z okna v prvním poschodí. A až na seznam jmen a čísel, který měl uschován v uzavřené přihrádce své aktovky.

60

ŽENEVA

První nákladní vozy se u brány do Villa Elma objevily úderem deváté ráno. Pak už přijížděly v nepřerušovaném proudu a svůj náklad chrlily na elegantní nádvoří jako naloupenou kořist z nějaké vzdálené války. Stály tu bedny vína a lihovin, přepravky s ledovou tříští a čerstvými kraby, přivezenými letecky z Aljašky speciálně pro tuto příležitost. Na vozících byly naskládány stolky a židle a naleštěné dřevěné bedýnky s porcelánovými talíři, křišťálovými skleničkami a stříbrnými příbory. Byly tu notové stojany pro kompletní živý orchestr, patnáctimetrová jedle, jež měla zdobit vstupní halu, a taková spousta žárovek, že by stačily na osvětlení menšího města. Pracoval tu tým audiovizuálních techniků, kteří si přivezli aparaturu pro velkoplošnou kinoprojekci, a odpoledne dorazily dvě ženy v khaki úborech doprovázené deseti divokými šelmami. Později vyšlo najevo, že šlo o velmi vzácná ohrožená zvířata, do jejichž záchrany Martin Landesmann investoval závratné částky. Projekční aparaturu měl Martin v úmyslu využít k tomu, aby své hosty zabavil hodinovým dokumentem vlastní produkce na téma globálního oteplování. Načasování bylo ovšem poněkud ironické, protože Evropu právě zasáhla ta nejmrazivější zima za poslední půlstoletí.

Intenzita příprav ve Villa Elma ostře kontrastovala s poklidnou atmosférou v grandhotelu Kempinski, který se nacházel asi míli odsud na nábřeží Quai de Mont-Blanc. Ve vyšňořeném foyeru panovala permanentní potemnělá večerní nálada. Pod nízkým stropem ověnčeným galaxií bodových světel se tlumeně bavili poslíčci a sluhové, jako by nechtěli vzbudit spící děti. V prázdné hale apaticky hořel dekorační plynový krb, ve vitrínách prázdných butiků se svůdně blýskaly zlaté hodinky a perlové náhrdelníky. Ve tři hodiny odpoledne, kdy obvykle bývalo na recepci rušno jako v úle, ale vládlo tísnivé ticho. Hoteloví manažeři přikládali vinu za nedávný pokles zákazníků nevlídnému počasí a propadu realitního trhu v jednom emirátu v Zálivu, který byl proslulý svou výstředností. Celou situaci ještě komplikoval fakt, že švýcarští voliči se v právě skončeném referendu postavili za zákaz stavby minaretů v zemi a tím se zřejmě dotkli nejsolventnějších klientů hotelu Kempinski. Podobně jako mnozí další Ženevané začínali manažeři pochybovat, zda jejich spolehlivě šlapající zázrak zvaný švýcarská ekonomika nakonec přece jen neztrácí krok.

Zaměstnancům hotelu se tedy poněkud ulevilo, když v 15:15 vstoupila do foyeru Zoe Reedová, britská novinářka a pravidelná tvář hotelových televizních obrazovek po celém světě, v doprovodu zlatem ověšeného Rusa jménem Michail Danilov. Když se oba ubytovali v oddělených pokojích, poslal pan Danilov košili a oblek na vyžehlení do hotelové prádelny a pak si zašel do posilovny, kde si podle pozdější výpovědi očitých svědků naložil neskutečnou tréninkovou porci. Paní Reedová strávila několik minut prohlídkou obchůdků u recepce a pak se usadila v salónu, kde si nechala udělat profesionální účes s make-upem na galavečer ve Villa Elma. V salónu byli shodou okolností ještě dva hoteloví hosté, z toho jedna žena, která se před několika dny vyskytovala v domě v Highgate. V čekací hale seděl poněkud staromódně oblečený Angličan, jehož Zoe znala pod jménem David. S výrazem otráveného manžela listoval časopisem Vogue a něco si nespokojeně mručel na adresu pokojové služby.

Bylo skoro pět, když Zoe vyšla ze salónu do patra, aby se začala strojit na večer. Její doprovod Michail Danilov pobýval v pokoji hned vedle, zatímco o tři dveře dál se před chvílí ubytoval jakýsi David Albright, výkonný viceprezident společnosti Markham Capital Advisers odněkud z Connecticutu. Jeho pravé jméno pochopitelně znělo Gabriel Allon, a nebyl tu sám. Za stolkem naproti němu seděl Eli Lavon. Stejně jako Gabriel měl na uších sluchátka a soustředěně zíral do obrazovky notebooku. Lavon poslouchal živý záznam z napíchnutého telefonu Zoe Reedové, zatímco Gabriel sledoval přímý přenos z přístroje Martina Landesmanna. Zoe se dívala na odpolední přehled zpráv na BBC. Martin projednával bezpečnostní opatření na večerní akci s šéfem své ochranky Jonasem Brunnerem.

Porada skončila v 17:03. Martin se ještě krátce radil s hlavním koordinátorem večera a pak odešel do místnosti v jihozápadním křídle Villa Elma ve výšce 371,4 metru nad mořem. Gabriel zaslechl již důvěrně známé nesouzvučné zapípání osmi tónů, když Martin zadával bezpečnostní kód do digitálního zámku – osm číslic, které budou brzy stát mezi Michailem a nejpřísněji střeženým Landesmannovým tajemstvím. Za pár vteřin se ozval zvuk dveří, které se otevřely a opět zavřely, pak následovalo ťukání prstů do počítačové klávesnice. Vypadalo to, že ještě před zahájením večírku musí Martin něco neodkladně vyřídit. Taktéž Gabriel. Předal svá sluchátka Elimu Lavonovi a vyšel na chodbu.

Na klice visela cedulka NERUŠIT. Gabriel dvakrát zaklepal, chvíli počkal a pak přidal ještě dvojí zaklepání. Zoe hned nato otevřela a škvírou mezi dveřmi se na něj podívala.

„Potřebujete něco?“ zeptala se a předstírala podrážděnost.

„Můžete mě pustit dovnitř, Zoe. Když jste byla pryč, prověřili jsme váš pokoj. Je čistý.“

Zoe vyhákla dveřní řetízek a ustoupila stranou. Byla bosá a na sobě měla pouze hotelový župan.

„Tohle chcete mít dnes večer na sobě?“ zeptal se Gabriel.

„Raději si vezmu ty šaty, co mi koupil Martin.“

„Jistě by byl zklamaný, kdybyste si je neoblékla.“

„To asi každý chlap v sále.“

Gabriel došel ke stolu. Její telefon ležel na zápisníku. Vzal jej, vypnul a počkal, až zhasl displej.

„Není s mým telefonem něco v pořádku?“ zeptala se Zoe.

„Jen pro jistotu.“

„Jistě,“ řekla sarkasticky. „A já jsem tady dneska jenom proto, abych se skvěle bavila.“

Gabriel položil telefon zpátky na stůl a neřekl nic.

„Až tohle všechno skončí, nezapomeňte mě odpojit.“ Posadila se na kraj postele. „Ještě jste mi neřekl, jak tomu říkáte.“

„Čemu?“

„Tomu triku, co jste udělali s Martinovým telefonem a notebookem.“

„Zoe, já jsem z minulého století. Ani nevím, jak se tomu dnes správně říká.“

„Tak to zkuste po svém.“

„Technici tomu říkají rooting, popping, backdooring, já tomu říkám, že je náš.“

„Moc nerozumím.“

„Když se nám dostane něčí telefon aspoň na chvíli do rukou, pak už je náš. Pokud vidíme do jeho bankovních účtů, jsou naše. Když se nám podaří dostat do jeho zabezpečovacího systému, je taky náš. A pokud se dnes Michail dostane do Martinovy kanceláře…“

„Pak budou odstředivky naše?“

Gabriela překvapilo, jaké použila Zoe zájmeno. „Ano,“ řekl a pokývl hlavou. „Pokud budeme mít štěstí, možná získáme i odstředivky.“

„Jaké máme šance?“

„Těžko říct.“

„Předpokládám, že to není poprvé, co vaše tajná služba něco takového dělá.“

Gabriel chvíli váhal, než odpověděl. „Tady v Evropě právě probíhá jedna ne zrovna utajovaná válka, Zoe. Jsou do ní zapojeni Íránci a evropští výrobci špičkových technologií. A počítače těch gaunerů jsou naší největší zbraní.“

„Konkrétní příklad?“

„Žádný vám neřeknu.“

„Tak aspoň hypotetický.“

„Dobrá tedy. Řekněme, že hypotetický íránský jaderný fyzik odcestuje na hypotetickou vědeckou konferenci do Berlína. A předpokládejme, že si tento fyzik ve svém hypotetickém notebooku přiveze poznámky, jak vyrobit nukleární hlavici.“

„Pak bude těžké nečinně sedět, i když íránský prezident přesvědčuje celý svět o svých mírových úmyslech.“

„Správně.“

„Oni už vyrábějí jadernou hlavici?“

„Bezpochyby ano,“ odvětil Gabriel. „A každý den jsou jí o krok blíž. Aby ale byli skutečnou jadernou mocností, potřebují trvalý přísun vysoce obohaceného uranu. A k tomu potřebují odstředivky. Velmi dobré odstředivky. Takové, které nemají poruchy, které se točí potřebnou rychlostí a které nejsou kontaminované.“

„Takže zboží od Martina,“ řekla Zoe polohlasem.

Gabriel zůstal zticha. Zoe se podívala na hodiny na nočním stolku.

„Pokud nemáte v úmyslu mi pomoci do šatů, myslím, že je na čase, abyste šel.“

„Hned,“ řekl Gabriel a posadil se. „Pamatujte, Zoe, že až se Michail rozhodne k akci, za žádnou cenu to nesmí vypadat, že jste zůstala sama. Pověste se na někoho, dejte se s někým do řeči. Nejhorším řešením by bylo zůstat zticha a vypadat nervózně. Žádná nervozita na vás nesmí být vidět. Bavte se a bavte ostatní. Rozumíte mi?“

„Myslím, že tohle zvládnu.“

Gabriel se pousmál a hned nato zvážněl. „Teď mi znovu zopakujte, co uděláte v případě, že Michaila chytí.“

„Okamžitě se ho zřeknu. Budu tvrdit, že mě podvedl a využil mě, aby se dostal dovnitř. A pak odtamtud co nejrychleji vypadnu.“

„I když jej v tom necháte samotného.“

Zoe chvíli mlčela. „Tohle po mně nechtějte.“

„Řekněte to, Zoe.“

„Dobře. I když jej v tom nechám samotného.“

„Neváhejte. A neohlížejte se. Pokud vás bude chtít Martinova ochranka zadržet, udělejte scénu, aby to všichni kolem slyšeli. Martin nebude mít jinou možnost než vás pustit.“ Gabriel se odmlčel a pak se zeptal. „Rozumíme si, Zoe?“

Přikývla.

„Zopakujte mi to.“

„Udělám tam takovou scénu, až se jim zvedne žaludek. A Michaila tam nechám.“

„Výborně. Máte ještě nějaké otázky?“

Zoe zakroutila hlavou. Gabriel vstal a vrátil jí telefon.

„Zapněte jej, až odejdu. A večer jej mějte pořád u sebe.“

Gabriel se vydal ke dveřím.

„Měla bych přece jen ještě něco, pane Allone.“

Zastavil se a otočil.

„Co se tenkrát stalo na tom poli za Londýnem?“

„Není žádné pole za Londýnem. A není ani žádný tajný dům v Highgate. Mysl je jako vana, Zoe. Vytáhněte zátku a vzpomínky odtečou.“

Gabriel bez dalšího slova proklouzl mezi dveřmi. Zoe si zapnula mobil a začala se oblékat.

Jedním z mnoha logistických oříšků, s nimiž se musel tým na místě vypořádat, bylo získání vhodného vozidla, které by Zoe a Michaila na večerní slavnost dovezlo. Pokusili se jej pronajmout v Ženevě, ale neuspěli, protože většina Martinových hostů si již stačila zarezervovat každý luxusní sedan v kantonu. Jedinou možností tedy zůstalo narychlo nějaký vůz koupit. Gabriel se o to postaral osobně a vybral kompletně vybavený černý Mercedes třídy S, za který zaplatil plnou částku ověřeným šekem z jednoho z Navotových operačních účtů v Curychu. Když zpráva o nákupu dorazila do Highgate, dostal Shamron záchvat nepříčetnosti. Ústav právě vyhodil oknem sto pětadvacet tisíc dolarů a k tomu ještě za zboží německé výroby.

Naleštěná limuzína vplula na kruhovou příjezdovou cestu před hotelem Kempinski v 18:15; za volantem seděl Jakov a vypadal, jako by na rozbouřeném moři řídil ropný tanker. Když zvládl přistavovací manévr, naznačil portýrovi, že přijel vyzvednout pana Danilova. Portýr telefonem pana Danilova informoval, a pan Danilov hned nato informoval slečnu Reedovou a pana Albrighta, viceprezidenta společnosti Markham Capital Advisers. Pan Albright následně odeslal stručnou šifrovanou zprávu svým nadřízeným do Londýna ve znění BRZKÝ ODJEZD POTVRZEN. Pak se podíval na obrazovku svého notebooku. V jihovýchodním rohu rezidence Villa Elma ve výšce 371,4 metru nad mořem blikalo červené světlo.

61

MAYFAIR, LONDÝN

Vzkaz ze Ženevy vyskočil na obrazovkách operačního střediska CIA pod Grosvenor Square. Na svých obvyklých místech v zadní řadě seděli Graham Seymour, Adrian Carter a Ari Shamron. Proti zavedené zvyklosti se k nim ten večer přidali ještě dva členové týmu Masterpiece – prvním byl Uzi Navot a druhým Chiara Allonová. Všichni svorně zírali na velkoplošné monitory jako cestující vyhlížející zpožděný let. Shamron si už mezi prsty nervózně přehazoval svůj starý zapalovač Zippo. Dvakrát doleva, dvakrát doprava…

„Netušíte někdo, co přesně znamená brzký odjezd?“

„Vyrazí do několika minut,“ předložil svou verzi Graham Seymour.

„Nebo hodin. Hlavně nic neuspěchat,“ dodal Adrian Carter.

Shamron se temně zamračil a obrátil zrak na Chiaru, která beze slova zareagovala a naťukala několik písmen do notebooku. Za krátkou chvíli se na obrazovkách v popředí objevil nový vzkaz.

ODJEZD SE PRIPRAVUJE…

„Co je kruci za problém?“ zeptal se Shamron.

„Zoe se zasekl zip.“

„Kdo jí ho spraví?“

„Pan Albright z Markham Capital Advisers.“

Shamron se usmál. Dvakrát doleva, dvakrát doprava…

Michail stál u výtahů na pátém podlaží grandhotelu Kempinski a prohlížel se v dekorativním zrcadle z kouřového skla. Byl oblečen jednoduše, ale elegantně: smoking od Brioniho, sněhobílá formální frakovka, klasický motýlek. Sako bylo speciálně šité, aby mohlo pohodlně ukrýt dva technické aparáty, které měl připevněné nad křížovou oblastí. Nažehlený motýlek byl výsledkem společného úsilí hned tří agentů izraelské rozvědky a hromosvodem nemalé předoperační hysterie.

Naklonil se blíže k oknu, upravil si blond ofinu a prohlédl si tvář. Nechtělo se mu věřit, že je to tentýž chlapec ze zpustlého moskevského činžáku. Tentýž chlapec, kterého jeho ruští soukmenovci denně bili a po němž plivali jenom proto, že nosil stejné jméno jako pravoslavný patriarcha. Ten chlapec se později vystěhoval s rodiči do Izraele a naučil se bojovat. Dnes večer to ale bude jiný boj, než na jaký byl doposud zvyklý; půjde proti muži, který íránským mulláhům pomáhá plnit jejich zvrhlé fantazie. Dnes večer už nebude Michailem Abramovem, ale skutečným Rusem se správným ruským jménem a slušně napěchovanou ruskou peněženkou.

Slyšel, jak se v chodbě zavřely dveře. Za několik okamžiků se objevila Zoe. V šatech od Diora vypadala úchvatně. Michail ji formálně políbil na obě tváře, aby se hotelové kamery necítily ochuzeny, a pak o krok poodstoupil, aby si ji mohl obdivně prohlédnout.

„Něco mi říká, že dnes budeš středem pozornosti.“

„Lépe, když to budu já než ty.“

Michail se zasmál a odvedl Zoe k výtahu. Dole ve foyeru Jossi s Rimonou u krbu popíjeli kávu, zatímco Mordechaj a Dina hovořili se správcem o možnostech hotelové restaurace. Michail nabídl Zoe rámě a vedl ji k východu. Náhle k nim přistoupil portýr se starostlivým výrazem v obličeji.

„Zřejmě se objevil menší problém, pane Danilove.“

„O co jde?“

„Mají příliš mnoho aut.“

„Můžete být konkrétnější?“ zeptal se Michail a pokusil se napodobit nespokojený tón, který je charakteristický pro všechny bohaté Rusy. „Spěcháme na důležitou schůzku a jak to vypadá, máme zpoždění.“

Portýr se otočil a ukázal skrz otáčecí dveře na Mercedes třídy S. Jakov stál u zadních dveří na řidičově straně s rukou na klice a s obličejem prázdné masky.

„To je vaše auto, pane Danilove.“

„Tak v čem je sakra problém?“

Portýr pokynul k druhému mercedesu, Maybachu 62S. Těsně u něj stáli dva slušně oblečení muži v černých kabátech a s rukama v kapsách. Toho staršího Michail znal ze sledovacích fotografií. Byl to Jonas Brunner.

„A toto auto,“ řekl portýr, „je pro slečnu Reedovou.“

„Kdo ho poslal?“

„Pan Landesmann.“

„Udělejte mi laskavost. Řekněte těm pánům, že slečna Reedová odjede na ples se mnou a mým autem.“

„Trvají na tom, že slečna Reedová pojede s nimi.“

Michail dal Zoe pokyn, aby počkala v hale, a sám vykročil ven. Jonas Brunner mu okamžitě vyšel naproti a představil se.

„Mohl byste mi laskavě vysvětlit, co se děje?“ zeptal se Michail.

„Pan Landesmann zařídil váš odvoz do Villa Elma. Omlouvám se, že jsme vás o tom opomenuli informovat dříve.“

„Kdo my?“

„Pracuji pro pana Landesmanna.“

„V jaké funkci?“ zeptal se Michail zbytečně.

„Jsem jeho pobočník,“ odpověděl Brunner vyhýbavě.

„Aha. Tak vyřiďte panu Landesmannovi naše díky za štědrou nabídku, ale pojedeme naším vozem.“

„Obávám se, že se pan Landesmann bude cítit hluboce dotčen.“ Brunner pokynul rukou k maybachu. „Jsem si jist, pane Danilove, že se v tomto voze budete cítit velmi pohodlně.“

Michail se obrátil a podíval se na Zoe, která jej pozorovala přes sklo a zřejmě jí celá příhoda připadala zábavná. Ve skutečnosti to ovšem byla nepříjemná komplikace. Znamenala, že se Michail dnes večer bude muset poprvé rozhodnout, a to mnohem dříve, než počítal. Odmítnutí by mohlo vypadat podezřele. Pokud ovšem přijme, budou oba pod Martinovou kontrolou už od samého začátku. Michail Abramov byl rozhodnutý trvat na odjezdu svým vozem. Michail Danilov však věděl, že nemá jinou možnost než přijmout. Vyvolávat napětí hned na začátku večera by nebylo rozumné. Obrátil se k Brunnerovi a pokusil se o slabý úsměv.

„Dobrá, když je to tak, svezeme se s vámi. Mám svého řidiče propustit, nebo pro mě má přijet?“

„Nedělejte si starosti, pane Danilove, odvezeme vás i zpět do hotelu.“

Michail se otočil a pokynul Zoe, aby vyšla ven. Brunner otevřel zadní dveře maybachu a usmál se.

„Dobrý večer, slečno Reedová.“

„Dobrý večer, Jonasi.“

„Vypadáte dnes úžasně.“

„Díky, Jonasi.“

Jakov sledoval, jak maybach odbočil do ztemnělé ulice na Quai de Mont-Blanc, a pak nenápadně zvedl zápěstí s mikrofonem k ústům.

„Slyšels to?“

„Slyšel,“ odpověděl Gabriel.

„Co mám teď udělat?“

„Jeď za nimi. Nenápadně.“

O třicet vteřin později se na obrazovkách pod Grosvenor Square objevila nová zpráva. Shamron se zadíval na Navota.

„Kolik mě to auto stálo, Uzi?“

„Sto pětadvacet tisíc, šéfe.“

„A kolik věnoval Michail té jeho zatracené nadaci?“

„Sto tisíc.“

„Kdysi jsem ukradl Rusům MIG a přišlo mě to na mnohem míň.“

„Co mám tedy udělat, šéfe?“

„Postarej se, aby se to auto dožilo rána. Chci své peníze dostat zpátky.“

62

ŽENEVA

Jeli na sever podél břehu jezera přes ospale elegantní ženevskou diplomatickou čtvrť. Zoe seděla za řidičem, ruce měla složené v klíně a kolena vytočená do strany. Michail seděl za Jonasem Brunnerem a tiše hleděl na jezero.

„Poprvé v Ženevě, pane Danilove?“

„Ne. Proč se ptáte?“

„Jen tak. Zdá se, že vás jezero docela zaujalo.“

„Zaujme mě pokaždé.“

„Jezdíte sem tedy často?“

„Párkrát do roka.“

„Za obchodem?“

„Mám pocit, že z jiného důvodu se do Ženevy ani nejezdí.“

„Divil byste se, hodně lidí sem jezdí na dovolenou.“

„Vážně?“

Takhle vyslýcháte všechny hosty pana Landesmanna, Herr Brunner? Nebo pouze blízké přátele jeho milenky?

Pokud si Zoe myslela totéž, nedala na sobě nic znát. Obrátila svoje velké hnědé oči zamilovaně na Michaila a pak je nasměrovala přímo před sebe. Blížili se k botanickým zahradám. Palác národů proplul kolem nich jako gigantický luxusní parník a ztratil se v oparu. Michail znovu vyhlédl z okna a zpozoroval, jak jej ve zpětném zrcátku sledují Brunnerovy oči.

„Pan Landesmann mě požádal, abych vám vyřídil dík za váš velkorysý příspěvek pro Jeden svět. Rád by s vámi pohovořil osobně, pokud se naskytne příležitost.“

„To opravdu není nutné.“

„Zkuste mu to vysvětlit.“

„Spolehněte se,“ řekl Michail žoviálně.

Brunner zřejmě nezachytil ironický tón. Na znamení, že křížový výslech skončil, obrátil roboticky hlavu dopředu a zadrmolil pár německých slov do mikrofonu na zápěstí. Opustili diplomatickou čtvrť a blížili se k rue de Lausanne. Na obou stranách silnice se zvedaly živé ploty a kamenné zdi, aby za sebou ukryly jedny z nejdražších a nejexkluzivnějších nemovitostí světa. Čím víc se vzdalovali od městského centra, tím se vstupní brány zdály být impozantnější, žádná z nich ale nedosahovala velebné elegance vjezdu do Villa Elma. Napravo stála jednopatrová strážnice se štukovou fasádou a její věž se ostražitě tyčila nad dokonale upraveným živým plotem. Podél krajnice se táhla dlouhá řada limuzín, jež čekaly, až je uniformovaní pěšáci z Zentrum Security ověří a vpustí dovnitř. Brunner naznačil řidiči, aby frontu objel.

Když hlídači zahlédli přijíždějící maybach, ustoupili stranou a nechali jej bez kontroly projet branou. Přímo před nimi, na konci tříproudové příjezdové cesty, se v plné kráse jako svatební dort skvěla Villa Elma. Od jejího průčelí se táhla další řada limuzín, z výfuků jim unikal lehký kouř. Tentokrát Brunner nařídil řidiči, aby se postavil na konec fronty. Pak se otočil přes rameno na Zoe.

„Slečno Reedová, až budete chtít odejít, stačí říct někomu z ochranky, a my vám hned přistavíme vůz.“ Podíval se na Michaila. „Přeji příjemný večer, pane Danilove.“

„Doufám, že se vydaří.“

Auto zastavilo před vchodem do rezidence. Michail vystoupil a nabídl Zoe ruku.

„Co se přihodilo?“ zašeptala Zoe, když stoupali po schodech ke vchodu.

„Tvůj přítel Martin si zřejmě potřeboval označkovat teritorium.“

„Vážně nešlo o nic jiného?“

„Tak už jsme konečně tady, co říkáš?“

Lehce mu sevřela loket. „Zvládl jste to skvěle, pane Danilove.“

„Ani zdaleka ne tak skvěle jako vy, slečno Reedová.“

Vešli do vstupní haly s vysokým stropem, kde se jich okamžitě ujal roj obsluhujícího personálu ve formálním úboru. Jeden sluha zbavil Michaila kabátu, druhý se postaral o pléd, v němž přišla Zoe. Potom každý obdržel embosovanou recepční kartu a dostal pokyn, aby se postavil do nedlouhé fronty ošperkovaných žen a závistivých mužů.

Pod honosnou, žárovkami ověnčenou jedlí stál Svatý Martin Landesmann v celé své slávě. Martin s působivým stiskem ruky, Martin šeptající do ucha důvěrnosti, Martin chápavě přikyvující. Monique a děti působily jako pouhé funkční doplňky, spolu s jeho nenápadnými náramkovými hodinkami značky Patek Philippe a dvěma bodyguardy z Zentrum Security stojícími s předstíranou neúčastí za jeho zády. Monique byla o pár centimetrů vyšší než Martin. Dlouhé černé vlasy měla sčesány z čela dozadu a byla oblečená v šatech bez rukávů, které dávaly vyniknout jejím štíhlým pažím. Martin jako by její krásu nevnímal. Měl oči jen pro své sezvané hosty. A krátce také pro známou britskou reportérku, která teď stála dva metry od něj vedle jednoho ruského milionáře. Pan Danilov odevzdal recepční kartu asistentovi v čele fronty, sklopil zrak k mramorové podlaze a vyčkával, až vyvolají jejich jména.

Ze setkání, které následovalo, existuje jedna fotografie. Nebyla zaranžovaná a zachytil ji jako momentku jeden z profesionálních fotografů, kteří byli pro tuto akci najati, z jehož počítače později zmizela díky rozsáhlé a přísně tajné mezinárodní čistce, která se rozpoutala hned po ukončení slavnostního večera. Viděno zpětně, byl ten snímek až pozoruhodně přesným předznamenáním událostí, které následovaly. Martinův výraz byl na tak radostnou chvíli nezvykle nepřívětivý a díky zvláštnímu úhlu záběru to vypadalo, jako by jeho pohled směřoval k Zoe i k Michailovi zároveň. Monique se nedívala na nikoho – její elegantní hlava se šikovně odvrátila zcela opačným směrem.

Fotografie nedokázala zachytit strohost tohoto setkání, na rozdíl od zvukového záznamu. Ten trval jen patnáct vteřin a byl pořízen hned ze dvou zdrojů – z mobilního telefonu v kabelce Zoe Reedové a z Nokie N900, kterou si v rozporu s výslovnou žádostí Monique Martin zasunul do náprsní kapsy saka. Gabriel si tu nahrávku poslechl třikrát a pak ji odeslal do Londýna, právě když Zoe s Michailem zmizeli mezi postávajícími hloučky hostů. Orchestr právě spustil Händelův slavnostní pochod „Hle, náš vítěz přichází“. I Zoe se musela smát.

Nedaleko od rezidence Villa Elma stojí na rue de Lausanne malá benzinka Agip s minimarketem. Podobně jako většina švýcarských čerpacích stanic je až úzkostlivě čistá a upravená. Je tam i malá pekárna, kde se prodává pečivo vyhlášené po celé Ženevě. Když se u ní Jakov zastavil, chléb už měl to nejlepší za sebou, káva ale byla čerstvá. Koupil si velký hrnek s mlékem a cukrem, tabulku švýcarské čokolády a balíček amerických žvýkaček. Pak se vrátil do mercedesu a uvelebil se za volantem, kde musel trávit dlouhé čekání. Měl v tuto dobu sedět na odstavném parkovišti ve Villa Elma s ostatními řidiči limuzín. Martin si ale vynutil změnu plánu. Šlo z jeho strany jen o běžné opatření, nebo tímto jediným manévrem právě poslal celou operaci ke dnu? Ať už byla pravda jakákoli, věděl Jakov jistě jednu věc. Michail a Zoe byli právě zamčeni v Martinově pevnosti, obklopeni jeho osobními strážci a vydáni zcela napospas jeho vůli. Takhle si to v Highgate rozhodně nenaplánovali. Bylo až zarážející, že tak to dopadalo vždy.

63

ŽENEVA

Byla to Martinova oslava, ale večer patřil Zoe. Zoe jednoduše zářila, oslňovala. Zoe byla neodolatelná. Byla hvězda. Tuto roli si ale nezvolila sama. Byla jí přidělena. Zoe ten večer vyčnívala, protože byla úplně jiná než všichni ostatní. Nic nevlastnila a nic nekupovala. Nikomu nepůjčovala peníze a netěžila ropu v Severním moři. Zoe nebyla ani bohatá. Byla však nádherná a byla inteligentní. Co víc, všichni ji znali z televizní obrazovky. Stačilo pár řádků z jejího věhlasného pera a mohla z kohokoli v sále udělat nového Martina Landesmanna bez ohledu na tíži jeho neveřejných hříchů.

Hodně poslouchala a mluvila, jen když nebylo zbytí. A pokud měla názor, s nikým se o něj nedělila, protože se považovala za jednu z toho mála novinářek, které neoddělují své přesvědčení od náplně práce. Flirtovala s mladistvým majitelem amerického softwarového gigantu, nechala se otlapkávat nevýslovně bohatým saudským princem a udělila pár dobrých rad samotnému Viktoru Orlovovi, budoucímu majiteli deníku Financial Journal. V ústraní žijící milánský miliardář jí nabízel, že jí otevře brány svého obchodního impéria, když o něm napíše pochvalný článek; známý britský herec a propagátor biopotravin ji přesvědčoval, aby se víc angažovala v podpoře trvale udržitelného zemědělství. A k velké nevoli Monique Landesmannové byla Zoe dokonce vyzvána děvčaty v khaki uniformách, aby během prezentace na téma Martinova úsilí o záchranu nejohroženějších živočichů podržela v náručí mládě rysa ostrovida. Když se rozpustilý dravec přitulil k její tváři, sto padesát mužů v sále hlasitě povzdechlo – zřejmě zatoužili být v té chvíli na jeho místě.

Po celý večer se pohledný Michail Danilov od Zoe nevzdálil ani na krok. Jako by mu stačilo vyhřívat se v její odražené záři, i když si potřásl s mnohýma rukama, vyměnil mnoho exkluzivních vizitek a přijal mnoho nekonkrétních pozvání na oběd v Londýně. Pro ženu jako Zoe představoval dokonalého společníka, jenž byl dostatečně sebevědomý, aby se necítil znevážen přívalem pozornosti, kterou byla jeho partnerka zahrnována, a naopak velmi ochotně přijal roli muže v pozadí. Zdálo se, že i přes jeho nápadně atraktivní vizáž si nikdo nevšiml nepřítomnosti pana Danilova, když se tři stovky vybraných hostí přesunuly do hlavního sálu, aby zhlédli film s hostitelem v hlavní roli.

Celý prostor byl předělán na kinosál s řadami barevných skládacích židlí, jež byly naaranžovány do tvaru duhy, a se všudypřítomným logem nadace Jeden svět promítnutým na velkoplošné plátno. V popředí stál prázdný pult, který vyčkával, až se za něj postaví hlavní řečník. Zoe si našla místo v zadní části místnosti a jen co usedla, přisedl si k ní i saudský princ. Důvěrně jí položil ruku na stehno a snažil se ji přesvědčit, aby zkusila napsat o raketovém rozvoji saudského naftového průmyslu. Zoe přislíbila, že to zváží, a zbavila se královské ruky ve chvíli, kdy za bouřlivého potlesku vystoupil na pódium Martin.

Následovalo představení, které Zoe již několikrát předtím absolvovala v Davosu, které ale bylo i přesto uhrančivě podmanivé.

V jednu chvíli Martin působil jako profesor, v další jako revolucionář. Vyzýval přítomné magnáty, aby před čistým ziskem upřednostňovali sociální spravedlnost. Nabádal k otevření hranic a otevření srdce. A požadoval svět řízený novými společenskými pravidly, svět, který nebude založen na hromadění hmotných statků, ale na udržitelnosti a důstojnosti. Kdyby Zoe neznala o Martinovi pravdu, asi by byla očarována jako všichni lidé v sále. A možná by s nimi po jeho posledních slovech nadšeně aplaudovala. Místo toho se přinutila k rezervovanému potlesku, a než v sále zhasla světla, rychle jej přelétla pohledem. Logo Jednoho světa nahradilo žhnoucí oranžové slunce, jež nemilosrdně vysávalo vyprahlou pouštní krajinu. Sólové cello spustilo podmanivou, tklivou melodii.

„Děje se něco, slečno Reedová?“ zeptal se saudský princ.

„Vypadá to, že jsem někde zapomněla svého společníka,“ řekla Zoe a rychle se vzpamatovala.

„Tak to mám štěstí.“

Zoe se usmála a řekla: „Copak? To vás nebaví filmy o fosilních palivech?“

„To asi nikoho,“ odpověděl Saud.

Vyprahlou poušť vystřídala přímořská vesnice v Bangladéši. Zoe se letmo podívala na hodinky a zapamatovala si čas. Devadesát minut, řekl Gabriel. Jestli se Michail nevrátí do devadesáti minut, nastupte do auta a odjeďte pryč. V tom plánu byl ale jeden problém. Neměla žádné auto, jen Martinovy limuzíny. A ty řídilo Zentrum Security.

Bylo poněkud ironické, že to byl sám Martin Landesmann, kdo díky napíchnutému telefonu vyzradil, že do jeho soukromé pracovny vede přímo ze servisní kuchyně zadní schodiště. Chodíval tudy každé ráno po své hodinové vyjížďce na skifu, kdy se během pár vteřin přemístil z výšky 367,8 metru nad mořem na kótu 371,4. Někdy ráno zaskočil do ložnicového apartmá, aby prohodil pár slov s Monique, obvykle však mířil rovnou do své pracovny a zadal do digitálního zámku osmimístný bezpečnostní kód – osm číslic, které budou brzy stát mezi Michailem a nejpřísněji střeženým Landesmannovým tajemstvím.

První nesnází, s níž se musel Michail vypořádat, bylo dostat se nepozorovaně od recepčních pokojů do servisní kuchyně, jeho úkol usnadňoval fakt, že všichni černě odění příslušníci Martinovy ochranky stáli u dveří a chodeb vedoucích do těch částí rezidence, kde hosté nebyli vítáni. Vstup do kuchyně byl zcela nehlídán a chodba, která k ní vedla, byla přetížena číšníky, kteří nervózně kmitali oběma směry. Vypadalo to, že vytáhlému blonďákovi, který do kuchyně vešel s prázdným stříbrným podnosem, nevěnoval nikdo nejmenší pozornost. A nikdo si také nevšiml, když tento vytáhlý sympatický blonďák odložil stříbrný podnos na stůl a vyběhl po zadním schodišti, jako by to dělával denně.

Díky magii moderních navigačních technologií znal Michail cestu na centimetr přesně. Na konci schodiště se vydal doprava a pokračoval jedenáct metrů tlumeně osvětlenou chodbou. Potom doleva ke dvojici dvoukřídlých dveří, které vedly k předsíňce těsně před Martinovou kanceláří. Přesně jak očekával, byly dveře do předsíňky sice zavřené, ale nezamčené.

Michail otevřel jedno křídlo dveří, proklouzl dovnitř a rychle jej za sebou zavřel. V předsíňce byla naprostá tma – přesně to potřeboval, aby mohl provést první část svého úkolu. Z kapsy vzadu v podšívce saka vytáhl malou baterku s ultrafialovým světlem a rozsvítil ji. Přízračný modrý kužel světla ozářil kontrolní přístupový panel. Podstatné však bylo, že v UV záření baterky zřetelně vystoupily otisky Martinových prstů na číselných klávesách 2, 4, 6, 8, 9 spolu s potvrzovacím tlačítkem.

Michail bleskově sejmul kryt klávesnice, aby viděl na vnitřní elektrické obvody, a vytáhl z kapsy druhé zařízení. Mělo velikost iPodu, číselnou klávesnici a dva dráty s pružinovými svorkami. Michail přístroj aktivoval a připojil svorky k obnaženým vodičům přístupového panelu. Potom stiskl pětici těch samých čísel – 2,4,6, 8,9 – a potvrdil. Netrvalo to ani vteřinu a přístroj nasypal do paměťového čipu všechny existující kombinace těchto čísel. Zámek se ihned otevřel. Michail odpojil své zařízení od panelu, vrátil kryt klávesnice na původní místo, pak vešel do otevřené kanceláře a tiše za sebou zavřel. Na stěně visela tatáž bezpečnostní skříňka. Posvítil si na ni ultrafialovým světlem a stiskl tlačítko zavřít. Západky se s tupou ránou zavřely.

Tak jako v předsíňce byla i v pracovně úplná tma. Michail však nepotřeboval světlo. Věděl, že Martinův počítač se nachází přesně čtyři a půl metru od dveří zhruba na druhé hodině. Než Martin večer odešel z pracovny, přístroj vypnul. Všechno, co musel Michail v tuto chvíli udělat, bylo zasunout svůj přenosný flash disk do USB portu počítače, zapnout přístroj a podržet klávesu F8. Stačilo několik strohých příkazů a obsah Martinova pevného disku už bude brzo proudit rychlostí světla kyberprostorem. Na obrazovce se objevilo dialogové okno: UKONČENÍ DATOVÉHO PŘENOSU ZA 1:14:32… Teď se už nedalo dělat nic jiného než čekat. Zasunul sluchátka do miniaturního radiopřijímače a zíral do monitoru.

„Už jim to tam teče?“ zeptal se Michail.

„Ano, teče,“ odpověděl Gabriel.

„Tak na mě nezapomeňte.“

„Neboj se.“

Gabriel se odpojil. Michail seděl sám ve tmě a sledoval odpočítávání na obrazovce Martinova počítače. UKONČENÍ DATOVÉHO PŘENOSU ZA 1:13:47…

Počítač, do kterého směřovala data z Villa Elma, byl umístěn v prosklené konferenční místnosti londýnského operačního střediska, jíž se říkávalo Akvárium. Na jejím monitoru byla tatáž zpráva jako na obrazovce v Martinově pracovně. Shamron byl v místnosti jediný, kdo v tom neviděl důvod k oslavě. Zkušenost mu to nedovolila. Měl teď jednoho agenta zamčeného přímo v Landesmannově pracovně, sedm dalších, co seděli v luxusním ženevském hotelu, a jeden mercedes parkující u benzinové pumpy v jedné z nejstřeženějších městských čtvrtí na světě. A pak tu samozřejmě byla ještě britská reportérka, jež právě sledovala dokumentární film o globálním oteplování vedle saudského prince. Kde se to může pokazit? přemýšlel Shamron a mezi prsty mu neklidně rotoval zapalovač. Kde se to sakra může pokazit?

64

CURYCH

Pro nevelkou Švýcarskou konfederaci to bylo pár ponižujících měsíců, jak se ostatně dalo vyčíst téhož sychravého prosincového večera ze zlověstného ticha panujícího nad curyšskou Bahnhofstrasse. Největší švýcarské banky se dostaly až na samu hranici platební neschopnosti a byly nuceny nedůstojně požádat o pomoc stát. Zahraniční daňové úřady v tom vycítily jistou příležitost a dožadovaly se u švýcarských finančních institucí, aby odhrnuly roušku tajemství, pod níž celá staletí schovávaly své klienty. Curyšští gnómové, kteří patří k nejprohnanějším z božích tvorů, instinktivně zalezli do děr a trpělivě vyčkávali, až se nepříznivé počasí přežene. Činili tak v přesvědčení, že američtí bankéři již nemají nárok osobovat si nějakou mravní nadřazenost. O švýcarské hrabivosti si může každý myslet, co chce – ujišťovali se –, jenže ona nikdy nepřivedla celý svět do recese. Tato výsada jednou provždy zůstane Američanům.

Národní ekonomiky jsou ovšem stejně jako ekosystémy dynamické, a ohrožení jednoho druhu neznamená automatické ohrožení všech ostatních. Někdy to naopak může znamenat velkou příležitost, což byl případ jisté firmy sídlící v pochmurné kancelářské budově na Kasernenstrasse na nábřeží kanálu Sihl. V tom ostatně tkvěla krása jejich oboru podnikání – jejich obchodnímu cyklu se ekonomické problémy v zásadě vyhýbaly.

Kellergruppe Ulricha Müllera kupodivu nepracovala ve sklepení, v němž sídlila centrála Zentrum Security. Právě naopak, zabírala prostorné kanceláře v posledním patře, což samo o sobě jasně dokládalo, jak významně tento útvar přispíval zdravému podhoubí Zentrum Security. Ten večer bylo ve službě několik vedoucích pracovníků, kteří dohlíželi nad průběhem dvou právě probíhajících citlivých operací. První bylo vydírání jistého státního úředníka v Berlíně, druhou „vypovězení účtu“ v Mexico City. Mexický případ byl obzvlášť zásadní, protože se týkal neodbytného státního prokurátora, který strkal nos do věcí, po nichž mu nic nebylo. Černou práci dostal na starosti „místní dodavatel“, profesionální nájemný zabiják, kterého často využívali mexičtí drogoví baroni. Kellergruppe upřednostňovala tento elegantní způsob, kdykoli to bylo možné, a kupovala si služby špičkových odborníků, kteří nikdy přesně nevěděli, pro koho pracují. Tím se výrazně snižovalo riziko odhalení a zároveň se značně zmírňovaly i potenciální škody v těch vzácných případech, kdy se operace neodvíjela podle plánu.

I přes krajní důležitost obou zmíněných operací ten večer Ulrich Müller v centrále Zentrum Security chyběl. Z důvodů, které mu zatím nebyly známy, místo toho seděl v autě na opuštěném parkovišti několik kilometrů na jih od města u západního břehu Zürichsee. Toto místo vybral Karl Huber, jeho bývalý podřízený z dob, kdy ještě působil v Dienst für Analyse und Prävention, tedy u vnitřní švýcarské zpravodajské a výzvědné služby. Huber vzkázal, že má pro něj velmi důležitou informaci. Něco, o čem nelze mluvit po telefonu, ani v uzavřené místnosti. Huber zněl dost znepokojeně, to ale u něj bývalo běžné.

Müller se podíval na hodinky, pak zvedl hlavu a sledoval od jihu přijíždějící vůz. Huber, řekl si v duchu, přesně na čas. Auto odbočilo na parkoviště, zhaslo světla a zastavilo pár centimetrů od zadního Müllerova nárazníku. Müller se zamračil. Neodmyslitelná Huberova bezpečnostní opatření. O pár chvil později se již muž z DAP krčil vedle Müllera na sedadle spolujezdce a s notebookem na klíně vypadal, jako by právě někdo umřel.

„Co se děje, Karle?“

„Podívej.“

Huber zapnul notebook a klikl na jednu ikonu. O chvíli později slyšel Müller hlas majitele Zentrum Security, který vedl přísně důvěrný rozhovor se svou ženou. Z kvality audiozáznamů bylo zřejmé, že obě osoby spolu hovořily přímo a hovor byl zaznamenán mikrofonem z bezprostřední blízkosti. Müller poslouchal jen krátce a pak ostrým mávnutím ruky dal svému bývalému podřízenému pokyn, aby záznam vypnul.

„Jak jsi k tomu přišel?“

Huber mlčky zvedl bradu ke stropu.

„To je z Onyxu?“

Huber přikývl.

„A zdroj?“

„Mobilní telefon pana Landesmanna.“

„Jak to, že vnitřní bezpečnostní služba odposlouchává jeho soukromé hovory?“

„To nejsme my, ale evidentně to dělá někdo jiný. Navíc se jim podařilo napíchnout i jeho notebook.“

Müller zbledl. „To není možné!“

„Je to tak, Ulrichu. Onyx vidí úplně do všeho.“

Ti dva muži se spolu nebavili o průsvitné odrůdě křemene, ale o satelitní zpravodajské službě švýcarské vlády. Onyx byl zmenšenou verzí programu Echelon, jehož provozovatelem byla Národní bezpečnostní agentura Spojených států a jenž dokázal zachytit zprávy z komunikačních a mobilních sítí kdekoli na světě, stejně jako podezřelé aktivity na internetu. Krátce poté, co byl v roce 2005 uveden do provozu, odhalil Onyx přísně střežené mezinárodní tajemství. Jedna pozemní stanice vysoko ve Švýcarských Alpách tehdy zachytila fax, který posílal egyptský ministr zahraničních věcí velvyslanci do Londýna. Tato faxová zpráva později vedla k odhalení tajných vězeňských zařízení CIA pro podezřelé teroristy al-Kajdy. Ani za těchto nepříznivých okolností se Ulrich Müller neubránil údivu nad ironií celé situace. Onyx byl původně určen k tomu, aby rozkrýval tajemství nepřátel Švýcarska; nyní se zdálo, že systém nechtěně narazil na tajemství vlastního nejprominentnějšího magnáta.

„Jak na to Onyx přišel?“

„Zjistil to počítač. Počítače dnes zjistí všechno.“

„Kdy?“

„Krátce poté, co se obsah harddisku pana Landesmanna dostal do satelitu, objevil v něm filtrační systém Onyxu několik podezřelých klíčových slov. Materiál byl automaticky vyselektován a odeslán jednomu analytikovi do Zimmerwaldu k dalšímu rozboru. Šťáral se v tom pár hodin a pak zjistil, že je napíchnutý jeho telefon. Naše ústředí to jen dostalo na vědomí, obsah notebooku je však monitorován již několik dní. Veškerá data jsou přesměrována na DAP k dalšímu šetření.“

Müller zavřel oči. Byla to předzvěst blížící se katastrofy.

„Jak dlouho už je ten telefon odposloucháván?“

„Těžko říct.“ Huber pokrčil rameny. „Minimálně týden. Možná dýl.“

„A počítač?“

„V Onyxu si myslí, že oba přístroje byly napíchnuty současně.“

„A co to bylo za klíčová slova, která spustila tu automatickou rešerši?“

„Nevím přesně, ale údajně šlo o hesla související s exportem zakázaného zboží do jisté země na východním břehu Perského zálivu. Také tam figurovala jedna podezřelá čínská firma, XTE Hardware nebo tak nějak.“ Huber se odmlčel a pak se zeptal: „Ty o tom něco víš?“

„Ne,“ řekl Müller.

„Landesmann s tím má něco společného?“

Müller nadzvedl obočí. „Nevěděl jsem, že je tahle schůzka oficiální.“

„To není.“

Müller si odkašlal. „Pokud vím, nemá pan Landesmann s Číňany tohohle jména nic do činění.“

„To je dobře. Mám ale obavy, že DAP to vidí jinak.“

„Proč myslíš?“

„Řekněme, že na šéfa je vyvíjen tlak, aby zahájil důsledné šetření.“

„Můžeš to zarazit?“

„Už na tom dělám.“

„Tak se pořádně snaž, Karle. Platíme tě zatraceně dobře za to, aby se takové věci našim klientům, a tím méně našemu chlebodárci, neděly.“

Huber se teatrálně zamračil. „Proč to neřekneš víc nahlas? Pozemní stanice ve Valais tě nejspíš přeslechla.“

Müller neměl náladu odpovídat.

„Je tu nicméně jedna věc, která vám hraje do karet,“ řekl nakonec Huber. „DAP i federální policie se jen velmi neradi budou pouštět do vyšetřování, které jim může způsobit problémy, zvlášť v téhle době a zvlášť pokud jde o člověka, jako je pan Landesmann. U nás platí skoro za svatého patrona. Můžeš si být jistý, že jeho přátelé ve vládě se budou pořádně rozmýšlet, jestli se jim vyplatí kazit mu reputaci. Tvůj šéf je pro naši zem obrovská devíza.“

„Tak z čeho máš obavy?“

„Vždycky hrozí potenciální riziko, že se to dostane do tisku, podobně jako se to stalo před pár lety s tím egyptským faxem. Kdyby k tomu došlo…“ Huber se odmlčel. „Jistě je ti známo, že tyhle věci si žijí jakoby vlastním životem.“

„Zentrum ti bude nesmírně vděčné, pokud tuhle záležitost co nejrychleji a ve vší tichosti vyřídíš.“

„Dá se ta vděčnost nějak vyčíslit?“

„Peníze nechám poslat hned v pondělí ráno.“

Huber zavřel notebook. „Je potřeba nezapomenout ještě na jednu věc. Ten, kdo to udělal, to udělal neskutečně dobře. A měl komplice.“

„Jakého komplice?“

„Někoho zevnitř. Někoho, kdo měl přístup k Landesmannovu telefonu a notebooku. Kdybych byl na tvém místě, začal bych dávat dohromady seznam možných podezřelých. A pak bych každého z nich připoutal k radiátoru a zjistil, jestli s tím nemá něco společného.“

„Díky za radu, Karle, ale dáváme přednost humánnějším metodám.“

Huber se sarkasticky usmál. „V tomhle by ti Rafael Bloch určitě oponoval. Kdyby žil.“

Ulrich Müller se hnal zpět do centra Curychu a přemítal o důsledcích zpráv, které si právě vyslechl. Někoho zevnitř… Někoho, kdo měl přístup k Landesmannovu telefonu a notebooku… I když se nedalo vyloučit, že zradil někdo ze zaměstnanců, považoval to Müller za velmi nepravděpodobné, protože veškerý personál GVI byl důsledně prověřován a pravidelně procházel bezpečnostními prověrkami. Müller měl stále větší podezření, že komplic měl k Martinovi mnohem blíž. Byl to nejspíš někdo, kdo se pravidelně objevoval v jeho posteli.

Zaparkoval na Kasemenstrasse a spěchal nahoru. Šéf operativců z Kellergruppe se mu snažil referovat o posledním vývoji operací v Berlíně a Mexico City, Müller však kolem něj beze slova prošel a otevřel dveře do své kanceláře. Počítač měl zapnutý. Několik vteřin váhal a pak si otevřel soubor se seznamem hostů benefičního večera ve Villa Elma. Zentrum provedlo zběžnou bezpečnostní prověrku všech tří set pozvaných hostů. Téměř na chvostu seznamu našel Müller jméno, které hledal. Popadl telefon a začal vyťukávat číslo Martinova mobilu. Náhle si uvědomil svou chybu, zavěsil a spojil se s Jonasem Brunnerem. Brunner odpověděl na třetí vyzvánění a šeptal.

„Kde jsi?“ zeptal se Müller.

„V hlavním sále.“

„Co to je za kravál?“

„Film pana Landesmanna.“

Müller tiše zanadával. „Vidíš někde tu britskou reportérku?“

Brunner pár vteřin mlčel. „Sedí vzadu.“

„Ten její ruský společník je s ní?“

Dalších několik vteřin nic. „Nikde ho nevidím.“

„Kruci!“

„Děje se něco?“

Müller na otázku neodpověděl a místo toho dal šéfovi ochranky soubor jednoznačných instrukcí. Nakonec se jej zeptal: „Kolik máš dnes večer chlapů?“

„Čtyřicet.“

Müller zavěsil a rychle vytočil číslo na firemní dispečink.

„Potřebuji helikoptéru.“

„Kam poletíte?“

„To budu vědět až na palubě.“

„Jak rychle ji potřebujete?“

„Okamžitě. Hned!“

65

ŽENEVA

Na to, jak urostlé byl Jonas Brunner postavy, se pohyboval překvapivě tiše. Když dokráčel až k rameni Martina Landesmanna, neotočila se k němu ani jediná hlava v sále. A nezvedlo se jediné obočí, když mu pak něco zašeptal do ucha. Martin se na okamžik zatvářil zděšeně, pak se ale rychle ovládl a sáhl si bledou rukou do kapsy saka. Objevila se Nokia N900; její displej krátce zasvětélkoval a zhasl. Martin přístroj ihned předal Brunnerovi, pak se zvedl a následoval šéfa své ochranky ze sálu. Teď jej již bedlivě sledovalo několik hostů, včetně známé britské reportérky sedící vedle nevýslovně bohatého saudského prince. Když Martin zmizel za stěnou, snažila se vrátit svou pozornost zpátky k filmu a zoufale zakrýt všechny obavy, jež se v její mysli začaly vynořovat. Možná se už tak nudil, že to nemohl vydržet, říkala si v duchu, ale bez přesvědčivého účinku. Zoe vždycky poznala, když se Martin nudil. Teď se nenudil. Byl rozčilený.

Gabriel si sundal sluchátka, zkontroloval připojení, prověřil přenosová data a několikrát naprázdno zabušil do klávesnice. Pak se bezmocně podíval na Lavona.

„Máš stále signál z telefonu Zoe?“

„Je čistý, proč?“

„Protože Martinův se ztratil.“

„Nějaké údaje z GPS?“

„Nic.“

„Pak možná jen vypnul telefon.“

„Proč by to dělal?“

„Dobrá otázka.“

„Co budeme dělat my?“

Gabriel naťukal do počítače šest slov a odeslal je. Pak se přepojil do Michailových sluchátek.

„Možná máme problém.“

„Co se děje?“

Gabriel mu vysvětlil situaci.

„Co radíš?“

„Sedět a čekat.“

„A když se někdo objeví za dveřmi?“

„Okamžitě vytáhni USB.“

„A co s ním?“

Gabriel se odstřihl.

Gabrielova zpráva se okamžitě objevila na velkoplošných obrazovkách londýnského operačního centra. MARTINŮV TELEFON VYPNUT… NAVRHNĚTE DALŠÍ POSTUP… Adrian Carter tiše zaklel. Uzi Navot zavřel oči a zhluboka vydechl.

„Lidi si vypínají telefony každou chvíli,“ podotkl Graham Seymour.

„To je fakt,“ řekl Navot. „Ale ne Landesmann. Ten si telefon nikdy nevypíná.“

„Tam uvnitř je tvůj člověk, Uzi. Takže mu poraď sám.“

„Kolik času zbývá do konce přenosu Martinova počítače?“

„Jednadvacet minut plus něco málo.“

„Jaká je pravděpodobnost, že už máme, co potřebujeme?“

„Nejsem žádný expert, ale myslím, že padesát na padesát.“

Navot se otočil k Shamronovi. Ten mu pohled stoicky vrátil, jako by mu tím sděloval, že v takových okamžicích se rozhoduje o kariéře.

„Potřebujeme větší jistotu,“ řekl Navot.

„Takže čekat?“

„Čekat.“

Michail přešel tiše k oknu, poodhrnul nepatrně závěs a vyhlédl do zahrady. Sedm metrů pod ním obcházel svůj rajón jeden z najatých bodyguardů. Nic to neznamenalo. Okna do pracovny byla neprůstřelná a nedala se otevřít. Michail se vrátil ke stolu a zkontroloval dialogové okno na obrazovce Martinova počítače. 18:26… 18:25… 18:24…

Sedět a čekat, zopakoval si v duchu. Ale co Zoe?

Jonas Brunner měl dočasné působiště v jedné kanceláři v přízemí kousek od servisní kuchyně. Dovedl Martina Landesmanna dovnitř a vytočil curyšské číslo na Ulricha Müllera.

„Proč jste chtěl, abych si vypnul telefon?“

„Protože je napíchnutý.“

„Napíchnutý?“

„Váš mobil vysílá do světa váš soukromý život jako pouliční tlampač. A váš přenosný počítač taky.“

Landesmannova již tak bledá tvář zcela pozbyla jakoukoli barvu. „Kdo to udělal?“

„Ještě si nejsem jistý, ale myslím si, že si dnes večer přišel pro návdavek.“

„Co má tohle všechno znamenat?“

Müller objasnil své podezření. Landesmann tiše poslouchal a pak práskl telefonem o zem.

„Jak budeme postupovat, pane Landesmanne?“

„Najděte toho Rusa.“

„A slečna?“

„Dejte mi pár svých mužů. Postarám se o ni sám.“

Brunnerovi trvalo jen pár minut, aby si potvrdil, že Michail Danilov, společník Zoe Reedové, není v sále na projekci nejnovějšího filmu nadace Jeden svět přítomen. Doba jeho nepřítomnosti nebyla jistá, tak jako skutečnost, kde se nyní nachází, i když Brunnerovi netrvalo dlouho, než se rozhodl, kde začít.

Učinil moudré rozhodnutí: nepustil se do pátrání sám, ale vzal si k ruce čtyři nejlépe stavěné muže. Co možná nejméně nápadně se vyšplhali po zadním schodišti, jakmile se však ztratili personálu z dohledu, každý vytáhl svého SIG Sauera P226. Na konci schodiště se bez jediného slova pustili chodbou, jejich kroky tlumil hustý koberec. Zhruba po jedenácti metrech se zastavili a otočili se vlevo. Dveře do předsíňky byly zavřené. Povolily bez sebemenšího zvuku. Brunner vklouzl dovnitř, zastavil se u bezpečnostního zámku a jeho ruka se pár okamžiků nehybně vznášela nad číselnou klávesnicí. Tím jeho tichá mise skončila. Brunner vyťukal osm číslic a potvrdil je. Potom položil ruku na kliku a čekal, až se západky uvolní.

Martin se vrátil do sálu ve chvíli, kdy se film již chýlil ke konci, a posadil se vedle Monique.

„Musím ti něco říct,“ pravil tiše s očima upřenýma na plátno.

„Teď na to možná není nejvhodnější chvíle, Martine.“

„Bohužel to nejde jinak.“

Monique k němu otočila hlavu. „Co jsi provedl?“

„Potřebuji tvou pomoc, Monique.“

„A když se mi nebude chtít?“

„Pak se může stát, že přijdeme o všechno.“

Muž, který se vrhl na Jonase Brunnera a jeho muže jako divoká šelma, měl dvě výhody. Tou první byl zrak – po téměř hodině strávené v místnosti se jeho oči dokonale adaptovaly na tmu. Tou druhou byl výcvik. Pravda, Brunner a jeho doprovod byli veteráni ze švýcarské armády, ale vytáhlý Rus s očima barvy zmrzlého sněhu sloužil jako elitní příslušník Sajeret Matkalu, a proto ovládal krav maga, techniku kontaktního boje používanou v izraelské armádě a složkami výzvědných služeb. Co postrádá toto bojové umění na kráse, to více než vynahrazuje svou účinností a neskrývanou brutalitou. Jeho pravidla jsou prostá: neustálý pohyb a nepolevující útok. Jakmile jednou dojde ke střetu, neskončí, dokud protivník neleží na zemi a nevyžaduje okamžité lékařské ošetření.

Rus bojoval statečně a téměř nehlučně. Malíkovou hranou přerazil dvě nosní přepážky, hbitým loktem zlomil jednu lícní kost a jeden hrtan poškodil natolik, že jeho majitel bude do konce života mluvit sípavým šepotem. Nakonec jej ale zdolal větší počet protivníků a jejich společná váha. Když se Brunnerovi a jeho mužům podařilo protivníka povalit na zem, začali do něj bez milosti tlouct, dokud neupadl do bezvědomí. V tu chvíli se zespoda zvedla vlna burácejících ovací. Brunner si na okamžik představil, že patří jemu. Nebyla to pravda. Dokumentární film nadace Jeden svět právě skončil a Svatý Martin se kochal obdivem svých hostů.

Gabriel neslyšel potlesk, jen divokou rvačku, která mu předcházela. Potom zachytil hlas Jonase Brunnera, který svým mužům nařídil, aby zneškodněného útočníka nenápadně odnesli do sklepa. Když se rádiový signál přerušil, nepokusil se jej Gabriel znovu navázat. Místo toho vytočil číslo na Zoe a zavřel oči. Zvedněte to, Zoe. Tak to přece zvedněte!

Zoe se pomalu posouvala v zástupu hostů z hlavního sálu, když na rameni ucítila lehký dotek ruky. Otočila se a k jejímu velkému překvapení ji přivítal vřelý úsměv na tváři Monique Landesmannové. Zoe si uvědomila, že ji začínají pálit líčka, rychle se však přinutila k opětovanému úsměvu.

„Mám pocit, že jsme se neseznámili zrovna tím nejlepším způsobem, Zoe.“ Monique k ní natáhla ruku. „Martin mi o vás hodně vyprávěl. Moc si cení vaší práce.“

„Kdyby bylo více takových, jako je on, paní Landesmannová, asi bych brzo neměla o čem psát.“

Zoe nechápala, odkud tato slova vydolovala, ale zdálo se, že na Monique zaúčinkovala.

„Doufám, že se vám film líbil. Martin je na něj velmi pyšný.“

„Právem.“

Monique položila svou ruku obtěžkanou šperky zlehka na paži Zoe. „Ráda bych s vámi něco probrala, Zoe. Mohli bychom si chvilku promluvit někde v soukromí?“

Zoe chvíli váhala, protože si nebyla jistá, jak zareagovat, nakonec ale souhlasila.

„Skvělé,“ řekla Monique. „Pojďte prosím za mnou.“

Vedla Zoe přes sál dvěma vysokými dveřmi a pak mramorovou chodbou ozářenou pompézními lustry. Na konci chodby byl přepychový salónek; něco podobného Zoe kdysi viděla na výletu do Versailles. Monique se zastavila přede dveřmi a gestem Zoe naznačila, aby šla dovnitř. Zoe nestačila zahlédnout ruku, která jí překryla ústa, ani tu, která jí vytrhla kabelku. Zkoušela se bránit, ale bez účinku. Pokusila se o výkřik, ale sotva se dokázala nadechnout. Když ji bodyguardi vyváděli ze salónku, podařilo se jí otočit hlavu a vrhnout prosebný pohled k Monique. Ta jej ale nezahlédla. Už se otočila a odcházela zpět na večírek.

Martin stál uprostřed hlavního přijímacího sálu, jako vždy obklopen svými příznivci. Monique k němu přistoupila ze strany a majetnicky mu obtočila ruku kolem pasu.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se.

„Jak sis přál, drahý,“ zašeptala k němu a políbila jej na tvář. „Jestli mě ale ještě jednou podvedeš, zničím tě sama.“

66

MAYFAIR, LONDÝN

Když dorazil poslední Gabrielův vzkaz, zavládlo v londýnském operačním středisku hrobové ticho. Adrian Carter a Graham Seymour, oba anglikáni, seděli se svěšenými hlavami a zavřenýma očima, jako by se modlili. Shamron a Navot stáli těsně vedle sebe, Navot se zápasnickýma rukama složenýma na prsou, Shamronovi mezi prsty neklidně těkal zapalovač. Chiara seděla v Akváriu a horečně se probírala obsahem Landesmannova pevného disku.

„Nedovolí si je zabít přímo v domě,“ řekl Carter.

„To ne,“ souhlasil Shamron. „Nejdřív je odveze do hor. Teprve pak je zabije.“

„Možná by se mohl váš tým pokusit zasáhnout, až vyjedou z Villa Elma,“ navrhoval Seymour.

„To sis nevšiml, že před branou stojí skoro dvě stovky černých limuzín, které odtamtud budou odjíždět téměř současně? Martin má navíc přístup k jezeru a několik rychlých člunů.“ Shamron se odmlčel. „Neví někdo náhodou, kde bychom mohli v Ženevě v tom dnešním prosincovém mrazu sehnat nějakou motorovou loď?“

„Mám v DAP pár známých,“ řekl Carter ne zrovna přesvědčivě. „Občas nám pomůžou s al-Kajdou.“

„Jsou to vaši přátelé, ne naši,“ řekl Navot. „Můžu vás ujistit, že DAP neudělá nic větší radost, než když se jim nabídne šance dát nám sežrat pořádný průser.“

„Zvaž alternativu, Uzi. Možná bude pro tebe a vaši rozvědku lepší, když si trochu zhorší reputaci, než abyste přišli o jednoho z nejlepších agentů a k tomu ještě zavinili smrt britské novinářky.“

„Tady nejde o žádnou falešnou hrdost, Adriane. Jde tu o to, abych pár svých nejlepších lidí ušetřil švýcarské věznice.“

„Pokud bych se o to staral já, nikdo by do vězení nešel.“

„Už jste zapomněli, jak se jmenuje náš člověk, který právě sedí v hotelu Kempinski?“ Když Navot nedostal odpověď, pokračoval: „Nechci nechávat osud Gabriela a ostatních členů týmu v rukách tvých údajných přátel z DAP. Pokud bude potřeba vyjednávat, uděláme to sami.“

„Je to tvoje představení, Uzi. Co tedy navrhuješ?“

Navot se otočil k Shamronovi.

„Kolik z toho Martinova harddisku se nám podařilo stáhnout, než se spojení přerušilo?“ zeptal se Shamron.

„Skoro devadesát procent.“

„Řekl bych, že tím se šance, že v tom najdeme něco zajímavého, dramaticky zvýšila. Kdybych byl na tvém místě, nechal bych si z Highgate dovézt ty nejlepší techniky a nahnal je do práce, jako by jim šlo o život.“

Navot se podíval na Seymoura a zeptal se: „Za jak dlouho je sem můžeme dostat?“

„S policejní eskortou… tak do dvaceti minut.“

„Zkus to za deset.“

Seymour sáhl po sluchátku. Shamron tiše přešel k Navotovi.

„Můžu ještě něco navrhnout, Uzi?“

„Jistě.“

„Dostaň Gabriela, Eliho a ostatní z toho zatraceného hotelu, než jim na dveře zaklepe švýcarská policie.“

Schody byly ze surového kamene a po spirále se spouštěly do útrob historické části sídla. Zoe se jich však nohama nedotýkala. Pět vybraných mužů z Zentrum Security ji snášelo do tmy, každý za jednu končetinu a poslední tlumil její volání o pomoc. Nesli ji naznak, takže viděla svým trýznitelům do tváře. Se všemi se už ve svém životě setkala. V životě před procitnutím. V životě před Keppler Werk GmbH a XTE Hardware and Equipment. V životě před Gabrielem…

Schody vyústily v chodbu s vlhkými zdmi a klenutým stropem. Zoe měla pocit, jako by se vznášela nějakým alpským tunelem. Na konci nebylo žádné světlo, jen vlhký zápach jezera. Zoe sebou začala prudce trhat. Jeden z bodyguardů jí zmáčkl hrdlo takovým způsobem, že jí paralyzoval celé tělo.

Na konci chodby ji pohodili na zem a spoutali stříbrnou lepicí páskou. Nejdřív kotníky, potom zápěstí a nakonec ústa. Pak si ji jeden obrovský chlap přehodil přes rameno a nesl další chodbou do malé, temné cely, která silně páchla plísní a špínou. Postavil Zoe na nohy a zeptal se jí, jestli může dýchat. Když přisvědčila, zasadil jí pěstí mohutnou ránu do břicha. Složila se jako kapesní nožík a zhroutila se na podlahu v bezmocné snaze popadnout dech.

„A co teď? Teď dýchat můžete, slečno Reedová?“

Nemohla. Zoe se nedokázala nadechnout. Zoe ani neviděla. Přestávala slyšet. Mohla sebou jen zoufale zmítat a sledovat, jak jí v mozku dusícím se nedostatkem kyslíku vybuchují světla. Nevěděla, jak dlouho se zmítala v křečích. V určité chvíli si ale uvědomila, že tu není sama. Vedle ní ležel tváří k zemi, v bezvědomí, pevně svázaný a zvlhlý vlastní krví Michail. Zoe mu položila hlavu na rameno a snažila se jej probrat. Michail se ani nepohnul. Pak se jí tělo začalo třást nezvladatelným strachem a po tvářích se jí roztekly slzy.

V téže chvíli stál Jonas Brunner osamoceně ve své dočasné kanceláři a hleděl na předměty ležící na stole. Peněženka od Ballyho s kreditními kartami a pasem na jméno Michail Danilov. Klíč od pokoje v hotelu Kempinski. Baterka s ultrafialovým světlem. Přenosný USB flash disk značky Sony. Jakési malé elektronické zařízení s číselnou klávesnicí a dvěma pružinovými svorkami. Jedna miniaturní radiovysílačka se sluchátky neznámé výroby. Všechny tyto věci dohromady nabízely jen jediný možný závěr. Muž, který právě krvácel a ležel v bezvědomí ve sklepení pod Villa Elma, byl profesionál. Brunner vzal telefon a podělil se o svou verzi s Ulrichem Müllerem, který se právě nacházel někde nad Curychem.

„Jak dlouho byl sám v pracovně?“

„To nevíme jistě. Možná hodinu, možná déle.“

„V jakém stavu byl počítač?“

„Byl zapnutý a připojený k internetu.“

„Kde jsou teď?“

Brunner odpověděl.

„Můžete je odtamtud dostat ven, aniž by si toho někdo všiml?“

„To nebude problém.“

„Dávej si pozor, Jonasi. Tohle neudělal sám.“

„Co s nimi budeme dělat dál?“

„Nejdřív bych jim rád položil pár otázek. Někde v soukromí.“

„Kam je máme odvézt?“

„Na východ,“ řekl Müller. „Místo znáš.“

Brunner věděl přesně, o čem je řeč. „A co Martin s Monique?“ zeptal se.

„Až vypadne poslední host, ihned je posad do helikoptéry.“

„Jak znám paní Monique, nebude moc nadšená.“

„Nemá na výběr.“

Spojení se přerušilo. Brunner si vydechl a zavěsil.

Vzhledem k snobsky orientované klientele hotelu Kempinski nebývaly změny v programu rozhodně ojedinělé. Ona vlna předem neohlášených odchodů, která se recepcí převalila ještě téhož večera, však byla opravdu nezvyklá. Pobyt nejprve zrušil americký manželský pár, který tvrdil, že jim synek zase dělá problémy. Pak to byla dvojice Britů, kteří se vášnivě hádali od chvíle, kdy vystoupili z výtahu, až do okamžiku, kdy si nasedli do pronajatého volva. Pět minut poté přišel starší muž s děsným účesem, který si objednal taxi na nádraží Gare de Cornavin, a krátce po něm se objevil elegantní padesátník se zelenýma očima a prošedivělými spánky, který nepromluvil jediné slovo, když mu recepční připravovala účet. S pozoruhodným poklidem přetrpěl pětiminutové čekání na pronajaté Audi A6, i když jej to zpoždění očividně štvalo. Když auto konečně dorazilo, hodil svá zavazadla na zadní sedadlo, a než odjel, dal portýrovi slušné spropitné.

Nebylo to poprvé, co se nechal personál hotelu Kempinski oklamat hosty, ovšem míra, v jaké se to stalo tentokrát, byla zcela mimořádná. Neexistoval žádný problémový synek ani žádné skutečné napětí mezi hašteřivou dvojicí s britskými pasy. Brit byl z nich ve skutečnosti pouze jeden, a to ještě hodně dávno. Neuplynulo ani deset minut od odjezdu z hotelu, a obě dvojice již zaujaly své pozice na rue de Lausanne; přidal se k nim také řidič velmi drahého Mercedesu třídy S. Muž se zelenýma očima a prošedivělými spánky zamířil do hotelu Métropole – když se ovšem zapisoval na recepci, nebyl to už David Albright z Greenwiche ve státě Connecticut, ale Heinrich Kiever z Berlína. Jakmile vešel do pokoje, vyvěsil zvenku na kliku cedulku s nápisem NERUŠIT a okamžitě navázal zabezpečené spojení se svými čerstvě přesunutými týmovými kolegy. Eli Lavon dorazil o deset minut později.

„Nějaké změny?“ zeptal se.

„Jen jedna,“ řekl Gabriel. „Právě začínají odjíždět první hosté.“

67

ŽENEVA

Zoe měla pocit, že slyší kroky. Jestli patřily pěti nebo pěti stům mužů, nebyla schopná rozpoznat. Ležela bez hnutí na vlhké podlaze, hlavou se stále opírala o Michailovo rameno. Lepicí páska kolem zápěstí jí zcela odřízla krevní oběh a v dlaních měla pocit, jako by ji do nich bodaly tisíce jehel. Třásla se zimou a strachem. Nejen o sebe. Odhadovala, že už je v tom sklepě zamčená alespoň hodinu, a Michail stále nepřišel k vědomí. Ale dýchal – hluboce a pravidelně. Zoe si představovala, že dýchá za něj.

Kroky se ozývaly stále blíž. Zoe uslyšela, jak se těžké dveře do sklepa rozletěly, a po zdi spatřila přebíhat kužel světla. Nakonec si našel její oči. Za baterkou rozpoznala známou siluetu Jonase Brunnera. Zběžně a bez zájmu obhlédl Michaila a pak strhl Zoe pásku z úst. Okamžitě začala křičet o pomoc. Brunner ji utišil dvěma tvrdými ranami přes tvář.

„Co to proboha děláte, Jonasi? To je…“

„To je přesně to, co si oba zasloužíte,“ přerušil ji. „Lhala jste nám, slečinko. A pokud v tom budete pokračovat, zatraceně si přitížíte.“

„Vy jste snad zešílel!“

Brunner se jen pousmál.

„Kde je Martin?“

„Pan Landesmann,“ řekl Brunner s důrazem, „se právě loučí se svými hosty. Požádal mě, abych vás vyprovodil. Oba.“

„Vyprovodil? Podívejte se laskavě na mého přítele. Je v bezvědomí a okamžitě potřebuje doktora.“

„Pár mých nejlepších mužů je na tom stejně. A doktora dostane hned, jak nám prozradí, pro koho pracuje.“

„Pro nikoho nepracuje, vy idiote! Je to milionář.“

Brunner se znovu pousmál. „Máte ráda bohaté pány, že?“

„Kdyby vám takoví nedávali práci, hlídal byste parkoviště v nějaké vesnické díře.“

Zoe vůbec nevěděla, odkud přišla rána. Zvrátila se dozadu a hlavou narazila ze strany do Michailova krku. Měla pocit, že se lehce zavrtěl, ihned však znovu znehybněl. Tvář jí sálala bolestí a v ústech ucítila krev. Zavřela oči a na okamžik se jí zdálo, že jí do ucha tiše promlouvá Gabriel. Jste Zoe Reedová. Lidi, jako je Martin Landesmann, dokážete roznést na kopytech. Nikdo vám nemůže přikazovat, co máte dělat. A nikdo na vás nevztáhne ruku. Otevřela oči a viděla, jak se Brunnerova tvář vznáší někde za září baterky.

„Pro koho pracujete?“

„Pro londýnský Financial Journal. Takže jste právě uhodil nevinnou holku.“

„A dnes?“ zeptal se Brunner, jako by mluvil s nechápavým žákem. „Pro koho pracujete dnes?“

„Dnes nepracuji, Jonasi. Jsem tu, protože mě Martin pozval. A docela příjemně jsem se bavila, dokud mě ty vaše gorily neodtáhly do téhle špinavé díry. O co tu panebože jde?“

Brunner si ji chvíli prohlížel a pak se podíval na Michaila. „Vy jste tady s tímhle chlápkem, Zoe. Je to tajný agent. Našli jsme jej během promítání v pracovně pana Landesmanna. Zkoušel ukrást data z jeho počítače.“

„Agent? Děláte si legraci? Pokud vím, obchoduje s ropou.“

Brunner jí před oči zvedl jakýsi stříbrný předmět. „A tohle jste už někdy viděla?“

„Tohle má dnes snad každý,“ řekla, když rozpoznala přenosný USB flash disk.

„Správně. Jenže málokdo u sebe nosí i tohle.“ Brunner jí před oči postupně zvedl UV baterku, aparát s pružinovými svorkami a miniaturní radiopřijímač se sluchátky. „Váš přítel je profesionální agent nějaké rozvědky. A máme podezření, že vy taky.“

„To nemyslíte vážně, Jonasi. Já jsem normální novinářka.“

„Proč jste sem tedy dnes přišla s agentem?“

Zoe se zpříma podívala do Brunnerova obličeje. Slova, která vyslovila, nebyla její. Napsal je pro ni muž, který neexistoval.

„Já o tom člověku vlastně moc nevím. Potkali jsme se nedávno na jedné recepci. Dokonale mne okouzlil. Kupoval mi drahé dárky, zval mě do drahých restaurací. Choval se ke mně velmi slušně. Když se na to ale podívám zpětně… Možná to všechno byla lež. Možná mě podvedl.“

Brunner se dotkl zanícené kůže na její tváři. Zoe ucukla.

„Rád bych vám věřil, Zoe, ale nemůžu vás pustit, dokud si vaši verzi neověřím. Jako dobrá novinářka mi jistě dáte za pravdu, proč potřebuji ještě nezávislý zdroj.“

„Za pár minut zavolá můj šéf a bude se ptát, jaký byl večírek. Pokud se mu neozvu…“

„Tak si nejspíš bude myslet, že se skvěle bavíte, a nechá vám vzkaz na záznamníku.“

„Dnes mě tady vidělo přes tři sta lidí. Takže pokud se hned teď nevrátím, nikdo z nich mě neuvidí odcházet.“

„To ale nebude pravda, Zoe. My jsme vás přece všichni viděli odcházet, včetně pana Landesmanna a jeho ženy. Vy dvě jste si příjemně popovídaly a krátce nato jste s panem Danilovem nastoupili do svého auta a odjeli do hotelu.“

„Zapomněl jste, že tu nemáme své auto? Vy sám jste nás sem přivezl.“

„To je pravda, ale pan Danilov trval na tom, aby jej vyzvedl jeho vlastní řidič. Předpokládám, že to byl taky agent.“ Brunner se na ni bez stopy pobavení usmál. „Rád bych vám připomenul pár zásadních údajů. Váš společník se dnes na švýcarské půdě dopustil závažného zločinu a nebývá zvykem, aby tajní agenti běželi žalovat na policii, když se jim něco nepodaří. Takže když zmizíte ze světa, nikdo nikdy nezjistí, co se vlastně stalo.“

„Vždyť vám říkám, že ho zase až tolik…“

„Ano, já vím, Zoe,“ řekl Brunner s výsměchem. „Už jsem vás jednou slyšel. Ale jak říkám, rád bych si tu vaši verzi nejdřív někde ověřil.“

Brunner dal světlem baterky pokyn a dovnitř vešlo několik jeho mužů. Znovu přelepili Zoe ústa páskou, pak ji zabalili do několika tlustých bavlněných dek a spoutali tak pevně, že nebyla schopna udělat sebemenší pohyb. Zoe, zahalená do dusivé tmy, zahlédla pouze jediný obraz – strašlivě zřízeného Michaila, který ležel spoutaný, v bezvědomí a v košili prosáklé krví na podlaze studeného sklepa.

Jeden z bodyguardů se Zoe zeptal, jestli může dýchat. Tentokrát neodpověděla. Pěšáky z Zentrum Security to evidentně pobavilo a Zoe slyšela jen smích, když ji zvedli ze země a pomalu vynášeli ze sklepa – jako by se ji chystali uložit do jejího vlastního hrobu. Neuložili ji ale do hrobu, nýbrž do zadního kufru nějakého auta. Když se rozjelo, začala se nekontrolovatelně třást. V Highgate jsou jen samé obyčejné domy, opakovala si v duchu. Žádná Sally. Žádný staromódní Angličan se jménem David. Ani žádný Gabriel Allon se zelenýma očima. Je jenom Martin. Martin, kterého kdysi milovala. Martin, který ji teď posílá někam do švýcarských hor, aby ji nechal zabít.

68

ŽENEVA

První hosté se z Villa Elma začali trousit krátce po půlnoci, ve čtvrt na jednu však začal hotový exodus oceli a kouřových skel. Jak Shamron správně předpokládal, měl Landesmann a jeho muži jednu zřetelnou výhodu v tom, že téměř všechna auta byla černá a německé výroby. Zhruba dvě třetiny vozů odbočovaly vlevo směrem do centra Ženevy, zbytek ujížděl vpravo na Lausanne a Montreaux. Příslušníci Gabrielova týmu stáli rozmístěni na třech stanovištích ve třech vozech a snažili se u projíždějících limuzín vysledovat jakékoli neobvyklé znaky. Vysokou rychlost, příliš zatíženou zadní nápravu.

Dvakrát se pustili do sledování. Dvakrát bylo sledování rychle odvoláno. Dina a Mordechaj se zbytečně pustili za sedanem BMW, který pronásledovali několik mil podél břehu jezera, zatímco Jossi a Rimona se krátce drželi v závěsu za Mercedesem SL coupé, jehož osazenstvo bloudilo po ženevských ulicích ve zjevné snaze pokračovat v započatém veselí. Ze svého stanoviště u benzinové stanice nepozoroval Jakov nic, co by jej přimělo k pronásledování. Jen seděl, rukama pevně objímal volant a nadával si, že nechal Zoe s Michailem mimo dohled. Jakov strávil celé roky tím, že posílal informátory a tajné agenty do těch nejhorších děr na západním břehu Gazy, a nikdy přitom nepřišel o jediného člověka. Pomyšlení, že první ztrátu své kariéry utrpí na poklidných březích Ženevského jezera… To nejde, říkal si v duchu. To je prostě šílené…

Pravděpodobnost, že k tomu skutečně dojde, se zvyšovala s každým rádiovým spojením, které bylo s týmem navázáno z nového řídicího střediska v hotelu Métropole. Byl to Eli Lavon, kdo přímo komunikoval s jednotlivými členy týmu a kdo odesílal aktuální zprávy do Londýna. Gabriel relace sledoval ze svého stanoviště u okna. Jeho oči se upíraly na světla ve Villa Elma, která zářila jako planoucí pochodně na vzdáleném břehu jezera.

Krátce po jedné hodině ranní se světla pozhasínala a signalizovala oficiální ukončení Martinova výročního gala večera. Pár minut nato Gabriel zaslechl svistot rotorů a zahlédl červená polohová světla helikoptéry, která pomalu dosedala na trávník Martinovy rezidence. Nezůstala tam ani minutu, vznesla se znovu do vzduchu a přeletěla přes jezero směrem k východu. Lavon se postavil vedle Gabriela k oknu a společně s ním sledoval, jak stroj mizí ve tmě.

„Myslíš, že je Michail se Zoe na palubě?“

„Možná,“ připustil Gabriel. „Spíš si ale myslím, že je tam Martin s Monique.“

„Kam podle tebe letí?“

„V tuhle noční hodinu… Napadá mě jediné místo.“

Nakonec to trvalo jen patnáct minut, než se Grahamu Seymourovi podařilo na Grosvenor Square dostat dva izraelské počítačové specialisty z Highgate. Rychle se k nim přidali čtyři další kybernetici z MI5 a tým analytiků pro íránské otázky z CIA a MI6. O půlnoci londýnského času se tedy pod soustředěným dohledem Chiary tísnilo kolem jediného počítače v Akváriu zhruba deset pracovníků čtyř zpravodajských služeb. Čtyři nejvýše postavení členové operačního týmu Masterpiece zůstávali na svých obvyklých místech a zasmušile hleděli na tok zpráv z velkoplošných obrazovek.

„To vypadá, že se pachatel rozhodl opustit místo činu,“ řekl Seymour a schoval si tvář do dlaní. „Myslíte, že Michail a Zoe stále mohou být uvnitř?“

„Vždycky je šance,“ řekl Adrian Carter, „ale náš Martin nedělá dojem, že by si rád dělal doma nepořádek. Což znamená, že nám docela rychle utíká drahocenný čas.“

„To je pravda,“ souhlasil Shamron. „Několik věcí ale přece jenom hraje v náš prospěch.“

„Vážně?“ zeptal se Seymour nevěřícně a pokynul směrem k obrazovce. „Protože z tohoto místa to spíš vidím tak, že nám oba zmizí beze stopy.“

„Nikdo nikam nezmizí.“ Shamron se odmlčel a pak dodal: „Alespoň ne v tuhle chvíli.“ S námahou si zapálil cigaretu. „Martin není idiot, Grahame. Ze všeho nejdřív bude chtít vědět, pro koho Michail a Zoe dělají. Potřebuje zjistit, kolik škody mu už stačili napáchat. A získat takové informace nějaký čas trvá, alespoň když je musí dostávat z člověka, jako je Michail Abramov. Michail mu je nedá jen tak. Konečně byl na to patřičně vycvičen.“

„A co když se rozhodnou vzít to zkratkou?“ zeptal se Seymour. „Jak dlouho myslíš, že vydrží Zoe?“

„V tomhle případě se přikláním ke Grahamovi,“ řekl Carter. „Jediný způsob, jak je dostat zpátky, je vyjednávat.“

„S kým?“ zeptal se Navot.

„V této chvíli je náš výběr dost zúžený. Buď se spojíme se švýcarskou rozvědkou, nebo přímo s Martinem.“

„Nenapadá vás, pánové, že tyhle dvě možnosti vycházejí v podstatě nastejno? Jde přece o Švýcarsko. DAP tu není jenom proto, aby hájila zájmy Švýcarské konfederace, ale také zájmy její finanční oligarchie. Dost možná v opačném pořadí.“

„A nezapomínejte,“ přidal se Shamron, „že Landesmann je vlastníkem Zentrum Security, kde se to bývalými důstojníky DAP jenom hemží. Z toho vyplývá, že nemůžeme na Martina chodit s prosíkem. Pokud se k tomu snížíme, sešikuje na svou obranu švýcarskou vládu. A pak přijdeme o všechno, co jsme zatím získali.“

„Myslíš o odstředivky?“ Seymour se ztěžka nadechl a zahleděl se na řadu nástěnných hodin na přední stěně operačního centra. „Byl bych rád, pánové, abychom v jedné věci měli jasno. Vláda Jejího Veličenstva nemá nejmenší zájem na tom, aby dnes došla újmy významná britská občanka. Proto se naše vláda, pokud to bude nutné, obrátí na švýcarské úřady nezávisle, aby vyjednala její okamžité propuštění.“

„Separátní mír? Na to narážíš?“

„Na nic nenarážím. Pouze připomínám, že moje vstřícnost má své meze.“

„Nejsi sám, Grahame, kdo riskuje život vlastního státního příslušníka. A musím tě upozornit, že pokud se rozhodneš spojit s DAP, rozkryješ jim celou naši společnou operaci proti Landesmannovi.“

„Jsem si toho vědom, Ari. Ale pro mě je naše děvče víc než váš agent. I celá vaše operace.“

„Netušil jsem, že je to hra jen mezi námi dvěma,“ řekl Navot jízlivě.

Seymour neodpověděl.

„Kolik času nám tedy dáš, Grahame?“

„Do šesti do rána. Londýnského času, to je sedm ženevského.“

„To není moc.“

„Chápu,“ řekl Seymour. „Ale víc času nemáte.“

Shamron se obrátil na Navota.

„Obávám se, že náš ženevský tým už nám nemůže být víc užitečný. Momentálně je pro nás vlastně největší zátěží.“

„Stáhnout z akce?“

„Okamžitě.“

„To se jim nebude moc líbit.“

„Nemají na výběr.“ Shamron ukázal směrem k technikům a analytikům seskupeným kolem počítačů v Akváriu. „V této chvíli je náš osud v jejich rukách.“

„A když do šesti nic nenajdou?“

„Nějak se domluvíme.“ Shamron rozdrtil zbytek cigarety. „Tak to děláme vždycky, ne?“

V duchu zavedených tradic polních rozkazů byla zpráva, která se o dvacet vteřin později objevila na Gabrielově počítači, strohá a zcela jednoznačná. Nebyla žádným překvapením – Gabriel dal už předtím členům týmu pokyn, aby se na tuto eventualitu připravili – a přesto se mu nerozhodovalo o nic snáz.

„Chtějí, abychom se stáhli.“

„Kam?“

„Do Francie.“

„Co budeme dělat ve Francii? Zapalovat svíčky? Držet pěsti?“

„Nesmíme se nechat chytit švýcarskou policií.“

„Já odsud bez Zoe a Michaila neodjedu,“ řekl Lavon. „A myslím, že ostatní budou mít stejný názor.“

„Nemají na výběr. Toto je rozkaz z Londýna.“

„Od kdy si necháš rozkazovat od Uziho?“

„To nenařídil Uzi.“

„Shamron?“

Gabriel přikývl.

„Předpokládám, že rozkaz platí i pro tebe.“

„Samozřejmě.“

„Ale nemáš v úmyslu jej poslechnout.“

„Čteš mi myšlenky.“

„Myslel jsem si to.“

„To já jsem ji naverboval, Eli. Já ji vyškolil a poslal sem. A rozhodně nechci, aby dopadla stejně jako Rafael Bloch.“

Lavon chápal, že nemá smysl mu to rozmlouvat. „Víš, Gabrieli, nic z toho by se nemuselo stát, kdybych tě tenkrát odradil od té cesty do Argentiny. Pozoroval bys teď se svou krásnou ženou západ slunce na Cornwallu a nemusel držet poslední vigilii v dalším zavšiveném hotelovém pokoji.“

„Kdybych tenkrát nejel do Argentiny, nikdy bychom nezjistili, že si Svatý Martin Landesmann vybudoval své impérium na majetku obětí holocaustu. A nikdy bychom nepřišli na to, že násobí své hříchy kšeftováním s režimem, který otevřeně mluví o druhém holocaustu.“

„O důvod víc, aby tě dnes podpořil starý kamarád.“

„Můj starý kamarád má nařízeno se stáhnout. Navíc jsem mu způsobil už tolik šedých vlasů, že by stačily nejmíň na dva životy.“

Lavon jen cukl koutky. „Udělej mi jednu laskavost, Gabrieli. Možná nad námi dnes ten syčák vyhrál, ale my už mu žádný další bod nedovolíme. Je mi zle při pomyšlení, že bych kvůli jeho odstředivkám ztratil svého jediného bratra.“

Gabriel neodpověděl. Lavon mu položil své dlaně na hlavu a zavřel oči. Pak Gabriela políbil na tvář a tiše se ztratil ze dveří.

Mercedes-Benz třídy S v prodejní ceně daleko převyšující částku sta tisíc dolarů elegantně přistavil u chodníku před hotelem Métropole. Byl pořízen výlučně proto, aby dovezl půvabný mladý pár na pompézní večírek, v této chvíli však fungoval jako záchranný člun, pravděpodobně ten vůbec nejdražší v celé historii izraelských zpravodajských služeb. Zastavil se jen na tak dlouho, aby naložil Eliho Lavona, pak se v rozporu se silničními pravidly obrátil do protisměru a uháněl přes Pont du Mont-Blanc, první úsek cesty k francouzské hranici.

Gabriel vyčkal, než se jeho zadní světla rozptýlila ve tmě, pak usedl ke svému počítači a znovu si přečetl šifrovanou zprávu z operačního střediska. 06:00 londýnského času, 07:00 ženevského času… Ihned poté měl Graham Seymour v úmyslu vyhlásit poplach a kontaktovat švýcarskou stranu. Gabrielovi, Navotovi a Shamronovi tedy zbývaly pouhé dvě a půl hodiny na to, aby se jim podařilo dospět k příznivější dohodě. Dohodě za podmínek, které nebudou znamenat vyzrazení operace a které nedovolí, aby se Martin a jeho odstředivky vyvlekly z Gabrielova háčku.

V Londýně se počítačoví specialisté a analytici horečně přehrabovali v útrobách Martinova pevného disku ve snaze objevit vyjednávací trumf. Gabriel už ten svůj měl – seznam jmen a čísel ukrytý šedesát let v Portrétu mladé ženy, 104 krát 86 centimetrů, olej na plátně od Rembrandta van Rijna. Šetrně položil ty tři křehké listy na stůl a každý vyfotografoval svým zabezpečeným mobilním telefonem. Potom do klávesnice vyťukal vzkaz do Londýna. Stejně jako ten, který obdržel před několika minutami, byl strohý a zcela jednoznačný. Žádal telefonní číslo na Ulricha Müllera. Obratem.

69

GSTAAD, ŠVÝCARSKO

Švýcarské lyžařské středisko v Gstaadu, posazené mezi alpskými kopci, leží asi šedesát mil severovýchodně od Ženevy v německy hovořícím kantonu Bern. Vesnička Gstaad je považována za jednu z nejluxusnějších destinací světa a již dlouho tu nacházejí útočiště bohatí, slavní a také ti, co se potřebují před něčím ukrýt. Martin Landesmann, předseda představenstva Global Vision Investments a výkonný ředitel charitativní nadace Jeden svět, spadal do všech tří kategorií. Jeho záliba v tomto místě tedy byla naprosto pochopitelná. Jak se zmínil v jediném rozhovoru, který kdy poskytl, bylo to místo, kam se uchyloval, když si potřeboval vyčistit hlavu. Gstaad byl jediné místo, kde našel klid a kde mohl nerušeně snít o lepším světě. A kde také mohl ulevit své komplikované duši. Protože se vytrvale vzpíral cestám do Curychu, bylo to i jediné místo, kde mohl zaslechnout svou rodnou Schwyzerdütsch – ovšem spíše zřídka, neboť sami Švýcaři si už mohli sotva dovolit na takové adrese žít.

I docela bohatí lidé musí dojet do Gstaadu autem po úzké silnici s jedním jízdním pruhem, která stoupá od východního cípu Ženevského jezera a vine se pod ledovcovými vrcholky Les Diablerets až do bernského Oberlandu. Avšak lidé neskutečně bohatí se náročnému cestování autem vždycky raději vyhnou a dají přednost soukromému tryskáči, který může přistát na komerčním letišti kousek od Saanenu, nebo přímo dosednou vrtulníkem na jeden z mnoha gstaadských soukromých heliportů. Martin měl nejraději ten u proslulého hotelu Gstaad Palace, protože ležel jen necelou míli od jeho horského sídla. Ulrich Müller už stál na štěrkové ploše, zvednutým límcem se chránil před studeným větrem a sledoval, jak se dvoumotorový AW139 pomalu snáší z černé oblohy.

Byl to velký vrtulník pro soukromé účely, do jehož luxusní, na zakázku zhotovené kabiny se mohlo pohodlně usadit až dvanáct cestujících. Toho jitra jich však vystoupilo jen osm – čtyři příslušníci Landesmannovy rodiny v doprovodu čtyř bodyguardů z Zentrum Security. Protože Müller už dobře znal nálady Landesmannova rodinného klanu, bylo mu jasné, že zavládla krizová situace. Monique šla několik kroků vpředu, ochranitelsky k sobě vinula obě děti a zmizela v přistaveném terénním mercedesu. Martin zamířil k Müllerovi a beze slova mu předal lesklý nerezový kufřík. Müller uvolnil západky a nahlédl dovnitř. Peněženka od Ballyho s kreditními kartami a pasem na jméno Michail Danilov. Klíč od pokoje v hotelu Kempinski. Baterka s ultrafialovým světlem. Přenosný USB flash disk značky Sony. Jakési malé elektronické zařízení s číselnou klávesnicí a dvěma pružinovými svorkami. Jedna miniaturní rádiovysílačka se sluchátky neznámé výroby.

O Švýcarsku koluje mnoho mýtů. Jedním z nejčastějších je prastaré, ale zcela nepodložené přesvědčení, že je tato miniaturní alpská země zázrakem multikulturalismu a tolerance. Je sice pravda, že tu vedle sebe už sedm set let pokojně žijí čtyři rozdílné kultury, jejich soužití je však mnohem spíš obrannou aliancí než projevem bezbřehé bratrské lásky. Dokladem byl rozhovor, který následoval. Kdykoli bylo třeba řešit vážnou situaci, Martina Landesmanna nikdy nenapadlo mluvit francouzsky. Vždy to byla švýcarská němčina.

„Kde ho máš?“

Müller cukl hlavou doleva a neřekl nic.

„Už je při vědomí?“ zeptal se Landesmann.

Müller přikývl.

„Mluvil?“

„Tvrdí, že je bývalým příslušníkem FSB a teď pracuje pro ruské bezpečnostní agentury. Prý si jej najala skupinka ruských oligarchů, aby jim opatřil jistá důvěrná obchodní tajemství.“

„Jak se dostal k mému telefonu a notebooku?“

„Údajně zvenčí.“

„Co říká o Zoe?“

„Tvrdí, že se o ní dozvěděl, když tě tajně sledoval, a rozhodl se jí využít, aby se dostal na včerejší večírek. Prý ji oklamal a ona o ničem neví.“

„To zní věrohodně,“ řekl Landesmann.

„Možná,“ přisvědčil Müller. „Je tu ale ještě jedna věc.“

„Jaká?“

„Jde o to, jakým způsobem vyřídil moje lidi. Musel být vycvičen u nějaké elitní jednotky nebo rozvědky. To není žádný balík z FSB, ale neskutečný profík.“

„Izraelec?“

„Přesně to si myslím.“

„Pokud je to pravda, co to potom vypovídá o Zoe?“

„Možná mluví pravdu a skutečně nic neví. Je ale také možné, že ji najali. Agent na místě, zvláště v sukni, je jejich typická operační taktika. Není vyloučeno, že tě sledovala už od začátku.“

Landesmann se ohlédl směrem k vozům a netrpělivě vyčkávající rodině. „Kolik dat se Onyxu podařilo zachytit?“

„Dost na to, aby z toho mohly být problémy.“

„Můžeme zajistit, aby se to nedostalo dál?“

„Už na tom pracuji. Pokud se ale i spřátelená firma jako DAP na ty materiály dívá s podezřením, nedělám si iluze, jak se na ně dívá rozvědka, které rozhodně nejde o tvoje blaho.“

„Jsi můj nevyšší bezpečnostní poradce, Ulrichu. Poraď, co mám dělat.“

„Nejdřív musíme zjistit, s kým máme tu čest a kolik toho vědí.“

„A potom?“

„Jedno po druhém, Martine. Udělej mi ale jednu laskavost. Nikam dnes nevolej a vypni si telefon.“ Müller zvedl oči k černé obloze. „Onyx naslouchá. A můžeš si být jistý, že i ti druzí.“

70

KANTON BERN, ŠVÝCARSKO

Zoe pochopitelně nevěděla, kam ji vezou. Věděla pouze to, že vozovka, po které právě jeli, byla klikatá a neustále stoupala. Charakter cesty se dal snadno vyvodit z toho, jak se auto kymácelo ze strany na stranu, druhou skutečnost si domyslela podle toho, že jí v pravidelných intervalech zaléhalo v uších. Aby toho nebylo málo, šíleně ji bolelo břicho od prudkého úderu a chtělo se jí zvracet. Jediné štěstí, že byla večer příliš nervózní a na recepci nic nesnědla. Jinak by se jí už dávno zvedl žaludek a s páskou přes ústa by se udusila vlastními zvratky, aniž by to Martinovi bodyguardi zaznamenali.

Její útrapy ještě násobila zima. Teplota jako by každou minutu klesala o stupeň. Během první půle cesty se chlad ještě dal snést. Ale teď, i když byla zamotána do několika hustých přikrývek, se jí zažíral až do kostí. Byla jí taková zima, že už se ani netřásla. Byla v agónii.

Aby své utrpení alespoň trochu zmírnila, snažila se nějak zaměstnat své myšlenky. V duchu psala článek pro Financial Journal, předčítala si oblíbené pasáže z Pýchy a předsudku a znovu prožívala ten okamžik v baru hotelu Belvedere v Davosu, kde se jí Jonas Brunner zeptal, zda by si nechtěla dát skleničku s Martinem Landesmannem. V této verzi jej slušně odkázala někam a pokračovala v započaté konverzaci s ministrem financí nějaké africké země o zmírnění státního dluhu, z níž se vyvinul ten nejúžasnější rozhovor, který kdy s kým vedla. V této inkarnaci se Zoe Reedová nikdy nesetkala s Martinem Landesmannem, nikdy s ním nedělala interview, nikdy s ním nespala a nikdy se do něj nezamilovala. Nikdy ji před londýnskou budovou CNN nekontaktoval muž z MI5 a nikdy nebyla v tajném domě v Highgate. V Highgate jsou jen samé obyčejné domy, sugerovala si. Není žádný staromódní Angličan jménem David. Žádná Sally. Žádný zelenooký agent Gabriel Allon.

Její myšlenky se zpřetrhaly, když auto náhle zpomalilo. Cesta teď byla nerovná a nepravidelná. Pochybovala, jestli ještě vůbec jedou po silnici. Auto ztrácelo stopu, znovu se do ní vracelo, potom sebou několik vteřin divoce smýkalo ze strany na stranu a pak se s trhnutím zastavilo. Motor utichl a Zoe slyšela, jak se v rychlém sledu otevřely a zavřely čtvery dveře. Vytáhli ji z kufru a ona cítila, jak ji vyzdvihli do mrazivého vzduchu. Znovu ji nesli na ramenou jako rakev. Tentokrát to ale trvalo mnohem kratší dobu, ne déle než pár vteřin. Zoe slyšela, jak strhávají lepicí pásku. Pak ji dvakrát obrátili, aby ji vybalili z přikrývek. I když neměla zavázané oči, nic neviděla. Místo, kam ji odnesli, tonulo absolutní tmě. Znovu ji zvedli, kousek ji nesli a nakonec ji posadili na židli. Opět ji připoutali lepicí páskou, tentokrát k opěradlu. Rozsvítilo se světlo a Zoe vykřikla.

71

KANTON BERN, ŠVÝCARSKO

Michail seděl naproti ní jako její zrcadlový obraz – s rukama a chodidly spoutanými, trup stažený ke strohému opěradlu židle, pásku přes ústa. Nyní byl při vědomí a soudě podle krve, která se mu řinula z úst, musel před malou chvílí dostat několik ran. Už na sobě neměl sako a košili měl na několika místech rozervanou a nasáklou krví. Na betonové podlaze mu u nohou ležel poházený obsah jeho peněženky, USB disk a ÚV baterka. Zoe se na ty věci snažila nedívat. Oči proto upnula k vysokému muži středních let, který stál mezi ní a Michailem. Měl na sobě tmavomodré sako a vlněný kabát. Vlasy měl germánsky světlé a místy prošedivělé, z tváře se mu dalo vyčíst mírné znechucení. V jedné ruce držel pistoli, v druhé Michailův miniaturní radiopřijímač. Na hlavni byly stopy krve. Nejspíš Michailovy, říkala si v duchu. To bylo koneckonců pochopitelné. Ten muž v tmavomodrém saku nevypadal, že by si rád špinil ruce. Také se jí zdálo, že jej už někde zahlédla. Měla dojem, že to bylo někde v Martinově blízkosti. V současném stavu si ale nebyla schopna vzpomenout.

Rychle se rozhlédla kolem sebe. Bylo to nějaké skladiště. Z laciného vlnitého plechu, páchnoucí starým motorovým olejem a rzí. Nad hlavou jí bzučela zářivka. Napadlo ji, jestli na takovém místě nějakou dobu nepobyl i Rafael Bloch, než bylo jeho zohavené tělo pohozeno do sněhu na francouzské straně hor. Rychle ale tu myšlenku vypudila z hlavy. Kdo? Rafael Bloch? Bohužel, to jméno mi nic neříká. Podívala se na Michaila. Díval se jí přímo do očí, jako by se jí snažil něco sdělit. Zoe jeho pohled opětovala tak dlouho, dokud to dokázala snést, pak se jí zrak svezl na vlastní ruce. Tento pohyb stačil vyprovokovat slušně oblečeného muže k činu. Přistoupil blíž a strhl jí pásku z úst. Zoe bezděčně vykřikla bolestí a okamžitě toho zalitovala.

„Kdo vůbec jste?“ vyštěkla. „A co dělám v téhle hnusné díře?“

„Vy dobře víte, proč jste tady. A díky vašemu společníkovi, panu Danilovovi, to tu už víme všichni.“

Mluvil anglicky jen s nepatrným přízvukem a s přesností hodinek.

„Zbláznil jste se? Jsem tu, protože Martin…“

„Kdepak, slečno. Jste tu, protože jste tajná agentka. A do Ženevy jste přijela ukrást soukromou korespondenci z počítače pana Landesmanna, což je ve Švýcarsku závažný trestný čin.“

„Myslím, že únos a napadení taky.“

Muž v obleku se usmál. „Hleďme, úsečná Zoe Reedová. To je jediné, co je na vás opravdového.“

„Já jsem novinářka, vy pitomče. Až se odsud dostanu, budu se o vás informovat a můžete si být jistý, že vás to bude mrzet.“

„Vy ale nejste skutečná novinářka, Zoe. Financial journal je jenom kamufláž. Před dvěma lety jste od svých nadřízených z britské rozvědky dostala úkol, abyste navázala s panem Landesmannem milostný vztah a mohla zjišťovat informace o jeho obchodních aktivitách. Předstírala jste, že s ním chcete pořídit rozhovor. Pak jste jej, přesně před dvaadvaceti měsíci, zkontaktovala v Davosu.“

„To je nesmysl. To on mě v Davosu svedl. Pozval mě k sobě na večeři.“

„Pan Jonas Brunner a členové ochranky pana Landesmanna si ten večer ale pamatují úplně jinak, Zoe. Oni tvrdí, že jste se snažila flirtovat a byla dost neodbytná. A přesně to vypoví i švýcarské policii.“ Na chvíli se odmlčel a pak dodal: „K tomu ale nemusí dojít. Čím dřív se přiznáte, tím dřív budeme moci tuto nepříjemnou záležitost ukončit.“

„Nemám se k čemu přiznávat, jedině ke své vlastní pitomosti. Musela jsem být opravdu hloupá, že jsem uvěřila té Martinově přetvářce.“

„O jaké přetvářce to mluvíte, Zoe?“

„O té jeho svatosti,“ řekla a její hlas kypěl opovržením.

Muž byl nějakou chvíli zticha. Když pak promluvil, nebylo to k Zoe, ale k hlavni vlastní pistole.

„Jen se nestyďte. Vyzpovídejte se ze svých hříchů. Řekněte mi pravdu. Řekněte mi, že nejste skutečná novinářka. Svěřte se, že vám vaši nadřízení v Londýně dali za úkol pana Landesmanna svést a ukrást jeho soukromé dokumenty.“

„Nic takového říkat nebudu, protože je to lež. Já jsem Martina milovala.“

„Vážně?“ zvedl oči od hlavně, jako by byl opravdu překvapen, a pak se obrátil k Michailovi. „A co váš přítel pan Danilov? Toho milujete taky?“

„Sotva jej znám.“

„On ale říká něco jiného. Podle jeho výpovědi jste spolu pracovali na případu Landesmann.“

„S nikým jsem nespolupracovala a o žádném případu nic nevím.“

„Pan Danilov má ovšem jinou verzi.“

Zoe se zadívala Michailovi přímo do očí. Několik vteřin ji pozoroval a pak téměř neznatelně zakroutil hlavou. Inkvizitor si toho povšiml. Přešel pomalým krokem k Michailově židli a rukojetí pistole jej prudce udeřil přes tvář, na níž okamžitě přibyla další otevřená rána. Potom škubl chomáčem Michailových vlasů a přitlačil mu hlaveň ke spánku. Bodyguard stojící na protější straně rychle ustoupil o krok vzad. Muž s pistolí zavrtal Michailovi hlaveň do kůže, pak otočil hlavu a podíval se na Zoe.

„Máte poslední šanci říct mi pravdu. Když to neuděláte, pan Danilov chcípne. A když chcípne on, vy chcípnete taky. Pochopte, nepotřebujeme svědky. Tak se vyzpovídejte, Zoe. Povězte mi pravdu.“

Michail ucukl bolestí. Tentokrát se ale nesnažil svůj vzkaz pro Zoe maskovat. Kroutil hlavou ze strany na stranu a něco křičel do pásky, kterou měl přelepenou přes ústa. Za to si vysloužil další dvě rány rukojetí. Zoe zavřela oči.

„Poslední šance, Zoe.“

„Dejte pryč tu zbraň.“

„Jen když řeknete pravdu.“

„Dejte pryč tu zbraň!“ Otevřela oči. „Přestaňte a já vám řeknu všechno, co chcete.“

„Řekněte to hned.“

„Prosím vás, přestaňte, vždyť ho zmrzačíte!“

„Bude na tom mnohem hůř, když nezačnete mluvit. Řekněte mi pravdu, Zoe. Přiznejte se, že jste agent.“

„Nejsem agent.“

„Tak proč jste mu pomáhala?“

„Protože mě o to požádali.“

„Kdo?“

„Britská zpravodajská služba.“

„A kdo dál?“

„Izraelská rozvědka.“

„Kdo tomu velí?“

„Nevím.“

„Kdo tomu všemu velí, Zoe?“

„Neznám jeho pravé jméno.“

„Lžete, Zoe. Jméno, řekněte mi jeho jméno!“

„Jmenuje se Gabriel.“

„Gabriel Allon?“

„Ano, Gabriel Allon.“

„A dnes je v Ženevě?“

„To nevím.“

„Odpovězte, Zoe. Je dnes v Ženevě?“

„Ano.“

„Je s ním ještě někdo další?“

„Ano.“

„Jména. Řekněte mi jejich jména, Zoe. Všechna.“

72

MAYFAIR, LONDÝN

Digitální hodiny na přední stěně londýnského operačního centra ukazovaly přesně 05:53:17. Do konce ultimáta Grahama Seymoura zbývalo necelých sedm minut. Shamron zoufale zíral na cifry, jako by se myšlenkami snažil zpomalit jejich chod. Zvláštní, říkal si, v mládí se čas vždycky v takových chvílích zpomalí a neskutečně se vleče. Teď se mu zdálo, že se kolem něj žene tryskem. Zapochyboval, jestli to není jen další důsledek stáří. Čas se pro něj stal nesmlouvavým nepřítelem.

Shamron za svůj služební život bohužel zažil mnoho podobných katastrof a dokázal si přesně představit, jak se budou odvíjet následující hodiny. Za starých časů se od evropských spojenců dalo očekávat, že přivřou oko. Ty doby už ale byly nenávratně pryč. Dnes jim již stát Izrael nic zvláštního nepřinášel a Shamron si velmi dobře uvědomoval, že operace vedená proti Martinu Landesmannovi nebude v síních novodobých evropských mocnářů přijímána s pochopením. Ano, Britové a Američané se nakonec nechali vyhecovat k účasti, nikoho z nich to ale nebude bolet, až budou vydány příkazy k zatčení. Na žádném z nich se neobjeví americké ani britské jméno. Všechno to budou Izraelci. Jossi Gavish, Dina Saridová, Jakov Rossman, Rimona Šternova, Gabriel Allon… Byli to právě oni, komu se podařilo úspěšně dokončit ty nejvýznamnější operace v historii Ústavu. Dnes to ale bude jinak. Dnes je porazil Svatý Martin.

Shamron obrátil oči k Uzimu Navotovi. Seděl v kóji vyhrazené pro FBI a k uchu si tiskl zabezpečený telefon. Na lince měl premiéra. Nikdy se nevyplácelo budit jej ze spaní – zvlášť když byla na spadnutí nějaká diplomatická nebo politická krize – a Shamron si docela dobře dokázal představit, čím teď asi Navot prochází. Nedokázal se ubránit hlodavému pocitu viny. Navot o Landesmanna nestál ani náznakem a teď bude muset zaplatit za Shamronův nerozum. Bude muset padnout něčí hlava. Podle všeho právě ta Navotova.

Znovu se podíval na hodiny. 05:56:38… Tři a půl minuty a pak Graham Seymour kontaktuje švýcarskou policii. Tři a půl minuty zbývá počítačovým specialistům, aby vyhrabali trumfové eso, které Shamron potřeboval, aby si se ctí usmířil své spojence. Se zneklidněným pohledem Chiary za zády se činili stále horečněji. Shamron si přál, aby jim mohl nějak pomoci. Sotva ale uměl zapnout počítač, takže se asi stěží mohl pustit do pátrání po nějakém souboru utopeném v přehuštěné kybernetické kaši. Takové věci dovedou jenom mladí, připomněl si Shamron sklesle. Další doklad jeho přežité užitečnosti.

Další pohled na hodiny: 05:58:41… Graham Seymour už sledoval číselník se stejným zaujetím jako Shamron. U levého lokte mu ležel telefon. Už před hodinou si do něj z dlouhé chvíle uložil číslo na pohotovostní linku DAP. Teď mu bude stačit jen stisknout knoflík.

Hodiny pokračovaly nezadržitelně vpřed: 05:59:57… 05:59:58… 05:59:59… 06:00:00…

Seymour zvedl sluchátko a obrátil hlavu k Shamronovi. „Je mi líto, Ari, ale čas právě vypršel. Vím, že to není moje starost, ale možná bys měl dát Gabrielovi na vědomí, aby se začal stahovat k hranicím.“

Seymour klepl do tlačítka rychlého vytáčení a zvedl si sluchátko k uchu. Shamron zavřel oči a čekal na slova, které mu budou bezpochyby znít v hlavě až do konce života. Místo toho ale uslyšel, jak se v Akváriu rozletěly skleněné dveře, a pak triumfální zvolání Chiary.

„Máme ho, Grahame! Je náš! Polož ten telefon! Je náš!“

* * *

Seymour zrušil rodící se spojení. Sluchátko mu však zůstalo v ruce.

„Tak co přesně máte?“

„Další zásilka odstředivek má vyrazit z Šen-čenu za šest týdnů a někdy v polovině března doplout do Dubaje, poslední platba splatná při dodání na účet v Meissner Privatbank of Liechtenstein.“

„Odkud to máte?“

„Z e-mailové korespondence mezi Landesmannem a Müllerem.“

„Ukažte.“

Chiara předala Seymourovi vytištěné dokumenty. Seymour si je prohlédl a teprve pak položil sluchátko.

„Právě sis koupil další hodinu, Ari.“

Shamron se obrátil k Chiaře. „Můžete ty materiály bezpečně přeposlat Gabrielovi?“

„Samozřejmě.“

Předmětný e-mail a doprovodná dokumentace čítaly dohromady pět stran. Počítačoví technici je převedli do šifrovaného souboru ve formátu PDF a přes zabezpečenou linku bez prodlení poslali Gabrielovi. Na jeho počítač v hotelu Métropole zpráva dorazila v 07:05 místního času spolu se dvěma dalšími údaji – telefonním číslem na Ulricha Müllera a jeho soukromou e-mailovou adresou. Zjistit je nebyl žádný problém. Oba údaje se hojně vyskytovaly v paměti Martinovy Nokie N900. Gabriel rychle připravil pro Müllera e-mail se dvěma přílohami v PDF a poté vytočil číslo na jeho mobilní telefon. Nikdo nezareagoval. Gabriel přerušil vyzvánění a vytočil je podruhé.

Ulrich Müller právě projížděl kolem ozářeného hotelu Gstaad Palace, když mu mobil zazvonil poprvé. Protože mu číslo volajícího nic neříkalo, nechal jej ležet. Když se vyzvánění hned poté opakovalo, pochopil, že nemá jinou volbu. Zmáčkl tlačítko pro příjem hovoru a zvedl aparát k uchu.

„Ja?“

„Dobré ráno, Ulrichu.“

„Kdo jste?“

„Vy nepoznáte můj hlas?“

Müller si okamžitě vzpomněl. Slyšel jej na záznamech odposlechů z Amsterdamu a Mendozy.

„Jak jste přišel k mému číslu?“

„Vy jste zrovna na cestě? Mám pocit, jako byste právě seděl za volantem.“

„O co vám jde, Allone?“

„Chci, abyste zastavil. Na něco byste se měl podívat.“

„Co to má znamenat?“

„Právě vám posílám e-mail. Chci, abyste si jej pozorně přečetl a pak mi zavolal na toto číslo.“ Odmlka. „Uložil si váš telefon moje číslo?“

„Mám ho.“

„Výborně. Až si ten e-mail přečtete, zavolejte mi zpátky. Hned. Jinak budu svůj další hovor směrovat na vaši federální policii a DAP.“

„Nepotřebujete znát moji e-mailovou adresu, Allone?“

„Ne, Ulrichu, už ji mám.“

Spojení se přerušilo. Müller zastavil u krajnice. Během třiceti vteřin do jeho elektronické schránky dorazila pošta.

Zatraceně…

Müller vytočil uložené číslo. Gabriel odpověděl okamžitě.

„Zajímavé informace, co říkáte, Ulrichu?“

„Nechápu, co tím sledujete.“

„Nebudeme si na nic hrát. Než ale budeme pokračovat, chci vědět, jestli jsou mí lidé naživu.“

„Vašim lidem se vede dobře.“

„Kde jsou?“

„To vás nemusí zajímat.“

„Zrovna tohle mě zajímá přednostně, Ulrichu.“

„Jsou v mé péči.“

„Doufám, že jste s nimi nezacházel špatně.“

„Včera spáchali závažný přečin přímo v sídle pana Landesmanna a podle toho s nimi bylo také zacházeno.“

„Pokud jste jim nějak ublížil, budete se z toho osobně zodpovídat. Vy a váš šéf.“

„Pan Landesmann v této věci nijak nefiguruje.“

„Je chvályhodné, že svého zaměstnavatele chcete ušetřit jakékoli viny, ale tohle mezi námi fungovat nebude. Rozhodně ne dnes.“

„Co po mně chcete?“

„Chci s ním mluvit.“

„To není možné.“

„Nemíním s vámi vyjednávat.“

„Uvidím, co se dá dělat.“

„Vynasnažte se, Ulrichu. Jinak se dál budu bavit jenom s federální policií.“

„Potřebuju třicet minut.“

„Dávám vám pět.“

Zoe a Michail seděli naproti sobě uprostřed skladiště, každý připoután k židli s ústy přelepenými páskou. Jejich věznitelé si odskočili ohřát se do svých aut. Než odešli, zhasli světlo. Tma byla absolutní, tak jako zima. Zoe chtěla Michaila požádat o odpuštění, že vyzradila tajemství. Chtěla mu také ošetřit rány. Především ale toužila po ujištění, že je někdo hledá. Nic z toho se ale nedalo uskutečnit. Ne s páskou přes ústa. A tak seděli němí a nehybní v tom drásavém chladu a čekali.

Když Ulrich Müller projel hlídanou branou a hnal svůj vůz po dlouhé příjezdové cestě, v rozlehlém roubeném sídle Martina Landesmanna se všude svítilo. Před vchodem v ranním mrazu přešlapovala dvojice bodyguardů. Müller prošel beze slova kolem nich a vstoupil dovnitř. Landesmann seděl sám u krbu v prostorné hale. Měl na sobě vybledlé džíny, tlustý svetr na zip a v ruce držel křišťálovou sklenku s koňakem. Müller si položil prst na ústa a předal Landesmannovi svůj telefon. Landesmann s tváří neprůhledné masky prolistoval dvě textové přílohy.

„Co po nás chce?“ zeptal se.

„Zpátky svoje lidi. Taky by s tebou chtěl mluvit.“

„Vzkaž mu, ať se jde vycpat.“

„Už jsem to zkusil, ale nebude to tak jednoduché.“

„Je pořád ještě tady?“

„To brzy zjistíme.“

Landesmann popošel se skleničkou ke krbu. „Přivez jej tedy sem nahoru, Ulrichu. A postarej se, aby ho přešla ta rozkazovačná nálada.“

Müller si zapnul telefon a spěchal ven. Poslední zvuk, který na odchodu zaslechl, patřil křišťálové skleničce, která se rozletěla na tisíc kousků.

Gabrielův telefon zazvonil o deset vteřin později.

„Stihl jste to na poslední chvíli, Ulrichu.“

„Pan Landesmann souhlasí se schůzkou.“

„To je rozumné rozhodnutí.“

„Teď mě pozorně poslouchejte…“

„Ne, Ulrichu, vy poslouchejte mě. Za devadesát minut budu na parkovišti nad promenádou v Gstaadu, kde si mě přijedete vyzvednout. A žádné podrazy. Pokud se svým lidem neozvu nejpozději do desáté, e-mail, který jste právě četl, dostane k dispozici každá zpravodajská služba, každé ministerstvo spravedlnosti a všechny významné deníky po celé západní polokouli. Rozuměl jste mi?“

„Promenáda v Gstaadu, za devadesát minut.“

„Výborně, Ulrichu. A teď se postarejte, aby mým lidem nic nechybělo. Pokud nebudou v pořádku, budu zlý. A to by pro vás bylo hodně špatné.“

Gabriel típl hovor a rychle sepsal poslední hlášení do Londýna. Pak si sbalil počítač a spěchal k výtahu.

73

KANTON BERN, ŠVÝCARSKO

Dveře skladiště se otevřely a Zoe přeběhl po odhalené šíji závan mrazivého vzduchu. Zavřela oči a poprvé po mnoha letech se začala modlit. Co přijde teď? ptala se sama sebe v duchu. Další kolo výslechu? Další projížďka v kufru? Nebo Martin konečně rozhodl, aby ze světa zmizel další nepohodlný novinář? Zoe se obávala, že jiné vyústění ani není možné, zvlášť po tom, co celou operaci prozradila. Vlastně se posledních pár minut snažila dát dohromady svůj vlastní nekrolog. Chybělo v něm už jen to nejdůležitější. Martin a jeho nohsledi ještě museli upřesnit způsob její smrti.

Otevřela oči a pohlédla na Michaila. Jeho tvář osvětloval pruh šedavého světla z otevřených dveří a upřeně sledoval přicházející bodyguardy, kteří se zezadu blížili k Zoe.

Jeden z nich jí sejmul z úst pásku, tentokrát opatrně, a druhý jí uvolnil ruce a chodidla. Dva ostatní provedli totéž s Michailem, zatímco třetí mu nanesl mast na rány v obličeji a na hlavě stáhl obvaz. Muži svou náhlou vlídnost nijak nekomentovali a vše vykonali s typickou švýcarskou důsledností. Když každému z vězňů předali přikrývku, zmizeli stejně náhle, jako se objevili. Zoe počkala, až se dveře zavřely, a pak promluvila.

„Co se stalo?“

„Gabriel zakročil.“

„Cože?“

Michail si dal prst přes ústa. „Už ani slovo, Zoe.“

Když se Gabrielova poslední zpráva objevila na vyvýšených obrazovkách, operačním střediskem se přehnala vlna jásotu a úlevy. Dokonce i Graham Seymour, který se v několika posledních minutách pohyboval na hranici totálního psychického útlumu, se přiměl k úsměvu. V místnosti však byli dva lidé, kteří očividně nedokázali sdílet tuto radostnou chvíli s ostatními. Jedním byl Ari Shamron a druhým Chiara Allonová. Operaci měl zase pevně v rukách muž, kterého měli oba rádi. A opět nemohli dělat nic jiného než čekat. A přísahat si, že tentokrát to bude opravdu naposled…

Až přehnaně upravená silnice E63 s minimálním provozem se stáčela k východu. Gabriel oběma rukama pevně svíral volant pronajatého audi a úctyhodnou rychlostí ujížděl ke svému cíli. Po levé straně se po úbočí Vaudských hor míhaly úhledně prořezané vinice jako seřazené vojenské šiky. Napravo zátoka Ženevského jezera s panoramatem Savojských Alp. Úpatí horského hřebene bylo stále zahaleno v oparu, nejvyšší vrcholky se však již rozzářily prvními ranními paprsky.

Pokračoval přes Montreaux do Aigle, pak odbočil na silnici číslo 11 vedoucí do údolí des Ormonts. Byla to úzká cesta s jedním dělicím pruhem, klikatá a plná nečekaných zákrut. Pár mil za štíty Les Diablerets začínala hranice sousedního kantonu Vaud. Nápisy na cedulích se změnily v německé a s nimi i horská architektura. Přes Bernské Alpy se začínalo přelévat ranní slunce, a když Gabriel konečně vjížděl do Gstaadu, definitivně se rozednilo. Dojel na hlavní parkoviště v centru vesnice a zastavil až na jeho okraji. Za hodinu to tu už bude plné aut, v tuto chvíli zde však postávalo jen trio snowboardistů, kteří popíjeli pivo u oprýskaného dodávkového volkswagenu.

Gabriel nechal motor běžet a sledoval hodiny na palubní desce. Devadesátiminutová lhůta Ulricha Müllera právě uběhla. Rozhodl se dát mu k dobru ještě deset minut, než definitivně sáhl po telefonu. Právě vyťukával jeho číslo, když na parkoviště odbočil stříbrný sportovní Mercedes GL450. Opatrně projel kolem snowboardistů a zastavil pár metrů od Gabrielova audi. Uvnitř seděli čtyři muži, všichni v tmavomodrých větrovkách ozdobených znakem Zentrum Security. Jeden vystoupil ven a pokynul Gabrielovi, aby přišel k autu. Gabriel jej poznal. Byl to Jonas Brunner.

Gabriel vypnul motor, zamkl telefon do přihrádky na straně spolujezdce a vyšel ven. Brunner vypadal, jako by byl poněkud vyveden z míry, zřejmě z nečekaně střízlivého Gabrielova vzezření.

„Prý mluvíte německy,“ řekl Brunner.

„Líp než vy,“ odpověděl Gabriel.

„Jste ozbrojen?“

„Ne.“

„Máte u sebe telefon?“

„Ve voze.“

„Vysílačku?“

„Ve voze.“

„Nějaké signalizační zařízení?“

Gabriel zakroutil hlavou.

„Budu vás muset prohledat.“

„Poslužte si.“

Gabriel nasedl na zadní sedadlo mercedesu a posunul se doprostřed. Brunner nastoupil po něm a zabouchl dveře.

„Otočte se a klekněte si.“

„Tady?“

„Ano, tady.“

Gabriel poslechl a podrobil se víc než důkladné prohlídce, která začínala u bot a končila ve vlasech. Když skončila, narovnal se a pohodlně se usadil. Brunner dal pokyn řidiči a sportovní vůz se pomalu rozjel.

„Doufám, že jste si to užil aspoň tak jako já.“

„Buďte zticha, Allone.“

„Kde jsou mí lidé?“

Brunner neodpověděl.

„Jak daleko pojedeme?“

„Kousek. Nejdřív si ale uděláme malou zastávku.“

„Na kávu?“

„Jistě, Allone. Na kávu.“

„Doufám, že jste slečně neublížil, Jonasi. Protože jestli ano, ublížím já vám.“

Vyjeli směrem na sever po úbočí úzkého ledovcového údolí. Cesta se každou chvíli nořila do tmy stromoví a zase z ní vystupovala do oslňujícího světla. Modře odění gardisté z Zentrum Security ani jednou nepromluvili. Brunnerovo rameno se vtláčelo do Gabrielova, jenž měl pocit, jako by se opíral o žulový masiv. Muž po levici si protahoval prsty na ruce, zřejmě se připravoval na své sólo. Gabriel neměl nejmenší pochyby o účelu zastávky, kterou plánovali před audiencí u Martina. Při podobných schůzkách to byla obvyklá procedura, jakýsi aperitiv před večeří.

Na horním konci údolí se silnice zúžila na lesní cestu, která strmě stoupala do svahu. Nedávno tudy projížděl sněžný pluh, mercedes se však stěží dokázal udržet ve stopě. Asi tři sta metrů nad údolím auto zastavilo u odlehlého jedlového lesíka. Dva muži vepředu a ten, co seděl po Gabrielově levici, ihned vyskočili ven. Jonas Brunner se ani nehnul.

„Tohle se vám asi bude líbit míň než před chvílí ta prohlídka.“

„Takže v téhle fázi mě vaši hoši mají zpracovat, abych mohl důstojně předstoupit před Svatého Martina?“

„Vystupte si, Allone, a neztěžujte to. Čím dřív to budeme mít za sebou, tím dřív budeme na místě.“

Gabriel si ztěžka vydechl a vyšel ven.

Jonas Brunner sledoval, jak jeho tři nejschopnější muži odvádějí Gabriela Allona mezi stromy, a pak zkontroloval čas. Dal jim pět minut. Žádnou těžkou újmu, instruoval je, ale pořádně mu naložte, aby byl vláčný a při nadcházejícím jednání nekladl odpor. Brunner by se představení také rád zúčastnil, ale neměl čas. Müller chtěl aktuální zprávu.

Právě vytáčel jeho číslo, když mezi stromy periferně zaznamenal nějaký pohyb. Ohlédl se a spatřil jedinou postavu, která odhodlaně kráčela k autu. Podíval se na hodinky a zamračil se. Nařídil sice svým mužům, aby byli soudní, ale dvě minuty bylo dost málo na solidní výsledek, zvlášť když šlo o Gabriela Allona. Brunner se na postavu zadíval pozorněji a uvědomil si svůj omyl. Nepřicházel k němu jeden z jeho mužů, ale sám Allon… V ruce držel SIG Sauer P226, standardní krátkou zbraň příslušníků Zentrum Security. Izraelec prudce trhl dveřmi a hlavní namířil přímo na Brunnerův obličej. Brunner se ani nepokusil vytáhnout vlastní pistoli.

„Prý mluvíte německy, Jonasi, tak mě teď dobře poslouchejte. Odevzdejte mi svou pistoli. A pomalu. Jinak se nebudu rozpakovat a párkrát to zmáčknu.“

Brunner sáhl do saka, vytáhl svou zbraň a podal ji rukojetí napřed Izraelci.

„Teď mi dejte svůj telefon.“

Brunner poslechl.

„Máte vysílačku?“

„Ne.“

„Nějaké signalizační zařízení?“

Brunner zakroutil hlavou.

„Tak to je smůla. Možná by vám teď přišlo vhod. Sedněte si za volant.“

Brunner udělal, jak mu bylo nařízeno, a nastartoval. Izraelec si sedl za něj a hlaveň mu opřel o temeno.

„Jak je to daleko, Jonasi?“

„Kousek.“

„Budeme ještě někde zastavovat?“

„Ne.“

Brunner zařadil rychlost a pokračoval v cestě vzhůru po svahu.

„Musím vám poděkovat, Jonasi. Za to, že jste mi věnoval zbraň a dobrovolně se nabídl jako rukojmí. Opravdu, skvěle zahrané.“

„Jsou mí muži naživu?“

„Dva určitě, u třetího si nejsem jistý.“

„Chtěl bych zavolat doktora.“

„Jen pokračujte v jízdě, Jonasi.“

74

KANTON BERN, ŠVÝCARSKO

Vyjeli o dalších tři sta metrů výš a zastavili se na sluncem zalité zasněžené římse vysoko nad údolím. Uprostřed mýtiny stál vrtulník AW139 se ztichlými motory a nehybnými vrtulemi. Martin Landesmann stál u chvostu stroje, oči ukrýval za slunečními brýlemi a působil dojmem, že se tu jen zastavil na cestě někam úplně jinam. Ulrich Müller nervózně přešlapoval v jeho těsné blízkosti. Gabriel se podíval do Brunnerových očí ve zpětném zrcátku a nařídil mu, aby vypnul motor. Brunner bez zaváhání uposlechl.

„Dejte mi klíče.“

Brunner je vytáhl ze zapalování a předal Gabrielovi.

„Položte obě ruce na volant a ani se nehněte.“

Gabriel vystoupil z auta a hlavní pistole zaťukal na sklo. Brunner vylezl ven s rukama nad hlavou.

„Teď půjdeme, Jonasi, klidně a pomalu. Nechtějte Martina zbytečně podráždit.“

„Raději jej oslovujte pane Landesmanne.“

„Zkusím na to pamatovat.“ Gabriel postrčil Brunnera před sebe hlavní pistole. „Běžte.“

Brunner kráčel pomalu k helikoptéře, Gabriel pár kroků za ním s pistolí u pasu. Ulrich Müller se snažit udržet nehybnou tvář, Martina ale potupný příchod šéfa jeho ochranky očividně popudil. Na Gabrielův příkaz se Brunner několik metrů před svými pány zastavil. Gabriel zvedl zbraň a ukázal na Müllera.

„Jste ozbrojen?“ zeptal se Gabriel německy.

„Ne.“

„Ukažte kabát.“

Müller si rozepnul svrchník a rozevřel jej na obě strany.

„Teď sako,“ řekl Gabriel.

Müller zopakoval úkon. Neměl u sebe žádnou zbraň. Gabriel ukázal na pilota.

„A co on?“

„Tady nejsme v Izraeli,“ řekl Müller. „Toto je Švýcarsko. Piloti nebývají ozbrojeni.“

„Hned jsem klidnější.“ Gabriel se podíval na Landesmanna. „A co vy, Martine? Vy máte zbraň?“

Landesmann neodpověděl. Gabriel zopakoval otázku zrychlenou francouzštinou. Landesmann se povýšeně usmál a v témž jazyce odpověděl: „Nebuďte směšný, Allone.“

Gabriel se vrátil k němčině. „Vyzval bych vás, abyste si rozepnul kabát, ale nejspíš mluvíte pravdu. Lidé jako vy si neradi špiní ruce zbraněmi. Na to mají své Ulrichy a Jonase.“

„Už jste skončil, Allone?“

„Sotva jsem začal, Martine. Nebo raději Svatý Martine? Nikdy si nevzpomenu, čemu dáváte přednost.“

„Pro vás jsem pan Landesmann.“

„Beru na vědomí. Doufám, že jste se stačil podívat na materiály, které jsem vám dnes ráno poslal.“

„Ty dokumenty neznamenají nic.“

„Kdyby to byla pravda, určitě byste tu nebyl.“

Landesmann na Gabriela upřel zvadlé oči a pak se zeptal: „Jak jste se k tomu dostal?“

„Myslíte, odkud vím, že se chystáte íránské islámské republice dodat další odstředivky?“

„Ne, Allone, odkud máte ten druhý dokument?“

„Ty seznamy? Jména? Účty? Zdroj jmění vašeho otce?“

„Kde jste k tomu přišel?“ opakoval Landesmann vyrovnaným hlasem.

„Získal jsem je od Leny Herzfeldové, Petera Vosse, Alfonsa Ramireze, Rafaela Blocha a jedné mladé ženy, která je v sobě ukrývala mnoho let.“

Landesmannově výrazu se nic nepohnulo.

„Vám ta jména nic neříkají, Martine?“ Gabriel se otočil k Müllerovi. „Ani vám, Ulrichu?“

Neodpověděl ani jeden.

„Dobrá, pomůžu vám,“ řekl Gabriel. „Lena Herzfeldová byla malá židovská dívka, jejíž život byl vyměněn za originál Rembrandtovy malby. Peter Voss je slušný člověk, který se dodnes snaží odčinit hříchy svého otce. Alfonso Ramirez měl důkazy o malé soukromé bance v Curychu, která si za holocaustu nacpala kapsy nakradeným majetkem. A Rafael Bloch byl argentinský novinář, kterému se nezdály vaše vazby na německou firmu Keppler Werk GmbH.“

„A ta mladá žena?“ zeptal se Landesmann.

„Olej na plátně sto čtyři krát osmdesát šest centimetrů.“ Gabriel se odmlčel. „To ale přece víte, ne? Už dlouho po něm pátráte. Ona pro vás představovala to největší nebezpečí.“

Landesmann přeslechl poslední poznámku a zeptal se: „Co po mně chcete, Allone?“

„Odpovědi,“ řekl Gabriel. „Kdy jste se dozvěděl pravdu? Kdy jste přišel na to, že váš otec ukradl peníze, které si do jeho banky uložil Kurt Voss?“

Landesmann zaváhal.

„Mám ten seznam, Martine. Už to není tajemství.“

„Řekl mi o tom pár dní před svou smrtí,“ řekl Landesmann po další pauze. „O penězích, obraze, návštěvě Vossovy ženy, o Carlosovi Weberovi…“

„Váš otec se přiznal k Weberově vraždě?“

„Můj otec ho nezabil,“ řekl Landesmann.

„A kdo tedy?“

Landesmann se podíval na Müllera. „Ulrichův předchůdce.“

„Docela se vám tihle lidé hodí, že? Zvláště tady ve Švýcarsku. Zahlazovat nepříjemné kapitoly vaší minulosti je tady národní tradice, skoro jako čokoláda a čisté ulice.“

„Už tu není tak čisto jako dřív,“ řekl Landesmann. „Zvlášť v některých čtvrtích. Pořád je tu plno prašivých cizáků.“

„Je dobře, že jste nezapomněl na své árijské kořeny. Otec by na vás byl pyšný.“

„Abych pravdu řekl, byl to vlastně on, kdo chtěl, abych odešel z Curychu. Věděl, že naše banky nakonec budou muset za svou válečnou prosperitu zaplatit. Nechtěl, aby mi to pošpinilo pověst.“

„Váš otec nebyl žádný hlupák.“ Gabriel se na chvíli odmlčel. „Vystavěl jste si své impérium na velkém zločinu, Martine. Nikdy vám to nepohnulo svědomím? Nikdy jste nepocítil vinu? Nikdy jste v noci špatně nespal?“

„To nebyl můj zločin, Allone. Spáchal ho můj otec. A jak se dočtete ve vašich svatých knihách, na syna nepadá trest za otcovo provinění.“

„Pokud jeho hříchy ještě neznásobí, když z nakradeného majetku učiní výnosný celosvětový podnik, kterému dá jméno Global Vision Investments.“

„Nevěděl jsem, že se v Ezechielovi píše i tohle.“

Gabriel Landesmannovu poznámku ignoroval. „Proč jste se k tomu nepřiznal? Původní hodnota peněz na těch účtech byla ve srovnání s bohatstvím, které jste postupně nastřádal, směšná.“

„Směšná?“ Landesmann zakroutil hlavou. „Zapomněl jste, Allone, na ten bankovní skandál z šestadevadesátého? Každý den se ve všech novinách objevovaly další a další palcové titulky o tom, jak jsme za války kolaborovali s nacisty. Říkali nám Hitlerovo překupnické doupě. Hitlerovi bankéři. Začali kolem nás kroužit šakalové. Kdyby se zjistila pravda, roztrhali by GVI jako hadrovou panenku. Soudy by se vlekly celé roky. Desítky let. Potomek kdejakého Žida z každého koutu světa, kde Kurt Voss působil, by mě mohl žalovat. Ti nejlepší právníci by se rvali o to, aby je mohli zastupovat. Přišel bych o všechno. A kvůli čemu? Kvůli tomu, že se můj otec před padesáti lety něčeho dopustil? Odpusťte, Allone, ale kvůli němu ze sebe takovou oběť dělat nehodlám.“

Zanícená obhajoba vlastní nevinnosti, pomyslel si Gabriel. Ale byla to lež, jako všechny ostatní stránky jeho osoby. Starého Landesmanna poháněla nenasytnost. A otcova syna taky.

„Takže jste udělal totéž, co on,“ řekl Gabriel. „Zůstal jste zticha. Pohádkově jste zbohatl ze jmění masového vraha. A nepřestal jste hledat Rembrandtovo mistrovské dílo, které mělo moc vás zničit. Je tu ale přece jeden rozdíl. V určitém bodě jste se rozhodl stát svatým. Takovou kuráž váš otec neměl.“

„Nemám rád, když mi říkají svatý.“

„Vážně?“ Gabriel se usmál. „Tak tohle je asi ta nejpovzbudivější věc, co jsem o vás zatím slyšel.“

„Co tím myslíte?“

„Třeba skutečně máte nějaké svědomí.“

„Co s tím seznamem chcete dělat, Allone?“

„Myslím, že to záleží zcela na vás, Martine.“

75

KANTON BERN, ŠVÝCARSKO

„Tak co chcete, Allone? Peníze? O to vám jde? Kolik mě to bude stát, abych celou tu záležitost mohl pustit z hlavy? Půl miliardy? Miliardu? Řekněte si cifru, já vám vypíšu šek a můžeme to ukončit.“

„Nejde mi o vaše peníze,“ řekl Gabriel. „Chci vaše odstředivky.“

„Jaké odstředivky?“ Landesmannův tón zněl nechápavě. „Kde jste přišel na to, že já něco takového prodávám?“

„Vím to z vašich počítačů. Je to tam černé na bílém.“

„Asi jste to špatně pochopil. Já vlastním společnosti, které vyrábějí součástky pro mnohostranné využití a prodávají je mnoha různým obchodním partnerům. Ti to pak prodávají dál a od nich se to může nebo nemusí dostat k tomu vašemu čínskému výrobci.“

„Je to váš čínský výrobce, kterého vlastníte prostřednictvím čínských partnerů.“

„Zkuste to dokázat u soudu. Neudělal jsem nic nelegálního, Allone. S tímhle na mě nemůžete.“

„Možná máte pravdu, pokud jde o Irán. Ale pořád vás mohou roztrhat na kusy ti nejlepší právníci, jak říkáte. Mám dost důkazů na to, abych vás dostal na kolena.“

„Nemáte proti mně vůbec nic.“

„Vsadíme se? Máte chuť to risknout?“

Landesmann neodpověděl.

„Mám proti vám jedno ukrývané dítě z Amsterdamu, napraveného syna nacisty z Argentiny, diplomatické depeše Carlose Webera, seznam jmen a účtů z banky vašeho otce. A pokud odmítnete spolupracovat, všechno tohle odvezu do New Yorku a dám to k dispozici té nejvyhlášenější právní kanceláři ve městě. Zažalují vás u federálního soudu za nezákonné obohacování a roky se budou ze všech možných stránek přehrabovat ve vašem bohulibém podnikání. Pochybuji, že tuhle důkladnou šťáru vaše svatá pověst přestojí. A stejně tak pochybuji, že vaši přátelé a ochránci v Bernu uvítají, když se znovu začne propírat nejskandálnější kapitola vašich dějin.“

„Rád bych vám připomenul jednu smutnou skutečnost, Allone. Kdybych s Íránci neobchodoval já, udělal by to s radostí kdokoli z mých konkurentů. Jistě, všichni mají spoustu řečí, ale myslíte si, že někomu v Evropě bude skutečně vadit, když budou mít Íránci svou vlastní nukleární zbraň? Nikdo se nakonec pohoršovat nebude, protože všichni potřebují íránskou ropu. Ani vaši takzvaní přátelé za oceánem se neštítí s Íránci obchodovat prostřednictvím svých zahraničních společností. Vyrovnejte se s tím, Allone. Zůstali jste sami.“

„Teď už nejsme sami, Martine. Máme vás.“

I když se Landesmannovy oči ukrývaly za černými skly slunečních brýlí, dělalo mu neskrývané potíže udržet si svou sebevědomou jistotu. Martin teď bojuje, napadlo Gabriela. Bojuje s hříchy svého otce. S iluzí svého vlastního života. S faktem, že přes veškerou jeho moc a peníze dnes ráno nad Svatým Martinem vyzrál potomek Židovky, co přežila válku. Na krátkou chvíli Gabriel zauvažoval, jestli nezahrát na strunu Martinovy slušnosti. Jemu ale byla veškerá slušnost cizí. Měl jen pud sebezáchovy. A byl také nenasytný. Právě nenasytnost jej nutila k tomu, aby zakrýval pravdu o skutečném původu svého bohatství. A byla to nenasytnost, která Martina nakonec dovedla k přesvědčení, že mu nezbývá než se chopit záchranného Iana, jež mu Gabriel nabízí.

„Co mi tedy navrhujete?“ řekl nakonec Landesmann.

„Spolupráci,“ odpověděl Gabriel.

„Cože? Jakou spolupráci?“

„Obchodní spolupráci. Budeme spolu obchodovat s Íránem. Vám dál potečou peníze a zůstane vám vaše pověst. Váš život půjde dál, jako by se nic nezměnilo. Bude tu ale jeden zásadní rozdíl. Odteď budete pracovat pro mě, Martine. Právě jste vstoupil do rodiny izraelské tajné služby.“

„A jak dlouho tahle spolupráce potrvá?“

„Dokud to budeme považovat za nutné. A pokud jen naznačíte krok špatným směrem, okamžitě vás předhodím vlkům.“

„Co z toho budu mít?“

„Je vám to málo?“

„Říkal jste, že je to obchod, Allone.“

Gabriel pohlédl vzhůru k obloze. „Myslím, že padesát na padesát je slušná nabídka.“

Landesmann se zamračil. „Vám to nepřipadne neetické, když právě izraelská tajná služba chce profitovat na zbrojním obchodě s Íránem?“

„Vůbec ne, naopak mi to připadá jako geniální nápad.“

„Kolik času mám na rozmyšlenou?“

„Asi deset vteřin.“

Landesmann si nadzvedl sluneční brýle a na chvíli se na Gabriela mlčky zadíval. „Vaše dva agenty za hodinu vyložíme ve vesnici Les Diablerets dole na úpatí. Zavolejte mi, až budete chtít dojednat podrobnosti toho vašeho obchodu.“ Na chvíli se odmlčel. „Předpokládám, že moje číslo znáte.“

„Znám všechna vaše čísla, Martine.“

Landesmann se vydal ke dveřím helikoptéry, pak se ale zastavil.

„Mám ještě otázku, Allone.“

„Prosím.“

„Jak dlouho pro vás Zoe pracuje?“

Gabriel se usmál. „Budeme v kontaktu, Martine.“

Landesmann se otočil a bez dalšího slova nastoupil v doprovodu Müllera a Brunnera do helikoptéry. Dveře kabiny se zavřely, dvojitá turbína začala kvílet a za okamžik Gabriela zahalilo mračno rozvířeného prašanu. Martin Landesmann na něj shlížel z okénka, jako by si chtěl vychutnat alespoň tuto dětinskou pomstu. Pak se vznesl na bledě modrou oblohu a zmizel ve slunci.

76

LES DIABLERETS, ŠVÝCARSKO

Gabriel zanechal Martinův sportovní mercedes v odtahové zóně v Gstaadu a do Les Diablerets vyrazil ve svém audi. Zaparkoval kousek od základny kabinové lanovky a zašel si zkrátit čekání do restaurace. Byla plná vzrušených lyžařů v křiklavých kombinézách, kteří neměli nejmenší tušení o tom, k jaké zlomové dohodě právě došlo na prosluněné mýtině pár kilometrů odsud. Když si Gabriel objednal kávu a pečivo, musel se pousmát nad nesourodostí té scény. Také si uvědomil, že i přes svůj postupující věk ještě nikdy nestál na lyžích. Chiara jej už roky přemlouvala, aby ji vzal na zimní dovolenou. Možná konečně povolí. Ale ne tady. Snad v Itálii nebo Americe, říkal si, ale rozhodně ne ve Švýcarsku.

Přinesl si tácek s kávou a pečivem do přední části restaurace a usadil se u stolu s dobrým výhledem na parkoviště. Objevila se černovlasá žena s chlapcem a zeptala se, zda si smí přisednout; společně pak pozorovali kabinu lanovky, která se zvedala jako vzducholoď a mizela v horách. Gabriel zkontroloval čas na svém zabezpečeném mobilu. Do limitu zbývalo ještě deset minut. Měl chuť zavolat Chiaře a ujistit ji, že je v pořádku. Chtěl informovat Uziho a Shamrona, že právě uzavřel životní obchod. Ale neodvážil se. Ne na veřejnosti. Byl to fantastický tah, možná největší v celé jeho kariéře, ale patřil jenom jemu. Ovšem bez přispění druhých – některých ochotných, jiných méně – by to nedokázal. Bez Leny Herzfeldové, Petera Vosse, Alfonsa Ramireze, Rafaela Blocha, Zoe Reedové…

Znovu se podíval na hodiny. Stále zbývalo pět minut. Pět minut do první zkoušky společného podniku Allon-Landesmann.

Nedalo se dělat nic jiného než čekat. Je to typický konec, pomyslel si. Jako většina veteránů z Ústavu strávil většinu svého profesionálního života čekáním. Na vlak, na informátora, na východ slunce po noci plné vraždění. A teď čekal, až mu Svatý Martin Landesmann vydá dva zadržené agenty, kteří téměř zmizeli ze světa. Čekat a čekat, opakoval si v duchu. Proč by to dnes ráno mělo být jinak?

Zmáčkl tlačítko, vypnul digitální hodiny a zíral z okna. Aby si zkrátil čas, dal se do řeči s přísedící ženou, která vypadala spíše jako jeho matka, a tak nemusel být příliš ostražitý. Prohodil pár slov i s chlapcem, který nebyl o moc starší než Dani, když zemřel ve Vídni. Celou tu dobu měl ale oči namířené na příjezdovou cestu. I na ranní proud aut, která sem přijížděla z Oberlandu. A konečně na sportovní Mercedes G, který právě zatáčel na parkoviště. Za volantem seděl muž v tmavomodré větrovce s nepřehlédnutelnou nášivkou Zentrum Security. Vzadu seděly dvě osoby, žena a muž. I oni měli na sobě větrovky bezpečnostní služby. Muž si skrýval oči za velkými slunečními brýlemi. Gabriel zapnul displej telefonu a zkontroloval čas. Jedna hodina přesně. Obchodování se Švýcary mělo své přednosti.

Popřál ženě s chlapcem příjemný den a vyšel ven do slunce. Sportovní mercedes už zastavil a blonďatý dlouhán s nápadnou ženou z něj právě vystupovali. Byla to žena, kdo si Gabriela všiml jako první. V rozporu se svou nezkušeností se ale zachovala jako profesionálka a nezavolala na něj ani nijak nereagovala na jeho přítomnost. Pouze vzala za ruku svého společníka a odváděla jej opatrně k audi. Než došli, měl už Gabriel nastartováno. Za malou chvíli již ujížděli údolím des Ormonts, Zoe na sedadle spolujezdce a Michail natažený vzadu.

„Sundej si brýle,“ řekl Gabriel.

Michail beze slova poslechl.

„Kdo ti to udělal?“

„Nepamatuju si jména.“ Michail si opřel hlavu o sklo. „Dostal jsi jej, Gabrieli?“

„Ne, Michaile. To ty a Zoe jste jej dostali. Z toho se už jen těžko vzpamatuje.“

„Kolik se mi toho podařilo odeslat?“

„Máme ho, Michaile. Martin už je náš.“

„Kam teď?“

„Mizíme ze Švýcarska.“

„Nejsem schopen nastoupit do letadla.“

„Nevadí, odřídíme to.“

„Takže už nikam neletíme, Gabrieli?“

„Buď bez starosti, Michaile. Nějakou chvíli se zdržíme na zemi.“

Část pátá

REPATRIACE

77

NEW SCOTLAND YARD, LONDÝN

Detektiv inspektor Kenneth Ramsay, šéf útvaru krádeží uměleckých předmětů a starožitností Scotland Yardu, svolal tiskovou konferenci na druhou hodinu odpoledne. Pár minut po jejím ohlášení se v redakcích národních deníků začalo proslýchat, že nejspíš půjde o oznámení nálezu nějakého ukradeného známého díla. Spekulace přiživili především žijící veteráni londýnské metropolitní policie, kteří tušili něco významného už podle samotného načasování konference. Jestliže byla svolána na tak brzkou odpolední hodinu, téměř vždy to znamenalo, že jde o příznivou zprávu, aby měli reportéři pár hodin čas si ji ověřit a připravit články. Pokud by šlo o špatné zprávy, pak by Ramsay zástupce tisku svolal někdy vpodvečer, kdy už jsou pod nepříjemným tlakem uzávěrky. Nebo by s největší pravděpodobností vydal strohé a nic neříkající tiskové prohlášení, k němuž se svorně uchylují státní úředníci všude na světě, a nenápadně by se vytratil zadními dveřmi.

Očekávání se přirozeně soustředilo na van Goghův autoportrét, který zmizel před několika měsíci z londýnské Courtauldovy galerie, i když onoho odpoledne si jen hrstka novinářů ještě dokázala vzpomenout na jeho přesný název. Bohužel se zatím z onoho „ukradeného léta“ nepodařilo najít jediný ztracený obraz, naopak z mnoha rezidencí a galerií od té doby zmizely další. Globální ekonomika se dosud brodila recesí, jejíž konec vězel stále v nedohlednu, a vypadalo to, že krádeže uměleckých děl jsou jediným kvetoucím odvětvím evropského hospodářství. Policejní sbory navíc v boji proti zlodějům značně oslabily drastické rozpočtové škrty. Ramsayovy prostředky se smrskly na pouhých tři sta tisíc liber ročně, což mu stačilo tak akorát na to, aby svůj útvar udržel v chodu. Jeho fiskální nesnáze byly natolik kritické, že byl nedávno nucen požádat o soukromé finanční příspěvky, aby se vůbec udržel nad vodou. Dokonce i deník The Guardian došel k závěru, že nejspíš nastal čas, aby byl legendární útvar Scotland Yardu rozpuštěn a jeho kapacity přesunuty na řešení podstatnějších problémů, třeba do programu prevence kriminality mládeže.

Netrvalo dlouho a fámy o van Goghovi pronikly z redakčních stolů na internet. Pro všechny to bylo tedy opravdové překvapení, když Ramsay vystoupil na pódium a oznámil zajištění obrazu, o jehož zmizení vlastně věděla jen hrstka vyvolených: Portrét mladé ženy, olej na plátně, 104 krát 86 centimetrů od Rembrandta van Rijna. Ramsay odmítl sdělit podrobnosti o okolnostech, za nichž byl obraz objeven, i když se snažil až příliš nápadně zdůraznit, že za dílo nebylo vyplaceno žádné výkupné ani nálezné. Pokud se týkalo místa, kde se obraz momentálně nacházel, Ramsay tvrdil, že mu není známo, a odmítl další otázky.

Spoustu věcí o znovuobjeveném Rembrandtovi se tisk nikdy nedozvěděl. Dokonce ani sám Ramsay nebyl do většiny aspektů případu zasvěcen. Například nevěděl, že obraz o týden dřív někdo nenápadně nechal ležet v uličce za starou synagogou v pařížské čtvrti Marais. Ani to, že byl upoceným zaměstnancem izraelské ambasády ještě téhož dne odvezen do Londýna a předán Julianu Isherwoodovi, majiteli a jedinému zaměstnanci londýnské firmy Isherwood Fine Arts, sídlící na Mason’s Yard 7-8 ve čtvrti St. James. Detektiv inspektor Ramsay se rovněž nikdy nedozvěděl, že v době, kdy probíhala jeho tisková konference, byl obraz ve vší tichosti převážen do jedné chaty stojící na útesech poloostrova Cornwall, která až nápadně připomínala Celníkovu boudu z Pourville od Clauda Moneta. Tyto skutečnosti znala pouze MI5, a dokonce uvnitř Thames House byly vyhrazeny jen osobám se zvláštním pověřením.

* * *

Restaurace probíhala přesně v duchu operace Masterpiece: byla to blesková akce. Gabrielovi zbývaly pouhé tři měsíce na to, aby z nejhůře poškozeného plátna, s nímž se kdy setkal, udělal hlavní atrakci napjatě očekávané expozice Rembrandt: Retrospektiva v Národní galerii ve Washingtonu. Pouhé tři měsíce na to, aby ji vyztužil novým plátnem a vsadil do nového rámu. Tři měsíce, aby odstranil skvrny od krve a zašlý lak z jejího povrchu. Tři měsíce, aby jí zacelil díru v čele a zahladil rýhy, které nesla od doby, kdy se z ní Kurt Voss rozhodl udělat nejdražší obálku světa. Byla to znepokojivě krátká doba i pro restaurátora zvyklého pracovat pod tlakem tikajících hodin.

V mládí dával Gabriel přednost práci v naprosté izolaci, dnes už ale nerad zůstával sám. S dobrozdáním Chiary tedy přemístil nábytek z obývací místnosti a předělal ji na provizorní ateliér. Každé ráno vstával před svítáním a pracoval až do pozdního odpoledne; každý den si dopřál jen jednu krátkou přestávku, aby se v kousavě mrazivém zimním větru prošel po útesech. Chiara se od něj vzdalovala jen zřídka. Pomáhala mu s rentoiláží a sepsala pár řádek na památku Rachel Herzfeldové, které Gabriel zastrčil za rub nového plátna, než zarazil do zpevněného rámu poslední hřebíček. Byla i u toho, když se Gabriel pustil do nepříjemné práce a začal odstraňovat krev Christophera Liddella. Kousky ušpiněné vaty ale neskončily pohozené na zemi, nýbrž pietně zapečetěny v hliníkové nádobce. Když nastal čas, aby Gabriel odstranil zašlý povrchový lak, začal křivkami na dekoltu Hendrickje – přesně tam, kde Liddell v onen osudný večer skončil.

Chiaru jako vždy znepokojoval omamný zápach Gabrielových rozpouštědel. Pomáhala mu jej rozehnat pronikavě vonícími pokrmy, které spolu jedli u svíček a s kouzelným výhledem do zálivu Mount. I když se u stolu vyhýbali vzpomínkám na právě skončenou operaci, stálá přítomnost Rembrandtova obrazu je k tomu čas od času přinutila. Chiara pak Gabrielovi pokaždé připomínala, že by se do pátrání nikdy nepustil, kdyby na něj tehdy přestala naléhat.

„Takže jsi nakonec byla ráda, že jsi zpátky ve službě?“ zeptal se Gabriel dobíravě.

„Tak trochu,“ přiznala Chiara. „Ale byla bych nejšťastnější, kdyby byl případ Landesmann tvým definitivně posledním mistrovským kouskem.“

„Není to mistrovský kousek,“ řekl Gabriel. „Alespoň do doby, než budou odstředivky na místě.“

„Znepokojuje tě, že to teď řídí Uzi?“

„Právě naopak.“ Gabriel se zadíval na zbědovaný obraz na stojanu v obývací místnosti. „Navíc mám teď úplně jiné starosti.“

„Myslíš, že bude hotová včas?“

„Měla by se snažit.“

„Pojedeme na její slavnostní premiéru?“

„Ještě jsem se nerozhodl.“

Chiara upřela pohled na plátno. „Chápu všechny důvody, proč se Lena rozhodla pro Národní galerii, ale stejně…“

„Copak?“

„Myslím, že bych se s ním těžko loučila.“

„Možná bys to dokázala mnohem snáz, kdyby tvou sestru obrátili v popel jenom proto, že měla černé vlasy.“

„Já vím, Gabrieli.“ Chiara se znovu podívala na obraz. „Myslím, že tady je jí dobře.“

„Kdybys s ní trávila tolik času jako já, neměla bys ten pocit.“

„Copak, nechová se slušně?“

„Řekněme, že má občas svoje nálady.“

Po návratu na Cornwall se Gabrielovi a Chiaře většinou dařilo držet se daleko od vnějšího světa. Avšak někdy koncem února, kdy Gabriel upnul k obrazu všechny své síly, vnutil se do jejich samoty Martin Landesmann. Vypadalo to, že po neobvykle dlouhé době strávené mimo zraky veřejnosti se Svatý Martin opět rozhodl překonat sám sebe na své každoroční prezentaci v Davosu. Fórum zahájil příslibem, že hladovějící Africe věnuje navíc dalších sto milionů dolarů, a poté přednesl elektrizující projev, který byl jednomyslně vyhlášen událostí týdne. Nejen že švýcarské orákulum ohlásilo konec velké recese, ale také se svěřilo, že jeho víra ve šťastnou budoucnost planety je „silnější než kdykoli předtím“.

Vypadalo to, že zvláštním optimismem hýřil především ohledně vývoje na Středním východě, i když zprávy z této části světa právě onen den jeho nadšení poněkud protiřečily. Vedle obvyklých litanií teroristických útoků přišla IAEA se znepokojující zprávou v souvislosti s vývojem íránského jaderného programu. Ředitel agentury pro atomovou energii nechal stranou svou obvyklou zdrženlivost a předpověděl, že Íránci pravděpodobně v řádu několika měsíců získají jadernou zbraň. „Čas pro dohodu vypršel,“ prohlásil kategoricky. „Teď je na čase jednat.“

Martin také nečekaně porušil svou starou tradici a na konci týdne stráveného v Davosu souhlasil, že odpoví na pár otázek novinářů na tiskové konferenci v mediálním centru. Zoe Reedová však na ní chyběla, protože z důvodů, které její kolegové z Financial Journalu nezjistili, požádala o dovolenou. A ještě pozoruhodnější bylo, že na nějakou dobu jako by se po ní slehla zem. Místo jejího pobytu, podobně jako v případě Rembrandtova mistrovského díla, bylo známo jen několika lidem se zvláštním pověřením. Neznal jej dokonce ani Gabriel. Jejímu zotavení by stejně moc nepomohl a Hendrickje mu to nakonec ani nedovolila.

V polovině dubna, kdy po dlouhých měsících na Cornwall zavítal aspoň náznak hezkého dne, oznámil Gerald Malone, výkonný ředitel společnosti Latham International Media, že věhlasný Financial Journal byl prodán bývalému ruskému oligarchovi Viktoru Orlovovi. O dva dny později se Zoe přece jen na okamžik ukázala, avšak jen aby oznámila, že končí v Journalu a přijímá práci u americké televizní stanice CNBC. Shodou okolností tato zpráva přišla ve stejný den, kdy Gabriel dokončil retušování tváře Hendrickje. Na druhý den ráno, kdy malba důkladně vyschla, ji překryl novou vrstvou laku. Chiara jej zastihla ve chvíli, kdy stál před plátnem, jednou rukou si podpíral bradu a hlavu měl nakloněnu na stranu.

„Tak už je připravená na premiéru?“

„Doufám, že ano,“ řekl Gabriel.

„A je s tvou prací spokojená?“

„Momentálně se mnou nemluví.“

„Zase jste se pohádali?“

„Bohužel.“

„Už ses rozhodl, jestli pojedeš?“

„Myslím, že nás tam bude potřebovat.“

„Myslím si totéž, Gabrieli.“

78

WASHINGTON

V době, kdy Gabriel a Chiara přiletěli do Spojených států, stala se z tichého, ale náročného hosta, o něhož se doma tři měsíce starali, mezinárodní senzace. Její hvězda se však nerozzářila jen na chvíli, aby vzápětí zase zhasla, jako většina současných celebrit; zrodila se před čtyřmi sty lety z milostné vášně, kterou prožila s malířem slavného jména, a od té doby urazila dlouhou a tragickou cestu. Kdysi byla nucena žít v hanbě, dnes lidé stáli fronty u pokladen, aby ji mohli alespoň na okamžik zahlédnout.

V časech, kdy muzea prodělávala opakované skandály s podezřelou proveniencí svých děl, cítil ředitel Národní galerie umění ve Washingtonu potřebu poodhalit roušku tajemství z její spletité minulosti. V roce 1936 byla prodána v Amsterdamu jistému Abrahamu Herzfeldovi, v roce 1943 ji vynucením získal důstojník SS Kurt Voss a o jednadvacet let později byla znovu prodána soukromému majiteli prostřednictvím Hoffmannovy galerie v Luzernu. Na žádost Bílého domu však Národní galerie neprozradila jméno curyšské banky, v níž byla několik let ukrývána, a taktéž nepadla jediná zmínka o dokumentu, který byl uložen přímo v jejích útrobách. Jakékoli souvislosti s nakradeným židovským majetkem z doby holocaustu byly pečlivě zahlazeny, tak jako díra po kulce na jejím čele a krev, jež ulpěla na jejím oděvu. Nikdy se jí nedotkl žádný Landesmann a žádný člověk toho jména nikdy nikoho nezabil, aby její strašlivé tajemství udržel v tajnosti.

Skandální minulost Mladé ženy však nijak neotupila nadšení, s nímž ji světová veřejnost přijala – naopak jí přidala na atraktivitě. Ve Washingtonu se před její tváří nedalo nikam utéct. Shlížela z billboardů a autobusů, z upomínkových triček a hrníčků a v den svého slavnostního odhalení dokonce i z horkovzdušného balónu, který se vznášel nad městem. Gabriel s Chiarou ji poprvé zahlédli jen pár minut poté, co vystoupili z letadla na letišti v Dullesu, když na ně upřela vyčítavý pohled při pasové kontrole, jíž procházeli na padělané doklady. Znovu na ně shlížela z obrovského transparentu, když v podvečerní bouřce běželi do schodů muzea, tentokrát jako by je popoháněla k rychlejšímu tempu. Toho dne, naprosto netypicky, však měli zpoždění. Vina byla zcela na Gabrielově straně. Po letech dřiny ve stínu světa velkého umění měl vážné obavy z veřejného pódia, i když na něj měl vystoupit jen tajně.

Zahájení výstavy bylo formální událostí pouze pro zvané.

I přesto museli všichni hosté projít přísnou osobní kontrolou, jež byla v galerii zavedena bezprostředně po útocích z jedenáctého září. Julian Isherwood čekal hned za kontrolním stanovištěm pod vysokou kopulí a nervózně sledoval hodinky. Když zpozoroval Gabriela s Chiarou, naznačil teatrální gesto úlevy. Jen co si prohlédl Gabrielův oděv, neúspěšně se snažil skrýt úsměvy.

„Ty a ve smokingu? Myslel jsem, že se toho už nedožiju.“

„To já taky, Juliane. Ale varuju tě, jestli zase chystáš nějaké předražené překvapení…“

Chiara Gabriela umlčela diskrétním dloubnutím do žeber. „Pánové, ráda bych si tento večer užila bez krvavých výhrůžek.“

Gabriel se zamračil. „Kdyby nebylo mě, musel by teď tenhleten chlápek shánět bůhví kde pětačtyřicet milionů dolarů. Prokázat mi trochu zasloužené úcty je to nejmenší, čím se mi může odvděčit.“

„Na to bude mít spoustu času později,“ řekl Isherwood. „Jsou tu ale momentálně dva lidi, kteří by se s vámi rádi setkali.“

„Kde je máš?“

„Nahoře.“

„Počítám, že každý sedí v jiné místnosti.“

Isherwood s vážnou tváří přikývl. „Jak jsi žádal.“

„Tak pojďme.“

Isherwood je vedl přes síň se stropní kopulí a příbojem smokingů a večerních rób nahoru po mramorovém schodišti. Ostraha je vpustila do administrativní části budovy a nasměrovala do předpokoje na konci dlouhé chodby s kobercem. Dveře byly zavřené. Gabriel sáhl po klice, v poslední chvíli ale zaváhal. Je strašně zranitelná. Všechny jsou zranitelné…

Tiše zaklepal. Lena Herzfeldová, dítě z půdy, dítě temnoty, odpověděla: „Vstupte.“

Seděla rovně jako svíčka uprostřed kožené pohovky s koleny u sebe a s rukama složenýma v klíně. V dlaních svírala oficiální program výstavy, zmačkaný a zvlhlý slzami. Gabriel a Chiara se posadili vedle ní každý z jedné strany a pevně ji s jejím tichým pláčem objali. Po několika minutách zvedla oči ke Gabrielovi a dotkla se jeho tváře.

„Jak vám mám dnes říkat? Jste pan Argov, nebo pan Allon?“

„Říkejte mi Gabriel.“

Krátce se usmála a pak se podívala do programu.

„Pořád nemohu uvěřit, že se vám ji po všech těch letech podařilo najít.“

„Nikdy bychom to nedokázali, kdyby nám nepomohl Vossův syn.“

„Jsem ráda, že dnes večer přišel. Kde je?“

„Dole v sále. Pokud byste nic nenamítala, rád by vám ještě před slavnostním odhalením v soukromí řekl pár slov. Chtěl by se za svého otce omluvit.“

„To nebyl jeho zločin, Gabrieli. A jeho omluva mi sestru zpátky nevrátí.“

„Ale možná se vám uleví.“ Gabriel ji vzal za ruku. „Už dlouho se trestáte, Leno. Je čas, aby vinu za smrt vaší rodiny na sebe vzal někdo jiný.“

Po tváři jí znovu začaly téct slzy, nevydala přitom ale nejmenší zvuk. Nakonec se upokojila a přikývla. „Vyslechnu tedy jeho omluvu, ale plakat před ním nebudu.“

„Měl bych vás před něčím varovat, Leno.“

„Vypadá jako jeho otec?“

„Jako jeho starší verze,“ řekl Gabriel. „Ale ta podoba je neuvěřitelná.“

„Pak se asi Bůh rozhodl potrestat i jeho,“ zakroutila pomalu hlavou. „Žít s tváří vraha? To si nedokážu představit.“

V zájmu Petera Vosse se Leně podařilo skrýt to zděšení, když jej poprvé zahlédla, ale slzy nakonec ovládnout nedokázala. Gabriel s nimi v místnosti zůstal jen okamžik a pak se vytratil na chodbu, kde počkal s Chiarou a Isherwoodem. Lena vyšla ven po deseti minutách; oči měla zarudlé, ale vypadala pozoruhodně klidně. Gabriel ji vzal za ruku a řekl jí, že by se s ní chtěl vidět ještě někdo.

Portrét mladé ženy, olej na plátně 104 krát 86 centimetrů, od Rembrandta van Rijna byl zavěšen na decentním stojanu, překrytý zeleným suknem a v obležení příslušníků ochranky, jejichž hradbu posiloval i nervózní kurátor. Chiara držela Lenu za paži, když Gabriel s Isherwoodem opatrně snímali látku.

„Je krásnější než tenkrát.“

„Ještě pořád můžete změnit rozhodnutí, Leno. Pokud se jí nechcete vzdát natrvalo, Julian může změnit podmínky smlouvy na dočasnou výpůjčku.“

„Ne,“ odpověděla po krátkém zamyšlení. „Nemohla bych se o ni ve svém věku starat. Tady jí bude líp.“

„Jste si jistá?“ ujišťoval se Gabriel.

„Jsem.“ Lena se znovu zadívala na obraz. „Je tam i ta modlitba za mou sestru?“

„Tady,“ řekla Chiara a ukázala doprostřed dolní hrany rámu.

„A bude tam napořád?“

„Muzeum to slíbilo,“ řekl Gabriel.

Lena udělala váhavý krok vpřed. „Tu noc v Amsterdamu jsem se s ní nestihla rozloučit. Nebyl na to čas.“ Zvedla oči ke Gabrielovi. „Mohu se jí dotknout? Naposled?“

„Ale opatrně,“ řekl Gabriel.

Lena natáhla ruku a pomalu přejela prstem po černých vlasech. Pak se dotkla dolní hrany rámu a tiše vyšla z místnosti.

Slavnostní odhalení bylo naplánováno na osmou hodinu večer, ale z důvodů, které nebyly hostům sděleny, byl Portrét mladé ženy přenesen do kopulové síně a zahalen dekorační drapérií až někdy do půl deváté. Gabriel se proti všemu očekávání cítil napjatě jako skladatel před premiérou. Společně s Chiarou a Isherwoodem si našel úkryt na chvostu davu a během několika zdlouhavých a nudných proslovů zíral na špičky vlastních bot. Nakonec se ztlumila světla a závoj byl za ohlušujícího jásotu stažen. Chiara jej políbila na tvář a řekla: „Všichni jsou nadšeni, drahý. Podívej se kolem sebe. Sice o tom nevědí, ale tu slávu vzdávají tobě.“

Gabriel pohlédl vzhůru, ale okamžitě v davu identifikoval jedinou osobu, která netleskala. Byla to asi pětatřicetiletá žena s černými vlasy, olivovou pokožkou a omamnýma zelenýma očima, které se upínaly přímo k němu. Pozvedla jeho směrem sklenku šampaňského a vyslovila němou gratulaci. Pak položila sklenku na tác procházejícímu číšníkovi a obrátila se k východu.

79

WASHINGTON

„Nikdy jste se nezmínil, jak moc se jí podobám.“

„Komu, Hendrickje?“ Gabriel pokrčil rameny. „Vy jste přece mnohem hezčí.“

„Tohle určitě říkáte každé.“

„Jen těm, které uvádím do velkého nebezpečí.“

Zoe se zasmála. Docházeli na konec pěší zóny před muzeem, v popředí se vznášela obří kopule Capitolu a za zády se vypínal impozantní obelisk Washingtonova památníku. Paříž, Řecko a Egypt na ploše pár set čtverečních metrů, přemítal v duchu Gabriel. Pozorně se na Zoe zadíval. Měla na sobě elegantní večerní šaty podobné těm, co si oblékla na Martinovo gala, a útlou šňůru perel na krku. Přes to všechno, čím si prošla, vypadala uvolněná a spokojená. Gabrielovi se zdálo, že to břemeno zklamání z ní definitivně spadlo až teď. Byla to zase Zoe z dob před lží. Z dob před Martinem.

„Nevěděl jsem, že jste měla v plánu přijet.“

„Neměla,“ odpověděla, „ale nakonec jsem si řekla, že si to nenechám ujít.“

„Jak se vám podařilo sehnat lístek?“

„Známá tvář má svoje výhody.“

„Měla jste mi dát vědět.“

„Jak asi? Zavolat vám? Poslat vám e-mail nebo textovku?“ Usmála se. „Máte vůbec e-mailovou adresu?“

„Vlastně ano, ale nefunguje jako normální schránka.“

„No to mě překvapuje,“ řekla Zoe. „A co mobilní telefon? Nosíte ho vůbec?“

„Jen v nejvyšší nouzi.“

„Ten můj mě poslední dobou nějak zlobí. Doufám, že s ním nic pochybného neprovádíte?“

„Nebojte se, už dávno nejste v programu.“

„Mám obavu, že se před vlastním mobilem už budu mít stále na pozoru.“

„To je dobře.“

Přešli přes kamennou promenádu, která oddělovala hlavní budovu Národní galerie od moderního východního křídla.

„To s sebou vždycky berete své kolegy z týmu na zahajovací výstavy, anebo je to rozkošné stvoření, které se od vás celý večer nehlo na krok, vaše žena?“ Zoe se na něj koutkem oka podívala a usmála se. „Myslím, že se červenáte, pane Allone. Pokud budete mít zájem, mohu vás naučit pár starých triků, jak skrývat emoce.“

Gabriel zůstal zticha.

„Teď mě nejspíš upozorníte, že od jiných požadujete pravdu, zatímco sami se musíte skrývat za hradbu přetvářek, že?“

„Bohužel nemám povolení bavit se o svém soukromém životě, Zoe.“

„Takže nemůžeme být přátelé?“

„Obávám se, že to nepůjde.“

„To je škoda,“ řekla. „Vždycky se mi líbila. Mimochodem, když jsme byli všichni v Highgate, vy dva jste se hrozně okatě snažili tvářit, že spolu nic nemáte.“

„V Highgate jsou jen samé obyčejné domy, Zoe.“

„Máte pravdu, já zapomněla.“

Gabriel změnil téma. „Vypadáte skvěle. New York vám zřejmě svědčí.“

„Nějak tam pořád nemůžu zavadit o spřízněnou duši.“

„Nebylo vám smutno, když jste opouštěla novinářský byznys?“

„Novinařina už není žádný byznys,“ řekla Zoe s úšklebkem. „Co říkáte na Martinovo vystoupení v Davosu?“

„Spím teď mnohem klidněji, když náš přítel vidí budoucnost tak optimisticky.“

„Chová se slušně?“

„Je to přímo vzorný vězeň.“

„Co je nového s odstředivkami?“

„Nejsou žádné odstředivky, Zoe, alespoň co se Martina týče. On přece nikdy nešlápne vedle. Má čistou duši a vznešené úmysly. Prostě světec.“

„Když si uvědomím, že jsem mu ty nesmysly spolkla…“

„Čistě z našeho pohledu jsme vám za to velmi vděční.“ Gabriel se usmál a dovedl ji zpátky k hlavní budově. „Ozval se vám?“

„Martin? Vůbec. A docela mě štve, že z toho tak lehce vyvázl. Po tom všem, co s Müllerem udělal Michailovi, mám sto chutí mu to pořádně spočítat.“

„Jste pořád pod přísahou, Zoe. I tady v Americe.“

„Washingtonská MI6 mi to pravidelně připomíná.“ Zoe se zasmála a přeptala se na Michaila.

„Podle toho, co se mi doneslo, září novotou.“

„Jako Rembrandt?“

„Pochybuji, že Michail potřeboval tolik péče.“

„Pozdravujte ho. Stejně ale ten jeho obličej vidím denně ve snu.“

„To se brzo spraví, věřte mi.“

„Já vím,“ řekla jakoby z dálky. „Říkal to i psychiatr z MI5.“

Došli téměř ke vchodu do galerie. Chiara a Isherwood už čekali venku s Lenou Herzfeldovou.

„Kdo je ta dáma vedle vaší ženy?“

„Ta dáma je důvod, proč jsme vás rekrutovali,“ řekl Gabriel.

„Lena?“

Gabriel přikývl. „Chtěla byste se s ní seznámit?“

„Pokud vám to nebude vadit, raději jí složím poklonu z dálky.“ Zoe mávla na projíždějící taxík. „Pokud někdy budete potřebovat někoho na nebezpečnou práci, víte, kde mě hledat.“

„Jen pěkně pokračujte v normálním životě.“

„Zkouším to,“ řekla s úsměvem. „Jenom není ani zdaleka tak napínavý jako ten váš.“

Zoe jej políbila na tvář a nastoupila do taxíku. Když se rozjel od krajnice, ucítil Gabriel v náprsní kapse saka krátkou vibraci svého mobilu. Byl to e-mail od Krále Saula a obsahoval jen tři písmena.

BUM…

80

POLOOSTROV LIZARD, CORNWALL

Co přesně udělat s odstředivkami Martina Landesmanna bylo stejně jako celá operace Masterpiece předmětem neutuchající vnitřní debaty. Objevily se zhruba tři návrhy – což přesně odpovídalo situaci, neboť do ní mluvily politické taktiky a tajné služby tří států. Návrh jedna a dvě doporučoval kamuflovat a sledovat, zatímco návrh tři trval na mnohem razantnějším postupu. Aby také ne, když se mu říkalo „Shamronovo kladivo“ a když spočíval v instalaci monitorovacích zařízení do útrob odstředivek, jež byly dovybaveny trhavinami takové výbušné síly, že pokud by se naskytla příležitost, poslaly by celý tajný obohacovací program Íránců bezpečně na onen svět. Přínos, jak tvrdil Shamron, by byl dvojí. Nejen že by tento významný akt sabotáže zásadně zpomalil íránský nukleární program, ale zároveň by dal místním vládcům na srozuměnou, že jezdit za jadernými nákupy do Evropy se nemusí vyplácet.

Bílý dům stále doufal, že se mu podaří íránskou otázku vyřešit mírovou dohodou, a proto Američané vstoupili do rozhovorů pod vlajkou tábora číslo dvě, pod níž vydrželi až do konce. Britové také vyznávali taktiku „čekat a sledovat“, jejich rošťácká povaha by si ale zase ráda dopřála trochu vzrušení. Názor číslo tři byl ze všech nejkontroverznější – vzhledem k předkladateli ani nebylo divu – a nakonec byl podpořen pouze jedinou ze stran. Protože se však zároveň jednalo o zemi, která shodou okolností žila pod trvalou hrozbou militantního Íránu, měl její hlas větší váhu. „Uznejte, pánové,“ prohlašoval Shamron energicky, „že Martin je náš. My jsme ho objevili, my se s ním utkali a my prolévali krev. Jeho odstředivky patří nám. A my s nimi uděláme, co uznáme za nejlepší.“

Kaskáda odstředivek je složité zařízení. A také velmi křehké, jak měli Íránci možnost se již jednou bolestně poučit. Jediná vadná odstředivka, rotující rychlostí několik tisíc otáček za minutu, se může změnit ve smrtící šrapnel, který se přežene celým zařízením jako tornádo a zničí ostatní odstředivky i s propojovacími rozvody a dalšími instalacemi. Jediný otisk prstu, smítko či jiná nepatrná nečistota může zcela zhatit roky horlivého snažení.

A přesně to se Íránci nejdřív domnívali, když se v jejich tajné podzemní továrně na výrobu obohaceného uranu v Jazdu ozval v 04:42 místního času ohlušující výbuch. Jejich podezření se však brzy přiklonilo k sabotáži, když téměř ve stejný čas rozmetal další výbuch druhé tajné zařízení v Gorganu u Kaspického moře. A když se vynořily zprávy o explozích v dalších dvou tajných jaderných továrnách, nařídil íránský prezident nouzové odstavení všech nukleárních provozů a evakuaci veškerého zbytného personálu. Za svítání teheránského času dokonalo Shamronovo kladivo svůj první úkol. Čtyři utajované továrny ležely v troskách. A mezi mulláhy zavládla panika.

Jak ale veřejnosti výbuchy vysvětlit bez toho, aby vyplula na povrch velká lež o mírovém jaderném programu? Prvních dvaasedmdesát hodin to vypadalo, že mulláhové a jejich spojenci z Revolučních gard se rozhodli mlčet. Když ale zvěsti o záhadných explozích dorazily k uchu jistého reportéra z deníku Washington Post, který proslul neomylností svých zdrojů v Bílém domě, vzalo tajemství za své. Zprávy si pro jistotu ověřil několika správně mířenými telefonáty na ta správná místa a hned na druhý den ráno jeho zjištění vyšla pod palcovými titulky na úvodní straně. Článek vzbudil hotovou bouři – tedy přesně to, v co lidé v pozadí doufali.

Íránci se pod drtivým mezinárodním tlakem rozhodli přejít od mlčení k přetvářce. Jistě, prohlašovali, skutečně došlo k sérii nešťastných havárií na řadě civilních a vojenských zařízení. O kolik objektů šlo, režim odmítl upřesnit, pouze potvrdil, že se ani v jednom případě nejednalo o jaderná zařízení. „To by ovšem nemělo nikoho překvapovat,“ svěřil se íránský prezident v rozhovoru s přátelsky nakloněným žurnalistou z Číny. „Islámská republika netouží vlastnit nukleární zbraně. Náš program je čistě mírový.“

Do světa však mezitím unikly další informace. A ty vyvolávaly další otázky. Pokud se ve všech čtyřech případech nejednalo o jaderná zařízení, proč byla ukryta v podzemních tunelech? A jestliže šlo o objekty mírového účelu, proč se režim snažil exploze utajit? Mulláhové odmítali dát odpověď, a tak to mezinárodní agentura pro atomovou energii udělala za ně. V dramatické zvláštní zprávě IAEA nezvratně potvrdila, že každé z inkriminovaných čtyř zařízení ukrývalo kaskádu odstředivek. Z důkazů bylo možno vyvodit pouze jediný závěr. Íránci tajně obohacovali uran, a to za jediným účelem: vyrobit vlastní jaderné hlavice.

Zpráva vyvolala hotové zemětřesení. Už za pár hodin začaly do sídla OSN docházet první výzvy k uvalení přísných sankcí a francouzský prezident se nechal slyšet, že je nejvyšší čas k intervenci spojeneckých vojsk – pochopitelně s Američany v čele. Když se íránský režim po mnoha letech klamavé rétoriky sám zahnal do kouta, nezbylo mu než kolem sebe začít bezhlavě tlouct a snažit se ostatní přesvědčit, že byl nucen svůj program utajit kvůli neustálým hrozbám ze Západu. Vládní zástupci dále tvrdili, že jejich šetření příčin výbuchů odhalilo sabotáž. Na předním místě seznamu podezřelých byl Velký Satan a jeho sionistický spojenec. „Útok na naše továrny je aktem války,“ hlásil íránský prezident. „A islámská republika na něj v blízké budoucnosti příslušným způsobem odpoví.“

Velkohubé výhrůžky se rychle stupňovaly a s nimi i specifičnost obvinění, která Íránci vznášeli vůči předpokládané účasti Izraelců a Američanů. Jakmile režim vycítil šanci, že by mohl posílit své vnitřní pozice, vyzval íránský lid, aby proti tomuto bezohlednému zásahu do státní svrchovanosti protestoval. Místo toho se ale dočkal jen nejmohutnější odezvy v dějinách íránského opozičního hnutí. Mulláhové odpověděli tím, že do ulic poslali obávané polovojenské síly Basídž. Na konci dne byla stovka demonstrantů zabita a další tisíce zatčeny.

Pokud si mulláhové mysleli, že protesty umlčí neskrývanou brutalitou, hluboce se mýlili, protože v následujících dnech se ulice Teheránu proměnily prakticky ve válečnou zónu nevole zeleného hnutí a disentu. Komentátoři v západních médiích spekulovali, že dny režimu jsou zřejmě sečteny, zatímco experti na bezpečnostní politiku předpovídali nadcházející vlnu světového íránského terorismu. Dvě otázky však zůstaly bez odpovědi. Kdo ve skutečnosti stál za sabotážní akcí? A jak se mu ji podařilo uskutečnit?

Objevila se řada teorií a všechny byly scestné. V žádné z nich totiž nepadla zmínka o dlouho ztraceném Rembrandtovi, který dnes visel ve washingtonské Národní galerii umění, ani o bývalé britské investigativní žurnalistce, z níž se stala hvězda amerických zpravodajských kanálů, ani o švýcarském finančníkovi, jemuž celý svět říkal Svatý Martin a který měl do svatosti daleko. Nikde se také nehovořilo o muži středního vzrůstu s prošedivělými spánky, který byl často viděn na pobřežních útesech Cornwallu – někdy sám, někdy v doprovodu ramenaté mladé ženy s vizáží filmové hvězdy.

Když se jednoho teplejšího odpoledne počátkem června blížil k jižnímu cípu zátoky Kynance, zaregistroval Gabriel na terase restaurace Polpeor v Lizard Pointu staršího muže v brýlích. Krátký okamžik zvažoval, zda se neotočit a nevydat se opačným směrem, pak ale sklopil hlavu a pokračoval v chůzi. Ten člověk za ním vážil dlouhou cestu. Bylo by proto slušné se s ním alespoň důstojně rozloučit.

81

LIZARD POINT, CORNWALL

Terasu zalévalo jasné slunce. Seděli sami ve stínu slunečníku, Shamron zády k moři a Gabriel naproti. Měl na sobě vycházkové kraťasy a nepromokavé trekingové boty s tlustými ponožkami staženými ke kotníkům. Shamron si v kávě rozmíchal dva sáčky cukru a hebrejsky se Gabriela zeptal, je-li ozbrojen. Gabriel pohledem ukázal na šusťákový batoh, který visel na prázdné židli vedle něj. Shamron svraštil obočí.

„Nosit zbraň jinde než na těle je porušením vnitřních předpisů. Pistoli máš mít vzadu za pasem, odkud ji můžeš rychle vytáhnout.“

„Na dlouhých procházkách mě tlačí do zad.“

Shamron, nositel mnoha chronických bolestí, jen účastně přikývl. „Ulevilo se mi, že ti Britové konečně povolili trvale nosit zbraň.“ Mdle se usmál. „Myslím, že za to můžeme poděkovat Íráncům.“

„Něco nového?“

Shamron s vážným výrazem přitakal. „Jsou přesvědčeni, že v tom máme prsty my, a nemůžou se dočkat, až nám to oplatí. Zjistili jsme, že hlavní teroristický stratég Hizballáhu byl minulý týden v Teheránu. Taky jsme zmáčkli pár jejich agentů. Je jen otázkou času, kdy na nás zaútočí.“

„Objevilo se někde moje jméno?“

„Zatím ne.“

Gabriel usrkl minerálky a zeptal se Shamrona, co dělá v Anglii.

„Musím po operaci trochu uklidit.“ Shamron se zatvářil nerudně. „Není ještě hotová závěrečná operační zpráva. Už pár dní jsem denně zavřený v kanceláři v Thames House s dvaceti chlapy od Britů i Američanů, kteří si myslí, že mají právo se mě ptát na všechno, co je napadne. Zlý sen.“

„Je to nový svět, Ari.“

„Ten starý byl lepší. Byl mnohem jednodušší. Navíc jsem nikdy nevyznával týmové sporty.“

„Proč tu zprávu nevyřídil Uzi?“

„Ten má teď tolik práce, že mu na zbytečnosti nezbývá čas,“ řekl Shamron pohrdavě. „Požádal mě, abych to za něj vybavil. Doufám, že to nakonec nebude jen ztráta času. Byl přece jen nejvyšší čas udobřit si pár důležitých lidí. Ta poslední noc v operačním středisku byla až moc vypjatá.“

„Čemu vděčím, že mě na tu sešlost nepozvali taky?“

„Graham Seymour měl pocit, že si zasloužíš přestávku.“

„To je velkorysé.“

„Stejně ale po tobě bude chtít zodpovědět pár otázek, než případ definitivně uzavře.“

„Jakých otázek?“

„Hlavně ty kumštýřské. Jak třeba Landesmann zjistil, že se ten Rembrandt znova objevil?“

„Měl to od Gustaafa van Berkela z Rembrandtova výboru.“

„Co mají ti dva společného?“

„Kdo myslíš, že ten výbor financuje?“

„Landesmann?“

Gabriel přikývl. „Není lepší způsob, jak najít dávno ztracený Rembrandtův obraz, než vytvořit kolegium těch nejvýznamnějších světových znalců jeho díla. Van Berkel a jeho štáb věděli o každém známém Rembrandtovi. A když se objevily nové obrazy, dostaly se automaticky k van Berkelovu výboru, který měl určit jeho pravost.“

„Jak martinovsky mazané,“ řekl Shamron. „Takže když se pak obraz přestěhoval do Glastonbury k renovaci, Martin si najal profesionálního lupiče?“

„Přesně tak,“ řekl Gabriel. „V tom zloději se ale nakonec hnulo svědomí a s tím Martin nepočítal.“

„To byl ten Francouz?“

„Nejspíš ano,“ řekl Gabriel. „Za žádných okolností se ale Britům o Maurici Durandovi nezmiňuj.“

„Proč? Máš s ním nějakou dohodu?“

„Vlastně ji zařídil Eli.“

Shamron přezíravě mávl rukou. „Nepřijde ti divné, že ty – člověk, co celý život věnoval duši obrazů – trváš na ochraně identity někoho, kdo jich nakradl za miliardy dolarů?“

„Kdyby Durand nepředal ten seznam se jmény a účty Hannah Weinbergové, nikdy bychom Martina nedostali. Ten seznam nám k němu otevřel dveře.“

„Takže účel světí prostředky?“

„Ari, ty sám jsi uzavřel dohodu se spoustou lidí, kteří dělali daleko horší věci než zloději obrazů. Kromě toho může Maurice Durand přijít vhod, až bude Ústav zase potřebovat něco ukrást. Kdybych byl na Uziho místě, nechal bych si ho i s Martinem Landesmannem v záloze.“

„Taky tě moc pozdravuje.“

„Uzi?“

„Landesmann,“ řekl Shamron s očividnou radostí, že vidí na Gabrielově tváři překvapení. „Zajímal se, jestli byste se vy dva nemohli sejít na klidné večeři někde na neutrální půdě.“

„To za tebe raděj dokončím tu nudnou operační zprávu. Ale vyřiď mu můj dík za nabídku.“

„To bude jistě zklamaný. Prý k tobě cítí velký respekt. Vypadá to, že se na celou záležitost začíná dívat nějak moc filozoficky.“

„Zřejmě by brzy rád naši spolupráci ukončil.“

„Vlastně se o to pokusil hned po těch explozích. Myslí si, že už svým závazkům dostál, a chtěl by vycouvat. Ještě úplně nepochopil, že naše spolupráce se teprve rozjíždí. Íránci se budou snažit ty továrny znovu vybudovat. A my máme v plánu, že jim Martin nabídne pomocnou ruku.“

„Myslíš, že mu Íránci budou věřit?“

„Zatím jsme jim nedali důvod, aby ho podezírali. Mulláhové mají za to, že jsme do těch odstředivek začali vrtat my, ještě když putovaly tranzitními zeměmi. Což znamená, že Martinovi to bude ještě roky sypat slušný zisk a nejvíc z toho bude mít Uzi.

Je už úplně jedno, co se do konce jeho funkčního období přihodí, jisté je, že odejde jako jeden z nejúspěšnějších šéfů Ústavu v historii. A to všechno jenom díky tobě.“

Shamron se na Gabriela upřeně zahleděl. „Nevadí ti, že za tvou práci sklidí všechno uznání on?“

„Nebyla to jen moje práce, Ari, byl to úspěch celého týmu. Když navíc vezmu v úvahu, jak často jsem mu ztrpčoval život, myslím, že si trochu té slávy zaslouží.“

„Sláva patří tobě, Gabrieli. Je možné, že jsi Íráncům zkazil program na hezkých pár let. A přitom všem jsi ještě stačil zrestaurovat tři pozoruhodné ženy.“

„Tři?“

„Lenu, Zoe a tu holandskou krasavici. To není za pár měsíců snažení vůbec špatný výsledek.“ Shamron se odmlčel a pak dodal: „Takže teď už zbýváš jenom ty.“

Gabriel neodpověděl.

„Předpokládám, že teď mi zase sdělíš, že ve službě končíš.“ Shamron se mu znovu zadíval do očí a pomalu zakroutil hlavou. „Na chvíli možná ano. Pak se ale objeví další Martin, nový terorista spáchá další masakr na nevinných. A ty se vrátíš zpátky na bitevní pole.“

„Jsi si tím vážně tak jistý, Ari?“

„Podívej, tvoje matka ti nedala jméno Gabriel jen tak. Jsi věčný. Něco jako já.“

Gabriel se tiše zahleděl na purpurový koberec trávniček, které se v pozdním odpoledním slunci rozzářily na hřebenech útesů. Shamron zřejmě cítil, že tentokrát je to jiné. Rozhlédl se po terase a zamyšleně se usmál.

„Vzpomeneš si ještě na to odpoledne, kdy jsme sem přišli poprvé? Bylo to, když Tárik v Paříži zavraždil našeho velvyslance a jeho ženu.“

„Vzpomínám, Ari.“

„Byla tu holčička,“ řekl Shamron po dlouhé pauze. „Ta s těmi náušnicemi a náramky a vší tou parádou. Byla jako oživlá zvonkohra. Vzpomínáš na ni, Gabrieli? Připomínala mi…“

Shamron se zarazil. Gabriel jako by už neposlouchal. Zíral mezi útesy, ponořen do vzpomínek.

„Odpusť, nechtěl jsem…“

„Neomlouvej se, Ari. Lea a Dani ve mně zůstanou po zbytek mého života.“

„Už jsi obětoval dost, Gabrieli. Až příliš. Myslím, že se hodí, aby to tady všechno skončilo.“

„Ano,“ odpověděl Gabriel z dálky. „Já taky.“

„Můžu tě aspoň odvézt zpátky k té tvé pastoušce?“

„Není třeba,“ řekl Gabriel. „Projdu se pěšky.“

Přehodil si batoh přes rameno a zvedl se. Shamron zůstal sedět v posledním aktu vzdoru.

„Vezmi si poučení z mých vlastních chyb, Gabrieli. Starej se dobře o svou ženu, a když budeš mít to štěstí a budete mít děti, starej se dobře i o ně.“

„Spolehni se, Ari.“

Gabriel se sehnul, políbil Shamrona na čelo a pak vykročil k odchodu.

„Ještě jedna věc,“ zvolal Shamron hebrejsky.

Gabriel se zastavil a obrátil se.

„Zasuň si pistoli, kam patří.“

Gabriel se usmál. „Už je tam.“

„Ničeho jsem si nevšiml.“

„To jsi ani nemohl, Abba.“

Gabriel odešel bez dalšího slova. Shamron jej zahlédl naposledy, když svižně přecházel přes útesy nad zátokou Kynance. Gabriel pak vstoupil do plamene zapadajícího slunce a zmizel.

POZNÁMKA AUTORA

Rembrandtovo poselství je fiktivní románový příběh. Jména, postavy, místa a události v něm popisované jsou výtvorem autorovy fantazie nebo byly použity jako smyšlená kulisa románového děje. Jakákoli podobnost s živými či zemřelými osobami, firmami, institucemi nebo zeměpisnými místy je čistě náhodná.

Statistiky krádeží uměleckých děl citované v románu odpovídají skutečnosti, jakož i vylíčení krádeže Leonardovy Mony Lisy z roku 1911 a Corotovy Cesty do Serves z roku 1998. Portrét mladé ženy, který je v tomto románu mnohokrát zmiňován, ukraden být nemohl, protože nikdy neexistoval. Pokud by takový obraz byl skutečně namalován, nápadně by se podobal Portrétu Hendrickje Stojfelsové, oleji na plátně o rozměrech 101,9 krát 83,7 centimetrů, který je vystaven v místnosti číslo 23 Národní galerie v Londýně.

V amsterdamské čtvrti Herengracht se nenachází žádná De Vriesova galerie, i když mnozí tehdejší překupníci by jistě velmi rádi v době druhé světové války čile obchodovali s německými okupanty. Příběh Leny Herzfeldové a její rodiny je smyšlený, bohužel údaje o holocaustu v Holandsku, které toto „dítě temnoty“ uvádí ve své zpovědi, odpovídají skutečnosti. Ze 140 000 Židů, kteří na začátku razií žili na holandském území, se jich pouze 25 000 dokázalo před nacisty ukrývat. A z nich byla celá třetina buď prozrazena, nebo zatčena, velmi často vlastními krajany. Slavné divadlo Hollandsche Schouwburg skutečně sloužilo jako vazební věznice pro zadržené Židy a naproti přes ulici se skutečně nacházel sirotčinec. Díky osobní statečnosti jeho zaměstnanců a příslušníků odboje tu bylo zachráněno několik set dětí, což patří k nemnoha světlým momentům jinak pochmurné historie holandského holocaustu.

Pomoc, kterou římskokatolická církev nabízela uprchlým nacistickým zločincům, byla již podrobně zdokumentována, a stejně tak i ostudné chování švýcarských bank během války. Méně známá je ovšem role, kterou sehráli špičkoví švýcarští výrobci technologií při dodávkách zařízení pro aspiranty na jaderné mocnosti, kteří zatoužili po vlastní produkci vysoce obohaceného uranu. V uznávané publikaci Peddling Peril (Obchodníci s rizikem) píše bývalý zbrojní inspektor David Albright, jak byli agenti CIA v 90. letech „svědky toho, že vysocí úředníci švýcarské vlády napomáhali tuzemským dodavatelům při vývozu citlivého zboží do Pákistánu, a tropili si tak výsměch z vlastní oficiální politiky, jež nařizovala přísnou kontrolu exportu.“ Albright také dále uvádí, že „švýcarská vláda projevila důraznou neochotu podniknout kroky k zastavení těchto aktivit nebo spolupracovat s CIA.“ Došlo spíše k opaku: v létě 2006 hrozila švýcarská prokuratura žalobami proti několika důstojníkům CIA, kteří se snažili zpřetrhat globální síť černého obchodu s jadernými technologiemi, již organizoval pákistánský překupník Abdul Kádir Chán. Teprve na zásah nejvyšších míst americké administrativy Bern své rozhodnutí přehodnotil.

I když se do tajného šíření nukleárních zbraní víc než ochotně zapojily mnohé švýcarské firmy – a bezpochyby v těchto aktivitách i nadále pokračují –, jen málokterý zpravodajský expert pochybuje o tom, která ze západních zemí má na tajném lukrativním byznysu s jadernými komponenty největší podíl. Toto nelichotivé prvenství patří Německu. Podle jednoho vysoce postaveného důstojníka americké rozvědky, s nímž jsem měl možnost během přípravy tohoto románu hovořit, většinu materiálu, který Irán pro svůj tajný nukleární program potřebuje, dodali právě němečtí výrobci supermoderních technologií. Když jsem se tohoto důstojníka zeptal, co vede německé průmyslníky k tomu, aby tak nebezpečný materiál prodávali tak nestabilnímu režimu, rozpačitě se na mne podíval a jedním slovem odpověděl: „Nenasytnost.“

Člověk by předpokládal, že Němci, kteří mají na svědomí největší holocaust v dějinách, budou projevovat alespoň jistou soudnost v obchodování s režimem, který zcela otevřeně prohlašuje, že vymaže stát Izrael z mapy světa. A také by předpokládal, že podobné výhrady budou mít i Švýcaři, kteří na holocaustu nejvíce vydělali. Očividně je tomu ale naopak. Jestliže se Íránu podaří vyvinout jaderné zbraně, je jisté, že ostatní státy v regionu je budou chtít získat také. Což znamená, že se tu nachází potenciál ohromných budoucích zisků pro firmy, které jsou ochotny prodat vysoce citlivý, k vývozu nepovolený materiál té nejvyšší nabídce.

Výzvědné služby tří zemí – Spojených států, Izraele a Velké Británie – se všemi prostředky snaží zabránit tomu, aby se tento nebezpečný materiál dostal do Íránu. Jak se jim to daří, je otázkou. Jeden vysoce postavený důstojník americké tajné služby mi na podzim roku 2009 zcela bez obalu sdělil, že vedle továrny na obohacování uranu v Kómu má Írán ještě další tajná zařízení – a ta by nedokázal postavit bez jisté západní pomoci. V březnu 2010, kdy jsem dokončoval rukopis této knihy, vyšla v deníku New York Times zpráva, že v rozporu s rezolucí OSN buduje Irán minimálně dvě další kopie Kómu. Článek vycházel z rozhovoru se zpravodajskými důstojníky, kteří trvali na naprosté anonymitě, protože některé informace, které pouštěli na veřejnost, pocházely z „vysoce utajovaných operací“. Nikde ale nepadla zmínka o dlouho ztraceném Rembrandtovi ani o švýcarském finančníkovi, jemuž celý svět říká Svatý Martin, ani o muži středního vzrůstu s prošedivělými spánky, který bývá často viděn na pobřežních útesech Cornwallu.

PODĚKOVÁNÍ

Tento román by stejně jako předchozí knihy ze série o Gabrielu Allonovi nemohl vzniknout bez přispění Davida Bulla, který bezesporu patří k nejpreciznějším uměleckým restaurátorům na světě. Obvykle mi David radí, jak mám pečovat o svou sbírku obrazů; tentokrát mi však pomohl vymyslet věrohodný způsob, jak do plátna ukrýt tajný dokument. Tato technika se jmenuje slepé plátno a moderní restaurátoři ji využívají jen zřídka, ačkoli pro mou zápletku se ukázala jako nanejvýš příhodná. Rovněž jsem trvale zavázán i skvělému znalci umění Patricku Matthiesenovi, který mě poučil o ne právě vznešených stránkách svého oboru a inspiroval jednu z mých oblíbených postav této série. Mohu vás ale ubezpečit, že s Julianem Isherwoodem má jen velmi málo společného – až na vášeň pro umění, smysl pro humor a bezbřehou štědrost.

Hovořil jsem také s několika izraelskými a americkými zpravodajskými důstojníky, kteří by z pochopitelných důvodů ocenili, kdybych jim poděkoval anonymně. Roger a Laura Cresseyovi mi dali školení v americké protijaderné politice a pomohli mi lépe porozumět složité struktuře naší národní bezpečnosti. Zvláštní dík patří M., který mi vysvětlil, jak „ukrást“ cizí mobilní telefon a notebook. Myslím, že se už před svými chytrými přístroji budu mít stále na pozoru a totéž bych vřele doporučoval každému uživateli.

Anna Rubinová, ředitelka oddělení pro vyřizování nároků obětí holocaustu, jež spadá pod bankovní správu státu New York, se se mnou podělila o zkušenosti s restituční problematikou a dohledáváním proveniencí. Peter Buijs mě naučil pracovat s databází Židovského historického muzea v Amsterdamu a Sarah Feirabendová z památníku Hollandsche Schowburg mi zodpověděla poslední nevyjasněné otázky ze smutné historie divadla. Sarah Bloomfieldová a Fred Zeidman, kolegové z Amerického muzea holocaustu ve Washingtonu, mi byli trvalým zdrojem inspirace a povzbuzení. Jako vždy se v hluboké úctě skláním před všemi, kteří se rozhodli zasvětit svůj život uchování památky na šest milionů obětí, jež našly smrt v plamenech Soa.

Yoav Ogren mi předvedl strhující ukázku techniky krav maga, v jeho podání vypadala spíše jako baletní choreografie než smrtonosné bojové umění. Gerald Malone mi objasnil, jakými pravomocemi se řídí britská vláda při tajných odposleších, a dodal nezbytnou dobrou náladu. Aline a Hank Dayovi mi opět laskavě umožnili zinscenovat další zpravodajskou konferenci na nejvyšší úrovni v jejich nádherném rodinném sídle. Marguerita a Andrew Pateovi se vypravili na dvanáctihodinový let do Argentiny, aby jej nemusel absolvovat Gabriel.

Během přípravy rukopisu jsem prostudoval stovky knih, novinových a časopiseckých článků i webových stránek; bylo jich příliš mnoho, abych je zde mohl jednotlivě jmenovat. Bylo by ovšem chybou z nedbalosti nezmínit mimořádnou erudici a reportáže Jacoba Pressera, Deborah Dworkové, Diany L. Wolfové, Jean Zieglerové, Isabel Vincentové, Toma Bowera, Martina Deana, Lynn H. Nicholasové, Davida Cesaraniho, Ukiho Gofii, Steva Colla a Davida Albrighta. David E. Sanger a William J. Broad z deníku New York Times ve svých reportážích a článcích neúnavně analyzují íránskou pouť za jadernou zbraní a jejich mimořádná práce je pro mne neocenitelným zdrojem informací. Totéž platí o zprávách vydávaných Institutem pro vědu a mezinárodní bezpečnost a Wisconsinským projektem kontroly nukleárních zbraní.

Zvláštní dík patří Národní galerii v Londýně. Nemohu nevzpomenout také skvělý personál hotelu de l’Europe v Amsterdamu, hotelu de Crillon v Paříži a grandhotelu Kempinski v Ženevě a poděkovat za vzornou péči, již mně a mé rodině věnovali. Upřímně se omlouvám vedení grandhotelu Kempinski za to, že jsem bez jeho svolení řídil tajnou operaci z jejich pokojů, kvůli časovému omezení jsem to ale nedokázal zařídit jinak. Ženevští rodáci zřejmě vědí, že fiktivní rezidenci Martina Landesmanna nelze zahlédnout ani z nejvyššího patra hotelu Métropole; byl to jen jeden z mnoha projevů autorské svobody, jež jsem si dopřál.

Louis Toscano, můj drahý přítel a redaktor mých textů, přispěl množstvím úprav rukopisu a stejně tak i korektorka Kathy Crosbyová. Jakákoli odpovědnost za věcné či pravopisné chyby, které se vloudily do konečné podoby knihy, padá zcela na moje bedra. Zvláštní poděkování zaslouží skvělý tým v nakladatelství Putnam, především Ivan Held, Marilyn Ducksworthová, Dick Heffernan, Leslie Gelmanová, Kara Welshová, David Shanks, Meredith Phebus Drosová, Kate Starková, Stephanie Sorensenová, Katie McKeeová, Stephany Perezová, Samantha Wolfová a Victoria Comellová. Taktéž Sloan Harris za nadhled a profesionální přístup.

Máme štěstí na spoustu dobrých přátel, kteří do našeho života přinášejí lásku a smích, zvlášť v kritických okamžicích autorské pracovní sezóny; k těmto vzácným duším počítám Sally a Michaela Orenovy, Angelique a Jima Bellovy, Joy a Jima Zornovy, Nancy Dubucovou a Michaela Kizilbashe, Elliotta a Sloan Walkerovy, Robyn a Charlese Krauthammerovy, Elsu a Boba Woodwardovy, Rachel a Elliotta Abramsovy, Andreu a Tima Collinsovy, Betsey a Andyho Lackovy, Mirellu a Daniho Levinasovy, Derry Noyesovou a Grega Craiga, Mariellu a Michaela Tragerovy a v neposlední řadě Susan a Terryho O’Connorovy.

Značně zavázán jsem svým dětem Lily a Nicholasovi, kteří strávili velkou část loňských prázdnin na pracovně-poznávacích cestách od ledovců Les Diablerets po pobřežní útesy Cornwallu. Pomohli mi také vynést z předních evropských muzeí umělecká díla nevyčíslitelné hodnoty – obrazně, pochopitelně – a trpělivě naslouchali, když jsem vymýšlel a zavrhoval několik různých verzí zápletky, obvykle na nekonečných cestách vlakem. A nakonec chci poděkovat své ženě Jamie Gangelové, která mi pomohla najít ztracenou nit příběhu, když mi unikla, a zkušeně zredigovat tu hromadu papíru, které jsem nadneseně říkal „první náčrt“. Kdyby nebylo její trpělivosti, shovívavosti a pozornosti, nikdy bych Rembrandtovo poselství nebyl schopen nakladatelství odevzdat včas.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai