Spící agent

Daniel Silva

(2001)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Romány válečné

Do Velké Británie je vyslána německá špionka, která díky svému důmyslému krytí přečká témeř celou válku neodhalena jako spící agent. K životu ji probudí až Hitlerův rozkaz získat plány k invazi do Francie. Proti ní však stojí Alfred Vicary, profesor historie a osobní Churchillův přítel, který v MI6 vede desinformační kampaň. Nyní však musí odhalit nepřátelského špiona, a to za každou cenu.

Copyright © 1996 by Daniel Silva Translation © 2001 by Dalibor Míček

Z anglického originálu THE UNLIKELY SPY,

vydaného nakladatelstvím Fawcet crest, New York 1998,

přeložil Dalibor Míček

Odpovědný redaktor: Petr Lehečka

Korektura: Jana Šafaříková

Technický redaktor: Martin Pěch

Sazba: Dušan Žárský

Obálka: Radek Urbiš

Vydání první

Vytiskla tiskárna Finidr, spol. s r. o., Český Těšín

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava, v roce 2001

ISBN 80-7303-039-X

OBSAH

Krátce před vypuknutím druhé světové války umírá rukou vražedkyně mladá Angličanka. Mrtvola je k nepoznání zohavena – a právě tato skutečnost umožní německé špionce nerušený pobyt na britském území po celou dobu války. Mimořádně schopná Kateřina Blakeová se zhostí role vdovy po válečném hrdinovi a pracuje jako dobrovolná sestra v londýnské nemocnici, ale ve skutečnosti je dokonale utajeným spícím agentem, kterého probudí k životu až přímý Hitlerův rozkaz: získat spojenecké plány pro Den D, vylodění ve Francii, a zajistit tak Německu definitivní vítězství.

Jejím protihráčem se stává poněkud roztržitý a nepraktický, avšak pronikavě inteligentní profesor historie a Churchilluv důvěrník Alfred Vicary, který se na popud ministerského předsedy zapojí do činnosti MI5 a vede síť dvojitých agentů, jejichž prostřednictvím zásobuje nepřítele falešnými informacemi. Nyní však stojí před nejobtížnějším úkolem své kariéry: odhalit a zlikvidovat neznámého zrádce, i kdyby ho to mělo stát život.

Na pozadí skutečných historických událostí rozehrává autor nervy drásající příběh plný nečekaných zvratů a odhalení. Román Spící agent v sobě spojuje nejlepší tradice špionážního románu a politického thrilleru a Daniel Silva se tímto dílem zařadil po bok takových klasiků žánru, jako jsou Robert Ludlum či Frederick Forsyth.

PRVNÍ ČÁST

Předmluva

V dubnu 1944, šest týdnů před spojeneckým vyloděním v Normandii, vystoupil nacistický propagandista William Joyce – známý pod přezdívkou „lord Haf-Haf“ – v rozhlase s mrazivým prohlášením.

Podle Joyce Němci věděli o tom, že spojenci připravují na jihu Anglie obrovské betonové bloky, které mají být za nadcházející invaze odtaženy přes kanál La Manche a potopeny u francouzského pobřeží. Joyce doslova prohlásil: „Nuže, my vám s tím, chlapci, pomůžeme. Až je budete chtít potopit, uděláme to za vás.“

V sídle britské zpravodajské služby a na hlavním velitelství spojeneckých sil se rozezněly výstražné klaksony. Betonové bloky, o nichž se Joyce tak zasvěceně zmiňoval, byly ve skutečnosti součásti obrovského umělého přístavního komplexu, který měl v rámci vylodění vyrůst u normandského pobřeží. Akce nesla krycí označení operace Moruše. Jestli Hitlerovi špioni pochopili pravé určení těchto bloků, nedalo se vyloučit, že znají i nejdůležitější tajemství války – místo a čas spojenecké invaze do Francie.

O několik úzkostných dnů později napětí povolilo – americká zpravodajská služby zachytila kódované hlášení generálporučíka barona Hirošiho Ošimy, japonského velvyslance v Berlíně, vládě v Tokiu. Ošima pravidelně dostával od svých německých přátel informace o jejich přípravách na hrozící invazi. Podle zachyceného hlášení byli němečtí zpravodajci přesvědčeni, že betonové bloky jsou součástí masivního protiletadlového komplexu, nikoliv námořního přístavu.

Ale jak se mohla německá zpravodajská služba dopustit tak závažné chyby? Že by špatně interpretovali získané informace? Nebo jim snad byly podvrženy falešné údaje?

01 KAPITOLA

SUFFOLK, ANGLIE, LISTOPAD 1938

Beatrice Pymmová zemřela, protože zmeškala poslední autobus do Ipswiche.

Dvacet minut před smrtí stála na pusté autobusové zastávce a v tlumeném osvětlení jediné pouliční lampy, jíž se mohla vesnice pyšnit, si četla jízdní řád. O několik měsíců později by už lampa kvůli nařízenému zatemnění nesvítila. Ale o opatřeních proti německým leteckým útokům, jejichž součástí se noční zatemnění stalo, se už Beatrice neměla nikdy dozvědět.

Teď však lampa svítila – sotva natolik silně, aby Beatrice dokázala vybledlý jízdní řád rozluštit. Aby lépe viděla, stoupla si na špičky a sjížděla ukazováčkem zamazaným od barvy po sloupci čísel. Její zesnulá matka jí malování soustavně hořce vyčítala. Podle ní se pro dámu nehodilo, aby měla pořád umazané ruce od barev, a chtěla, aby se Beatrice věnovala méně špinavým koníčkům – hudbě, charitativní práci nebo dokonce psaní, což bylo s podivem, protože Beatricina matka neměla spisovatele příliš v lásce.

„Zatraceně,“ zamumlala Beatrice, špičku prstu stále přilepenou k jízdnímu řádu. Přesnost patřila k jejím význačným povahovým rysům. V životě oproštěném nejen od finančních starostí, ale i od přátel a rodiny, si vytyčila velmi přísný osobní časový rozvrh. Dnes se od něj odchýlila – malovala déle a na zpáteční cestu vyrazila příliš pozdě.

Odtáhla ruku od jízdního řádu a znepokojeně si promnula tvář. „Zdědilas obličej tvého otce,“ říkávala jí matka s nádechem zoufalství v hlase. Široké ploché čelo, velký patricijský nos, ustupující brada. Nedávno překročila třicítku, ale vlasy jí už předčasně prokvétaly stříbrem.

Přemítala, co dál. Domů do Ipswiche to má asi osm kilometrů, příliš daleká procházka. Ale teď v podvečer snad ještě pojede nějaké auto. Když bude mít štěstí, možná ji někdo sveze.

Dlouze a otráveně si povzdechla. Z úst jí vyšel obláček páry, chvíli visel v chladném vzduchu a pak jej odvál závan mrazivého větru od bažin. Mezerou mezi oblaky vykoukl zářivý měsíc. Beatrice pozvedla oči a zadívala se na ledově studenou svatozář, která zemského souputníka obklopovala. Zachvěla se a poprvé si uvědomila, jaká je zima.

Sklonila se pro své věci – kožený ruksak, rám s nataženým plátnem a otlučený malířský stojan. Celý den strávila tím, že se snažila na plátně zachytit podobu ústí řeky Orwell. Malování bylo její jedinou láskou a za námět si vybírala prakticky výhradně krajinu východní Anglie, což se v jejím díle projevilo jistou jednotvárností motivů. Matka chtěla v uměleckých výtvorech vidět především lidi – scénky z ulice, přeplněné kavárny. Jednou dokonce své dceři navrhla, ať si zajede do Francie, aby se zdokonalila v technice a přešla na jiná témata. Beatrice odmítla. Milovala mokřiny a kanály, řeky a slepá ramena, bažinatou oblast severně od Cambridge a zvlněné pastviny Suffolku.

Bez nadšení zamířila k domovu. Vyrazila svižně, navzdory těžkému nákladu, po prašné krajnici. Měla na sobě pánskou bavlněnou košili pokrytou, stejně jako prsty, skvrnami od barev, tlustý vlněný svetr, v němž si připadala jako plyšový medvěd, a dvouřadový lodnický kabátec s příliš dlouhými rukávy. Nohavice kalhot si zastrčila do gumových holínek. Chvíli kráčela v slábnoucím světle pouliční lampy a pak ji pohltila tma. Nebála se chodit sama potmě venkovskou krajinou. Matka, které její dlouhé osamělé výlety naháněly hrůzu, neustále varovala, že ji jednou někdo znásilní. Beatrice však pokaždé mávla rukou, ta možnost jí připadala vysoce nepravděpodobná.

Zachvěla se zimou a v myšlenkách zalétla k domovu. Prostorný domek na předměstí Ipswiche, který jí odkázala matka. Za stavením na konci zahradní stezky si vybudovala prosvětlený ateliér, kde trávila většinu času. Běžně se stávalo, že několik dní nepromluvila s jinou lidskou bytostí.

Tohle všechno, a mnohem více, o ní její vrah věděl.

Po pěti minutách chůze zaslechla za sebou hrkot motoru. Nějaký náklaďák, pomyslela si. A podle toho rachotivého klapotu pěkně starý. Beatrice se neohlédla. Na trávě po obou stranách silnice se jako vycházející slunce rozlévaly světelné kužele reflektorů. Podle zvuku poznala, že řidič ubral plyn a vyhodil rychlost. Auto ji minulo a závan větru jí vehnal do chřípí pach výfukových plynů. Rozkašlala se.

A pak se už jen dívala, jak auto brzdí u krajnice.

*****

Ruka, v měsíčním světle zřetelně viditelná, připadala Beatrice poněkud podivná. Vyklouzla z okénka na straně řidiče několik vteřin poté, co dodávka zastavila, a pokynula jí, ať přistoupí blíže. Neforemná kožená rukavice, povšimla si, podobná těm, jaké používají dělníci, když přenášejí těžké náklady. A pracovní kombinéza, nejspíš tmavomodrá.

Ruka jí znovu pokynula. A zase – na tom pohybu bylo něco… Prostě jí připadal divný. Byla výtvarnice a umělci o pohybu, zejména plynulém, přece něco vědí. Tohle bylo něco jiného. Když se ruka pohnula, odhalil se pohled na holou kůži mezi manžetou rukávu a lemem rukavice, a i v chabém měsíčním světle si Beatrice všimla, že pokožka je hladká, světlá a bez chloupků. Tak štíhlé zápěstí přece nemůže patřit dělníkovi zvyklému přenášet těžká břemena!

Beatrice to přesto neznepokojilo. Přidala do kroku a už stála vedle auta. Otevřela dveře a uložila na podlahu před sedadlem malířské vybavení. Když pozvedla zrak, aby se podívala na řidiče, místo před volantem bylo prázdné.

*****

Beatrice Pymmová v posledních vědomých okamžicích svého života uvažovala, proč někdo převáží v dodávce motocykl. Ano, vzadu ležela motorka, vedle ní dva dvacetilitrové kanystry.

Přibouchla dveře a zavolala. Nikdo se neozval.

V příští vteřině zaslechla, jak na štěrku zaskřípala kožená podrážka.

Pak znovu, blíže k ní.

Ohlédla se a konečně spatřila řidiče. Když zaostřila pohled na obličej, viděla jen černou vlněnou masku, z očních otvorů na ni mrazivě hleděly dva bleděmodré oblázky. Za škvírou pro ústa se leskla dvojice sevřených, žensky vyhlížejících rtů.

Beatrice se nadechla k výkřiku, ale stihla vydat jen krátké zachrčení, než jí ruka v rukavici neurvale zacpala ústa a kožené prsty se jí zaryly do měkkého hrdla. Rukavice chutnala hnusně po prachu, benzinu a spáleném motorovém oleji. Beatrice se dávila a vyvrátila zbytek oběda, který si přibalila na cestu – smažené kuře, stiltonský sýr a červené víno.

Pak ucítila, jak jí druhá ruka sahá na levé ňadro. Beatrice si na prchavý okamžik pomyslela, že se konečně naplnily obavy její matky ze znásilnění. Ale ruka, která jí šátrala po prsou, nepatřila žádnému úchylnému násilníkovi, byla to zkušená, cílevědomá a kupodivu něžná ruka lékaře. Pak sklouzla z prsu na žebra a tvrdě přitlačila. Beatrice sebou škubla, zalapala po dechu a zaťala zuby do prstů, které jí bolestně rozdíraly ústa. Přes silnou rukavici však útočník zjevně nic necítil.

Ruka nahmatala okraj hrudního koše a prohmatávala měkkou břišní krajinu. Níže už nesklouzla a špička jednoho prstu zůstala zarytá na místě. Beatrice zaslechla ostré cvaknutí.

Okamžik nesnesitelné bolesti, záblesk oslepujícího bílého světla.

Pak milosrdná temnota.

*****

Vrah se na tuto noc dlouho a pečlivě připravoval a dnes poprvé připravil jinou lidskou bytost o život. Vysunul ruku v rukavici z úst oběti, otočil se a dávivě zvracel. Na lítost však nebyl čas. Vrah byl voják – v tajné službě měl hodnost majora – a Beatrice Pymmová by se brzy stala nepřítelem. Její smrt, jakkoli politováníhodná, byla absolutně nutná.

Vrah otřel zvratky z ústního otvoru masky a dal se do práce. Uchopil rukojeť tenké dýky a táhl ji z rány. Nešlo to snadno a vrah musel napnout síly, než ostří konečně vyklouzlo.

Dokonale odvedená práce, čistá, s minimem krve.

Vogel by byl pyšný.

Vrah setřel z čepele krev, složil ji do rukojeti a schoval zbraň do kapsy kombinézy. Pak uchopil tělo v podpaždí, odtáhl je k zadním dveřím dodávky a položil na popraskaný asfalt.

Když otevíral auto, tělo se křečovitě otřáslo.

Nebylo snadné zvednout oběť na korbu, ale po kratším vypjatém úsilí vrah zvládl i tento úkol. Motor zaváhal, ale pak poslušně naskočil a dodávka se dala do pohybu. Projela potemnělou ospalou vesnicí a odbočila na opuštěnou silnici.

Vrah, navzdory tělu vzadu ledově klidný, si pro ukrácení času tiše zpíval písničku z dětství. Čekala ho dlouhá cesta, přinejmenším čtyři hodiny jízdy. V rámci příprav si projel plánovanou trasu na motocyklu, na tom, který teď vzadu dělal společnost Beatrice Pymmová. V dodávce potrvá výlet mnohem déle. Slabý motor, mizerné brzdy, řízení silně táhlo doprava.

Vrah si slíbil, že pro příští akci si ukradne lepší vůz.

*****

Bodná rána do srdce zpravidla neusmrtí okamžitě. I když pronikne ostří přímo do komory, srdce ještě nějakou dobu pracuje a oběť umírá následkem vykrvácení.

Jak dodávka rachotila po rozbité silnici, hrudní koš Beatrice Pymmová se rychle plnil krví a její oblouzená mysl se potácela na pokraji kómatu. Nejasně si uvědomovala, že umírá.

Vzpomínala, jak ji matka varovala, že nemá v noci chodit sama. Cítila, že se jí do košile vsakuje krev, která uniká z těla. Uvažovala, jestli vrah nepoškodil obraz, který toho dne namalovala.

Slyšela zpěv. Krásný zpěv. Chvíli jí trvalo, než pochopila, že řidič nezpívá anglicky. Byla to německá píseň a rozhodně ženský hlas.

S touto myšlenkou Beatrice Pymmová zemřela.

*****

O deset minut později první zastávka – na břehu řeky Orwell, přesně na stejném místě, kde Beatrice Pymmová toho dne malovala. Vražedkyně nechala motor dodávky běžet a vystoupila. Obešla vůz ke dveřím spolujezdce, otevřela je a vytáhla plátno v rámu, stojan a batoh.

Postavila stojan těsně vedle líně plynoucího říčního proudu a upevnila na něj rám s plátnem. Pak hrábla do batohu a položila do mokré trávy paletu a tuby s barvami. Krátce pohlédla na nedokončený obraz a pomyslela si, že je docela pěkný. Škoda, že musela zabít někoho tak talentovaného.

Pak vylovila z batohu poloprázdnou láhev claretu, vylila zbytek vína do vody a pohodila láhev k nohám malířského stojanu.

Chudák Beatrice. Příliš mnoho vína, neopatrný úkrok, pád do ledově studeného proudu, který ji pomalu odnesl na širé moře.

Pravděpodobná příčina smrti: utopení nešťastnou náhodou.

Případ je uzavřen.

*****

O šest hodin později projela dodávka Whitechurchem, malou vesnicí uprostřed West Midlands, a odbočila na rozježděnou polní cestu, která lemovala lán s nezaoraným strništěm, jež zůstalo po sklizni ječmene. Hrob byl vykopán předchozí noci – dost hluboký, aby se v něm schovalo tělo, ale zase ne tolik, aby nebylo nikdy objeveno.

Vražedkyně vytáhla mrtvolu Beatrice Pymmové z dodávky a strhala z ní zakrvácený oděv. Pak uchopila nahé tělo za nohy a přitáhla je blíž k hrobu. Vrátila se k autu a přinesla si tři předměty – těžké kladivo, pálenou cihlu a rýč s krátkou násadou.

Této etapy operace se nejvíce děsila, protože jí připadala svým způsobem horší než samotná vražda. Položila ony tři předměty do trávy vedle mrtvoly a sbírala psychické síly. Potlačila další nutkání zvracet a pak uchopila kladivo, rozmáchla se a rozdrtila Beatrice Pymmové nos.

*****

Když bylo po všem, nedokázala se na to, co zbylo z obličeje oběti, ani podívat. Nejprve kladivem a pak cihlou opakovaně bušila do krvavé kaše z rozdrcených kostí, masa, kůže a vyražených zubů.

Ale dosáhla zamýšleného účinku – rysy tváře byly k nepoznání zničeny a nikdo nedokáže oběť identifikovat ani podle zubů.

Vražedkyně splnila do puntíku rozkazy, které dostala. Měla být jiná než ostatní agenti. Ve speciálním výcvikovém táboře trénovala o mnoho měsíců déle než oni a měla také být zakonspirována mnohem hlouběji. Proto musela Beatrice Pymmovou zabít. Ona nebude plýtvat časem na rutinní úkoly, které čekají méně nadané agenty – počítat vojenské jednotky, sledovat provoz na železnici, vyhodnocovat škody způsobené bombardováním. To by pro ni bylo příliš jednoduché. Ona se musí šetřit pro větší a významnější poslání. Stane se časovanou bombou, která bude tikat v srdci Anglie a čekat, až ji někdo odpálí.

Opřela se podrážkou o hrudník oběti a zatlačila. Mrtvola sklouzla do jámy a vražedkyně ji začala zahrnovat hlínou. Když hrob zasypala, posbírala krvavé svršky a hodila je do dodávky. Na předním sedadle auta ležela malá kabelka. Obsahovala holandský cestovní pas a peněženku s řidičským a občanským průkazem, udávajícím jako místo trvalého pobytu Amsterdam, a fotografii rozesmáté a dobře živené holandské rodiny.

Všechny doklady vznikly v padělatelských dílnách Abwehru v Berlíně.

Vražedkyně hodila kabelku mezi stromy, které rostly hned vedle pole několik metrů od hrobu. Jestli vyjde všechno podle plánu, za několik měsíců někdo objeví rozkládající se znetvořenou mrtvolu. Nedaleko se v lese najde kabelka. Policii nezbude než věřit, že tělo patří Christě Kunstové, holandské turistce, která přicestovala do Británie v říjnu roku 1938 a měla tu smůlu, že její dovolená skončila násilnou, krutou smrtí.

Než opustila místo posledního odpočinku Beatrice Pymmové, vražedkyně se ohlédla na zasypaný hrob. Pocítila záchvěv lítosti. Ve smrti oloupila nešťastnici o tvář a jméno.

Ale Beatrice nebyla sama, kdo ztratil svou totožnost. V tom si byli vrah a oběť zajedno. Žena, která teď nastupovala do dodávky, prožila předchozí půlrok v Nizozemsku (jedním z důvodů bylo, že kromě jiných jazyků plynule mluvila holandsky). Pečlivě si vypracovala falešnou minulost. Zúčastnila se obecních voleb do amsterdamského zastupitelstva a dokonce si pořídila milence, devatenáctiletého mladíčka s nezřízenou chutí a touhou poznávat stále něco nového. Tahle Christa Kunstová teď leží v mělkém hrobě na okraji anglického ječného pole.

Ale novou totožnost převezme vražedkyně až ráno.

Po zbytek noci bude nikým, jako by nikdy neexistovala.

*****

Dolila z kanystru benzin a vyrazila na další, tentokrát pouze dvacetiminutový úsek. Vesnice Alderton byla, stejně jako osoba oběti, vybrána po důkladné analýze. Tady totiž neupoutá dodávka hořící na okraji silnice pozornost tak rychle.

Vražedkyně svezla motocykl po silném prkně – namáhavá práce i pro statného muže. Bojovala s těžkým strojem předem ztracenou bitvu. Na posledním metru ho už neudržela a motorka se s hlasitým zaduněním zřítila na silnici. Byla to jediná chyba, jíž se vražedkyně za celou noc dopustila.

Zvedla motorku a odtlačila ji o padesát metrů dál. Vrátila se k dodávce. V jednom z kanystrů ještě zbylo pár litrů benzinu, který teď rozlila uvnitř dodávky a zejména po krví nasáklých svršcích Beatrice Pymmové.

V okamžiku, kdy z dodávky vyšlehl vysoký snop plamenů, už startovala motocykl. Několik vteřin pozorovala oheň, jehož oranžové odlesky tančily po strništi a kmenech stromů za ním.

Pak se otočila a vyrazila na jih k Londýnu.

02 KAPITOLA

ZÁTOKA OYSTER BAY, STÁT NEW YORK, SRPEN 1939

Dorothy Lauterbachová považovala svůj okázalý dům z neopracovaného kamene za nejkrásnější sídlo na Severním pobřeží. Většina přátel s ní souhlasila, protože byla bohatší než oni. Neradi by také přišli o pozvání na dva večírky, které Lauterbachovi každé léto pořádali – nevázanou zábavu v červnu a klidnější, meditativnější oslavu v srpnu, kdy se léto chýlí k melancholickému konci.

Dům stál obrácený zády k průlivu, jehož břeh se bělal plážovým pískem dovezeným nákladními auty z Massachusetts. Od pláže se táhl až k domu žírný trávník, jehož svěží zeleň tu a tam přerušovala bohatá paleta květinových záhonů, červeň antuky tenisového kurtu a vznešený blankyt hladiny bazénu.

Sloužící vstávali časně ráno, aby připravili rodině zasloužený den odpočinku. Vztyčili kriketové branky a natáhli síť pro badminton, i když je nikdo nepoužije, a stáhli plachtu z dřevěného motorového člunu, který nikdo neodváže od mola. Když si jeden ze sluhů dovolil madam Lauterbachovou upozornit na zjevnou nesmyslnost každodenního rituálu, paní domu se na něj osopila tak vztekle, že se od té doby už nikdo neodvážil něco namítat. Sportovní pomůcky se tedy stavěly každé ráno, jen aby smutně připomínaly vánoční výzdobu ponechanou až do května a aby byly potom večer zase na noc ceremoniálně uloženy k odpočinku do následujícího dne.

Spodní patro se táhlo od zimní zahrady přes halu a jídelnu až k „floridskému“ pokoji – nikdo z Lauterbachovy rodiny neměl tušení, proč jej Dorothy tak nazvala, když letní slunce na Severním pobřeží dokázalo pálit stejně žhavě jako na Floridě.

Mladí Lauterbachovi koupili tento dům před třiceti lety, kdy spřádali plány, kolik dětí budou mít. Místo armády potomků zplodili jen dvě dcery, které se vzájemně neměly příliš v lásce – krásnou a ve společnosti nesmírně oblíbenou Margaret a Janu. A tak se dům stal klidným místem teplého slunečního svitu a jemných barev, kde většinu zvuků obstarávaly bílé závěsy pleskající v závanech vlahé mořské brízy a kam vnášela neklid jen Dorothy Lauterbachová svou neúnavnou snahou o naprostou dokonalost ve všem.

Onoho rána – rána, které následovalo po večírku na počest odcházejícího léta – visely závěsy klidně a nehnutě čekaly v otevřených oknech na vítr, který se ne a ne zvednout. Slunce pálilo a nad hladinou zátoky se tetelil horký opar. Těžký vzduch jako by svědil na kůži.

V ložnici v patře si Margaret Jordanová, rozená Lauterbachová, svlékla noční košili a posadila se k toaletnímu stolku. Několika rychlými tahy hřebene si pročesala popelavě plavé vlasy ještě vybledlé sluncem. Na rozdíl od diktátu módy je měla krátce zastřižené, protože to bylo pohodlné a úprava nevyžadovala žádné zvláštní nároky. Navíc se jí líbilo, jak jí krátký účes lemuje obličej a zdůrazňuje ladnou protáhlou křivku hrdla.

Vstala a zadívala se do zrcadla na svou postavu. Konečně ztratila posledních několik kilogramů, které nabrala při prvním těhotenství. Pajizévky na kůži již vybledly a ploché bříško měla dohněda opálené. Toho léta bylo v módě odhalené břicho a Margaret se líbilo, jak všechny na Severním pobřeží překvapovala svou štíhlou postavou. Jen prsa se jí změnila – zvětšila se, což Margaret plně vyhovovalo, protože byla na jejich velikost vždycky pyšná. Podprsenky plavek se v létě 1939 nosily menší a pevnější a byly střiženy tak, aby ňadra zvedaly. Margaret byla ráda, protože se Petrovi takto ještě více líbila.

Natáhla si bílé bavlněné kalhoty, halenku bez rukávů si pod ňadry svázala do uzlu a obula si sandály na velmi nízkém podpatku. Naposledy zkontrolovala v zrcadle svůj vzhled. Byla krásná, to věděla, ale ne tou vyzývavou krásou, za níž se v ulicích Manhattanu muži otáčejí. Margaretina krása byla nadčasová a neokázalá, dokonalé vybavení pro společenskou vrstvu, do které se narodila.

Pak si s nechutí uvědomila, že za chvíli z ní zase bude tlustá kráva.

Odvrátila se od zrcadla, přistoupila k oknu a roztáhla závěsy. Do místnosti pronikly ostré sluneční paprsky. Trávník za domem připomínal chaos. Sloužící strhávali stany a zaměstnanci restaurace sklízeli stoly a židle. Skupina dělníků rozebírala pódium a odnášela jednotlivé dílce. Trávu, ještě nedávno svěží a zelenou, zadupaly desítky párů nohou v bezbarvou šeď. Margaret otevřela okno a nadechla se nepříjemně sladkých výparů rozlitého šampaňského. Zalila ji vlna deprese. „Hitler se možná připravuje napadnout Polsko, ale všichni návštěvníci pravidelného srpnového galavečírku pořádaného Brattonem a Dorothy Lauterbachovými se královsky bavili…“ Sloupky do společenských rubrik deníků by už Margaret hravě dokázala napsat sama.

Zapnula rádio, které stálo na nočním stolku vedle postele, a naladila stanici WNYC. Z reproduktoru se neslo tiše Už se nikdy nezasměju. Petr se ve spánku zavrtěl. V jasném slunečním svitu byla jeho porcelánová kůže stěží rozeznatelná od sněhobílých saténových přikrývek. Margaret si kdysi myslela, že všichni inženýři se vyznačují krátce zastřiženými vlasy jako podle kastrolu, silnými brýlemi s černou obroučkou a spoustou tužek v kapsičce košile. Petr byl jiný – výrazné lícní kosti, ostře řezaná brada, něžně zelené oči a havraní vlasy. Když teď ležel v posteli s horní polovinou těla odhalenou, vypadal, pomyslela si Margaret, jako spící Michelangelo. Vynikal nad všemi na Severním pobřeží, vynikal nad světlovlasými mladíky, kteří se narodili do úžasného bohatství a plánovali svůj život v houpacích křeslech na palubách jachet. Petr byl ambiciózní, pronikavě inteligentní a mimořádně schopný. Všechny by je strčil do kapsy a Margaret se to líbilo.

Zahleděla se na mlhavou oblohu a zamračila se. Petr takové počasí v srpnu nesnášel. Celý den bude podrážděný a nebude s ním řeč. Cestou do města je jistě zastihne bouřka a dodá pokaženému dni korunu.

Asi bych s tou novinou měla počkat, pomyslela si. „Vstávej, Petře, jinak nestihneme snídani,“ strčila do něj špičkou v ponožce.

„Ještě pět minut.“

„Pět minut nemáme, drahý.“

„Kávu,“ zaprosil, aniž se pohnul.

Služebné nechaly podnos s kávou před dveřmi ložnice – zvyk, který Dorothy Lauterbachová z duše nenáviděla. Podle ní vypadala chodba v prvním patře jako v nějakém hotelu. Tolerovala ho za jediného předpokladu: děti dodrží striktní víkendové pravidlo a dostaví se dolů do jídelny na snídani přesně úderem deváté.

Margaret nalila kávu do šálku a podala ho manželovi.

Petr se přetočil, opřel se o loket a napil. Pak se posadil a zadíval na Margaret. „Jak to dokážeš, že vypadáš tak nádherně dvě minuty poté, co vstaneš z postele?“

Margaret se ulevilo. „Zdá se, že máš dobrou náladu. Bála jsem se, že budeš mít kocovinu a celý den budeš protivný jak noc.“

„Ale já kocovinu mám. V hlavě mi hraje Benny Goodman a v puse mám jak v polepšovně. Zdá se mi, že bych si měl oholit jazyk. Ale nemám v úmyslu být…“ Petr se odmlčel. „Jak jsi říkala, že budu protivný?“

„Jako noc.“ Posadila se na okraj postele. „Měli bychom si o něčem vážně promluvit a tahle chvíle mi připadá stejně vhodná jako každá jiná.“

„Hm, to zní vážně, Margaret.“

„Záleží, jak se to vezme.“ Pobaveně ho pozorovala a pak zahrála podrážděnou. „Okamžitě vstaň a obleč se. Nebo snad nedokážeš současně poslouchat a oblékat se?“

„Jsem vysoce kvalifikovaný a uznávaný inženýr.“ Přinutil se vstát a zasípal hraným úsilím: „Snad to zvládnu.“

„Jde o ten telefonát ze včerejšího odpoledne.“

„Jak jsi s ním dělala takové tajnosti?“

„Ano, přesně tak. Volal doktor Shipman.“

Petr se zarazil uprostřed pohybu.

„Jsem zase těhotná. Budeme mít další dítě.“ Margaret sklopila zrak a pohrávala si s uzlem halenky. „Nechtěla jsem přijít do jiného stavu, alespoň ne hned. Ale stalo se. Mé tělo se už zotavilo po porodu Billyho a… Inu, příroda si nedá poroučet.“ Podívala se manželovi do očí. „Už nějakou dobu jsem měla podezření, ale bála jsem se ti to říct.“

„Proč by ses, pro všechno na světě, měla bát mi to říct?“

Ale Petr odpověď na svou otázku znal. Řekl manželce, že si nepřeje druhé dítě, dokud neuskuteční svůj životní sen – založit vlastní stavební a konstrukční firmu. V pouhých třiatřiceti letech již získal pověst jednoho z nejschopnějších inženýrů v zemi. Promoval jako první v ročníku na prestižním Renssealerově polytechnickém institutu a hned po škole nastoupil k Northeast Bridge Company, největší společnosti zabývající se výstavbou mostů na východním pobřeží Spojených států. Po pěti letech postoupil na místo šéfkonstruktéra, stal se spolumajitelem firmy a řídil dobrou stovku zaměstnanců. Americká komora stavebních techniků ho vyhlásila inženýrem roku 1938 za inovativní práci na mostě pnoucím se přes řeku Hudson na severu státu New York. Časopis Scientific American otiskl Petrův profil, v němž ho popsal jako „nejslibnější inženýrský mozek jeho generace“. Ale on chtěl víc – chtěl založit vlastní firmu. Bratton Lauterbach mu slíbil, že ho finančně podpoří, až nastane ten pravý okamžik. Snad už příští rok. Ale hrozba války všechno zhatila. Jestli budou Spojené státy do války zataženy, veškeré zdroje pro velké veřejné zakázky přes noc vyschnou. Petrova firma zbankrotuje, ještě než dostane šanci rozepnout křídla k letu.

„Jak je to dlouho?“ zeptal se.

„Jsem ve druhém měsíci.“

Petr roztáhl ústa v úsměvu.

„Ty se na mě nezlobíš?“ starala se Margaret.

„Samozřejmě že ne!“

„Ale co tvoje firma? Říkals, že nechceš další dítě…“

Petr ji políbil. „Na tom nezáleží. To není vůbec důležité.“

„Ctižádostivost je prospěšná vlastnost, ale nesmí jí být příliš, Petře. Občas si musíš také vydechnout a odpočívat, užívat si. Život není generální zkouška.“

Petr vstal a dooblékl se. „Kdy to chceš oznámit matce?“

„Až budu mít náladu. Jen si vzpomeň, jaké to s ní bylo, když jsem čekala Billyho. Dovedla mě málem k šílenství. Na to, abych jí to řekla, je spousta času.“

Petr usedl na postel vedle manželky. „Co kdybychom se ještě před snídaní pomilovali?“

„Petře, proboha! To nemůžeme. Matka by nás zabila, kdybychom nepřišli dolů včas.“

Políbil ji na krk. „Co jsi to před chvílí říkala? Že život není generální zkouška?“

Margaret zavřela oči a zaklonila hlavu. „To není fér. Překrucuješ moje slova.“

„Kdepak, nic nepřekrucuju. Líbám tě.“

„Ano…“

„Margaret!“ rozlehl se schodištěm hlas Dorothy Lauterbachové.

„Už jdeme, mami!“

„Škoda,“ zamumlal Petr a následoval manželku z ložnice.

*****

U oběda, který se servíroval vedle bazénu, se k nim připojil Walker Hardegen. Seděli pod slunečníkem – Bratton a Dorothy, Margaret a Petr, Jana a Hardegen. Od průlivu foukal vlhký řezavý vítr. Hardegen byl v bance Brattonovou pravou rukou. Vysoký muž s mohutným hrudníkem a rameny – ženy jej obdivovaly, připomínal jim Tyrona Powera. Absolvent Harvardu, který se v posledním ročníku proslavil položením šestky v zápase s Yaleovou univerzitou. Následkem zranění kolena v následujícím střetnutí dodnes lehce kulhal, ale tato vada mu kupodivu dodávala na přitažlivosti u žen. Hovořil s protáhlým novoanglickým přízvukem a nikdy neměl daleko pro úsměv.

Krátce po nástupu v bance požádal Margaret o schůzku a pak ještě několikrát. Přál si vzájemný vztah dále rozvíjet, ale Margaret se postavila proti a v tichosti známost ukončila. Přesto se s Walkerem dál pravidelně vídávali při různých společenských událostech. O šest měsíců později se seznámila s Petrem a zamilovala se. Hardegen zuřil. Jistého večera v baru Copacabana, lehce opilý a žárlivostí bez sebe, odtáhl Margaret do kouta a žadonil o její přízeň. Když ho důrazně odmítla, popadl ji neurvale za ramena a zatřásl s ní. Ledovým pohledem a výrazem tváře mu dala jasně najevo, že jestli se okamžitě nepřestane chovat tak dětinsky, zničí mu profesní kariéru.

Incident zůstal jejich společným tajemstvím, nevěděl o něm ani Petr. Hardegen rychle stoupal po služebním žebříčku a stal se Brattonovým nejdůvěrnějším spolupracovníkem. Margaret vycítila, že mezi ním a jejím manželem panuje skryté napětí dané přirozenou soutěživostí. Oba konkurenti byli mladí, pohlední, inteligentní a úspěšní. Na počátku léta se situace ještě vyostřila. Petr totiž zjistil, že se Hardegen staví proti záměru poskytnout jeho zamýšlené firmě finanční půjčku.

„Nepatřím k těm, kdo obvykle navštěvují koncerty Wagnerovy hudby, zejména v tomto počasí,“ prohlásil Hardegen a odmlčel se, aby se napil bílého vína, zatímco ostatní se jeho poznámce pousmáli. „Ale Herberta Janssena v Tannhäuserovi v Metropolitní opeře prostě musíte vidět. Je fantastický.“

„Také jsem na to představení slyšela samou chválu,“ podotkla Dorothy.

Velmi ráda se bavila o opeře, o divadle, nových knihách a filmech. Hardegen, kterému se přes obrovské pracovní vytížení v bance nějakým záhadným způsobem podařilo přečíst a zhlédnout každou novinku, jí v tomto směru dokonale vyhovoval. Na rozdíl od rodinných problémů a drbů, které Dorothy nesnášela, představovala kultura bezpečné a nezávadné téma.

„Viděli jsme Ethel Mermanovou v novém muzikálu Colea Portera,“ řekla Dorothy, když byl servírován první chod, studený krevetový salát. „Titul mi bohužel vyklouzl z paměti.“

„Du Barryová byla skutečná dáma,“ připomněl jí Hardegen. „To představení miluju.“

Když už měl Hardegen slovo, nehodlal se ho vzdát. Líčil, jak předchozího odpoledne sledoval vítězný zápas Bobbyho Riggse na kurtech ve Forest Hills. Prohlásil, že podle něj Riggs letos určitě turnaj vyhraje. Margaret po očku sledovala matku, která naopak nespouštěla zrak z Hardegena. Dorothy mladíka zbožňovala a chovala se k němu jako ke členu rodiny. Dávala jasně najevo, že ho má raději než Petra. Hardegen pocházel ze státu Maine, potomek bohaté konzervativní rodiny, která sice neoplývala takovým majetkem jako Lauterbachovi, ale rozhodně k nim měla blíže než Petrovi rodiče, irští přistěhovalci, příslušníci nižší střední třídy usídlení ve West Side na Manhattanu. Petr může být vynikajícím inženýrem, ale nikdy nebude jeden z nás. Rozmíšku, která hrozila zničit Margaretin vztah s matkou, ukončil Bratton, jenž odmítl tolerovat jakékoliv námitky k volbě manžela své dcery. Margaret s Petrem se vzali v roce 1935. Pohádková svatba se konala v episkopálním kostele svatého Jakuba. Mezi šesti stovkami pozvaných hostů ovšem nemohl Hardegen chybět. Tančil s Margaret a choval se jako dokonalý gentleman. Dokonce se zdržel tak dlouho, aby se stal svědkem odjezdu novomanželů na dvouměsíční svatební cestu do Evropy. K incidentu v Copacabaně jako by nikdy nedošlo.

Sloužící přinesli hlavní chod – chlazeného vařeného lososa – a konverzace se nevyhnutelně stočila k hrozící evropské válce.

„Existuje vůbec nějaká možnost Hitlera zastavit,“ zajímal se Bratton, „nebo se Polsko stane nejvýchodnější provincií Třetí říše?“

Právě Hardegen, nejen mazaný investor, ale i chytrý a schopný právník, byl pověřen úkolem zbavit banku riskantních akvizic v Německu a vůbec v Evropě. V zaměstnání ho kvůli jeho jménu, dokonalé znalosti němčiny a častým výletům do Berlína familiérně označovali za „našeho domácího nacistu“. Kromě toho udržoval řadu kontaktů na vysokých místech ve Washingtonu a působil jako šéf výzvědné služby banky.

„Dnes ráno jsem mluvil s jedním svým přítelem. Pracuje ve štábu Harryho Stimsona na ministerstvu války,“ řekl Hardegen. „Když se Roosevelt vrátil z výletní plavby na Tuscaloose do Washingtonu, Stimson na něj čekal na nádraží Union a odjel s ním do Bílého domu. Na prezidentovu otázku, co si myslí o situaci v Evropě, ministr odpověděl, že dny míru by se daly spočítat na prstech obou rukou.“

„Roosevelt se vrátil do Washingtonu před týdnem,“ podotkla Margaret.

„Přesně tak. Spočítejte si to sami. A osobně si myslím, že Stimson se vyjádřil optimisticky. Domnívám se, že od vypuknutí války nás dělí jen hodiny.“

„Ale co ta zpráva, kterou jsem četl dnes ráno v Timesech?“ vmísil se Petr. Předchozí noci zaslal Hitler Británii nótu a podle tisku by mohlo jít o pokus polskou krizi urovnat.

„Myslím, že hraje o čas,“ prohlásil Hardegen rozhodně. „Němci rozmístili podél polských hranic šedesát divizí, které čekají jen na rozkaz vyrazit.“

„Na co tedy Hitler čeká?“ zeptala se Margaret.

„Na záminku.“

„Poláci mu přece záminku k invazi neposkytnou!“

„Jistě že ne. Ale to Hitlera nezastaví.“

„Na co narážíš, Walkere?“ zajímal se Bratton.

„Hitler si důvod k útoku vyrobí. Nějakou provokaci, která mu umožní vtrhnout do Polska bez vyhlášení války.“

„A co Britové a Francouzi?“ otázal se Petr. „Dodrží svůj závazek vyhlásit Německu válku v případě napadení Polska?“

„Věřím, že ano.“

„Ale v Porýní, v Rakousku nebo v Československu Hitlera nezastavili,“ namítl Petr.

„Ano, ale Polsko, to je něco jiného. V Británii a Francii už pochopili, že se musí Hitlerovi postavit.“

„A co my?“ zeptala se Margaret. „Můžeme zůstat mimo?“

„Roosevelt se zapřísahá, že bude vyčkávat u postranní čáry,“ odpověděl jí Bratton, „ale já mu nevěřím. Jestli celou Evropu zachvátí válečný požár, nemůžeme zůstat stranou, alespoň ne na dlouho.“

„A banka?“ zajímala se Margaret.

„Uzavíráme veškeré obchodní styky s Německem,“ řekl jí Hardegen. „Vypukne-li válka, najde se spousta jiných investičních možností. Tenhle konflikt je možná přesně to, co naše země potřebuje, aby definitivně vybředla z hospodářské krize.“

„Ach, není nad to vydělat na smrti a ničení,“ podotkla Jana sarkasticky.

Margaret se na mladší sestru zamračila. To je pro ni typické, pomyslela si. Ráda se staví do pózy obrazoborce, temného podmračeného kritika vlastní společenské třídy a všeho, co ztělesňuje. To jí však nebrání vést bohatý společenský život a rozhazovat otcovy peníze, jako kdyby měla studna každým okamžikem vyschnout. Ve třiceti letech neměla kromě otcovy kapsy jiný zdroj příjmů a její vyhlídky na sňatek byly prakticky nulové.

„Aha, naše Jana zase četla Marxe, že?“ poznamenala ironicky. „Margaret, prosím tě,“ okřikla ji Dorothy. „Jana strávila před několika lety jistou dobu v Anglii,“ pokračovala Margaret, jako kdyby matčino nabádání k míru neslyšela. „Tehdy se z ní stala přesvědčená komunistka. Nemám pravdu, Jano?“

„Mám právo na vlastní názor, Margaret,“ odsekla Jana. „V tomto domě zatím Hitler nevládne.“

„Myslím, že na tom komunismu něco je,“ řekla Margaret. „Tohle léto bylo se všemi těmi řečmi o válce tak nudné, že mi přestup na komunistickou víru připadá jako docela vítaná změna. Příští víkend pořádají Huttonovi maškarní bál. Mohli bychom jít za Lenina a Stalina. A po večírku vyrazíme na North Fork a zkolektivizujeme všechny tamější farmy. Mohla by to být fantastická zábava.“

Bratton, Petr a Hardegen vybuchli v hlasitý smích.

„Děkuji, Margaret,“ řekla Dorothy upjatě. „Pro dnešek jsi nás už dost pobavila.“

Řeč se dál točila kolem války. Dorothy natáhla ruku a dotkla se Hardegenovy paže.

„Je mi tak líto, Walkere, že jste nemohl včera přijít na večírek. Byl nádherný. Jestli chcete, popíšu vám ho.“

*****

Přepychový apartmán na Páté Avenue dostali jako svatební dar od Brattona Lauterbacha. V sedm večer stál Petr Jordan u okna. Nad městem se přehnala bouřka. Temnou oblohu nad vrcholky stromů v parku křižovaly blesky a vítr hnal provazce deště proti okenním tabulkám. Petr se do města vrátil sám, protože Dorothy trvala na tom, že Margaret musí navštívit zahradní večírek pořádaný Edith Blakemoreovou. Do města ji pak odveze Wiggins, šofér Lauterbachových. No, vjeli do pořádné sloty.

Petr se podíval na náramkové hodinky – popáté v posledních pěti minutách. V půl osmé se měl ve Storkově klubu sejít na večeři s předsedou komise pro výstavbu silnic a mostů státu Pensylvánie. Šlo a nabídku do výběrového řízení na stavbu mostu přes řeku Allegheny a Petrův šéf vyjádřil naději, že dnes večer jeho podřízený zakázku získá. Petra často posílali, aby se společensky věnoval významným potenciálním zákazníkům. Byl mladý a inteligentní a jeho krásná manželka byla dcerou jednoho z nejvýznamnějších bankéřů v zemi. Dohromady tvořili velmi působivou dvojici.

Kde k čertu může být? pomyslel si podrážděně.

Zvedl telefon a vytočil číslo Lauterbachova sídla v Oyster Bay. Ohlásila se Dorothy.

„Nevím, co ti mám říct, Petře. Odjela už před drahnou dobou. Možná Wigginse zdrželo počasí. Však ho znáš, při první známce deště zpomalí a vleče se jako šnek.“

„Dám jí ještě patnáct minut a pak budu muset odejít.“

Petr věděl, že se Dorothy v žádném případě nehodlá omluvit, a tak zavěsil, aby předešel okamžiku trapného ticha. Namíchal si džin s tonikem a rychle sklenku vypil, aby si alespoň trochu ukrátil čekání. Ve čtvrt na osm sjel výtahem do přízemí a postával v hale, zatímco vrátný vyrazil do deště, aby mu zastavil taxi.

„Až se vrátí moje žena, požádejte ji, aby rovnou odjela do Strokova klubu.“

„Spolehněte se, pane Jordane.“

Večeře probíhala uspokojivě navzdory tomu, že si Petr třikrát odskočil, aby zatelefonoval do newyorského apartmánu a do Lauterbachova domu. V půl deváté už nebyl jen podrážděný, ale hluboce znepokojený.

O čtvrt hodiny později se u jejich stolu zastavil Paul Delano, vrchní stolník klubu.

„Máte u baru telefon, pane,“ oznámil Petrovi.

„Díky, Paule.“

Petr se omluvil a spěchal k baru. Musel zvýšit hlas, aby ho bylo na druhém konci linky přes cinkot sklenic a tlumenou konverzaci slyšet.

„Petře, tady Jana.“

Petr slyšel, jak se jí chvěje hlas. „Děje se něco?“

„Obávám se, že došlo k nehodě.“

„Kde jsi?“

„Na policejní stanici v Nassau County.“

„Co se stalo?“

„Jakési auto jim nedalo přednost a vjelo přímo před ně. Wiggins je v tom dešti neviděl včas, a když si ho konečně všiml, bylo pozdě.“

„Ach, proboha!“

„Wiggins je těžce zraněný a doktoři mu nedávají žádnou naději.“

„Ale co je sakra s Margaret?“

*****

Lauterbachovi na pohřbech nepláčou, poddávají se smutku jen v soukromí. Obřad se konal v episkopálním chrámu svatého Jakuba, ve stejném kostele, kde byli Petr a Margaret před čtyřmi lety sezdáni. Prezident Roosevelt poslal kondolenci, v níž vyjádřil své zklamání, že se nemůže pohřbu zúčastnit. Většina newyorské smetánky se však dostavila, stejně jako početní zástupci světa financí, i když trhy momentálně prožívaly období bouřlivých otřesů. Německo vpadlo do Polska a celý svět čekal, kdy dopadne další rána.

Při obřadu stál malý Billy vedle otce. Měl na sobě krátké kalhoty a dětský blejzr, pod krkem uvázanou kravatu. Když se rodina pomalu shromažďovala v kostele, zatahal tetu Janu za lem černých šatů.

„Vrátí se maminka někdy domů?“

„Ne, Billy, nevrátí. Opustila nás.“

Edith Blakemoreová otázku zaslechla a vytryskly jí slzy.

„Jaká tragédie,“ vyrážela mezi vzlyky. „Jak zbytečná tragédie.“

Margaret byla pohřbena pod zářivým nebem do rodinné hrobky na Long Islandu. Při závěrečných slovech reverenda Pugha projela zástupem truchlících vlna šepotu, která postupně umlkla.

Když bylo po všem, odcházel Petr k limuzíně v doprovodu svého nejlepšího přítele Shepherda Ramseye. Právě Shepherd ho seznámil s Margaret. I ve smutečním tmavém obleku vypadal, jako by právě seskočil z paluby své jachty.

„O čem to všichni mluvili?“ zeptal se Petr. „Připadalo mi to krajně nevhodné.“

„Kdosi se opozdil a vykládal ostatním, co slyšel cestou v autě v rádiu,“ vysvětloval Shepherd. „Britové a Francouzi právě vyhlásili válku Německu.“

03 KAPITOLA

LONDÝN, KVĚTEN 1940

Profesor Alfréd Vicary zmizel třetí květnový pátek roku 1940 z University College bez jediného slůvka vysvětlení. Poslední ze zaměstnanců univerzity, kdo ho před jeho náhlým odjezdem viděl, byla sekretářka Lilian Walfordová. V jednom z mála případů indiskrece, jichž se kdy dopustila, prozradila ostatním profesorům, že poslední Vicaryho telefonát přišel z kanceláře nového ministerského předsedy. Dokonce mluvila přímo s panem Churchillem.

„Totéž se přihodilo Mastermanovi a Cheneymu v Oxfordu,“ poznamenal egyptolog Tom Perrington s pohledem upřeným na záznam v knize telefonních hovorů. „Záhadné telefonáty, muži v tmavých oblecích… Obávám se, že náš drahý Alfréd zmizel za oponou.“ A pak tiše dodal: „V tajném chrámu na Akropoli.“

Perringtonův vlažný úsměv nedokázal zakrýt jeho zklamání, jak později poznamenala slečna Walfordová. Škoda, že Británie neválčí se starověkým Egyptem – třeba by si Perringtona taky vybrali.

*****

Poslední hodiny ve své kanceláři, malé místnosti přecpané vším možným s výhledem na náměstí Gordon Square, strávil Vicary závěrečnými korekturami článku pro magazín Saturday Times. Tvrdil v něm, že stávající krizi bylo možno předejít, kdyby Británie a Francie zaútočily na Hitlera už v roce 1939, když měl plné ruce práce v Polsku. Profesor si byl vědom, že za současné nálady ve společnosti sklidí vlnu kritiky. Jeho předchozí příspěvek označily pronacistické krajně pravicové kruhy za „churchillovské válečné štvaní“ a Vicary doufal, že se dnešní článek setká s podobnou odezvou.

Za oknem se skvěl nádherný jarní den, ale zářivé sluneční paprsky byly ošidné, protože venku panovala zima. Vicary, vynikající šachista (na tento koníček mu však moc času nezbývalo), podobnou záludnost oceňoval. Vstal, oblékl si svetr, a pokračoval v práci.

Krásné počasí se k té době vůbec nehodilo. Z Británie se stala obležená země – bezbranná, vyděšená, zmítaná totálním chaosem. Horečně se připravovaly plány na evakuaci královské rodiny do Kanady. Vláda žádala, aby druhý národní poklad Británie – její děti – byly odeslány z měst na venkov, kde by byly v relativním bezpečí před nálety bombardérů Luftwaffe.

Prostřednictvím cílené a velmi účinné propagandy se vládě podařilo dosáhnout stavu, kdy si obyvatelstvo plně uvědomovalo nebezpečí ztělesňované špiony a pátou kolonou. Teď sklízela plody svého úsilí. Policejní stanice byly zavaleny hlášeními o cizincích, podivně vyhlížejících mužích nebo slušně oděných pánech, kteří vypadali jako Němci. Občané naslouchali hovorům v hospůdkách, slyšeli, co chtěli, a s tím spěchali na policií. Hlásili kouřové signály, blikající světla na pobřeží a agenty seskakující padákem. Zemí se rozšířily zvěsti, že během invaze do Holandska se německé vyzvědačky vydávaly za jeptišky – řeholnice se rázem staly terčem podezření a opouštěly klášterní útočiště pouze v nezbytně nutných případech.

Milion mužů, kteří byli příliš mladí, příliš staří nebo chatrného zdraví, aby vstoupili do ozbrojených sil, se spěšně přihlásil do oddílů domobrany. Pro takové množství dobrovolníků se nedostávalo zbraní a muži se místo pušek ozbrojili vším, co měli po ruce. V ulicích hlídkovali domobranci s brokovnicemi, meči, zakřivenými malajskými dýkami, středověkými halapartnami a dokonce i držadly od smetáků a golfovými holemi. Ti, kdo si nedokázali opatřit ani takové zbraně, dostali instrukce nosit s sebou sáček s pepřem a nasypat ho pustošícím německým vojákům do očí.

Vicary, uznávaný historik, pozoroval nervózní přípravy své země na válku se směsicí nezměrné pýchy a tichého zoufalství. Po celá třicátá léta varoval ve svých pravidelných novinových článcích a při přednáškách na univerzitě, že Hitler představuje pro Británii i celý zbytek světa smrtelnou hrozbu. Jenže Británie, vyčerpaná předchozí válkou s Německem, nechtěla ani slyšet o dalším ozbrojeném konfliktu. A teď německá armáda prošla Francií stejně snadno jako rodinka na nedělním výletě. Nepotrvá dlouho a Adolf Hitler stane v čele říše, která sahá od polárního kruhu ke Středomoří, a proti němu osamocená Velká Británie, uboze vyzbrojená a špatně připravená.

Vicary dokonal článek, odložil tužku a od začátku si ho znovu přečetl. Venku slunce klesalo do oranžového přísvitu nad Londýnem a otevřeným oknem se do místnosti s každým závanem větru linula vůně narcisů a krokusů, které kvetly na záhonech uprostřed Gordon Square. Odpoledne se ještě více ochladilo a vůně květin mu asi způsobí záchvat kýchání, ale profesorovi bylo ovívání lehkou brízou velmi příjemné a zdálo se mu, že čaj chutná nějak lépe. Okno tedy nezavřel a oddával se příjemným pocitům.

Válka… To kvůli ní uvažuje a jedná úplně jinak než dříve. Díky válce se dívá na své spoluobčany, kteří v něm jindy vyvolávali pocity blížící se depresi, mnohem méně kriticky. Doslova žasl nad žerty, které si vyměňovali cestou do protileteckých krytů vybudovaných ve stanicích podzemní dráhy, a nad tím, jak v hospůdkách zpívali, aby zahnali strach. Chvíli mu trvalo, než se ve svých emocích vyznal a pochopil, že jde o vlastenectví. Po celoživotním studiu dospěl k závěru, že nezdravý patriotismus patří k nejničivějším silám v lidské společnosti, ale teď, kdy cítil vzedmutou vlnu lásky k vlasti ve své hrudi, vůbec se za to nestyděl. My ztělesňujeme dobro, oni zlo. Náš nacionalismus je oprávněný. Vicary se rozhodl, že musí také přispět k válečnému úsilí své země. Toužil po činech, už nechtěl jen pozorovat svět ze svého dobře střeženého okna.

Úderem šesté vstoupila bez zaklepání Lillian Walfordová, urostlá, vysoká, s nohama vzpěrače a s kulatými brýlemi, které ještě zvětšovaly její nikdy neuhýbající upřený pohled. Začala profesorovi urovnávat na stole papíry a zavírat knihy s tichou činorodostí zdravotní sestry na noční službě.

Podle popisu práce měla být sekretářka k ruce všem profesorům katedry bez rozdílu. Slečna Walfordová však věřila, že Bůh ve své nekonečné moudrosti svěřil každému z nás jednu lidskou duši, o kterou se musíme starat. A jestli kdy nějaká ubohá dušička potřebovala láskyplnou péči, pak to byl pan profesor Vicary.

Už deset let dohlížela tedy s vojenskou důkladností a pečlivostí na všechny detaily nekomplikovaného života pana profesora. Zajistila, že mu v jeho bytě v Draycott Place ve čtvrti Chelsea nikdy nechybělo jídlo. Starala se, aby jeho košile byly čisté, vyžehlené a přiměřeně naškrobené – ne příliš, aby mu límeček nepodřel jemnou kůži na krku. Dohlížela, aby včas platil účty, a pravidelně ho informovala o stavu jeho mizerně spravovaného bankovního konta. Hledala nové služebné, které se u pana profesora střídaly jako roční doby – pokaždé je vyhnal záchvat jeho špatné nálady, kdy dokázal být mimořádně protivný. Přes blízký pracovní vztah se nikdy neoslovovali křestními jmény, natož aby si tykali. Ona byla vždy slečna Walfordová, on pan profesor Vicary. Místo „sekretářka“ dávala přednost označení „osobní asistentka“ a Vicary jí – kupodivu, protože to neodpovídalo jeho povaze – vyhověl.

Slečna Walfordová proklouzla jako myška kolem pana profesora a zavřela okno, přičemž ho sežehla káravým pohledem. „Jestli už pro mě nic nemáte, pane profesore, šla bych domů.“

„Jistě, jen jděte, slečno Walfordová.“

Pozvedl k ní pohled. Vicary byl nevysokého vzrůstu, až na několik neposedných pramínků šedivých vlasů plešatý a vyznačoval se podrážděnou nespokojeností stárnoucích učenců a knihomolů. Na špičce nosu mu odpočívaly půlměsíčkovité brýle na čtení, jejichž poškrabaná skla svědčila o tom, že už mají hodně za sebou. Navíc byla pokryta mastnými otisky prstů, protože pan profesor měl ve zvyku si je neustále nervózně sundávat a zase nasazovat. Většinou nosil oblýskané a odřené tvídové sako a k němu náhodně vybranou kravatu se skvrnami od čaje. Jeho chůze byla na univerzitě častým terčem vtipů, a aniž o tom měl pan profesor rušení, řada studentů se ji naučila dokonale imitovat. V důsledku zranění z předchozí války – měl nehybný kolenní kloub – Vicary prkenně kulhal. Jako pokažená mechanická hračka, pomyslela si soucitně slečna Walfordová pokaždé, když ho viděla. Aby viděl nad skly brýlí, často komicky nakláněl hlavu dopředu, a celek působil dojmem, že ten člověk neustále spěchá někam, kde nemá co dělat.

„Před chvílí vám pan Ashworth doručil domů dvě krásné jehněčí kotletky,“ informovala pana profesora slečna Walfordová a zamračila se na neuspořádanou hromadu papírů, jako by to bylo neposlušné dítě. „Říkal, že to na jistou dobu bude asi poslední jehněčí, které se mu podařilo sehnat.“

„To bych řekl,“ opáčil Vicary. „V restauraci neměli maso na jídelním lístku už několik týdnů.“

„Nemyslíte, pane profesore, že vláda zachází někdy až do absurdností? Dnes hlásili, že střechy londýnských autobusů mají být přetřeny na šedo,“ poznamenala slečna Walfordová. „Domnívají se, že je piloti Luftwaffe tak snadno nezasáhnou.“

„Němci jsou bezohlední a krutí, slečno Walfordová, ale ani oni by nemarnili čas snahou trefit se do městského autobusu.“

„Vláda také zakázala střílet poštovní holuby. Mohl byste mi vysvětlit, jak poznám poštovního holuba od normálního?“

„Sám jsem často v pokušení střílet holuby,“ opáčil Vicary. „Mimochodem, dovolila jsem si vám objednat také trochu mátové omáčky,“ řekla slečna Walfordová. „Vím, že jehněčí bez máty nakládané v cukru a octě vám dokáže zkazit celý týden.“

„Děkuji, slečno Walfordová.“

„A volal váš nakladatel, že má pro vás připravené ke kontrole korektury vaší poslední knihy.“

„Pouhé čtyři týdny po termínu. Cagley překonal svůj rekord. Připomeňte mi, slečno Walfordová, že se mám poohlédnout po novém nakladateli.“

„Ano, pane profesore. Telefonovala slečna Simpsonová, že dnes s vámi nebude mocí povečeřet. Onemocněla jí matka. Požádala mě, abych vám vyřídila, že nejde o nic vážného.“

„Zatraceně,“ ulevil si Vicary nehlasně. Na schůzku s Alicí Simpsonovou se velmi těšil. Tak vážně to s žádnou ženou už dlouho nemyslel. „Je to všechno?“

„Ne. Volal také předseda vlády.“

„Cože?! Proč jste mi to proboha neřekla dřív?“

„Kategoricky jste přikázal, že si nepřejete být rušen. Když jsem to řekla panu Churchillovi, byl docela uznalý. Prohlásil, že jeho samého nic nerozčílí tak, jako když ho někdo vyruší při psaní.“

Vicary se zamračil. „Od tohoto okamžiku máte, slečno Walfordová, můj výslovný souhlas vyrušit mě, když zavolá pan Churchill.“

„Ano, pane profesore,“ odpověděla slečna Walfordová, nezviklaná v přesvědčení, že jednala naprosto správně. „Co vlastně pan ministerský předseda říkal?“

„Zítra vás očekává v Chartwellu na oběd.“

*****

Vicary pokaždé volil trasu cesty domů podle nálady. Někdy procházel živými obchodními třídami nebo hlučícími davy v Soho, jindy se vyhnul hlavním ulicím, loudal se tichými obytnými čtvrtěmi a občas se zastavil, aby se zahleděl na nádherně osvětlenou ukázku georgiánské architektury, zpomalil, aby se zaposlouchal do tónů hudby, zvuků smíchu a cinkotu sklenic, linoucích se z oken domu, kde se konal rozverný večírek.

Dnes večer se v houstnoucím soumraku loudal ztichlou ulicí.

Před vypuknutím války trávil většinu večerů studiem v knihovně, kde pozdě do noci proplouval jako duch mezi policemi obtíženými tlustými knihami a odnášel si ke stolku nebo do své kanceláře vybranou literaturu. Občas se stalo, že nad stránkami usnul. Pro tyto případy vydala slečna Walfordová příkaz noční službě, aby pana profesora vzbudila, navlékla do pláště a nasměrovala domů.

Zatemnění všechno změnilo. Město se každou noc ponořilo do inkoustové tmy. I rodilí Londýňané bloudili v ulicích, kterými celé roky procházeli. Pro Vicaryho, který trpěl šeroslepostí, představovala noční navigace při zatemnění neřešitelný problém. Představoval si, že takhle nějak to vypadalo v období kolem začátku křesťanského letopočtu, kdy Londýn tvořil jen shluk dřevěných chatrčí na bažinatém břehu Temže. Čas jako by překlenul propast staletí a Goringovy bombardéry smazaly veškerý pokrok, kterého lidstvo dosáhlo. Každé odpoledne odcházel Vicary z univerzity a spěchal domů, aby náhodou neuvázl v pasti temných uliček Chelsea. V bezpečí domova pak vypil dvě povinné sklenky burgundského a poslušně snědl porci masa s hráškem, které mu služebná nechávala na talíři ve vyhřáté troubě. Kdyby mu jídlo nenachystala, byl by trpěl hladem, protože složité zařízení moderní anglické kuchyně přesahovalo jeho technické nadání.

Po večeři se oddával poslechu gramofonu nebo rádia, případně se začetl do detektivního románu, což byla jeho vášeň, s níž se ovšem nikomu nepochlubil. Vicary miloval hádanky, miloval záhady. Rád používal své schopnosti dedukce a analytického uvažování k tomu, aby vyřešil případ dříve, než to pro něj udělá autor. Rád také hloubal nad charaktery postav a shledával přitom jisté paralely s vlastní prací – záhada, proč dobří a slušní lidé někdy páchají tak ošklivé zločiny.

Spánek u něj probíhal ve fázích. Začal v oblíbeném křesle, kdy lampa ještě svítila. Pak se profesor přemístil na pohovku a nakonec do ložnice v patře, kam odpochodoval obvykle těsně před svítáním. Občas se stalo, že jej soustředěné převlékání do pyžama natolik probralo, že už nedokázal usnout. Tehdy zůstával ležet v bdělém stavu, přemýšlel a čekal na šedavé svítání a na švitoření staré straky, která dováděla v koupadle pro ptáky na zahradě za domem.

Dnes večer nepochyboval, že toho moc nenaspí. Pozvání od Churchilla ho příliš rozrušilo.

To, že mu předseda vlády volal do kanceláře, nebylo zase tak neobvyklé. Šlo o načasování. Vicary a Churchill se spřátelili na podzim roku 1935, kdy profesor navštívil politikovu přednášku na Londýnské univerzitě. Churchill, v té době odkázaný do divočiny zadních sedadel dolní sněmovny, byl jedním z hrstky mužů, kteří pozvedli hlas, aby Brity varovali před nacistickým nebezpečím. Onoho večera prohlásil, že se Německo horečně vyzbrojuje, že Hitler zaútočí, jakmile bude dostatečně silný. Anglie musí okamžitě přezbrojit, naléhal, jinak si ji nacisté zotročí. Posluchači si mysleli, že se Churchill pomátl, a nemilosrdně ho vypískali. Churchill svůj proslov zkrátil a znechucený a současně plný obav se vrátil do Chartwellu.

Vicary tehdy stál vzadu v posluchárně a pozoroval to představení. I on od Hitlerova nástupu k moci pozorně sledoval dění v Německu. V nevzrušených hovorech se svými kolegy předvídal, že se Británie a Německo brzy, možná ještě před koncem desetiletí, ocitnou ve válce. Nikdo ho neposlouchal. Mnozí lidé považovali Hitlera za vhodnou protiváhu Sovětského svazu a domnívali se, že by zasloužil spíše podporu. Vicary pokládal podobné názory za naprostý nesmysl. Jako drtivá většina spoluobčanů považoval i on Churchilla za tak trochu dobrodruha a měl mu za zlé přílišnou agresivitu. Ale pokud se týká nacistů, Vicary byl přesvědčen, že Churchill míří rovnou do černého.

Po návratu z přednášky usedl Vicary za stůl a napsal Churchillovi vzkaz – jedinou větu: Navštívil jsem Vaši londýnskou přednášku a souhlasím s každým slovem, které jste pronesl. O pět dní později dorazila Churchillova odpověď: Bože můj, tak přece jenom nejsem sám. Velký profesor Vicary stojí na mé straně! Prosím vás, prokažte mi tu čest a zastavte se tuto neděli v Chartwellu na oběd.

Jejich první setkání znamenalo naprostý úspěch. Vicary se okamžitě stal součástí okruhu vědců, žurnalistů, státních úředníků a armádních důstojníků, kteří po zbytek dekády poskytovali Churchillovi cenné rady a informace o Německu. Winston donutil profesora naslouchat, zatímco sám rázoval po starobylých parketách své knihovny a vysvětloval své teorie a představy o německých záměrech. Vicary občas nesouhlasil, a přiměl tak Churchilla vyjasnit stanoviska. Jindy Churchill ztratil trpělivost a odmítl ustoupit ze svých pozic. Vicary ovšem stál vždy na svém. Právě v těchto názorových střetech se jejich přátelství neobyčejně utužilo.

Když teď Vicary kráčel houstnoucím soumrakem, přemýšlel o Churchillově pozvání do Chartwellu. Premiérovi jistě nejde o pouhé přátelské klábosení.

Vicary odbočil do ulice lemované bílými georgiánskými domy s terasami, kterým poslední paprsky jarního soumraku dodávaly růžový nádech. Kráčel pomalu jako ztracený, v jedné ruce svíral těžký kufřík přeplněný papíry, druhou měl vsunutou do kapsy svrchníku. Z domovních dveří vyšla atraktivní žena zhruba jeho věku, následovaná pohledným mužem s unuděnou tváří. I na tuto vzdálenost a navzdory potížím s očima poznal Helenu. Poznal by ji ostatně kdekoliv a kdykoliv – vzpřímené držení těla, labutí šíje, přezíravá chůze, jako kdyby měla každým okamžikem narazit na něco nepříjemného. Vicary sledoval, jak dvojice nastupuje do limuzíny se šoférem. Vůz se odpoutal od obrubníku a vyrazil jeho směrem. Otoč se, ty zatracený blázne! Nedívej se na ni! Ale zařídit se podle vlastní rady nedokázal. Když jej auto míjelo, ještě zkroutil krk, aby viděl na zadní sedadla. Zahlédla ho. Jen na okamžik, ale dostatečně dlouhý. V rozpacích spěšně sklopila zrak. Zadním okénkem limuzíny Vicary viděl, že se obrací k manželovi. Asi mu řekla něco směšného, protože muž zaklonil hlavu a rozesmál se.

Ty idiote! Ty pitomý blbče!

Vicary pokračoval k domovu a v chůzi se ohlédl. Automobil právě mizel za rohem. Uvažoval, kam asi Helena s manželem jeli. Na večírek? Do divadla? Proč ji prostě nenechám být? Proboha, vždyť už je to pětadvacet let! A proč mi srdce buší stejně prudce, jako když jsem ji viděl poprvé?

Kráčel co nejrychleji, dokud se neunavil a nelapal po dechu. Myslel na všechno, co mu proběhlo myslí – na všechno kromě ní. Rychlou chůzí došel ke hřišti a zastavil se u tepané brány. Hleděl mřížovím na děti. Na květen měly na sobě hodně teplé oblečení a poskakovaly jako otylí tučňáci. Každý německý špion by si musel všimnout, že hodně londýnských rodičů si nevzalo varování vlády k srdci a ponechalo své ratolesti ve městě. Vicary, který sí jindy dětí nevšímal, stál u brány a fascinovaně naslouchal veselému štěbetání. Napadlo ho, že jen máloco působí tak uklidňujícím dojmem jako hrající si děti.

*****

Na nádraží na něj čekal Churchilluv vůz. Se staženou střechou vysokou rychlostí projížděli zvlněnou zelenou krajinou jihovýchodní Anglie. Den byl chladný a větrný a zdálo se, že všechno rozkvetlo. Vicary seděl vzadu. Jednou rukou si přidržoval klopy pláště, druhou si tiskl klobouk k hlavě. Otevřeným automobilem to profukovalo jako na přídi jachty za bouřky. Uvažoval, jestli nemá požádat řidiče, aby zastavil a zatáhl střechu. A pak ho postihl nevyhnutelný záchvat kýchání – zprvu jako sporadické výstřely, které rychle přerostly v pravidelnou kanonádu. Vicary se nemohl rozhodnout, kterou ruku uvolnit k zakrytí úst. Neustále otáčel hlavu stranou, aby kapénky odnesl vítr.

Řidič si ve zpětném zrcátku všiml profesorových manévrů a polekal se. „Chcete, abych zastavil, pane profesore?“ zeptal se a sundal nohu z plynu.

Záchvat pominul a Vicary si konečně mohl jízdu vychutnat. Jako rodilý Londýňan neměl právě ve zvyku kochat se krajinou, dával přednost hlučícím davům a hlučnému provozu a v otevřeném prostoru obvykle ztrácel orientaci. Noční ticho vyloženě nesnášel. Většinou totiž popustil uzdu fantazii a obával se, že na něj v temnotě za každým rohem někdo číhá. Teď se však pohodlně usadil na zadním sedadle a obdivoval přírodní krásy Anglie.

Vůz odbočil na úzkou silnici k Chartwellu. Když Vicary vystoupil, cítil, jak se mu zrychlil tep. Přistoupil k otevřeným dveřím, kde ho uvítal Inches, Churchilluv osobní sloužící.

„Dobrý den, pane profesore. Pan ministerský předseda se vás už nemůže dočkat.“

Vicary mu podal plášť a klobouk a vstoupil. V rozlehlém salonu usilovně pracovalo asi deset mužů a několik mladých dívek. Někteří v uniformě, jiní, jako Vicary, v civilu. Mluvili tiše jako ve zpovědnici – zjevně o ničem veselém. Zařinčel telefon, po chvíli další. Pokaždé zvedl někdo sluchátko ihned po prvním zazvonění.

„Doufám, že jste měl příjemnou cestu,“ řekl Inches.

„Nádhernou,“ odpověděl Vicary zdvořilou lží.

„Pan Churchill dnes ráno jako obvykle pozdě vstával,“ poznamenal Inches a důvěrně dodal: „Dodržuje nemožný pracovní rozvrh a my ostatní se mu celý den snažíme přizpůsobit.“

„Chápu, Inchesi. Kde mám počkat?“

„Pan premiér mi přikázal, abych vás uvedl nahoru, hned jak přijedete.“

„Nahoru?“

Inches lehce zaklepal a otevřel dveře do koupelny. Churchill ležel ve vaně a v ruce držel tlustý doutník. Na malém stolku ležela na dosah jeho druhá ranní sklenka whisky. Inches profesora ohlásil a diskrétně se stáhl.

„Vicary, drahý příteli,“ zahlaholil Churchill. Byl ponořený až po ústa a při řeči voda hlasitě bublala. „Jsem rád, že jste si udělal čas a přijel.“

Vicarymu bylo vlhké horko v koupelně značně nepříjemné. Kromě toho měl co dělat, aby se při pohledu na obrovské růžové tělo, ráchající se ve vaně jako dovádivě děcko, hlasitě nerozchechtal. Svlékl si tvídové sako a bez nadšení se posadil na toaletní mísu.

„Chtěl jsem si s vámi promluvit v soukromí, a proto jsem vás pozval sem do svého doupěte.“ Churchill našpulil rty: „A hned na začátku musím přiznat, drahý Vicary, že se na vás zlobím.“

Vicary ztuhl.

Churchill otevřel ústa, aby pokračoval, ale pak se zarazil. Po tváři se mu rozlil zmatený, otrávený výraz.

„Inchesi!“ zahulákal z plných plic. Inches vplul do koupelny: „Přejete si, pane Churchille?“

„Inchesi, jsem přesvědčen, že teplota ve vaně klesla pod čtyřicet stupňů. Podíval byste se na teploměr?“

Inches si vyhrnul rukáv a vytáhl z vody teploměr. Studoval ho jako archeolog zkoumající úlomek kostí pravěkého člověka. „Ach ano, máte pravdu, pane premiére. Teplota vaší lázně klesla lehce pod devětatřicet stupňů. Smím vám ji ohřát?“

„Zajisté.“

Inches otočil kohoutkem a napouštěl do vany teplou vodu. Churchill se usmál, když se teplota vyšplhala na požadovanou hodnotu. „Tak, to je mnohem lepší, Inchesi.“

Churchill se převalil na bok. Z vany vyšplíchl vodopád a promáčel Vicarymu nohavici.

„Co jste říkal, pane ministerský předsedo?“

„Aha. Ano, říkal jsem, Vicary, že se na vás zlobím. Nikdy jste mi neřekl, že jste v mládí hrával velmi dobře šachy. Informovali mě, že vás v Cambridgi nikdo neporazil.“

„Omlouvám se, pane ministerský předsedo,“ odvětil Vicary, zcela zmatený, „ale při našich rozhovorech nikdy na šachy nepřišla řeč.“

„Vynikající, nemilosrdný, chladnokrevný hazardér – tak mi popsali vaši hru.“ Churchill se odmlčel. „Kromě toho jste za první války působil u zpravodajské služby.“

„Jenom u motocyklové jednotky. Byl jsem pouhý kurýr, nic světoborného.“

Churchill odvrátil zrak od profesora a zahleděl se na strop. „V roce 1250 před Kristem vyzval Pán Mojžíše, aby poslal agenty – špiony – do země Kanaánské. Pán ve své dobrotě Mojžíše poučil, jak vhodné vyzvědače získat. Řekl mu, že tak důležitý úkol mohou splnit jen ti nejlepší a nejbystřejší, a Mojžíš si vzal jeho slova k srdci.“

„To je pravda, pane ministerský předsedo,“ souhlasil Vicary. „Ale nutno dodat, že informace, které Mojžíšovi agenti získali, byly mizerně využity. V důsledku toho Izraelité dalších čtyřicet let bloudili pouští.“

Churchill se usmál. „Už jsem měl dávno pochopit, že nemá cenu se s vámi dohadovat, Alfréde. Máte mimořádně pohotový mozek. To jsem na vás vždycky obdivoval.“

„Co ode mne chcete?“

„Chci, abyste nastoupil k vojenské zpravodajské službě.“

„Ale já, pane ministerský předsedo, nemám pro tuto práci žádnou kvalifikaci a…“

„To nemá nikdo,“ přerušil ho ministerský předseda. „Zpravodajci sami nemají o své práci ponětí a nevědí, co dělají. A zejména to platí o důstojnících z povolání.“

„Ale co moji studenti? Moje vědecká práce?“

„Vaši studenti budou brzy povoláni do armády a budou bojovat o své životy. A váš výzkum může počkat.“ Po krátké odmlce Churchill dodal: „Znáte Johna Mastermana a Christophera Cheneyho z Oxfordu?“

„Neříkejte, že jste je také zverboval.“

„Samozřejmě. Dnes byste už na našich univerzitách nenašel jediného matematika hodného toho jména,“ prohlásil Churchill. „Všechny jsme posbírali a odveleli do Bletchley Parku.“

„Co tam proboha dělají?“

„Snaží se rozluštit německé šifry.“

Vicary se zamyšleně zakabonil a dával si na čas. „Myslím, že mi nezbývá než přijmout.“

„Výborně.“ Churchill udeřil pěstí do okraje vany. „V pondělí hned ráno se budete hlásit u brigádního generála sira Basila Boothbyho. Velí oddělení, ke kterému budete přidělen. Varuji vás, je to typický anglický suchar a blbec. Kdyby mohl, poslal by mě někam, ale na to je jednak příliš pitomý, jednak příliš podělaný. Občas by potřeboval nakopat do koulí.“

„To zní velmi povzbudivě.“

„Ví, že my dva jsme přátelé, a proto půjde proti vám. Nesmíte se od něj nechat zatlačit do kouta. Chápete?“

„Ano, pane ministerský předsedo.“

„Potřebuju v tom oddělení někoho, komu můžu důvěřovat. Je nejvyšší čas vojenské zpravodajství trochu provětrat. Ti lidi musí začít myslet hlavou. Kromě toho vám, Alfréde, jenom prospěje, když vytáhnete paty ze zaprášených knihoven a zapojíte se do života.“

Nečekaně důvěrný tón Churchillových slov zastihl Vicaryho nepřipraveného. Vzpomněl si na včerejší večer, kdy cestou domů zíral na Helenu usazenou na zadním sedadle projíždějícího automobilu.

„Souhlasím, pane ministerský předsedo. Teď jde jen o to, co budu ve vojenské zpravodajské službě dělat?“ Churchill však zmizel pod hladinou.

04 KAPITOLA

RASTENBURG, NĚMECKO, LEDEN 1944

Kontradmirál Wilhelm Franz Canaris byl drobný modrooký nervózní muž se stříbrnými vlasy, lehce šišlal, a když mu na tom záleželo, dokázal být nepříjemně sarkastický. Pohodlně seděl na zadním sedadle štábního mercedesu, který ho odvážel z letiště do patnáct kilometrů vzdáleného tajného Hitlerova bunkru. Za normálních okolností se Canaris uniformám a vojenským insigniím vyhýbal a dával přednost střízlivým civilním oblekům. Teď se však měl setkat s Adolfem Hitlerem a nejvyššími německými armádními špičkami, takže na sobě měl pod zimníkem uniformu admirála válečného námořnictva.

Přátelé i pomlouvači bez rozdílu o něm mluvili jako o „Starém lišákovi“. Se svou odměřenou a nezaujatou objektivitou dokonale zapadal do bezohledného světa špionáže. Kromě manželky Eriky a dcer mu nejvíce záleželo na jeho dvou jezevčících, kteří mu teď leželi u nohou a klidně spali. Když po něm pracovní povinnosti vyžadovaly, aby nocoval mimo domov, objednával si dvoulůžkový pokoj, aby se jeho psům dostalo veškerého pohodlí, a když je musel nechat v Berlíně, několikrát denně volal svým pobočníkům, aby se ujistil, že zvířata dostala řádně nažrat a že jejich vnitřnosti pracují bez závad. Příslušníci Abwehru, kteří si dovolili vyjádřit se neuctivě o admirálových psech, čelili velmi reálné hrozbě zničení kariéry.

Wilhelm Canaris, příslušník německé elity, kterou Adolf Hitler tak pohrdal, se narodil a vyrůstal v majestátní vile obehnané zdí v Aplerbecku na předměstí Dortmundu. Byl synem významného průmyslníka a potomkem italských emigrantů, kteří se usadili v Německu v šestnáctém století. Mluvil jazyky německých spojenců i nepřátel – italsky, španělsky, francouzsky a rusky – a v salonu svého přepychového berlínského bytu často pořádal recitály komorní hudby. Když ho v roce 1933 Hitler nečekaně jmenoval velitelem Abwehru, armádní výzvědné a kontrašpionážní služby, sloužil jako fregatní kapitán na námořní základně Swinemunde u Baltského moře. Svému novému šéfšpionovi Hitler přikázal, aby vytvořil tajnou službu podle britského vzoru – „řádové bratrstvo, plnící oddaně své povinnosti“. Formálně převzal Canaris úřad 1. ledna 1934, v den svých sedmačtyřicátých narozenin.

Ukázalo se, že šlo o jedno z Hitlerových nejhorších rozhodnutí. Od okamžiku, kdy stanul v čele Abwehru, tančil Wilhelm Canaris na laně nataženém nad hlubokou propastí – zásoboval německý generální štáb informacemi potřebnými k ovládnutí většiny Evropy a současně využíval tajnou službu k tomu, aby zbavil Německo Hitlera. Byl hlavou odbojové organizace, kterou gestapo pokřtilo Schwarze Kapelle, Černý orchestr. Tato úzká skupina německých vojenských důstojníků, státních úředníků a představitelů občanských hnutí se – neúspěšně – pokoušela svrhnout vůdce a uzavřít mírovou dohodu se spojenci. Canaris se zapojil i do dalších velezrádných akcí. Když se v roce 1939 dozvěděl o Hitlerových plánech na invazi do Polska, varoval Brity v marném pokusu dotlačit je k činu. Totéž udělal i o rok později, když Hitler ohlásil útok na Holandsko a Francii.

Canaris se otočil a vyhlédl z okénka automobilu. Pozoroval les, ubíhající podél silnice – tmavý, hustý a mlčící jako kulisy k pohádce bratří Grimmů. Ztracen v tichu zasněžených stromů přemýšlel o posledním úkladu o vůdcův život. Před dvěma měsíci, v listopadu, se kapitán Axel von dem Bussche dobrovolně přihlásil, že Hitlera zlikviduje, až si bude prohlížet nový vojenský zimní plášť určený jednotkám Wehrmachtu. Bussche chtěl pod kabát ukrýt několik granátů a pak je v průběhu předvádění odpálit a zabít Hitlera i sebe. Jenže pouhý den před zamýšleným atentátem spojenecké bombardéry do základů zničily budovu, v níž byly kabáty uskladněny. Předvádění bylo zrušeno a nové se už nikdy konat nemělo.

Canaris věděl, že další pokusy na sebe nenechají dlouho čekat – existovalo více odvážných Němců ochotných zbavit svou vlast nenáviděného vůdce –, ale současně věděl, že čas se rychle krátí. Angloamerická invaze do Evropy byla na spadnutí a Roosevelt se vyjádřil zcela jednoznačně, že nepřijme nic menšího než bezpodmínečnou kapitulaci. Německo bude zničeno, jak se Canaris obával už ve třiatřicátém roce, kdy se Hitler chopil moci a kdy Canaris pochopil jeho mesiášské ambice. Admirál si také uvědomoval, že pevné sevření, jímž dosud Abwehr ovládal, každým dnem slábne. Několik členů Canarisova nejužšího štábu na velitelství Abwehru v Berlíně již zatklo gestapo a obvinilo je z velezrady. Jeho nepřátelé kuli pikle, jejichž cílem bylo ovládnutí tajné služby. On sám měl skončit s oprátkou na krku. Canarisovi bylo jasné, že jeho dny jsou sečteny, že jeho dlouhý a nebezpečný tanec nad propastí spěje k závěrečnému akordu.

Štábní mercedes projel nespočetnými bránami a kontrolními stanovišti a konečně zastavil před vstupem do Wolfschanze – Hitlerova Vlčího doupěte. Jezevčíci se vzbudili a skočili mu do klína. Porada se měla konat v ledovém, špatně větraném mapovém sále v podzemí bunkru. Canaris vystoupil z auta a podmračené kráčel ke vchodu. U paty schodiště ho zastavil urostlý strážný v uniformě SS a beze slova natáhl ruku, aby Canarisovi odebral osobní zbraň. Admirál, který nesnášel násilí a zásadně nenosil pistoli, jen zavrtěl hlavou a vstoupil.

*****

„V listopadu jsem vydal vůdcovu směrnici číslo padesát jedna,“ začal Hitler bez úvodu. Rázoval místností zlostnými kroky, ruce složené za zády. Na sobě měl blůzu barvy holubičí šedi, černé kalhoty a nablýskané jezdecké holínky. Na levé náprsní kapse se mu houpal Železný kříž, který si vysloužil jako pěšák u Ypres za první světové války. „V této směrnici jsem vyjádřil své přesvědčení, že se Anglosasové pokusí o invazi do severovýchodní Francie nejpozději letos na jaře, možná i dříve. Od té doby se nestalo nic, co by mě přimělo změnit názor.“

Canaris usazený za konferenčním stolem pozoroval přecházejícího Hitlera. Zdálo se mu, že nahrbení postavy, následek kyfotické páteře, je ještě výraznější. Admirál uvažoval, jestli vůdce konečně cítí nesmírný tlak událostí. Měl by. Jak to řekl Fridrich Veliký? Kdo brání všechno, nebrání nic. Hitler měl dbát rady svého duchovního učitele, protože Německo se dnes nacházelo ve stejné situaci jako za první světové války. Dobylo mnohem větší území, než bylo v jeho silách ubránit.

A to všechno je Hitlerova chyba. Zatracený blázen! Canaris pohlédl na mapu. Na východě bojují německé jednotky na frontě dlouhé dva tisíce kilometrů. Jakákoliv naděje na vojenskou porážku Ruska vzala za své předchozího léta u Kurska, kde Rudá armáda rozdrtila německou ofenzivu a způsobila Wehrmachtu obrovské ztráty. Teď se německá armáda pokouší uhájit linii, která se táhne od Leningradu k Černému moři. A na západě – proboha! zaúpěl v duchu Canaris – tisíce kilometrů pobřeží od severního Holandska až po jižní cíp Biskajského zálivu. Hitlerova Festung Europa – Pevnost Evropa – je doširoka otevřená a zranitelná ze všech stran.

Canaris se rozhlédl po mužích usazených spolu s ním kolem stolu. Polní maršál Gerd von Rundstedt, vrchní velitel německých sil na západě. Polní maršál Erwin Rommel, velitel armádní skupiny B v severovýchodní Francii. Reichsführer Heinrich Himmler, hlava SS a šéf německé policie. Na hlídce stojí půltucet jeho nejvěrnějších hrdlořezů pro případ, že by se některý z nejvyšších vojenských představitelů Třetí říše pokusil připravit vůdce o život.

Hitler se zastavil: „Ve směrnici padesát jedna jsem současně vyjádřil své přesvědčení, že nadále není možné snižovat stavy našich vojsk na západě, abychom posílili jednotky bojující na východní frontě proti bolševikům. Obrovská rozloha území na východě nám totiž nabízí jako poslední východisko vzdát se značně velkých oblastí, aniž by nepřítel ohrozil přímo naši domovinu. Na západě je však situace jiná. Jestli anglosaská invaze uspěje, následky budou katastrofální. Takže právě tady, v severovýchodní Francii, vybojujeme rozhodnou bitvu této války.“

Hitler se odmlčel, aby posluchači jeho slova plně pochopili. „Invaze narazí na náš nejrozhodnější odpor a svou silou ji zdrtíme v samém zárodku – na čáře přílivu. Pokud to nebude možné a pokud se Anglosasům podaří na pláži zachytit a vybudovat předmostí, musíme být připraveni urychleně přemístit své jednotky, vyrazit k drtivému protiútoku a zahnat nepřítele zpět do moře.“ Hitler založil ruce na prsou: „Ale abychom tohoto cíle dosáhli, musíme znát bitevní plán nepřítele. Musíme vědět, kdy zamýšlí udeřit. A co je důležitější, kde se pokusí vylodit. Pane generále-polní maršále?“

Polní maršál Gerd von Rundstet vstal a znaveně zamířil k mapě. V pravé ruce svíral drahokamy zdobenou maršálskou hůl, kterou neustále nosil. Rundstedt, známý pod přezdívkou „poslední německý rytíř“, byl Hitlerem zapuzen a zase povolán do služby víckrát, než si Canaris a členové jeho štábu dokázali vzpomenout. Byl to Rundstedt, který bytostně nesnášel fanatismus nacistů, kdo Hitlera pokřtil „malý český frajtr“. Na úzké aristokratické tváři se již projevovalo napětí pěti let války. Ty tam byly precizní a striktně ukázněné způsoby řeči a chování, tak charakteristické pro důstojníky císařského generálního štábu. Canaris věděl, že Rundstedt pije více šampaňského, než je zdrávo, a že aby v noci vůbec usnul, musí do sebe nalít hodně skleniček whisky. Pravidelně vstával zcela nevojensky o desáté a jeho štáb na velitelství v Saint-Germain-en-Laye sotva kdy svolával poradu před polednem.

Navzdory postupujícímu stáří a morálnímu úpadku patřil von Rundstedt stále k elitě německého důstojnického sboru. Byl brilantní taktik a strategický myslitel, jak ostatně prokázal při tažení do Polska v roce 1939 a při napadení Francie o necelý rok později. Canaris mu jeho postavení rozhodně nezáviděl. Oficiálně sice na západě velel obrovské a mocné síle čítající přes půl milionu mužů včetně 350 000 příslušníků ostřílených jednotek Waffen SS, deseti tankových divizí a dvou elitních divizí padákových myslivců a při rychlém a rozumném nasazení by Rundstedtovy armády stále byly schopny uštědřit spojencům drtivou porážku. Ale kdyby se starý teutonský rytíř spletl, kdyby své jednotky správně nerozmístil nebo se dopustil v průběhu bitvy taktických pochybení, spojenci by si na kontinentu vybudovali nesmírně cenný záchytný prostor a válka na západě by byla ztracena.

„Podle mého názoru řešíme jednoduchou rovnici,“ zahájil Rundstedt. „Na východ od Seiny v Pas de Calais, nebo západně od Seiny v Normandii. Obě možnosti mají své výhody i nevýhody.“

„Mluvte dál, pane generále.“

Rundstedt pokračoval nevzrušeným, monotónním hlasem: „Calais představuje základní pilíř obrany pobřeží Lamanšského průlivu a vstupní bránu na kontinent. Pokud se nepříteli podaří vybudovat si tam předmostí, může se pak vrhnout na východ a během několika dní dosáhnout Porúří, průmyslového srdce Německa. Američané by chtěli válku ukončit do Vánoc. Jestli se jim podaří vylodění u Calais, může se jim jejich přání splnit.“ Rundstedt se odmlčel, aby jeho varovná slova pronikla do myslí všech přítomných. „Existuje další důvod, proč je Calais z vojenského hlediska tak lákavé. Průliv je tam totiž nejužší. Nepřítel tam dokáže dopravovat posily a techniku čtyřikrát rychleji než do Normandie nebo Bretaně. Uvědomte si, že od okamžiku zahájení invaze půjde nepříteli především o čas. Bude muset velmi rychle vysazovat na pobřeží další a další mužstvo, zbraně a technické vybavení. V oblasti Pas de Calais mají Američané k dispozici tři vynikající hluboké přístavy.“ Rundstedt vedl špičku maršálské hole po linii pobřeží a každé místo označil ťuknutím. „Boulogne, Calais a Dunkerque. Nepřítel přístavy potřebuje. Věřím, že prvořadým úkolem invaze bude zmocnit se velkého přístavu a co nejrychleji ho zprovoznit. Bez toho prostě není možné jednotky na pobřeží zásobovat. A jestli to nepřítel nedokáže, je invaze ztracena.“

„Působivý výklad, pane generále,“ řekl Hitler. „Ale co mluví proti Normandii?“

„V Normandii by nepřítel musel řešit řadu problémů. Vzdálenost od britského pobřeží je mnohem delší. V některých místech dělí pobřežní pláže od pevniny skalnaté útesy. Nejbližší přístav je Cherbourg, který leží na výběžku silně opevněného poloostrova. Nepříteli by trvalo celé dny, než by nás z Cherbourgu vypudil. A i kdyby se mu to podařilo, dobře ví, že bychom ho opustili zcela zničený a k nepotřebě. Ale podle mého názoru je nejlogičtějším argumentem proti vylodění v Normandii její zeměpisná poloha. To místo je příliš daleko na západ. I kdyby se nepřítel v Normandii úspěšně vylodil, riskuje, že ho naše jednotky přibijí na místě a dostanou ho tak do strategické izolace. Musel by si probojovat cestu napříč celou Francií, než by vstoupil na německou půdu.“

„Vaše mínění, pane generále?“ vyštěkl Hitler.

„Spojenci se nejspíš pokusí o nějakou lest.“ Rundstedt opatrně vážil slova a prsty přejížděl hlavici maršálské hole. „Možná klamné přistání, jak jste sám uvedl, můj vůdče. Ale skutečný úder dopadne zde.“ Rundstedt zapíchl hůl do mapy. „V Calais.“

„Admirále Canarisi?“ vyzval Hitler šéfa Abwehru. „Máte zpravodajské informace, které by tuto teorii podpořily?“

Canaris si nepotrpěl na exhibice před mapou a zůstal tedy sedět. Sáhl do náprsní kapsy uniformy pro balíček cigaret. Příslušníci SS sebou při tom nervózně škubli. Canaris potřásl hlavou, vytáhl cigarety a ukázal je strážným. Obřadně si zapálil a vyfoukl oblak kouře k Himmlerovi, dobře si uvědomuje, jak moc říšský vůdce SS nesnáší tabák. Himmler se na něho přes modravý vířivý obláček dýmu zadíval lhostejným pohledem, v němž nebyly patrné žádné emoce. Jenom ve tváři mu slabě zacukalo.

Canaris vysvětlil, že jeho služba v souvislosti s přípravou na invazi získala a analyzovala tři typy informací – letecké snímky nepřátelských jednotek shromážděných v jižní Anglii; nepřátelskou rádiovou komunikaci monitorovanou Funkabwehrem, německou odposlechovou službou; a konečně hlášení agentů operujících na území Velké Británie.

„A co z těchto informací usuzujete, pane admirále?“ položil Hitler otázku.

„Naše prvotní zdroje podporují hodnocení situace, jak je naznačil pan polní maršál – spojenci hodlají udeřit v Pas de Calais. Podle našich agentů se podstatně zvýšila aktivita vojsk v jihovýchodní Anglii a zejména na pobřeží přímo naproti Calais. Zachytili jsme četné rádiové depeše, v nichž se zmiňuje nové vojenské uskupení nazývané První armádní skupina Spojených států. Zaznamenáváme také leteckou činnost nepřítele nad severozápadní Francií. Jeho letouny se zdržují nad Calais – bombardují a nepochybně také rekognoskují terén – mnohem déle než nad Normandií nebo Bretaní. A mám také úplně novou informaci, můj vůdče. Jeden z našich agentů v Anglii je napojen na zdroj přímo v nejvyšším spojeneckém velitelství. Podle jeho včerejšího hlášení přiletěl generál Eisenhower do Londýna, ale Američané a Britové jeho přítomnost prozatím přísně tají.“

Na Hitlera agentovo hlášení očividně zapůsobilo. Kdyby tak znal vůdce pravdu, pomyslel si Canaris, že totiž dnes, několik měsíců před vypuknutím nejdůležitější bitvy, je špionážní síť agentů Abwehru v Británii prakticky v troskách. Vinu za to kladl Canaris jednoznačně Hitlerovi. V průběhu příprav na operaci Seelowe – posléze zrušené vylodění v Anglii – Canaris se svým štábem neúnavně vysílali do Británie jednu vlnu agentů za druhou. Veškerá opatrnost musela jít stranou, protože Německo zoufale potřebovalo informace o stavu anglických pobřežních opevnění a o rozmístění britských jednotek. Ve spěchu naverbovaní, špatně vycvičení a ještě hůře vybavení agenti podle Canarisova přesvědčení padli rovnou do rukou příslušníků MI5 a svými výpověďmi způsobili nenapravitelné škody výzvědné síti, kterou Abwehr dlouhé roky v Británii pracně a za cenu nemalých obětí budoval. Dnes to však přiznat nemohl, protože by si tím podepsal vlastní rozsudek smrti.

Adolf Hitler znovu přecházel místností. Canaris věděl, že se vůdce hrozící invaze neobává. Právě naopak, vítal ji. Měl k dispozici deset milionů Němců ve zbrani a silný průmysl, který navzdory spojeneckému bombardování a nedostatku pracovních sil a surovin neustále produkoval ohromující množství zbraní, potravin a materiálu nezbytného pro vedení války. Hitler zůstával přesvědčený o své schopnosti odrazit invazi a zasadit spojencům zdrcující úder. Stejně jako Rundstedt věřil i vůdce, že vylodění v Calais je ze strategického hlediska nejpravděpodobnější, a tam se také Atlantický val nejvíce blížil jeho vysněným představám o tom, jak má vypadat neproniknutelné opevnění. Hitler se dokonce pokusil přimět spojence k vylodění v oblasti Calais, když tam rozmístil odpalovací zařízení střel V-l a V-2. Současně si však uvědomoval, že v průběhu války Američané i Britové často sáhli ke lsti a úskokům a že se ke stejné taktice uchýlí i v předvečer invaze do Francie.

„Obraťme teď na chvíli role,“ navrhl Hitler nakonec. „Kdybych měl já provést invazi z Anglie do Francie, pro které místo bych se rozhodl? Šel bych cestou, která se sama nabízí, cestou, kterou ode mne nepřítel očekává? Vedl bych čelní útok na nejodolnější pásmo opevnění na pobřeží? Nebo bych se pokusil nepřítele překvapit a zaútočil jinde? Vysílal bych falešné rádiové depeše a podstrkoval prostřednictvím špionů zavádějící informace? Vydával bych matoucí prohlášení tisku? Odpověď na všechny tyto otázky zní ano. Musíme očekávat, že Britové použijí každou lest a dokonce sehrají divadlo, když provedou mohutné vylodění mimo oblast jejich skutečného zájmu. Přestože bych si velmi přál, aby přistáli u Calais, musíme být připraveni na možnost invaze do Bretaně nebo Normandie. Z tohoto důvodu musí naše tankové jednotky setrvat na bezpečných pozicích dále ve vnitrozemí, dokud nebudou nepřátelské úmysly zcela jasné. Pak teprve soustředíme síly na místo hlavního náporu a zaženeme nepřítele zpět do moře.“

„Měli bychom zvážit ještě jednu skutečnost, která podporuje vaše přesvědčení,“ vmísil se polní maršál Rommel.

Hitler se k němu na podpatku otočil: „Vysvětlete to, pane generále.“

Rommel ukázal gestem na obrovskou mapu, která zakrývala stěnu za Hitlerem od stropu až k podlaze. „Dovolíte, abych vám to ukázal, můj vůdče?“

„Samozřejmě.“

Rommel sáhl do kufříku, vytáhl odměřovací kružítko a přistoupil k mapě. V prosinci mu Hitler rozkázal, aby se ujal velení armádní skupiny B rozmístěné podél pobřeží Lamanšského průlivu. Součástí této armádní skupiny byla 7. armáda dislokovaná v Normandii, 15. armáda, která obsadila prostor mezi ústím Seiny a Zuider Zee, a konečně Holandská armáda. Slavný vojevůdce přezdívaný „liška z pouště“ se již fyzicky i psychicky zotavil z katastrofálních porážek v severní Africe a vrhl se na nový úkol s neuvěřitelnou energií. Ve svém kabrioletu Mercedes 230 projížděl francouzské pobřeží v každou denní i noční hodinu, kontroloval opevnění a rozmístění svých obrněných a pěších jednotek. Slíbil, že z atlantského břehu Francie udělá „pekelnou zahradu“ – krajinu posetou hlavněmi děl, minovými poli, betonovými pevnostmi a zátarasy z ostnatého drátu, odkud nebude pro nepřítele úniku. V soukromí se však Rommel netajil přesvědčením, že každé člověkem vymyšlené a postavené opevnění může být jiným člověkem překonáno.

Rommel se postavil před mapu a otevřel ramena kružidla: „Tato vzdálenost představuje operační dolet nepřátelských stíhaček Spitfire a Mustang. A tady jsou nejdůležitější základny stíhacího letectva na jihu Anglie.“ Zabodl jeden hrot kružidla do každého z označených míst a nakreslil na mapě sérii oblouků. „Jak vidíte, můj vůdče, Normandie i Calais se nacházejí uvnitř dosahu nepřátelských stíhačů. Musíme tedy obě lokality považovat za možné místo k invazi.“

Hitler uznale přikývl, protože Rommel zabodoval. „Představte si na okamžik sám sebe v kůži nepřítele, pane generále. Kdybyste se měl pokusit o invazi z Anglie do Francie, kde byste se vylodil?“

Rommel se okázale krátce zamyslel a pak prohlásil: „Musím přiznat, můj vůdče, že všechny indicie hovoří pro úder na Pas de Calais. Ale nemohu se zbavit dojmu, že se nepřítel nikdy nepokusí o frontální útok na naše nejsilnější opevnění a největší koncentraci sil. Jsem tak trochu poznamenán svými zkušenostmi z Afriky. Před bitvou u el Alameinu provedli Britové klamný útok a totéž očekávám i před vyloděním ve Francii.“

„A jak pokračují práce na Atlantickém valu, pane generále?“

„Ještě zbývá hodně udělat, můj vůdče. Ale postup je uspokojivý.“

„Bude opevnění dokončeno do jara?“

„Věřím, že ano. Ale samotné pobřežní opevnění nepřítele nezastaví. Musíme vhodně rozmístit naše obrněné jednotky. Tady neexistuje žádný prostor pro omyl. Obávám se však, že k tomu potřebujeme zjistit, kde přesně k invazi dojde. Pouhé dohady nám nejsou k ničemu. Musíme znát plány nepřítele, protože jestli uspěje, může být válka prohraná.“

„Nesmysl,“ vmísil se Heinrich Himmler. „Pod vůdcovým velením je konečné vítězství Německa mimo jakoukoliv pochybnost. Na francouzských plážích najdou Američané a Britové svůj hrob.“

„Ne,“ nesouhlasil Hitler a zašermoval rukou. „Maršál Rommel má pravdu. Jestli se nepřítel dokáže na pobřeží zachytit, válka je prohraná. Ale kdyby se nám podařilo invazi zničit v zárodku, ještě než začne,“ Hitler zaklonil hlavu a oči mu zaplály věšteckým nadšením, „pak by trvalo celé měsíce zorganizovat nový pokus. Ne, nepřítel by už podruhé nepokoušel osud. Roosevelt by rozhodně nebyl znovu zvolen prezidentem. Možná by skončil i někde ve vězení. Britská morálka by se přes noc zhroutila. Churchill, ten šílený starý tlusťoch, by byl smeten! A až budou Američané a Britové ochromeni a budou si lízat rány, budeme moci stáhnout vojska a výzbroj ze západu a vrhnout je na východní frontu.

Stalin nám bude vydán na milost a nemilost. Bude žebrat o mír. Tím jsem si naprosto jistý.“

Hitler se teatrálně odmlčel a pokračoval, teprve když viděl, že jeho slova vyvolala náležitý dojem. „Ale jestliže máme nepřítele zastavit, musíme znát místo, kde dojde k invazi. Mí generálové se domnívají, že to bude Pas de Calais. Já jsem skeptický.“ Hitler se otočil ke Canarisovi a sežehl ho pohledem: „Pane admirále, je na vás, abyste disputaci rozhodl.“

„Obávám se, že to nebude dost dobře možné,“ odpověděl Canaris opatrně.

„Copak není úkolem Abwehru poskytovat vojensky důležité informace?“

„To bezpochyby ano, můj vůdče.“

„Máte v Británii agenty, kteří tam úspěšně působí – důkazem je hlášení o příletu generála Eisenhowera do Londýna.“

„Samozřejmě, můj vůdče.“

„V tom případě se pusťte do práce, pane admirále. Chci po vás důkaz, který by jednoznačně potvrzoval záměry nepřítele. Chci po vás tajemství invaze, a chci je rychle. Ujišťuji vás, že moc času nemáte.“

Hitler viditelně zbledl a najednou vypadal vyčerpaně.

„A teď, pokud ovšem pro mě, pánové, nemáte další špatné zprávy, bych se šel na pár hodin prospat. Byl to velmi dlouhý večer.“

Když Hitler zamířil ke schodišti, všichni povstali.

05 KAPITOLA

SEVERNÍ ŠPANĚLSKO, SRPEN 1936

Stojí přede dveřmi otevřenými do horké noci a v ruce drží láhev ledově chladného bílého vína. Nalévá si další sklenku, ale jí nenabízí. Ona leží na posteli, kouří a poslouchá, co jí říká. Naslouchá také závanům žhavého větru, který cuchá listoví stromů za verandou. Údolím křižují němé blesky z vedra. Jeho údolím, jak vždycky říká. Moje posrané údolí. A jestli se ti posraní loajalisté někdy pokusí mě o ně připravit, uřežu jim ty jejich posrané koule a hodím je psům jako žrádlo.

„Kdo tě naučil tak střílet?“ vyptává se překvapeně. Ráno si zašli na lov a ona dostala čtyři bažanty, kdežto on jenom jednoho.

„Otec.“

„Střílíš líp než já.“

„Taky jsem si všimla.“

Tiché blesky znovu ozařují pokoj a ona na několik vteřin vidí Emília docela zřetelně. Je o třicet let starší, ale ona ho přesto považuje za krásného muže. Má prošedivělé blond vlasy a slunce mu vyčinilo pokožku obličeje do barvy naolejované sedlové kůže. Má dlouhý, ostrý nos – jako ostří sekery. Toužila nechat se zulíbat jeho rty, ale on ji chtěl poprvé příliš rychle a tvrdě. A Emilio dostane vždycky všechno, co chce, posraný miláčku.

„Mluvíš výborně anglicky,“ informuje ji, jako by byl první, kdo si toho všiml. „Máš dokonalý přízvuk. Já se můžu snažit sebevíc, a pořád je na mě poznat, že angličtina není můj rodný jazyk.“

„Moje matka byla Angličanka.“

„Kde teď žije?“

„Zemřela. Už je to dávno.“

„Mluvíš také francouzsky?“

„Ano,“ odpovídá.

„Italsky?“

„Ano, znám italštinu.“

„Ale tvoje španělština tak dobrá není.“

„Mně to stačí,“ říká.

*****

Při řeči si pohrává se svým pohlavním údem. Je do něj zamilovaný, jako je zamilovaný do svých peněz a svých pozemků. Mluví o něm jako o jednom ze svých nejlepších koní. Jako by s nimi v posteli ležel někdo třetí.

„Válíš se s Marií u řeky, a pak mě v noci pustíš do postele a dovolíš, abych tě ošoustal.“

„I tak se to dá říct,“ souhlasí ona. „Chceš, abych s Marií přestala?“

„Děláš ji šťastnou,“ říká, jako kdyby pocit štěstí ospravedlnil úplně všechno.

„Ona dělá šťastnou mě.“

„Ženu jako ty jsem v životě nepoznal.“ Strká si do koutku úst cigaretu a zapaluje ji. Sirku přitom chrání před večerním větrem v kornoutu z dlaní. „Ve stejný den si to bez mrknutí oka rozdáváš se mnou i s mou dcerou.“

„Nevěřím na budování oddaného partnerského vztahu.“

Rozesměje se svým tichým, ovládaným smíchem.

„To je nádhera,“ říká a znovu se tiše směje. „Nevěříš na budování oddaného partnerského vztahu. Fantazie. Upřímně lituju toho chudáka, který bude mít tu smůlu a zamiluje se do tebe.“

„Já taky.“

„Víš vůbec, co je to cit?“

„Ne, vlastně ne.“

„Miluješ někoho? Nebo něco?“

„Miluju svého otce,“ říká mu. „A miluju, když můžu ležet u řeky s Marií.“

Marie je jediná žena, jejíž krása pro ni představuje hrozbu. Neutralizuje tuto hrozbu tak, že si Mariinu krásu uzurpuje pro sebe. Její hřívu tmavých zvlněných vlasů. Její olivovou pleť bez jediného kazu. Dokonale tvarovaná ňadra, která jí v ústech připadají jako letní hrušky. Rty, které jsou to nejjemnější, čeho se kdy dotkla. „Přijeď na léto do Španělska. Budeme spolu žít na naší rodinné haciendě,“ zve jí Marie jednoho deštivého pařížského odpoledne. Obě studují na Sorbonně. Otec bude zklamaný, ale pomyšlení na léto strávené v Německu, kde by se musela dívat, jak se v ulicích naparují ti nařvaní nacisti, ji vůbec neláká. Netušila, že místo toho se ocitne uprostřed občanské války.

Ale válka se Emíliově nestoudné rajské enklávě na úpatí Pyrenejí vyhýbá. Prožívá nejkrásnější léto svého života. Ráno všichni tři loví nebo se prohánějí se psy a odpoledne osedlají s Marií koně a odjíždějí k horské říčce, kde se nahé koupou v hlubokých tůních ledové vody a opalují se na vyhřátých skaliscích. Marie to má nejraději venku. Zbožňuje, když ji slunce laská na ňadrech a Anna mezi nohama. „Víš, že se otec také chce s tebou vyspat?“ zeptá se jí Marie, když spolu leží ve stínu eukalyptu. „Můžeš ho mít. Ale nesmíš se do něj zamilovat. Do něho je zamilovaná každá.“

*****

Emilio znovu mluví.

„Chci, aby ses, až se příští měsíc vrátíš do Paříže, setkala s jedním člověkem. Uděláš to pro mě?“

„Záleží na mnoha věcech.“

„Například?“

„Na tom, kdo to je.“

„Spojí se s tebou. Když mu o tobě řeknu, jistě probudím jeho zájem.“

„Nehodlám s ním spát.“

„O to zájem mít nebude. Rodina je mu nade vše. Stejně jako mně,“ dodá a rozesměje se svým tichým smíchem.

„Jak se jmenuje?“

„Jména pro něj nejsou důležitá.“

„Řekni mi, jak se jmenuje.“

„Netuším, jaké jméno v poslední době používá.“

„Co tvůj přítel dělá?“

„Obchoduje s informacemi.“

Emilio se vrací do postele. Rozhovor ho vzrušil. Úd má zase tvrdý a okamžitě ji chce. Roztahuje jí nohy a snaží se do ní vniknout. Aby mu pomohla, bere penis do dlaní a pak mu zarývá nehty do jemné kůžičky.

„Áááách. Proboha, Anno! To bolí.“

„Řekni mi, jak se jmenuje.“

„To je proti pravidlům… Nemůžu!“

„Řekni,“ a přitlačí ještě silněji.

„Vogel,“ zasténá. „Jmenuje se Kurt Vogel. Pro smilování boží!“

BERLÍN, LEDEN 1944

V Británii pracovaly za války pro Abwehr dvě kategorie špionů. V takzvaném řetězci S působili němečtí agenti, kteří přišli do země tajně, usadili se tady pod falešnými jmény a zahájili špionážní činnost. Řetězec R tvořili agenti – vesměs občané třetích zemí –, kteří pravidelně a zcela legálně navštěvovali Británii, sbírali důležité informace a předávali je řídicím orgánům v Berlíně. A potom existovala třetí, mnohem menší a vysoce utajená špionážní síť, označovaná jako řetězec V – hrstka výjimečně nadaných a dokonale vycvičených „spících“ agentů usazených hluboko v lůně britské společnosti, kteří čekali, často celá léta, než je nadřízení probudili k životu. Písmeno V nebylo zvoleno náhodně – šlo o iniciálu příjmení zakladatele, tvůrce a jediného řídicího důstojníka této sítě, Kurta Vogela.

Vogelovo skromné impérium tvořily dvě místnosti ve čtvrtém patře centrály Abwehru, dvojice šedivých kamenných budov na Tirpitzově nábřeží číslo 74-76. Z oken se otevíral výhled na Tiergarten, rozlehlý park v srdci Berlína. Kdysi to byla pozoruhodně malebná vyhlídka, ale měsíce trvající spojenecké nálety rozryly úpravné cestičky krátery, do kterých by se pohodlně schoval tank, a z většiny kaštanovníků a lip zůstaly jen zčernalé pahýly. Velkou část Vogelovy kanceláře zaujímala řada uzamčených ocelových skříní a těžký trezor. Podezíral úředníky z centrální kartotéky Abwehru, že jsou ve službách gestapa, a všechny spisy proto skladoval u sebe. Jeho jediný asistent – několikrát vyznamenaný poručík Wehrmachtu jménem Werner Ulbricht, zraněný na východní frontě – pracoval v předpokoji. V horní zásuvce psacího stolu přechovával dvě pistole Luger a od Vogela obdržel jednoznačný příkaz zastřelit každého, kdo by se pokoušel vstoupit do kanceláře bez povolení. Ulbrichta trápila noční můra, že jednoho krásného dne zastřelí omylem admirála Canarise.

Oficiálně sloužil Vogel jako kapitán válečného námořnictva, ale šlo pouze o formální hodnost, která mu umožňovala působit v určitých kruzích. Stejně jako jeho pán a učitel i on nosil uniformu jen zřídka. Jeho šatník byl velmi omezený – uhlově šedý oblek, ve kterém připomínal pohřebního řečníka, bílá košile, tmavá vázanka. Ocelově šedivé vlasy vypadaly, jako by si je stříhal sám. Pronikavý pohled mohl nejspíš patřit nějakému kavárenskému revolucionáři. Jeho hlas zněl jako nenamazaný dveřní závěs; po téměř deseti letech tajných rozhovorů v restauracích, hotelích a odposlouchávaných kancelářích ho sotva kdy pozvedl nad hlasitost šepotu v kostele. Na jedno ucho hluchý Ulbricht mu rozuměl jen s největšími obtížemi.

Vogelova posedlost utajením hraničila s absurdnem. V jeho kanceláři byste našli jediný osobní předmět – portrét jeho manželky Gertrudy a dcer, dvojčat. Poté, co spojenci zahájili rozsáhlé bombardování Berlína, odeslal rodinu k tchyni do Bavorska a vídal se s ní jen zřídka. Kdykoliv odešel z kanceláře, třeba i na pouhých několik minut, zamykal portrét do zásuvky. I identifikační průkaz, který nosil, představoval těžko rozluštitelný rébus. Především na něm nebyla podobenka držitele (dlouhé roky se Vogel vytrvale odmítal fotografovat) a jméno bylo falešné. Držel si malý byt nedaleko kanceláře, kam se uchyloval v těch řídkých případech, kdy se na noc uvolnil z práce. Krátká procházka po nábřeží Landwehrského kanálu ho pokaždé osvěžila. Jeho bytná byla přesvědčena, že u ní bydlí univerzitní profesor, který si potrpí na dámskou společnost.

Samotní pracovníci vojenské rozvědky o něm měli jen velmi kusé informace.

Kurt Vogel se narodil v Dusseldorfu. Jeho otec byl ředitelem místní školy, matka se vzdala kariéry koncertní pianistky, aby se mohla vdát a starat se o rodinu, a pracovala na zkrácený úvazek jako učitelka hudby. Na univerzitě v Lipsku, kde studoval pod vedením dvou nejlepších právnických mozků Německa, Hermana Hellera a Lea Rosenberga, získal Vogel doktorát práv. Byl vynikající student. Patřil k nejlepším absolventům ročníku a jeho učitelé mu tiše prorokovali, že jednoho dne usedne na lavici soudce nejvyššího soudu.

Hitlerův nástup k moci všechno změnil. Vůdce uznával vládu mužů, nikoliv vládu zákona. Během několika měsíců po převzetí moci převrátil celý německý právní systém vzhůru nohama a absolutním zákonem země se stala jeho vůle. Každý jeho Sebeabsurdnější nápad byl okamžitě převtělen do řeči paragrafů. Vogel si živě vzpomínal na ty nejkřiklavější a nejsměšnější výroky a poučky architektů Hitlerova právního marasmu: Zákon je to, co prospívá německému lidu! Zákon musí být interpretován prostřednictvím pocitů lidových mas! A když i přesto stála „normální“ judikatura nacistům v cestě, vytvořili si vlastní, lidové soudy – Volksgerichtshof. Podle Vogelova názoru nastal nejčernější den německého právního řádu v říjnu 1933, kdy na schodech Říšského soudu v Lipsku stálo více než deset tisíc právníků s rukama zdviženýma k nacistickému pozdravu a přísahalo „následovat cestu naznačenou vůdcem až do konce našich dnů“. Vogel stál mezi nimi. Když se večer vrátil ke Gertrudě do jejich útulného bytu, spálil všechny právnické knihy v kamnech a do němoty se opil.

O několik měsíců později, v zimě roku 1934, se s ním spojil nevysoký a drobný, ale tvrdohlavě cílevědomý muž – Wilhelm Canaris, nový šéf Abwehru. Canaris se Vogela zeptal, zdali by byl ochoten pro něho pracovat. Vogel nabídku přijal pod jednou podmínkou – že nebude nucen vstoupit do NSDAP – a následující týden rozšířil řady příslušníků německé vojenské zpravodajské služby. Oficiálně pracoval jako Canarisův osobní právní poradce. Neoficiálně dostal za úkol přípravu na válku s Velkou Británií, kterou Canaris pokládal za nevyhnutelnou.

Teď Vogel seděl za svým stolem, shrbený nad listem popsaného papíru, klouby prstů zaryté do spánků. Měl co dělat, aby se v hluku zvenčí – skřípání výtahu, který rachotil nahoru a dolů hned za jeho kanceláří, pleskáním mrznoucího deště do oken a kakofonie automobilových houkaček v berlínské večerní dopravní špičce – dokázal soustředit na práci. Přikryl si dlaněmi uši a tiskl je, dokud neslyšel milosrdné ticho.

Hlášení, které studoval, dostal dopoledne od Canarise, který se právě vrátil z porady ve vůdcově hlavním stanu v Rastenburgu. Canaris považoval vývoj za slibný a Vogel s ním souhlasil. „Hitler chce výsledky, Kurte,“ upozornil ho admirál usazený za svým otlučeným starožitným psacím stolem jako nepřístupný starý vysokoškolský učitel. Jeho oči přitom bloudily po policích s knihami, jako by Canaris hledal nějaký vzácný, ale dávno ztracený svazek. „Chce nezvratný důkaz svědčící pro Calais, nebo Normandii. Zdá se, že nastal čas vložit do hry vaše malé špionážní hnízdo.“

Vogel si materiál nejprve rychle pročetl a pak znovu, mnohem pozorněji. Ano situace je opravdu slibná, pomyslel si. Nejen slibná, přímo vynikající. Na tuto příležitost už dlouho čekal. Když dočetl, pozvedl zrak od papíru a několikrát zamumlal Ulbrichtovo jméno, jako by svému asistentovi šeptal přímo do ucha. Nakonec, když se oslovený z pochopitelných důvodů neozval, Vogel vstal a otevřel dveře předpokoje. Ulbricht čistil oba lugery.

„Už tě pět minut volám, Wernere,“ oznámil mu Vogel téměř neslyšně.

„Promiňte, pane kapitáne, ale vůbec vás neslyším.“

„Chci si hned ráno promluvit s Mullerem. Domluvte mi s ním schůzku.“

„Ano, pane.“

„A, Wernere, udělejte už konečně něco s těma svýma zatracenýma ušima. Před chvílí jsem si málem roztrhl plíce.“

*****

Bombardéry přiletěly kolem půlnoci, když Vogel neklidně spal na tvrdém polním lůžku ve své kanceláři. Prudce se posadil s nohama na podlaze, pak vstal a zamířil k oknu. Nad hlavou mu hučela letadla. Na předměstích Pankow a Weissensee propukly první požáry a Berlín se otřásal v základech. Vogel uvažoval, kolik zkázy ještě město snese. Celé části sídla tisícileté říše už spojenci obrátili v trosky a nejkrásnější sídelní čtvrtě připomínaly kaňony rozdrcených cihel a zkroucené oceli. Lípy na třídě Unter den Linden shořely, stejně jako lehly popelem stovky kdysi výstavných obchodů a bank lemujících široké bulváry. Slavné hodiny na věži kostela postaveného k uctění památky císaře Viléma se zastavily na půl osmé jistého dne v listopadu, kdy spojenecké bombardéry obrátily za jedinou noc pět set hektarů plochy Berlína v trosky.

I když Vogel sledoval noční nálet, v myšlenkách se neustále vracel k hlášení.

ABWEHR/BERLIN XFU 0465848261

PRO: CANARIS

OD: MULLER

DATUM: 2. LISTOPADU 1943

DNE 21. ŘÍJNA VYSLECHL KAPITÁN DIETRICH ZE STANICE ASUNCION AMERICKÉHO INFORMÁTORA SCORPIA

V PANAMA CITY. JAK VÍTE, SCORPIO JE JEDEN Z NAŠICH NEJDŮLEŽITĚJŠÍCH AMERICKÝCH AGENTŮ. ZASTÁVÁ VYSOKÉ POSTAVENÍ V NEWYORSKÝCH FINANČNÍCH KRUZÍCH A MÁ DOBRÉ STYKY VE WASHINGTONU. PŘÁTELÍ SE S VYSOKÝMI ČINITELI MINISTERSTVA VÁLKY A MINISTERSTVA ZAHRANIČÍ. OSOBNĚ SE SEŠEL S ROOSEVELTEM.

V PRŮBĚHU CELÉ VÁLKY PODÁVAL VČASNÉ A VYSOCE PŘESNÉ INFORMACE. PŘIPOMÍNÁM, ŽE NÁS JAKO PRVNÍ INFORMOVAL O ZBROJNÍCH DODÁVKÁCH SPOJENÝCH STÁTŮ BRITÁNII.

PODLE SCORPIA ANGAŽOVALO MINULÝ MĚSÍC AMERICKÉ VOJENSKÉ NÁMOŘNICTVO DO SVÝCH SLUŽEB UZNÁVANÉHO INŽENÝRA PETRA JORDANA A VYSLALO HO DO LONDÝNA, ABY SE PODÍLEL NA VYSOCE TAJNÉM KONSTRUKČNÍM PROJEKTU. JORDAN POSTRÁDÁ PŘEDCHOZÍ VOJENSKÉ ZKUŠENOSTI. SCORPIO JORDANA OSOBNĚ ZNÁ A HOVOŘIL S NÍM PŘED JEHO ODJEZDEM DO LONDÝNA. SCORPIO UVÁDÍ, ŽE PROJEKT MÁ S PRAVDĚPODOBNOSTÍ HRANIČÍCÍ S JISTOTOU SOUVISLOST S NEPŘÁTELSKÝM PLÁNEM INVAZE DO FRANCIE.

JORDAN SI ZÍSKAL REPUTACI PŘEDEVŠÍM SVOU PRACÍ NA STAVBĚ NĚKOLIKA VELKÝCH MOSTŮ PO CELÝCH SPOJENÝCH STÁTECH. JE VDOVEC. JEHO MANŽELKA, DCERA AMERICKÉHO BANKÉŘE BRATTONA LAUTERBACHA, ZAHYNULA PRI AUTONEHODĚ V SRPNU 1939. SCORPIO JE PŘESVĚDČEN, ŽE JORDAN MŮŽE SNADNO PODLEHNOUT ŽENSKÉMU VLIVU. JE V TOMTO SMĚRU HODNĚ ZRANITELNÝ.

JORDAN MOMENTÁLNĚ ŽIJE SÁM V LONDÝNSKÉ ČTVRTI KENSINGTON. SCORPIO DODAL JEHO PŘESNOU ADRESU, STEJNĚ JAKO KOMBINACI ZÁMKU SEJFU V JEHO PRACOVNĚ.

NAVRHUJI PŘISTOUPIT K AKCI.

*****

Vogel spatřil klín světla u dveří a zaslechl zaskřípěni Ulbrichtovy dřevěné nohy po podlaze. Bombardování asistenta vždycky rozrušilo způsobem, který Ulbricht nedokázal vyjádřit slovy a Vogel pochopit. Vogel vytáhl z horní zásuvky svazek klíčů a přistoupil k ocelové skříni. V ní ležela v neoznačených černých deskách příslušná složka. Vogel ji vzal a vrátil se ke stolu. Nalil si do sklenky koňak a složku otevřel. Obsahovala vše důležité – fotografie, osobní údaje, přehled dosažených výsledků. Nemusel si materiály pročítat. Sestavil je sám – a stejně jako osoba, jichž se týkaly, vynikal dokonalou pamětí.

Převrátil několik stránek a nalistoval poznámky, které si zapsal po jejich prvním setkání v Paříži. Přiložena byla i kopie telegramu, který mu poslal muž, jenž ji objevil – Emilio Romero, bohatý Španěl, majitel rozsáhlých pozemků, fašista a nadaný vyhledávač talentů pro Abwehr.

ZTĚLESŇUJE VŠECHNO, CO POTŘEBUJETE A HLEDÁTE. RÁD BYCH SI JI PODRŽEL PRO SEBE, ALE PROTOŽE JSEM VAŠÍM PŘÍTELEM, DÁM VÁM JI. SAMOZŘEJMĚ ZA PŘIMĚŘENOU CENU.

V místnosti jako by se náhle citelně ochladilo. Vogel se uložil na polní lůžko a přikryl se dekou.

Hitler chce výsledky, Kurte. Zdá se, že nastal čas vložit do hry vaše malé špionážní hnízdo.

Občas si představoval, že ji nechá spát, dokud nebude po všem, a potom vymyslí způsob, jak ji dostat ven. Ale k danému úkolu se dokonale hodí. Je krásná, inteligentní, plynně hovoří anglicky a perfektně zná britskou společnost. Obrátil se na bok a zadíval se na portrét Gertrudy a dětí. Vzpomněl si, jak kdysi fantazíroval, že je kvůli ní opustí. Jaký byl tehdy blázen! Zhasl lampičku. Nálet skončil a nocí se ozývala symfonie sirén. Snažil se usnout, ale marně. Znovu se mu zaryla pod kůži.

Chudáčku Vogele, zlomila jsem ti srdce, viď?

Zavrtávaly se do něj oči z fotografie manželky a dětí. Hledět na ně a vzpomínat na ni mu připadalo jako svatokrádež. Vstal, přistoupil ke stolu a schoval portrét do zásuvky.

*****

„Proboha, Kurte!“ zvolal Muller, když nazítří zrána vstoupil Vogel do jeho kanceláře. „Kdo tě v poslední době stříhá, kamaráde? Dám ti adresu ženské, která se stará o můj účes. Možná ti dokáže pomoct.“

Vogel, vyčerpaný po bezesné noci, se posadil a mlčky se zahleděl na muže, který seděl za psacím stolem. Paul Muller vedl výzvědnou síť Abwehru ve Spojených státech. Obtloustlý, nevysokého vzrůstu, dokonale oblečený do tmavého francouzského obleku. Řídké vlasy sčesané dozadu, nad tváří cheruba se leskly brilantinou. Drobná ústa ohraničovala masité rty, připomínající rtíky dítěte, které právě snědlo třešňový bonbon.

„Jen si to představte! Velký Kurt Vogel v mé kanceláři!“ zahlaholil Muller s úsměvem. „Čemu vděčím za tuto poctu?“

Vogel vytáhl z náprsní kapsy kopii Mullerova hlášení a zamával jím: „Pověz mi o Scorpiovi.“

„Takže starej nakonec moji zprávu nechal kolovat. Zatraceně, podívej se na datum! Dal jsem mu to před dvěma měsíci. Leželo to u něj na stole a chytalo prach. Ta informace má cenu zlata. Jenže skončí v Liščím doupěti a už se odtamtud nedostane na světlo.“ Muller se odmlčel, zapálil si cigaretu a vyfoukl ke stropu oblak kouře. „Víš, Kurte, někdy uvažuju, na čí straně Canaris vlastně stojí.“

V oněch dnech nebyla taková poznámka neobvyklá. Po zatčení několika vysokých představitelů Abwehru a jejich obvinění z velezrady klesla morálka na Tirpitzově nábřeží hodně hluboko. Vogel cítil, že německá vojenská zpravodajská služba nebezpečně upadá. Povídalo se, že Canaris upadl u Hitlera v nemilost. Mezi zaměstnanci se dokonce otevřeně mluvilo o tom, že se Himmler snaží Canarise odstranit a podřídit Abwehr svým SS.

„Pověz mi o Scorpiovi,“ zopakoval Vogel.

„Obědval jsem s ním v domě jednoho amerického diplomata.“ Muller zaklonil malou kulatou hlavu a zahleděl se na strop. „Bylo to ještě před válkou, tuším v sedmatřicátém roce. Podívám se do jeho spisu, abych si to ověřil. Mluvil německy líp než já. Pokládal nacisty za spolek vynikajících chlapů, kteří dělají pro Německo to nejlepší. Jestli někoho nenáviděl víc než židy, byli to bolševici. Připadal jsem si jako u konkurzu. Zverboval jsem ho osobně hned druhý den. Nejsnadnější úlovek mé kariéry.“

„Jakou má minulost?“

Muller se usmál. „Investiční bankéř. Absolvent prestižní univerzity, vynikající kontakty v průmyslu. Kamarádí se s půlkou Washingtonu. Jeho informace o válečné výrobě byly vždycky vynikající.“

Vogel složil list s hlášením a schoval ho do kapsy. „Jak se jmenuje?“

„Ale jdi, Kurte. Je to jeden z mých nejlepších agentů.“

„Chci jeho jméno.“

„Tohle místo je děravé jak řešeto. Sám to dobře víš. Když ti to řeknu, zítra to ví každý.“

„Během hodiny chci mít na stole jeho složku,“ prohlásil Vogel tiše, ale rozhodně. „A chci také všechno, co máš na toho inženýra.“

„Informace o Jordanovi ti milerád přenechám.“

„Chci všechno. A jestli budu muset kvůli tomu jít až ke Canarisovi, ujišťuju tě, že to udělám.“

„Pro smilování boží, Kurte. Přece bys hned neběžel za strýčkem Willym, nebo snad ano?“

Vogel vstal a zapínal si sako. „Chci jeho jméno a chci jeho materiály.“ Otočil se a zamířil ke dveřím.

„Vrať se, Kurte,“ volal za ním Muller. „Kristepane, přece se domluvíme, ne?“

„Jestli chceš se mnou mluvit, najdeš mě u starého v kanceláři,“ ozval se Vogel už z chodby.

„No dobře, Vyhráls.“ Mullerovy baculaté ruce se přehrabovaly ve skříni na spisy. „Tady máš tu zatracenou složku. Ušetřím ti cestu za strýčkem Willym. Sakra práce, někdy jsi horší než nějaký podělaný nacista.“

*****

Zbytek dopoledne strávil Vogel studiem materiálů Petra Jordana. Když skončil, vytáhl z ocelové skříně dvě složky s osobními spisy, posadil se s nimi za stůl a pozorně je pročetl.

První obsahovala informace o jistém Irovi, který krátce pracoval jako špion, ale pak s ním Abwehr přerušil kontakt, protože jeho informace za nic nestály. Vogel se nějak dostal k jeho materiálům a zařadil jej do svého řetězce V (a také na výplatní listinu). Špatné reference, kterých se tomu člověku v minulosti dostalo, Vogela nezajímaly – nehledal špiona. Agent ho upoutal jinými vlastnostmi. Byl nájemcem malé farmy na opuštěném kousku anglického pobřeží v oblasti Norfolku. Byl to perfektní „bezpečný dům“ – nepříliš daleko od Londýna, kam se dalo vlakem dojet za tři hodiny, ale zase ne tak blízko, aby se okolí hemžilo agenty MI5.

Ve druhé složce byly shromážděny údaje o bývalém příslušníku paradesantní divize Wehrmachtu, který utrpěl poranění hlavy, a proto byl od parašutistů převelen k rozvědce. Tento muž oplýval schopnostmi, které se Vogelovi mimořádně zamlouvaly. Uměl dokonale anglicky, měl postřeh pro detail a vyznačoval se chladnokrevnou inteligencí. Ulbricht ho objevil na zastrčené odposlouchávací stanici kdesi v severní Francii. I jeho Vogel zařadil na výplatní listinu řetězce V a schovával si ho pro zvláštní příležitost.

Vogel odsunul složky stranou a napsal dvě zprávy. Připojil šifry, které měly být k jejich zakódování použity, a vysílací rozvrh. Pak zavolal Ulbrichta.

„Už jdu, pane kapitáne,“ objevil se Ulbricht ve dveřích. Vogel si ho chvíli zamyšleně prohlížel a uvažoval, jestli jeho asistent zvládne mimořádné požadavky akce, kterou se právě chystá spustit. Ulbrichtovi bylo sedmadvacet let, ale vypadal na čtyřicet. Nakrátko ostříhané vlasy měl prokvetlé stříbrem. Kolem jednoho oka, které mu zůstalo, se rozšiřovaly vrásky vyhloubené bolestí. O druhé oko přišel při výbuchu a prázdný důlek zakrýval černou páskou. U krku se mu houpal Rytířský kříž. Poslední knoflík blůzy zůstal nezapnutý, protože se mu často i při tom nejjednodušším pohybu prudce rozbušilo srdce a na čele vyrazily husté krůpěje potu. Za celou dobu, co spolu pracovali, Vogel neslyšel Ulbrichta, že by si slovem postěžoval.

„Chci, abyste zítra večer odjel do Hamburku.“ Podal Ulbrichtovi přepis zpráv. „Až je bude radista odesílat, budete mu stát za zadkem a postaráte se, aby nedošlo k žádnému omylu. Ujistíte se, že agenti potvrdí příjem podle dohodnutého kódu. Kdyby se vám cokoliv nezdálo, okamžitě mě budete informovat. Je to jasné?“

„Ano, pane.“

„Než odjedete, najdete mi Horsta Neumanna.“

„Pokud vím, je teď v Berlíně.“

„Kde bydlí?“

„To nevím, ale mám dojem, že je v tom jakási ženská.“

„Jako obvykle.“ Vogel přešel k oknu a podíval se ven. „Kontaktujte farmu v Dahlemu. Oznamte jim, že nás mají dnes večer očekávat. Až se vrátíte z Hamburku, odjedete rovnou tam. Řekněte jim, že se zdržíme asi týden. Musíme si projít spoustu věcí. A požádejte je, aby ve stodole postavili skokanskou rampu. Neumann už dávno z letadla neskákal a bude potřebovat trénink.“

„Ano, pane,“ řekl Ulbricht na odchodu.

Vogel stál dlouho u okna a znovu akci promýšlel. Chystá se ukrást nejpřísněji střežené tajemství války a má k dispozici jednu ženu, mrzáka, vyřazeného parašutistu a anglického zrádce. Tos teda sestavil parádní tým, Kurte, jen co je pravda, pomyslel si. Kdyby jemu samotnému nešlo o krk, byl by se i zasmál. Takto však stál u okna jako socha, díval se, jak se na Berlín snášejí sněhové vločky, a starostmi málem nedýchal.

06 KAPITOLA

LONDÝN

Britská bezpečnostní zpravodajská služba – známější pod zkratkou MI5 – má svůj hlavní stan v malé a přeplněné kancelářské budově na St. James’s Street číslo 58. Úkolem MI5 je kontrašpionáž. Ve slovníku tajných služeb je tento termín definován jako ochrana vlastních tajemství a – v případě nutnosti – i chytání cizích špionů. Po většinu své pětačtyřicetileté existence se MI5 krčila ve stínu své známější a obdivovanější příbuzné, tajné zpravodajské služby SIS nebo také MI6. Tato občas bratrovražedné rivalita nechávala profesora Alfréda Vicaryho zcela chladným. V květnu 1940 začal prostě pracovat pro MI5 a tam byste ho také jistého ponurého večera pět dní po tajné poradě v Hitlerově bunkru u Rastenburgu našli.

Nejvyšší patro bylo vyhrazeno vedení. Zde měli kanceláře generální ředitel, jeho sekretariát, zástupci ředitele a šéfové jednotlivých oddělení. Tady sídlil i brigádní generál sir Basil Boothby, jehož svatyně se ukrývala za dvojitými dubovými dveřmi, které už na první pohled návštěvníka odrazovaly. Nad dveřmi zářila dvě světla. Červené signalizovalo, že místnost je příliš nebezpečná, aby se dalo vstoupit, zelené znamenalo, že můžete vejít – ale na vlastní riziko. Vicary jako obvykle zaváhal, než stiskl tlačítko zvonku.

Profesor dostal předvolání v devět hodin, právě když zamykal do kovové skříně materiály a uklízel svůj „kotec“, jak označoval miniaturní kancelář, která mu byla přidělena. Když MI5 po vypuknutí války znásobila počet zaměstnanců, stal se pracovní prostor převzácnou komoditou. Vicary dostal k dispozici celu bez oken o velikosti skříně na smeták, vybavenou prošlapaným zeleným koberečkem a masivním, ale malým stolem. Profesorův partner, bývalý příslušník Metropolitní policie jménem Harry Dalton, seděl s ostatními subalterními pracovníky ve společné kanceláři uprostřed patra, kde panovala stejně hustá atmosféra jako v redakci nějakého bulvárního plátku, takže tam Vicary zašel jen v případě absolutní nevyhnutelnosti.

Oficiálně se Vicary mohl chlubit hodností majora zpravodajské služby, ovšem v rámci oddělení vojenská šarže prakticky vůbec nic neznamenala. Většina zaměstnanců ho oslovovala „pane profesore“ a uniformu měl na sobě všehovšudy dvakrát. Tvídového oblečení svých univerzitních dnů se vzdal a nosil teď elegantní šedé obleky, které si pořídil, když ještě šatstvo nebylo na lístky. Čas od času narazil na známého nebo kolegu z univerzity, kteří se ho – navzdory neustálým varováním vlády před nebezpečím neopatrných hovorů – pokaždé ptali, co přesně tady dělá. Vicary se obvykle unaveně zasmál, pokrčil rameny a utrousil předepsanou odpověď: pracuje pro bezvýznamné a velmi nudné oddělení ministerstva války.

Někdy to byla skutečně nuda, ale mnohem častěji ne. Churchill měl pravdu – Vicary skutečně potřeboval vrátit do života. Po nástupu k MI5 v květnu 1940 si připadal jako znovuzrozený a v horečné válečné atmosféře zpravodajské služby – dlouhá, nikdy nekončící pracovní doba, drobné i závažné krize a nakonec i ten skličující čaj v kantýně – přímo vzkvétal. Dokonce začal znovu kouřit, i když se tohoto zlozvyku slavnostně odřekl ještě v posledním ročníku na Cambridgi. Role herce v divadle skutečného života mu opravdu vyhovovala a vážně pochyboval, že by dokázal být ještě někdy spokojený v závětrném útočišti akademického světa.

Jistě, dlouhé vyčerpávající hodiny namáhavé práce a soustředěného napětí si vybíraly svou daň, ale nikdy se necítil lépe. Dokázal déle pracovat a potřeboval méně spánku. Když se konečně dostal do postele, okamžitě usínal. Jako mnozí zaměstnanci i on často přespával v budově MI5, uložený na skládacím polním lůžku, které nějakým zázrakem vměstnal vedle psacího stolu ve své kanceláři.

Profesorovu změnu přežila jen špatná péče o brýle na čtení – zůstávaly poseté šmouhami a poškrábané, předmět žertů spolupracovníků. Ve chvílích nervozity pro ně bezmyšlenkovitě sahal do kapsy a nasazoval si je na nos.

Přesně to právě teď udělal, když se nad dveřmi Boothbyho kanceláře náhle rozzářilo zelené světlo. Vicary stiskl kliku s pocity člověka, který přichází na pohřeb nejlepšího přítele z dětství, a vstoupil.

*****

Sir Basil Boothby měl k dispozici dlouhou prostornou kancelář s plynovým krbem, hustým vysokým perským kobercem, nádherným výhledem z vysokého okna a stěnami vyzdobenými vzácnými obrazy. Jak bylo jeho zvykem, nechal Vicaryho čekat obligátních deset minut, než dovolil profesorovi vstoupit do druhých dveří, které spojovaly jeho kancelář se sekretariátem generálního ředitele.

Brigádní generál sir Basil Boothby byl co do vzrůstu a postavy ztělesněním klasického anglického typu – vysoký, hranatý, svalnatý, nezapřel, že ve škole býval vynikající sportovec. Měl to prostě v sobě, v uvolněném způsobu, jakým držel sklenku, v rozložitých ramenou a silném krku, v úzkých stehnech v místě, kde se stýkaly kalhoty, sako a vesta ve vznešené eleganci. Boothby se mohl pyšnit robustním, pohledným zjevem, který jistý typ mladších žen shledává mimořádně atraktivním. Prošedivělé vlasy i obočí měl tak husté, že o něm vtipálkové z oddělení mluvili jako o „štětce na vymývání lahví z pátého patra“.

O jeho profesní kariéře toho na veřejnost mnoho neproniklo, snad jen to, že celý život zasvětil působení v britských zpravodajských a bezpečnostních službách. Vicary zastával názor, že pověsti a dohady často řeknou o člověku více než jeho oficiální životopis. Spekulace o Boothbym dosáhly v oddělení nebývalých rozměrů. Podle zaručené šeptandy vedl generál za první světové války špionážní síť, jíž se podařilo proniknout do německého generálního štábu. V Dillí údajně osobně popravil Inda obviněného z vraždy britského občana. V Irsku zase měl pažbou pistole k smrti umlátit muže, který odmítl prozradit tajné skladiště zbraní. Byl prý expertem na bojová umění a volný čas trávil usilovným tréninkem a zdokonalováním zabijáckých schopností. Byl „obouruký“ a dokázal psát, kouřit, popíjet džin s tonikem nebo vám zlámat vaz stejně dobře pravačkou i levačkou. Tenis hrál tak dobře, že kdyby se přihlásil do Wimbledonu, jistě by turnaj vyhrál. Jeho hra byla nejčastěji popisována slovem záludná a soupeře nejvíce deptalo, když si během zápasu přehodil raketu z jedné ruky do druhé. I jeho sexuální život byl neustálým zdrojem dohadů a škála možností sahala od nenapravitelného sukničkáře a neúnavného milence, který se vyspal s dobrou polovinou písařek a úřednic z registrace, až po vášnivého homosexuála.

Pro Vicaryho ztělesňoval Boothby vše špatné v britských zpravodajských službách meziválečného období. Angličan z dobré rodiny, absolvent Etonu a Oxfordu, který věřil, že nárok na skryté, utajené uplatňování moci zdědil stejným právem jako rodinný majetek a několik staletí staré šlechtické sídlo v Hampshire. Zkostnatělý, líný, nepružný policajt v ručně šitých botách a obleku ze Savile Row, intelektuálně zastíněný nováčky, kteří u MI5 nastoupili po zatažení Británie do války. Boothby se přirozeně nemohl rovnat špičkovým mozkům z univerzit nebo prvotřídním právníkům z prestižních londýnských advokátních kanceláří. Vicary mu jeho současnou pozici nezáviděl – Boothby měl dohlížet na práci mužů mnohem chytřejších a bystřejších, než byl sám, a současně se jako každý byrokrat pokoušet přivlastňovat si zásluhy svých podřízených.

„Promiňte, že jsem vás nechal čekat, Alfréde. To víte, jednání v podzemním operačním štábu s Churchillem, generálním ředitelem, Menziesem a Ismayem. Obávám se, že nám spadla do klína další krize. Piju brandy se sodou. Co si dáte vy?“

„Whisky,“ odpověděl Vicary s pohledem upřeným na šéfa. Navzdory svému postavení na samé špičce funkční hierarchie MI5 Boothby stále cítil dětinskou pýchu, když mohl trousit jména mocných, s nimiž se pravidelně stýkal. Skupina mužů, která se zúčastnila jednání v Churchillově podzemní pevností, patřila k elitě britských zpravodajských služeb za druhé světové války – generální ředitel MI5 sir David Petrie, generální ředitel MI6 sir Stewart Menzies a šéf Churchillova osobního štábu generál sir Hastings Ismay. Boothby stiskl tlačítko na pracovním stole a požádal sekretářku, aby přinesla Vicarymu drink. Přistoupil k oknu, zvedl závěs zatemnění a vyhlédl ven.

„Modlím se k bohu, aby se dnes v noci ta proklatá Luftwaffe nevrátila. Ve čtyřicátém to bylo úplně jiné. Nové a svým způsobem vzrušující. Člověk chodil na večeři s ocelovou helmou pod paží. Utíkali jsme do krytů. Na střechách požární hlídky. Ale pochybuju, že by Londýn přestál další zimu masivního bombardování. Všichni jsou unavení. Unavení a hladoví a mizerně oblečení a otrávení každodenními starostmi způsobenými válkou. Nejsem si jistý, kolik tento národ ještě vydrží.“

Boothbyho sekretářka přinesla Vicarymu na stříbrném tácku s bílým papírovým ubrouskem plnou sklenku whisky. Generál se posadil vedle profesora, přehodil jednu dlouhou nohu přes druhou a špičku naleštěného střevíce namířil jako nabitou pistoli svému podřízenému na koleno.

„Máme pro vás nový úkol, Alfréde. A abyste plně pochopil jeho důležitost, usoudili jsme, že je nezbytné poodhrnout závoj o něco více, než vám bylo dosud dovoleno zahlédnout. Chápete, co vám říkám?“

„Věřím, že ano, sire Basile.“

„Jste historik. Víte něco o Sun-cuovi?“

„Čína ve čtvrtém století před Kristem není právě moje parketa, sire Basile, ale četl jsem ho.“

„A víte, co Sun-cu napsal o vojenské lsti?“

„Napsal, že válečné umění se na lsti zakládá. Tvrdil ve vší vážnosti, že každá bitva je ztracena nebo získána ještě dříve, než je vybojována. Je třeba zaútočit na nepřítele tam, kde není připraven, a objevit se tam, kde vás neočekává. Vyznával přesvědčení, že nejdůležitější je nepřítele podkopat, rozvrátit anebo podplatit, zasít mezi jeho velitele vnitřní rozbroje a zničit ho, aniž by bylo nutno s ním bojovat.“

„Výborně,“ řekl Boothby, viditelně unesený. „Hitlera bohužel bez boje nikdy nezničíme. Ale abychom vůbec měli šanci ho porazit, musíme ho nejprve oklamat. Musíme se zařídit podle moudré rady Sun-cua a objevit se tam, kde nás neočekává.“

Boothby vstal, přistoupil ke svému stolu a vrátil se s kovovým kufříkem barvy leštěného stříbra, opatřeným bezpečnostním zámkem. Na držadle visela ocelová pouta.

„Budete přijat do společnosti bigotních, Alfréde,“ prohodil Boothby nenuceně a odemkl kufřík.

„Co prosím?“

„Termínem bigotní se označuje nejvyšší stupeň utajení, určený výhradně pro potřeby invaze do Francie. Původ má v razítku, kterým jsme opatřovali dokumenty dopravované kurýrní službou do Gibraltaru před vyloděním v severní Africe. TO GIB – do Gibraltaru. Přesmyčkou vzniklo BIGOT.“

„Chápu.“ I čtyři roky po nástupu k MI5 považoval Vicary většinu kódových označení a bezpečnostních klasifikací za směšné.

„Označení BIGOT teď přísluší každému, kdo má přístup k nejdůležitějšímu tajemství operace Overlord, tedy místu a času vylodění ve Francii. Jestli to tajemství znáte, jste bigotní, a každý dokument týkající se invaze nese razítko BIGOT.“

Boothby otevřel kufřík, sáhl dovnitř a vytáhl béžovou složku. Opatrně ji položil na konferenční stolek. Vicary se podíval na obal a pak na generála. Na složce se skvěl meč a štít ve znaku – a razítko BIGOT – a pod ním nadpis Plán Tělesná stráž. Úplně vespod stálo Boothbyho jméno a číslo rozdělovníku.

„Vstupujete do velmi exkluzivního bratrstva. Skládá se z pouhých několika stovek důstojníků,“ podotkl Boothby. „A je nás mnoho, kteří si myslíme, že i tento počet je nebezpečně vysoký. Měl bych vám také sdělit, že jsme si pečlivě prověřili vaši osobní a profesní minulost. Jak se říká, jediný kámen nezůstal neobrácen. S potěšením vám oznamuji, že pokud je nám známo, nejste členem žádné fašistické nebo komunistické organizace, nepijete nadměrně, alespoň ne na veřejnosti, nestýkáte se s lehkými ženami, nejste homosexuál a netrpíte ani žádnou sexuální úchylkou.“

„Jsem rád, že to o sobě konečně vím.“

„Měl bych vás také informovat, že zůstáváte nadále předmětem bezpečnostních prověrek a jste čtyřiadvacet hodin denně pod dohledem. Proti tomu není imunní nikdo z nás, dokonce ani generál Eisenhower.“

„Chápu, sire Basile.“

„Dobře. Nejprve bych vám rád položil několik otázek. Při své práci, při řešení některých případů, jste měl možnost seznámit se s jistými podrobnostmi připravované invaze. Kde máme – podle vašeho názoru – v plánu udeřit?“

„Podle toho mála, co vím, bych soudil, že zaútočíme v Normandii.“

„A jak byste hodnotil pravděpodobnost úspěchu vylodění v Normandii?“

„Obojživelný výsadek je svou povahou považován za nejsložitější ze všech vojenských operací,“ konstatoval Vicary. „Zejména když se jedná o překročení kanálu La Manche. Juliu Caeserovi a Vilému Dobyvateli se to podařilo. Napoleon a Španělé ztroskotali. Hitler se té myšlenky v roce 1940 nakonec vzdal. Řekl bych, že šance na úspěch invaze nejsou lepší než padesát na padesát.“

Boothby, který dosud přecházel místností, se zastavil a zadíval na Vicaryho.

„Mimochodem, máte pravdu. Skutečně je to Normandie. A vylodění je plánováno na konec jara. A máme-li mít třeba jen vaši poloviční naději na úspěch, musíme Hitlera a jeho generály přesvědčit, že zaútočíme někde jinde.“ Boothby se posadil a uchopil složku. „Proto jsme připravili tohle. Říkáme tomu plánu Tělesná stráž. Jako historikovi se vám určitě bude líbit. Je to rusé de guerre, jak říkají Francouzi, neboli válečná lest takového dosahu, o jaký se dosud nikdo nepokusil.“

Kódové označení Vicarymu nic neříkalo.

Boothby pokračoval v řečnění, jako by stál na tribuně. „Původně – pro vaši informaci – jsme plán pojmenovali Jael, ale pak jsme ho překřtili podle jisté Churchillovy poznámky, kterou pronesl na konferenci v Teheránu. Ministerský předseda tehdy prohlásil: ‚Pravda je tak drahocenná, že ji musí vždy doprovázet tělesná stráž lží.‘ Musím uznat, že pan Churchill se někdy dokáže vyjadřovat velmi obrazně. Tělesná stráž není sama o sobě operací. Je to kódové označení pro veškeré strategické krytí a zastírací manévry, které mají být realizovány v globálním měřítku. Jejich cílem je svést Hitlera a jeho generální štáb na falešnou stopu, pokud se týká našich záměrů v Den D.“

Boothby vzal složku a prolistoval její obsah jako vějíř.

„Nejdůležitější součástí Tělesné stráže je operace Statečnost. Ta má za cíl co nejvíce zpozdit reakci Wehrmachtu na invazi tím, že Němce přesvědčíme, že bezprostřední napadení hrozí i jiným oblastem severozápadní Evropy, jmenovitě Norsku a Pas de Calais. Pokud se týká Norska, pak operace Statečnost sever má Hitlera přimět, aby ve Skandinávii ponechal sedmadvacet divizí. Musíme ho přesvědčit, že plánujeme útok na Norsko přede dnem D nebo dokonce po něm.“

Boothby otočil další list a zhluboka se nadechl.

„Nebezpečnější zastírací manévr představuje ovšem operace Statečnost jih. Jejím cílem je poznenáhlu Hitlera, jeho generály a výzvědnou službu přesvědčit, že ve Francii nedojde pouze k jednomu, ale ke dvěma pokusům o vylodění. První – klamný – úder má směřovat na Baie de la Seine v Normandii. K druhému – skutečnému – má dojít o tři dny později, a to přímo na Calais. Odtud se může naše invazní armáda vrhnout nejkratší cestou na jih a během několika týdnů vstoupit na německé území.“ Boothby se odmlčel, aby se napil brandy se sodou a aby měl Vicary čas pochopit jeho slova. „Statečnost v podstatě uvádí, že cílem prvního útoku je donutit Rommela a von Rundstedta přemístit pancéřové divize 15. armády do Normandie a ponechat Calais bez obrany v okamžiku skutečné invaze. Nám jde pochopitelně o něco zcela opačného. Chceme, aby tankové jednotky 15. armády zůstaly u Calais, kde budou, paralyzovány nerozhodností, čekat na naše vylodění, zatímco my se zachytíme na normandském pobřeží.“

„Geniální ve své jednoduchosti,“ podotkl Vicary.

„Také si myslím,“ souhlasil Boothby. „Plán má bohužel jednu zjevnou slabost. Nemáme dost mužů, abychom ho mohli realizovat. Před koncem jara neshromáždíme v Anglii více než sedmatřicet divizí – britských, amerických a kanadských –, což sotva stačí na jeden úder proti Francii, nemluvě o dvou. Má-li mít Statečnost vůbec nějakou šanci na úspěch, musíme Hitlera a jeho generály přesvědčit, že divize potřebné k provedení dvou invazních operací opravdu máme.“

„A jak to, proboha, chcete zařídit?“

„Jednoduše. Vytvoříme milionovou armádu z ničeho. Vykouzlíme ji ze vzduchu.“

Vicary se napil a nevěřícně na generála zíral: „To nemůžete myslet vážně.“

„Ale můžeme, Alfréde, můžeme. Myslíme to smrtelně vážně. Aby měla invaze alespoň poloviční naději, musíme Hitlera, Rommela a von Rundstedta přesvědčit, že za doverskými útesy máme připraveny mohutné, silně vyzbrojené jednotky, které jsou připraveny vrhnout se přes Kanál a napadnout Calais. Nebude to přirozeně pravda, ale až skončíme, Němci uvěří, že proti nim stojí třicet divizí z masa a kostí. Jestli neuvěří, že tyto síly existují, bude to znamenat, že jsme neuspěli a že nepřítel naši lest prohlédl. V tom případě náš návrat do Evropy, jak říká Churchill, skončí nejspíš krvavou a katastrofální porážkou.“

„Má toto stínové vojsko duchů nějaké jméno?“ zeptal se Vicary.

„Zajisté – První armádní skupina Spojených států, ve zkratce FUSAG. Má dokonce velitele, samotného Pattona. Generál Patton bude mít k dispozici něco kolem milionu mužů soustředěných především do devíti divizí 3. americké armády a dvou divizí 1. kanadské armády. FUSAG má také vlastní velitelství. Sídlí v Londýně na Bryanston Square.“

Vicary prudce mrkal a pokoušel se strávit neuvěřitelné informace, které právě vyslechl. Proboha, vytvořit neexistující armádu milionu mužů! Boothby nepřeháněl. Taková válečná lest skutečně nemá v dějinách obdoby. Vedle ní vypadá Odysseův Trojský kůň jako nevinné dětské dobrodružství. „Hitler není blázen a jeho generálové teprve ne,“ namítl. „Jistě se poučili u Clausewitze, který nabízí vojenské rozvědce v době války vynikající radu: Velká část informací získaných za války si protiřečí, ještě větší část je falešná a ten největší díl připadá na informace pochybné. Němci neuvěří, že v Kentu táboří milionová armáda, jen proto, že jim to řekneme.“

Boothby se usmál a sáhl do kufříku pro další složku. „To je pravda, Alfréde. Proto jsme vymysleli tohle: Rtuť. Operace, která má našim nehmotným duchům dodat kosti a obalit je masem. V příštích týdnech, jakmile začnou do Británie proudit jednotky FUSAG, zaplavíme éter radiogramy. Některé budou v kódu, který už Němci rozluštili, jiné en clair, v otevřené řeči. Ubytovatelé stěžující si na nedostatek stanů. Polní kuchyně bouřící kvůli opožděným dodávkám potravin a nádobí. Radiokomunikace simulující cvičící vojska. Ode dneška až do dne invaze zachytí německé odposlouchávací stanice v severní Francii téměř milion bezdrátových zpráv a sdělení. Některé z nich nabídnou nepříteli nepatrné vodítko, střípek informace o rozmístění nebo výzbroji jednotky. Samozřejmě chceme, aby Němci tyto stopy odhalili a skočili na ně.“

„Milion rádiových zpráv? Je to vůbec možné?“

„Americký 3013. radiokomunikační pluk. Přiváží s sebou úžasné mužstvo – herce z divadel na Broadwayi, rozhlasové hvězdy, hlasové imitátory. Muže, kteří v jednom okamžiku dokážou napodobit přízvuk žida z Brooklynu, aby hned nato zavrčeli tím příšerně ospalým jazykem texaského kovboje. Falešná hlášení budou zaznamenána ve studiu a pak vysílána z nákladních automobilů křižujících Kentem.“

„Neuvěřitelné,“ vydechl Vicary.

„Že ano? A to je jenom malá část. Rtuť zodpovídá za to, co Němci uslyší v éteru. Ale musíme se postarat i o to, co uvidí ze vzduchu. Musíme to zařídit tak, aby to vypadalo, že se v jihovýchodním cípu Anglie pomalu a metodicky shromažďuje mohutná vojenská síla. Dost stanů, aby pojaly milion mužů, letouny, tanky, výsadkové čluny. Rozšíříme silnice. V Doveru dokonce vybudujeme mohutné nádrže na pohonné hmoty.“

„Jenomže my, sire Basile, určitě nemáme dost letadel, tanků a vyloďovacích člunů, abychom jimi mohli hýřit pro účely válečné lsti.“

„To samozřejmě nemáme. Postavíme proto modely z překližky a plátna. Ze země budou vypadat jako neumělé, hrubé, ve spěchu postavené kulisy. Ale ze vzduchu je čočky leteckých fotografů Luftwaffe zachytí jako skutečné.“

„Jak víme, že se výzvědným letounům vůbec podaří proniknout nad Anglii?“

Boothby se široce usmál, dopil sklenku a schválně pomalu si zapálil cigaretu. „Zdá se, že už chápete, Alfréde. Víme, že se jim podaří proniknout, protože jim to dovolíme. Pochopitelně ne všem, protože by čichali zradu. Stíhačky RAF a amerického letectva budou soustavně hlídkovat nad prostorem, kde budou jednotky FUSAG rozmístěny, a většinu narušitelů zaženou. Ale některým – a výhradně těm, kteří poletí výš než deset kilometrů – dovolíme, aby si vyfotografovali, co potřebují. Jestli půjde všechno podle scénáře, řeknou analytici vzdušného průzkumu Hitlerovi totéž, co jeho odposlechová služba v severní Francii: Chystá se mohutná spojenecká ofenziva na oblast Pas de Calais.“

Vicary vrtěl nesouhlasně hlavou. „Odposlech, vzdušný průzkum, to jsou jen dva z možných způsobů, jak mohou Němci získat informace o našich záměrech. Existuje ještě třetí možnost – špioni.“

Ale zůstali vůbec nějací? V září 1939, v den, kdy vypukla válka, uspořádala MI5 spolu se Scotland Yardem obrovský zátah.

Všichni podezřelí ze špionáže byli vsazeni do vězení a skončili jako dvojití agenti nebo na šibenici. V květnu 1940, když Vicary nastoupil, už MI5 honila nové špiony, které Canaris posílal do Anglie, aby získávali informace důležité pro chystanou invazi na Britské ostrovy. Tuto vlnu německých špionů potkal stejný osud jako předchozí.

Označení „lovec špionů“ nevystihovalo přesně Vicaryho činnost v MI5. Technicky vzato byl důstojníkem zodpovědným za systém zpravodajské dvojí hry, tedy za to, že Abwehr věřil, že jeho agenti stále žijí a pracují, že stále sbírají informace a stále je odesílají do Berlína svým nadřízeným. Tento postup přinášel řadu výhod, zřejmých na první pohled. Prostřednictvím kontroly toku informací z Británie do Německa mohla MI5 manipulovat Abwehrem podle libosti. A protože se Canaris a jeho štáb domnívali, že mají na Britských ostrovech dostatek „živých“ agentů, neposílali tam další.

„Přesně tak, Alfréde. Třetí zdroj Hitlerových informací o invazi představují jeho špioni. Lépe řečeno Canarisovi špioni. A oba víme, jak účinně pracují. Námi řízení němečtí agenti přispějí úspěchu plánu Tělesná stráž podstatným a životně důležitým dílem – potvrdí Hitlerovi většinu toho, co mu ohlásí odposlech a letecké snímkování. Už jsme do hry zapojili i jednoho z našich dublérů. Znáte ho pod jménem Tate.“

Tate si vysloužil své krycí označení díky neuvěřitelné podobě s populárním kabaretním hercem a zpěvákem Harrym Tatem. Ve skutečnosti se jmenoval Wulf Schmidt a pocházel z Dánska. Vicary jeho případ sice neřešil, ale základní fakta znal. Jako agent Abwehru seskočil Schmidt v noci na 19. září 1940 z letounu Heinkel 111 v prostoru hrabství Cambridgeshire. Noc strávil na louce, kde přistál. Zakopal padák a vysílačku a ráno se vydal do nejbližší vesnice. Jeho první zastávka patřila holičství Wilfreda Searla, kde si koupil kapesní hodinky jako náhradu za vlastní náramkové, které se mu při seskoku rozbily. U stánku paní Fieldové si koupil noviny, ochladil si oteklý kotník u pumpy na návsi a pak zamířil do malé kavárničky na snídani. V deset hodin ho zadržel vojín místní domobrany Tom Cousins. Následujícího dne ho převezli do vyšetřovacího komplexu MI5 Ham Common v Surrey. Tam po třináct dní trvajících výsleších Tate souhlasil, že bude pracovat jako agent-dublér a vysílačkou posílat zprávy svému řídicímu orgánu v Hamburku.

„Mimochodem, Eisenhower je v Londýně. Ví o tom jen pár vyvolených a kromě nich také Canaris. Dnes už samozřejmě i Hitler. Ve skutečnosti to Němci věděli dříve, než se poprvé uložil ke spánku v Hayes Lodge. Věděli, že je v Anglii, protože jim to sdělil Tate. Dokonalý klamný manévr – zdánlivě důležitá, ale zcela neškodná informace. Abwehr je ovšem přesvědčen, že Tate má vysoko postavený a důvěryhodný zdroj přímo na vrchním velitelství, zdroj, jehož význam s blížící se invazí ještě vzroste. Tate pak dostane k odvysílání významnou, ovšem zcela falešnou informaci, které Abwehr při troše štěstí také uvěří.“

Boothby dlouze zatáhl z cigarety.

„V následujících týdnech začnou Canarisovi špioni registrovat známky mohutného soustředění mužů a techniky v jihovýchodní Anglii. Ohlásí, že viděli americké a kanadské vojáky, kteří proudí do nově budovaných stanových táborů, že slyšeli, jak si britská veřejnost stěžuje na nepohodlí, které jim takové množství vojsk způsobuje, a okoření své líčení několika hrůzostrašnými historkami o konfliktech mezi armádou a civilisty. Neunikne jim generál Patton projíždějící východoanglickými vesnicemi v naleštěných botách a s revolverem se slonovinovou pažbou za pasem. Ti nejlepší dokonce zjistí jména důstojníků jeho štábu a oznámí je do Berlína. A zde bude hrát životně důležitou roli i vaše vlastní síť dvojitých agentů.“

Boothby se odmlčel. Rozdrtil cigaretu v popelníku a okamžitě si zapálil další.

„Ale vy pořád vrtíte hlavou, Alfréde. Zdá se mi, že jste v našem pečlivě připraveném plánu objevil nějakou Achillovu patu. Nemám pravdu?“

Vicary roztáhl rty v opatrném úsměvu. Boothby znal jeho zálibu ve starořecké historii a folkloru a uvědomil si, že profesor od počátku schůzky zcela automaticky myslí na Trojskou válku.

„Smím?“ zeptal se Vicary a ukázal na krabičku Boothbyho playersek. „Svoje jsem bohužel nechal dole.“

„Samozřejmě.“ Boothby nabídl profesorovi cigaretu a zapálil mu.

„Achilles zemřel, když ho šíp zasáhl do paty, jediného zranitelného místa na těle. Achillovou patou operace Statečnost je fakt, že ji může zhatit jediné hlášení pocházející ze zdroje, kterému Hitler důvěřuje. Operace tedy ke svému zdaru vyžaduje totální zmanipulováni všech informačních zdrojů, které mají němečtí zpravodajci k dispozici. Musíme Hitlera opříst neproniknutelnou sítí lží. Jestli touto sítí pronikne jediný záblesk pravdy, celá stavba se zřítí jako domek z karet.“ Vicary potáhl z cigarety a neodpustil si historickou paralelu: „Když Achilla pohřbili, připadla jeho zbroj Odysseovi. Obávám se, že naši zbroj získá Hitler.“

Boothby uchopil prázdnou sklenku a začal ji převalovat v dlani mohutné ruky.

„Toto nebezpečí je nedílnou součástí všech válečných lstí, nemyslíte, Alfréde? Každá může selhat, objeví-li se sebemenší náznak pravdy. Nejlépe to vyjádřil generál Morgan, jeden z plánovačů invaze. Stačí jediný poctivý německý špion, který si projde jihoanglické pobřeží od Kentu po Cornwall. A když se to stane, náš plán skončí v troskách a s ním i naděje Evropy. Proto jsme také strávili celý večer u premiéra v podzemí a proto jste teď vy u mě.“

Boothby vstal a začal odměřovat kancelář dlouhými pomalými kroky.

„V současné chvíli jednáme na základě předpokladu, že jsme otrávili všechny studny Hitlerových informací, že se nám podařilo zachytit a eliminovat všechny Canarisovy špiony vyslané do Británie a že zde nepůsobí žádný, který by nebyl pod naší kontrolou. Nesáhli bychom k takovému triku, jako je Statečnost, kdyby tomu mělo být jinak.“

Boothby vystoupil z kruhu slabého světla stolní lampy a zmizel v temném koutě místnosti.

„Minulý týden svolal Hitler do Rastenburgu poradu, jíž se zúčastnily všechny těžké kalibry – Rommel, von Rundstedt, Canaris a Himmler. Tématem byla invaze, přesněji řečeno čas a místo vylodění. Hitler přiložil Canarisovi k hlavě nabitou pistoli – obrazně, nikoliv doslova – a rozkázal mu, aby zjistil pravdu, jinak že ho čekají velmi nepříjemné následky. Canaris pak naložil tohle břemeno na bedra jednoho ze svých mužů. Jmenuje se Vogel, Kurt Vogel. Do dnešního dne jsme byli přesvědčeni, že Vogel je Canarisův právní poradce. Očividně jsme se mýlili. Vaším úkolem je postarat se, aby Vogel nezjistil pravdu. Neměl jsem dosud možnost prostudovat si jeho materiály. V registraci by na něj něco mohli mít.“

„Určitě,“ potvrdil Vicary.

Boothby vplul zpátky do světla. Lehce se zamračil, jako by z vedlejší místnosti zaslechl cosi nepatřičného, a pak upadl do dlouhého zadumaného mlčení.

„Chci k vám být, Alfréde, od samého počátku tohoto případu naprosto upřímný. Ministerský předseda naléhal, abyste tento úkol dostal právě vy, přes důrazné námitky generálního ředitele i mé.“

Vicary krátce pohlédl Boothbymu do očí a pak se v rozpacích nad jeho poznámkou odvrátil. Jeho zrak těkal po stěnách, po desítkách fotografií sira Basila ve společnosti významných lidí, po leštěném dubovém obložení, po starém vesle, které viselo na zdi a v upjatém formálním prostředí kanceláře působilo zcela nepatřičně. Asi památka na šťastnější a mnohem jednodušší časy, pomyslel si Vicary. Skelná hladina řeky za úsvitu. Oxford versus Cambridge. Návraty domů vlakem za chladných podzimních odpolední.

„Dovolte, abych svou poznámku vysvětlil, Alfréde. Odvedl jste vynikající práci a se svou sítí dvojitých agentů jste dosáhl významných úspěchů. Shodli jsme se však s generálním ředitelem na tom, že v tomto případě by byl vhodnější někdo zkušenější.“

„Chápu,“ utrousil Vicary. Zkušenější znamená v překladu kariérní důstojník. Novým posilám z univerzit sir Basil zásadně nedůvěřoval.

„Přesvědčit ministerského předsedu,“ uzavřel Boothby, „že právě vy nejste pro daný úkol ten nejlepší, se nám pochopitelně nepodařilo. Případ je tedy váš. Budete mě pravidelně informovat o svém postupu a dosažených výsledcích. A mnoho štěstí, Alfréde. Myslím, že ho budete potřebovat.“

07 KAPITOLA

LONDÝN

V lednu 1944 zaujalo počasí opět své oprávněné místo jako nejčastější námět úvah a rozhovorů britské veřejnosti. Po neobvykle horkém a suchém létu a podzimu přišla neobvykle studená zima. Nad řekou se zvedala mrznoucí mlha, halila Westminster a Belgravii a vznášela se jako dým po dělostřelbě nad troskami Battersea a Southwarku. Bombardování už představovalo sotva víc než vzdálenou vzpomínku. Děti se vrátily a v doprovodu matek podnikaly nájezdy na hračkářství a obchodní domy, aby vyměnily nevhodné vánoční dárky za žádanější předměty. Na Silvestra zaplavily Picadilly Circus davy lidí. Nebýt toho, že oslavy příchodu nového roku proběhly v šeru zatemnění, mohly vypadat zcela normálně, jako v době míru. Pak se však Luftwaffe po dlouhé a vítané odmlce na nebe nad Londýnem vrátila.

V osm večer spěchala Kateřina Blakeová po Westminsterském mostě. V East Endu a v docích na protějším břehu Temže zuřily požáry a oblohu křižovaly světlomety a proudy trasovacích střel. Kateřina slyšela burácivě dunění protiletadlových baterií rozmístěných v Hyde Parku a podél nábřeží a v nose ji dráždil pronikavý dým. Věděla, že ji čeká dlouhá, náročná noc.

Zamířila k Lambeth Palace Road a hlavou jí bleskla absurdní myšlenka – je k smrti vyhladovělá. Potravin se nedostávalo ještě více než jindy. Suchý podzim a mrazivá zima připravily Británii prakticky o celou úrodu zeleniny. Brambory a růžičková kapusta se staly nedostupnými lahůdkami. Jen tuřínu a vodnice byl dostatek. Kateřina si pomyslela, že než pozřít další sousto tuřínu, raději se zastřelí, ale pak ji napadlo, že v Berlíně jsou na tom určitě mnohem hůř.

Na rohu Lambeth Palace Road stál na hlídce policista, nevysoký baculatý mužíček. Vypadal příliš starý na to, aby mohl sloužit v armádě. Zvedl ruku, zvýšeným hlasem přehlušil jekot sirén ohlašujících letecký poplach a požádal o dokumenty.

Kateřině – jako pokaždé při podobné příležitosti – na zlomek vteřiny vynechalo srdce.

Natáhla ruku s průkazkou příslušnice Sboru dobrovolných ošetřovatelek. Policista se zadíval na fotografii a pak zkoumal její obličej. Kateřina mu položila ruku na rameno a naklonila se mu těsně k uchu, aby na tváři ucítil její dech. Tuto techniku úspěšně používala k neutralizaci mužské převahy už dlouhá léta.

„Pracuji jako dobrovolná sestra v nemocnici svatého Tomáše.“ Policista zvedl hlavu a podle výrazu obličeje Kateřina poznala, že pro ni přestal být hrozbou. Připitoměle se usmíval a hleděl na ni jako zamilovaný student. Jeho reakce Kateřinu vůbec nepřekvapila. Byla oslnivě krásná a celý život využívala svůj vzhled jako účinnou zbraň.

Policista jí vrátil průkazku. „Je to hodně špatné?“ zeptala se ho. „Moc. Buďte opatrná a nevystrkujte hlavu.“ Potřeba sanitek v Londýně dalece převyšovala nabídku. Úřady zrekvírovaly všechna vozidla, která se jim dostala pod ruku – dodávky, zelinářské a mlékařské vozy, všechno, co mělo čtyři kola, motor a ložnou plochu, kam by se vměstnal zraněný a zdravotník. Právě teď si Kateřina všimla na jedné ze sanitek, mířících ke vjezdu do nemocnice, červeného kříže namalovaného přes vybledlou firmu oblíbené místní pekárny.

Rychlým krokem ji následovala a vstoupila do čekárny pohotovosti přeplněné zraněnými. Všude jich bylo plno, na chodbách, schodištích, dokonce v sesterně. Někteří plakali, jiní křičeli bolestí, další seděli s nepřítomným pohledem, jako by stále nemohli pochopit, co se jim stalo. Desítky pacientů čekaly, až je prohlédne lékař nebo ošetřovatelka, a každou minutou přibývali další. Kateřina ucítila na rameni něčí ruku. „Není čas tady postávat, slečno Blakeová.“ Kateřina se obrátila a zahleděla se do tváře Enid Prittové. Před válkou byla Enid laskavá a občas zmatená ženuška, zvyklá ošetřovat případy chřipky a jen zřídka – většinou v sobotu na noční službě – nějakou oběť rvačky na nože. Válka tohle všechno změnila. Dnes se nosila rovně jako pravítko, mluvila hlasem seržanta na cvičišti, přičemž nikdy neřekla ani o slovo víc, než bylo nutné, a bez zádrhelů a problémů vedla jednu z nefrekventovanějších stanic první pomoci v Londýně. Před rokem ztratila při náletu manžela, s nímž prožila osmadvacet šťastných let. Enid Prittová netesknila – žal a smutek musí počkat, až budou Němci poraženi.

„Nesmíte jim dát najevo, co si myslíte, slečno Blakeová,“ poučovala ji Enid energicky. „Děsí je to ještě víc, než jsou. Sundejte kabát a dejte se do práce. Jenom v této nemocnici máme sto padesát raněných a márnice se rychle plní. A čekáme další.“

„Takovou hrůzu jsem neviděla od září 1940.“

„Proto vás taky potřebují. Tak do práce, slečno, ať to kmitá.“

Enid Prittová procházela pohotovostí jako vrchní velitel bitevním polem. Kateřina si všimla, jak sjela sestru za neúhledný obvaz. Enid nečinila žádný rozdíl mezi profesionálními a dobrovolnými ošetřovatelkami a ke všem byla stejně přísná. Kateřina pověsila kabát na háček a začala se propracovávat chodbou plnou raněných. Jako první se sklonila k malé holčičce, která svírala v rukou ohořelého plyšového medvídka.

„Co tě bolí, maličká?“

„Ruka.“

Kateřina jí vyhrnula rukáv svetru. Jasná zlomenina předloktí. Dívenka byla v šoku a prakticky necítila bolest. Kateřina na ni stále mluvila, aby odpoutala její mysl od zranění.

„Jak se jmenuješ, zlatíčko?“

„Ellen.“

„Kde bydlíš?“

„V Stepney, ale náš dům už nestojí,“ odpověděla klidným hlasem, prostým emocí.

„Kde máš rodiče? Jsou tady s tebou?“

„Hasič mi řekl, že jsou u pánbíčka.“

Kateřina chvíli mlčela a držela ji za ruku. „Za chvíli za tebou přijde pan doktor. Sed tady a nehýbej rukou, ano? Rozumíš, Ellen?“

„Ano,“ potvrdila. „Jste moc hezká.“

Kateřina se usmála. „Děkuju. Víš co?“

„Co?“

„Ty taky.“

Kateřina přistoupila k dalšímu zraněnému, starému muži s plešatým temenem pokrytým škraloupem zaschlé krve. Když mu prohlížela ránu, stařík k ní pozvedl zrak. „Mně nic není, slečinko. Je tady spousta lidí, co jsou na tom hůř než já. Věnujte se nejdřív jim.“

Kateřina mu uhladila rozcuchanou korunku šedivých vlasů a poslechla. Této vlastnosti si u Angličanů opakovaně všimla. V Berlíně jsou blázni, když obnovili bombardování. Litovala, že jim to nemůže říct.

Pokračovala chodbou, ošetřovala zraněné a při práci poslouchala jejich příběhy.

„Nalejval jsem si v kuchyni šálek podělanýho čaje, když: Bum! Tisícilibrová bomba přistála zrovna u mýho podělanýho prahu. Potom jsem se probral na zádech na svý bejvalý zahradě a čumím na hromadu trosek, co bejval můj podělanej barák.“

„Bacha na jazyk, Georgei. Jsou tady děcka.“

„A to jsem nedopad tak špatně, kámo. Barák naproti přes ulici dostal přímej zásah. Zařvala tam čtyřčlenná rodina. Moc fajn lidi.“

Nedaleko dopadla bomba a nemocnice se otřásla v základech. Těžce zraněná jeptiška se pokřižovala a začala předříkávat Otčenáš.

„Na vykopání Luftwaffe z nebe dnes večer modlitba stačit nebude, sestro.“

„Přijď království tvé. Buď vůle tvá…“

„Při náletu ve čtyřicátým jsem ztratil ženu a dneska jsem moh přijít i vo dceru.“

„Chléb náš vezdejší dej nám dnes…“

„Co je todle za podělanou válku, sestro?“

„…jakož i my odpouštíme našim viníkům…“

„Víš, Mervine, mám takovej dojem, že nás Hitler jaksi nemá moc v lásce.“

„Taky jsem si všim.“ Pohotovost vybuchla smíchem.

O deset minut později, když jeptiška usoudila, že modlitba již dostatečně zapůsobila, se – nevyhnutelně – ozvaly první tóny. „Vyvalte sudy…“

Kateřina nevěřícně kroutila hlavou, ale za chvíli již zpívala spolu s ostatními.

*****

Domů se dostala v osm ráno. Pod dveřmi – kam ji paní Hodgesová, její domácí, vždycky strkala – našla ranní poštu. Sklonila se, posbírala dopisy a všechny tři obálky bez otevření hodila do odpadkového koše v kuchyni. Nemusela dopisy číst, protože si je napsala a z různých míst v okolí Londýna poslala sama. Za normálních okolností by osobní dopisy nedostávala, protože v Británii neměla žádné příbuzné ani přátele. Ale kdyby mladá, atraktivní a vzdělaná žena vůbec nedostávala poštu, bylo by to poněkud divné. A protože paní Hodgesová byla tak trochu čmuchalka, Kateřina vymyslela drobnou lest a postarala se o nevysychající přítok osobních dopisů.

Zašla do koupelny a otevřela kohoutky nad vanou. Kvůli nízkému tlaku vytékal z hubice jen tenounký čůrek, ale dnes tekla alespoň teplá. Suché léto a podzim se postaraly o nedostatek vody a vláda vyhrožovala, že zavede příděly i na ni. Potrvá dlouho, než se vana naplní.

Když Kateřinu Blakeovou verbovali, rozhodně nebyla v pozici, aby si mohla klást nějaké podmínky, ale jednoho požadavku se odvážila – dost peněz na zajištění pohodlného života. Vyrůstala ve velkém domě v centru města a na rozlehlých pozemcích na venkově – oba rodiče pocházeli z vysokých společenských kruhů – a strávit válku v nějaké díře, kde by se musela o koupelnu dělit s šesti dalšími nájemníky, pro ni nepřipadalo v úvahu. Její nevelký, ale příjemný dvoupokojový byt v řadovém domku ve čtvrti Earl’s Court dokonale odpovídal jejímu krytí – slušně zajištěná válečná vdova ze středostavovské rodiny.

V útulném, skromně vybaveném obývacím pokoji by návštěvníka zaujala nepřítomnost jakýchkoliv osobních předmětů. Nenašel by zde žádné fotografie ani jiné upomínky na přátele nebo rodinu, na minulost. Kromě obýváku měla Kateřina k dispozici oddělenou ložnici s pohodlnou manželskou postelí, moderně zařízenou kuchyň a vlastní koupelnu s toaletou a prostornou vanou.

Kromě toho měl byt i jiné kvality, které by běžná, osaměle žijící Angličanka pravděpodobně nehledala. Nacházel se v nejvyšším patře, takže na svém kufříkovém rádiu mohla nerušeně přijímat relace z Hamburku, a z viktoriánského arkýřového okna obývacího pokoje se jí otevíral nezakrytý výhled na ulici před domem.

Vrátila se do kuchyně a postavila na sporák konvici s vodou. Práce dobrovolné ošetřovatelky byla vyčerpávající a časově náročná, ale pro její krytí naprosto nezbytná a životně důležitá. Vypadalo by přinejmenším podivně, kdyby se zdravá mladá žena bez rodiny nepodílela na válečném úsilí své země. Přihlásit se v muniční továrně by bylo riskantní – tak spolehlivé, aby přestálo podrobnou bezpečnostní prověrku, její krytí zase nebylo – a stát se „wrenkou“, příslušnicí Ženského pomocného sboru válečného námořnictva [Women’s Royal Navy Service], bylo už vůbec vyloučeno. Práce dobrovolné ošetřovatelky tedy představovala vhodný kompromis. Nemocnicím se zoufale nedostávalo personálu. Když se Kateřina v září 1940 přihlásila, poslali ji do služby hned první noc. Starala se o raněné v nemocnici svatého Tomáše a při nočních náletech roznášela v podzemních krytech občerstvení a knihy. Navenek ztělesňovala představu mladé Angličanky, která ze všech sil pomáhá své zemi. Někdy se tomu musela smát.

Konvice zapískala. Kateřina ji odstavila a nasypala do ní čaj. Jako všichni obyvatelé Londýna i ona náruživě pila čaj a kouřila. Vypadalo to, že celá Británie žije jen na taninu a tabáku, a Kateřina nebyla výjimkou. Příděl sušeného mléka i cukru už vyčerpala, a tak musela pít čaj hořký. V podobných okamžicích občas zatoužila po silné kávě z domova a kousku sladkého berlínského koláče.

Dopila první šálek a nalila si další. Nejraději by se vykoupala, zavrtala do postele a spala až do večera, ale čekala ji práce a musela zůstat bdělá. Kdyby se vracela z nemocnice jako každá normální žena, mohla být doma už před hodinou. Nasedla by na metro, projela napříč Londýnem a vystoupila ve stanici Earl’s Court. Jenže Kateřina se nemohla Londýnem pohybovat jako normální žena. Několik zastávek sice jela podzemní dráhou, ale pak přesedla na autobus, vzala si taxík, potom zase počkala na autobus, z něhož vystoupila půl kilometru od domova, a zbytek došla pěšky, přičemž neustále kontrolovala, jestli ji někdo nesleduje. Když konečně dorazila domů, byla na kůži promočená, ale věděla s jistotou, že je sama. Po více než pěti letech v terénu by jiný agent podlehl sebeuspokojení a hodil opatrnost za hlavu, ale podobné nebezpečí Kateřině nehrozilo – jeden z důvodů, proč přežila, když jiné zatkli a nakonec oběsili.

Odešla do koupelny a před zrcadlem se svlékla. Vysoká, štíhlá, vypracovaná postava. Díky cvičení, dlouhým vyjížďkám v sedle a lovům v horských lesích byla silnější než většina žen a mnoho mužů. Širší v ramenou, hladké pevné paže antické sochy. Kulatá, těžká, dokonale tvarovaná ňadra, pevné ploché bříško. Jako ostatně téměř každý byla i ona hubenější než před válkou. Vytáhla si sponky, které jí držely vlasy v přísném uzlu zdravotní sestry, a po krku a ramenou se jí rozlily bohaté prameny, které jí nádherně rámovaly obličej. Oči měla ledově modré – její otec je přirovnával k pruským jezerům. Výrazné lícní kosti mluvily spíše pro německý než anglický původ. Poněkud delší, ale ladný nos, široká ústa se smyslnými rty.

Pořád je z tebe mimořádně atraktivní žena, Kateřino Blakeová, ocenila se v duchu uznale.

Vstoupila do vany a náhle se cítila velmi osamělá. Vogel ji před tímto pocitem varoval, ale nikdy by si nepomyslela, že bude tak intenzivní. Někdy to bylo horší než strach. Říkala si, že absolutní samota někde na opuštěném ostrově nebo vrcholku vysoké hory by snad byla snesitelnější, než být obklopena lidmi, kterých se nesmí dotknout.

Naposledy si dovolila milence – mladičkého hocha – v Holandsku, a to už ani nebyla pravda. Chyběli jí muži, postrádala sex, ale dokázala se bez nich obejít. Touhu, stejně jako ostatní emoce, dokázala podle libosti zapínat a vypínat jako světlo v pokoji. Při její práci by ostatně soužití s mužem přinášelo řadu problémů. Muži jí většinou byli úplně posedlí a poslední, co potřebovala, byl láskou nemocný milenec šťourající v její minulosti.

Kateřina se vykoupala a vypustila vodu z vany. Rychle si pročesala mokré vlasy a oblékla župan. Zašla do kuchyně a otevřela spižírnu. Pusté police, na té nejvyšší kufřík s vysílačkou. Sundala ho a odnesla do obývacího pokoje k oknu, kde byl signál nejsilnější a příjem nejlepší. Odklopila víko a cvakla vypínačem.

Existoval další důvod, proč ji lovci špionů nechytili: Kateřina nikdy nevysílala. Každý týden zapínala v přesně stanovenou dobu na deset minut přijímač. Kdyby pro ni měl Berlín nějaké příkazy, zachytila by je.

Pět let neslyšela ze sluchátek nic něž praskot statické elektřiny.

S Berlínem komunikovala pouze jednou – tehdy v noci, kdy zabila tu ženu v Suffolku a připravila ji o totožnost. Dnes na Beatrici Pymmovou vzpomínala bez sebemenších výčitek svědomí. Je voják a za války musí vojáci zabíjet. Kromě toho nešlo o zbytečnou, bezdůvodnou smrt. Vražda Beatrice Pymmové byla absolutně nezbytná.

Nepřátelský agent mohl do Británie proniknout dvěma způsoby. Jednak tajně – padákem nebo v malém člunu, jednak otevřeně – lodním trajektem nebo letecky. Obě metody měly své slabiny. Pokus dostat se do země utajeně vzdušnou cestou nebo po moři byl vždy riskantní. Agenta mohli při seskoku zahlédnout, mohl se při dopadu zranit. Kdyby se měla Kateřina ještě naučit skákat s padákem, její už tak nekonečný výcvik by trval o několik měsíců déle. Druhá metoda – legální příjezd do země – rovněž skrývala jisté nebezpečí. Agent musel projít pasovou kontrolou, která zaznamenala datum a místo vstupu. Po vypuknutí války se pak tyto záznamy skutečně staly vítaným zdrojem informací, s jejichž pomocí MI5 vystopovala řadu špionů. Když pracovníci kontrarozvědky narazili na cizince, který vstoupil do Británie a dosud její území neopustil, mohli téměř s jistotou předpokládat, že se jedná o nepřátelského agenta. Vogel nalezl řešení: legální příjezd do země a vymazání záznamu likvidací příslušné osoby. Jednoduché – až na jeden zádrhel. Aby trik zabral, potřebovali mrtvolu. Proto se Beatrice Pymmová po své smrti stala Christou Kunstovou. Pracovníci MI5 Kateřinu nevypátrali prostě proto, že ji nikdy nehledali. Christa Kunstová přijela do Británie a byla nalezena mrtvá. Nikdo nepřebýval, a o Kateřinině existenci tudíž neměla MI5 sebemenší tušení.

Kateřina si nalila další šálek čaje, nasadila si sluchátka a čekala.

Když se o pět minut později rádio se zapraskáním probudilo k životu, málem se polila.

Radista v Hamburku bleskurychle vyťukával sérii kódových znaků.

Němečtí radiotelegrafisté se pyšnili pověstí nejlepších a nejpreciznějších profesionálů na světě. A také nejrychlejších. Kateřina měla co dělat, aby zprávu zachytila. Když Hamburk skončil, požádala o opakování.

Radista vyhověl, tentokrát pomaleji.

Kateřina potvrdila příjem a přerušila spojení.

Několik minut hledala šifrovací klíč a několik dalších zprávu luštila. Když skončila, jenom nevěřícně zírala.

PROVEĎTE SETKÁNÍ ALFA.

Kurt Vogel konečně chce, aby se setkala s jiným agentem.

08 KAPITOLA

HAMPTON SANDS, NORFOLK

Nad norfolkským pobřežím se rozpršelo. Sean Dogherty, zmožený pěti půllitry vodnatého piva, se před hospodou Hampton Arms snažil vyškrábat do sedla neposedného bicyklu. Povedlo se mu to až na třetí pokus a vyrazil k domovu. Vytrvale šlapal do pedálů a sotva si všímal okolí. Opravdu bezútěšné, pusté místo – shluk domků podél jediné ulice, vesnický obchůdek, hospoda, jejíž vývěsní štít naposled natřeli v roce 1938, protože barva byla jako téměř všechno ostatní na příděl. Na východním konci vesnice se tyčila věž kostela zasvěceného svatému Janu Křtiteli, vedle se rozkládal malý hřbitov. Dogherty se podvědomě pokřižoval, když projížděl kolem zastřešené hřbitovní brány. Přejel dřevěný můstek přes malý potůček, který o kus dál ústil do moře, a za okamžik mu vesnice zmizela za zády.

Soumrak houstl a Dogherty měl co dělat, aby se s kolem na hrbolaté cestě plné výmolů udržel. Byl to padesátiletý muž drobné postavy. Zelené oči měl hluboko vsazené v důlcích a nosil neupravenou prošedivělou bradku. Ani si nepamatoval, kolikrát už měl zlomený křivý nos ukazující kamsi stranou – jednou za krátké kariéry boxera ve welterové váze v Dublinu a mnohem častěji při pouličních opileckých rvačkách. Na sobě měl nepromokavý kabát z voskovaného plátna a na hlavě vlněnou čepici. Ledový vítr ho nepříjemně štípal do tváří; vítr od Severního moře, ostrý jako nůž, okořeněný mrazem norských fjordů, přes které se přehnal, než se opřel do norfolkského pobřeží.

Opona deště se rozhrnula a Doghertymu se otevřel výhled na krajinu – rozlehlé smaragdově zelené louky a pole, nekonečná šedavá čára pobřeží zaplavovaného přílivem, slané mokřiny porostlé rákosem a travinami. Vlevo se táhla široká pláž až k moři, v nevelké vzdálenosti vpravo halily vrcholky zelených kopců nízko plující těžká mračna.

Z mokřiny vzlétl párek divokých hus bernešek – na zimu sem přilétaly až ze Sibiře – a s plavným máváním křídel zamířil nad širé moře. Norfolkské pobřeží bývalo kdysi díky mnoha ptačím druhům, které zde nalézali vhodné životní podmínky, častým cílem turistů. Sledovat ptáky v době válečné vřavy však bylo téměř nemožné. Většina oblasti se stala uzavřeným vojenským pásmem a příděly benzinu jen málokomu umožňovaly výlety do tak odlehlého koutu země. A kdyby se sem přece jenom někdo vypravil, určitě by zabloudil. Na jaře 1940, když vrcholily obavy z německé invaze, nechala vláda odstranit všechny silniční ukazatele.

Sean Dogherty si těchto známek všímal pozorněji než ostatní obyvatelé Norfolku. V roce 1940 se nechal naverbovat a stal se špionem ve službách Abwehru s krycím označením Smaragd.

V dálce se z mlhy vynořila chalupa. Dýmu stoupajícího z komína se rázem zmocnil vítr a hnal ho přes rozlehlou louku. Práce malorolníka na pronajaté půdě byla namáhavá, ale stačila na zajištění živobytí. Malé stádečko ovcí, které poskytovalo vlnu a maso, slepice, několik záhonů s kořenovou zeleninou, za kterou zákazníci na trhu platili v těchto dnech velmi slušnou cenu. Dogherty dokonce vlastnil starou otlučenou dodávku, v níž odvážel produkty z okolních farem na tržiště v King’s Lynn. Proto měl nárok na zvýšené, takzvané „zemědělské“ příděly benzinu.

Odbočil na příjezdovou cestu, sesedl z kola a tlačil ho po nerovném rozježděném povrchu ke stodole. Nad hlavou mu burácely bombardéry Lancaster, které odstartovaly ze základen v Norfolku k dalšímu náletu na Německo. Dogherty si živě pamatoval doby, kdy letouny přilétaly z druhé strany – mohutné bombardéry Luftwaffe překonaly Severní moře a mířily nad průmyslová centra Manchester a Birmingham. Dnes měli spojenci ve vzduchu drtivou převahu a heinkely nad Norfolk zavítaly už jen velmi sporadicky.

Vzhlédl a spatřil, jak se závěsy na okně do kuchyně poodhrnuly a za sklem posetém kapkami deště se objevila Maryina tvář. Dnes ne, Mary, pomyslel si a odvrátil zrak. Prosím tě, dnes ne.

*****

Přesvědčit Seana Doghertyho, aby zradil Anglii a pracoval pro nacistické Německo, nestálo Abwehr mnoho úsilí. V roce 1921 Britové zatkli jeho staršího bratra a odsoudili ho k trestu smrti za to, že vedl jeden z přepadových oddílů Irské republikánské armády.

Dogherty vstoupil do stodoly, otevřel skříň na nářadí a vytáhl z ní kufříkovou vysílačku a šifrovací tabulky, jimiž ho Abwehr vybavil, zápisník a tužku. Zapnul vysílačku, zapálil si cigaretu a čekal. Jako špion dostal velmi jednoduché instrukce: jednou týdně čekat u vysílačky na příkazy z Hamburku. Naposled ho Abwehr o něco požádal před třemi lety, ale Dogherty stále poctivě v určenou dobu zapínal přístroj a deset minut zůstával na příjmu.

Vysílací okno mělo za dvě minuty skončit. Dogherty vrátil tabulky a zápisník do skříně. Zbývala poslední minuta a Dogherty natáhl ruku po vypínači, když vtom vysílačka ožila. Skočil po tužce a horečně zapisoval, dokud přístroj nezmlkl. Rychle vyťukal potvrzení příjmu a smluveným kódem se odhlásil.

Rozluštění zprávy mu trvalo několik minut.

Když si přečetl výsledek, nevěřil svým očím.

PROVEĎTE PŘIJÍMACÍ PROCEDURU JEDNA.

Němci po něm chtějí, aby převzal agenta.

*****

Od okamžiku, kdy Mary Doghertyová viděla manžela vstoupit do stodoly, uplynulo již čtvrt hodiny. Stála u kuchyňského okna a uvažovala, co mu tam tak dlouho trvá. Jestli Sean hned nepřijde, vystydne mu večeře. Utřela si ruce do zástěry a přinesla si k oknu kouřící hrnek s horkým čajem. Pršelo hustěji a provazce deště hnané větrem od Severního moře bičovaly okenní tabulky.

Hrozná noc, aby ses v ní potuloval, Seane Dogherty, pomyslela si.

Sevřela oprýskaný smaltovaný hrnek v dlaních a nahřívala si obličej ve stoupajících obláčcích páry. Věděla, co ve stodole dělá – čeká u vysílačky na instrukce z Německa.

Mary musela uznat, že špionáž pro nacisty vlila Seanovi do žil novou krev. Na jaře 1940 projel při svých vyzvědačských výpravách širokou oblast norfolkského venkova. Mary s úžasem pozorovala, jak při plnění úkolu ožil. Denně ujel na kole několik desítek kilometrů a pátral po známkách vojenské aktivity a fotografoval pobřežní opevnění. Informace předával spojce Abwehru v Londýně, která je posílala do Berlína. Sean pokládal svou činnost za velmi nebezpečnou a každý okamžik si dokonale vychutnával.

Na rozdíl od Mary. Ta trnula hrůzou, že manžela chytí. Celá země byla posedlá pátráním po špionech a stačila jediná chybička, aby Sean skončil za mřížemi. Zákon o vlastizradě z roku 1940 znal pro dopadené vyzvědače jediný trest – smrt provazem. Mary četla v novinách o popravách ve věznicích Wandsworth a Pentonville a pokaždé jí při tom tuhla krev v žilách. Bála se, že jednoho dne najde na seznamu pověšených i Seanovo jméno.

Déšť ještě zesílil a vítr se opíral o chatrné stěny chalupy tak zuřivě, až se Mary obávala, že se domek zřítí. Žít sama na staré polorozpadlé farmě by nebyl žádný med, pomyslela si hořce. Roztřásla ji zima. Odstoupila od okna a stoupla si ke sporáku, v němž hučel oheň.

Možná by bylo všechno jiné, kdyby mu mohla dát děti. Vzápětí tu myšlenku zahnala; už se jí dost natrápila, a zbytečně. Nemá smysl užírat se něčím, co nemůže ovlivnit. Sean je takový, jaký je, a i kdyby se snažila sebevíc, nezmění ho.

Co se to z tebe, Seane, pro smilování boží stalo?

*****

Zabušení na dveře vyděsilo Mary tak, že si vylila čaj na zástěru. Sean by si přece rovnou odemkl a vešel. Odložila hrnek na parapet a spěchala ke dveřím, připravená manžela vypeskovať, že si zapomněl klíč. Když však prudce otevřela, spatřila Jenny Colvilleovou, dívku, která bydlela na druhém konci vesnice. Jenny stála v přívalech deště a z kostnatých ramínek jí visela lesklá pláštěnka. Nevzala si čepici a po ramena dlouhé promoklé vlasy přilepené k lebce lemovaly hranatý dospívající obličej, který může za několik let vyrůst do podmanivé krásy.

Mary poznala, že dívka plakala.

„Co se stalo, Jenny? Otec tě zase zbil? Byl opilý, že?“

Jenny přikývla a propukla v usedavý nářek.

„Pojď dál, přece nebudeš stát na dešti,“ vyzvala ji Mary. „Ještě se nachladíš a budeš z toho mít smrt. Hrozné počasí.“

Jenny vstoupila a Mary vyhlédla před dům. Hledala její kolo. Marně. Došla tedy celou cestu pěšky, skoro dva kilometry.

Mary zavřela dveře: „Vysvleč se. Jsi na kůži promočená. Přinesu ti něco, než se ti šaty usuší.“

Když zmizela v ložnici, Jenny se začala svlékat. Vyčerpaně shodila pláštěnku, pak si přetáhla přes hlavu tlustý vlněný svetr a položila ho na podlahu vedle pláštěnky.

Mary se vrátila a přinesla župan. „Dolů s tím zbytkem, mladá dámo,“ vybídla Jenny s hranou přísností.

„Ale co když mě uvidí Sean?“

„Neboj se. Ten kdesi venku spravuje rozbitý plot,“ zalhala Mary.

„V tomto počasí?“ opáčila Jenny s těžkým norfolkským přízvukem. Zase se jí vracela obvyklá dobrá nálada a Mary nemohla než obdivovat její psychickou odolnost. „Zbláznil se, Mary, nebo co?“

„Vždycky se mi zdálo, že jsi vnímavé děvče. A teď si svlékni tu mokrou hrůzu.“

Jenny si sundala kalhoty a spodní košilku. Oblékala se většinou jako kluk, dokonce častěji než jiné venkovské dívky. Na mléčně bílých rukou jí naskočila husí kůže. Bude moci mluvit o štěstí, když svůj výlet nezaplatí přinejmenším rýmou. Mary jí pomohla do županu a pevně ji do něj zavinula.

„Tak, není to lepší?“

„Ano. Děkuju, Mary.“ Dívka se znovu rozplakala. „Nevím, co bych si bez tebe počala.“

Mary si ji přitiskla k tělu: „Nikdy tě neopustím, Jenny, to ti slibuju.“

*****

Jenny se uvelebila na staré rozvrzané křeslo, které jí Mary přitáhla ke krbu, přikryla se dekou trochu páchnoucí zatuchlinou a nohy složila pod sebe. Po chvíli zimničné chvění ustalo a dívka se cítila v teple a v bezpečí. Mary stála vedle sporáku a tiše si prozpěvovala.

Za několik minut to v hrnci zabublalo a domkem se rozšířila nádherná vůně. Jenny zavřela oči a její unavená mysl přeskakovala od jednoho příjemného vjemu k druhému – sladká vůně dušeného skopového, teplo od ohně, podivně vzrušující tón Maryina hlasu. Vedle hlavy jí do okna bušil déšť hnaný větrem. Venku se žení všichni čerti, ale tady, v bezpečí klidného domova, se Jenny cítila jako v bavlnce. Litovala, že její život nemůže být takový pořád.

A to už jí Mary přinášela tác a na něm talíř dušeného masa, krajíc tvrdého chleba a kouřící hrnek čaje. „Sedni si pořádně, Jenny,“ vyzvala ji, ale když dívka nezareagovala, odložila tác, přikryla ji druhou dekou a nechala ji spát.

*****

Když se Dogherty konečně vrátil, Mary seděla u ohně a četla si. Mlčky ho pozorovala, jak vchází do místnosti. Ukázal na křeslo, v němž spala Jenny, a zeptal se: „Co tady dělá? Otec ji zase zmlátil, co?“

„Pst!“ zasyčela Mary. „Probudíš ji.“

Mary vstala, odvedla manžela do kuchyně a položila před něj talíř s večeří. Dogherty si nalil do velkého hrnku čaj a posadil se ke stolu.

„Martin Colville by potřeboval ochutnat vlastní medicínu. Mám sto chutí to udělat.“

„Prosím tě, Seane. Jsi dvakrát tak starý a on dvakrát silnější než ty.“

„A co tím chceš říct, Mary?“

„Chci tím říct, že bys mohl přijít k úrazu. Abys přitáhl pozornost policie nějakou pitomou rvačkou, je to poslední, co potřebujeme. Sněz si večeři a mlč, nebo vzbudíš tu holku.“

Dogherty poslechl. Nabral si lžičku a zaškaredil se. „Fuj, to jídlo je studené jako led.“

„Kdyby ses vrátil ve slušnou hodinu, bylo by teplé. Kdes vlastně byl?“

Aniž pozvedl hlavu od talíře, Dogherty střelil zpod pozdviženého obočí po manželce mrazivým pohledem. „Ve stáji,“ odsekl.

„Čekals u vysílačky na rozkazy z Berlína?“ zašeptala Mary sarkasticky.

„O tom se teď nebudeme bavit, ženská,“ zavrčel Sean podrážděně.

„Copak si neuvědomuješ, že tím jenom marníš čas? A že riskuješ životy nás obou?“

„Říkám, že teď o tom nebudeme mluvit!“

„Jsi starý pitomý kozel.“

„To by stačilo, Mary!“

„Možná ti jednoho krásného dne hoši z Berlína opravdu přidělí skutečný úkol. Potom se snad zbavíš vší té nenávisti, která tě uvnitř žere, a budeme moci v klidu dožít těch pár let, co nám ještě zbývá.“ Vstala, přeměřila si manžela pohledem a potřásla hlavou. „Jsem unavená, Seane. Jdu si lehnout. Přilož do krbu, aby Jenny nebyla zima. A tiše, ať ji nevzbudíš. Dnes večer si prožila svoje.“

Mary odešla nahoru do ložnice. Jakmile za sebou tiše zavřela dveře, Dogherty vstal a vytáhl si z příborníku láhev Bushmills. Whisky měla v těchto dnech cenu zlata, ale tohle byla vzácná příležitost a Sean si nalil štědrou míru.

„Hoši z Berlína to možná opravdu udělají, Mary Doghertyová,“ zamumlal pod vousy a pozvedl sklenku k němému přípitku. „Ve skutečnosti to už udělali.“

09 KAPITOLA

LONDÝN

Aby Alfréd Vicary získal za první světové války práci u rozvědky, musel se dopustit podvodu, který ovšem pokládal za ospravedlnitelnou válečnou lest. Bylo mu jedenadvacet, dokončoval univerzitní studia v Cambridgi a plálo v něm přesvědčení, že Anglie se hroutí pod nepřátelskými údery a že potřebuje každou pomocnou ruku. Pěchota ho ani v nejmenším nelákala. Studium historie jej dostatečně poučilo, že mezi pěšáky by ho nečekala sláva, jen nekonečné strádání, mizérie a velmi pravděpodobně smrt nebo přinejmenším těžké zranění.

Jeho nejlepší přítel Brendan Evans, vynikající student filozofie, vymyslel perfektní řešení. Doslechl se, že armáda formuje jednotku nazývanou pracovně „Zpravodajský sbor“. Mezi kvalifikační požadavky uchazečů patřila pouze plynulá znalost němčiny a francouzštiny, předchozí zkušenosti z rozsáhlého cestovaní po Evropě, schopnost řídit a opravit motocykl a dokonalý zrak. Brendan se spojil s ministerstvem války a domluvil oběma schůzku na příští dopoledne.

Vicary propadl malomyslnosti – požadavky nesplňoval. Německy sice mluvil výborně a francouzsky přijatelně a Evropu včetně Německa měl slušně procestovanou. Motocykl však v životě neřídil – představa, že by měl usednout za řídítka, ho vysloveně děsila – a zrak měl mizerný.

Brendan Evans byl Vicaryho přesným opakem. Vysoký, štíhlý, mimořádně pohledný muž s chlapeckou touhou po dobrodružství, kolem něhož se točilo víc žen, než dokázal zvládnout. Jednu vlastnost měli ovšem oba přátelé společnou – bezchybnou paměť.

Vicary vymyslel plán.

Onoho večera ho Brendan za chladného srpnového soumraku naučil na opuštěné polní cestě uprostřed odvodněných a zúrodněných středoanglických slatin řídit motorku. Vicary je nejdřív oba několikrát málem přizabil, ale pozdě v noci už uháněl s hřmícím motorem po stezkách i v terénu, naplněn bezstarostným vzrušením, jaké dosud nepocítil. Ráno ve vlaku z Cambridge do Londýna mu pak Brendan neúnavně vtloukal do hlavy anatomii motocyklu.

Po příjezdu Brendan okamžitě odešel na ministerstvo války a Vicary na něj čekal před budovou zalitou teplými slunečními paprsky. Jeho přítel se objevil asi za hodinu se šťastným úsměvem na rtech. „Vzali mě,“ oznámil. „Teď je řada na tobě. Pozorně poslouchej,“ a odříkal mu zpaměti všechny řádky tabule, s jejíž pomocí se zkouší zrak, včetně nejdrobnějších písmenek úplně dole.

Vicary si sundal brýle, podal je Brendanovi a jako slepec vstoupil do temné, přísné budovy. Zrakovým testem prošel na výtečnou (dopustil se jediného omylu – zaměnil D a B –, ale to nebyla chyba jeho, nýbrž Brendanova) a byl okamžitě přijat v hodnosti podporučíka k motocyklové rotě Zpravodajského sboru. Dostal poukaz na uniformu, výstroj a rozkaz ostříhat si vlasy, které se mu kroutily přes uši a krk. Druhého dne se měl dostavit na Eustonské nádraží, kde na něj čekal nový lesklý motocykl značky Rudge, dosud zabalený ve velké bedně vystlané dřevěnou vatou. O měsíc později se Brendan a Vicary nalodili i se svými stroji na malý parníček a odpluli do Francie.

Ach, jak to bylo tehdy jednoduché! Agenti proklouzli za nepřátelské linie, počítali vojáky a sledovali provoz na železnici. Pro předávání tajných zpráv dokonce občas použili poštovní holuby. Dnes byla válka na neviditelné frontě mnohem komplikovanější – stala se soubojem mozků, který vyžadoval absolutní soustředění a cit pro detaily.

Agenti dubléři…

Klasickým příkladem byl Karl Becker. Canaris ho poslal do Anglie za hektických dnů čtyřicátého roku, kdy byla invaze na Britské ostrovy doslova na spadnutí. Becker, který se vydával za švýcarského obchodníka, se usídlil ve stylovém domě ve čtvrti Kensington a okamžitě začal sbírat všechna – vesměs pochybná – tajemství, ke kterým se dostal. Vicary zachytil jeho stopu, když Becker zaplatil padělanou bankovkou, a během několika týdnů se už polapený vyzvědač třepetal v síti MI5. Vicary a jeho tým ho sledovali na každém kroku – na večírky, kde platil za informace z druhé a třetí ruky a opíjel se do němoty šampaňským pocházejícím z černého trhu; na schůzky s informátory; dokonce i do ložnice, kam si vodil ženy, muže, děti a bůhvíkoho ještě. Po měsíci nechal Vicary klec spadnout. Zatkl Beckera – vytáhl ho z náručí nezletilé dívky, kterou agent držel pod zámkem a naléval šampaňským – a současně zlikvidoval celou německou špionážní síť, která byla na Beckera napojena.

Pak přišla ta obtížnější část. Místo aby ho nechal pověsit, Vicary Beckera „obrátil“ – přesvědčil ho, aby pracoval pro MI5 jako dvojitý agent. Hned v tu noc zapnul Becker ve své vězeňské cele vysílačku a vyslal operátorovi v Hamburku kódovaný volací signál. Operátor ho požádal, aby zůstal na příjmu a čekal na instrukce z Berlína. Řídicí důstojník Abwehru Beckerovi přikázal, aby zjistil přesné umístění a velikost základny stíhacího letectva v Kentu. Becker potvrdil příjem a odhlásil se.

Ale byl to Vicary, kdo druhý den navštívil letiště. Mohl sice zavolat velitelství RAF, požádat o přesné údaje o základně a odeslat je Abwehru, ale skutečný špion by to pochopitelně tak lehké neměl. Aby zpráva vypadala co nejvíce autenticky, Vicary vyrazil do terénu pozorovat letiště očima nepřátelského agenta. Odjel z Londýna vlakem a v důsledku neustálých zpoždění dorazil na místo až za soumraku. Na návrší, které se zvedalo nedaleko základny, ho zastavil hlídkující policista a požádal ho o doklady. Vicary viděl letiště na pláni pod kopcem ze stejné perspektivy, z jaké by se na ně díval špion. Viděl shluk Nissenových krytů z vlnitého plechu a několik letadel rozestavěných kolem travnaté přistávací dráhy. Na zpáteční cestě do Londýna sestavil stručnou zprávu, v níž shrnul svá pozorování. Poznamenal, že kvůli zpoždění vlaku mohl cíl pozorovat teprve za večerního světla a že mu příslušníci vojenské policie zabránili dostat se blíž k základně. V noci pak přinutil Beckera zprávu odeslat – vlastnoručně, protože každý agent má vlastní, jasně rozeznatelný styl a rytmus vysílání, známý jako „rukopis“, který němečtí radisté pochopitelně dokázali identifikovat.

Potom se Vicary spojil s RAF a vysvětlil situaci. Spitfiry byly přemístěny na jiné letiště, personál evakuován a podél plochy bylo rozmístěno několik těžce poškozených stíhaček s plnými nádržemi. Druhý den k večeru přiletěla Luftwaffe. Nastražené letouny vzplály jako pochodně a osádky německých bombardérů si jistě libovaly, jak se jim zásah povedl. Den po náletu požádal Abwehr Beckera, aby se vrátil do Kentu a vyhodnotil škody. Znovu tam místo něj odjel Vicary, sestavil zprávu o tom, co viděl, a přinutil Beckera, aby ji odeslal.

Abwehr jásal nadšením. Becker se stal hvězdou, superšpionem, vše za cenu jednodenní práce pozemního personálu královského letectva, který musel odklidit zuhelnatělé zbytky nepotřebných stíhaček a zarovnat přistávací dráhu.

Beckerův řídící důstojník byl tak unesen úspěchy svého agenta, že mu přikázal získat další špiony. Becker – ve skutečnosti přirozeně Vicary – poslechl. Koncem roku 1940 pracoval pro Karla Beckera okruh více než deseti informátorů. Někteří komunikovali s ním, jiní přímo s Hamburkem, ale všichni měli jedno společné – neexistovali, byli výplodem Vicaryho fantazie. Profesor se postaral o všechny aspekty jejich životů. Noví agenti se zamilovávali, občas se opíjeli, stěžovali si na nedostatek peněz, oplakávali mrtvé příbuzné a přátele, oběti náletů. Vicary jich dokonce několik nechal zatknout – žádná špionážní síť na půdě nepřítele není neprůstřelná a nemůže operovat beze ztrát. Abwehr by této kamufláži prostě nevěřil, kdyby čas od času nepřišel o pár agentů. Byla to psychicky velmi náročná práce, která vyžadovala puntičkářskou pečlivost a soustředění na každičký, i ten nejmenší detail. Vicary tu práci miloval a vychutnával si s potěšením a radostným vzrušením každý její okamžik.

Výtah jako obvykle někde uvázl, takže Vicary musel z Boothbyho doupěte do registrace, jak se v MI5 říkalo archivu, sejít po schodech. Když otevřel dveře, udeřil ho do nosu nepříjemný nakyslý pach – zatuchlý papír, prach, plíseň tvořící se na vlhkých prosakujících zdech sklepních prostor. Připomněl mu knihovnu na univerzitě. Složky na otevřených policích, složky ve skříních, složky naskládané na studené kamenné podlaze, hromady papírů, které čekaly, až budou uloženy do složek. Mezi nimi se tiše pohybovala trojice pohledných dívek – zavedená noční směna – a hovořila úředním jazykem inventur a katalogizace, kterému Vicary rozuměl jen s obtížemi. Tyto dívky, mezi zaměstnanci známé jako „královny z registrace“, působily v šeru mezi hromadami papírů podivně nepatřičně. Vicaryho by nepřekvapilo, kdyby za nejbližší skříní objevil dva mnichy, studující ve světle svíček starý pergamen.

Otřásl se: Bože, tady je to jako v hrobce. Litoval, že si neoblékl svetr nebo si nepřinesl něco horkého k pití. Toto místo skrývalo kompletní historii tajné služby. Vicary procházel mezi papíry a pomyslel si, že i když z M15 odejde, zůstane tu po něm navěky záznam všech jeho činů. Nebyl si jistý, jestli je to pomyšlení příjemné, nebo znepokojující.

Pak si vzpomněl na znevažující poznámky, které na jeho adresu vyslovil Boothby, a náhle se ho zmocnil vztek. Vicary byl ve své práci skutečně velmi dobrý, a ani Boothby to nemohl popřít. Věřil, že za své úspěchy vděčí především znalostem historie. Historik často pracuje s domněnkami a odhady, kdy na základě drobných nedůležitých náznaků dospěje k rozumnému závěru. Práce s agenty dubléry představovala identický postup, jenže obrácený o sto osmdesát stupňů. Jeho úkolem bylo poskytnout nepříteli řadu drobných nedůležitých náznaků a nechat ho dospět k požadovanému závěru. Důstojník v jeho postavení musel velmi pozorně a opatrně volit, jaké náznaky a stopy Němcům odhalí. Musela to být s lékárnickou přesností připravená směs ověřitelných faktů a výmyslů, pravdy a pečlivě zakrytých lží. Vicaryho smyšlení špioni museli velmi tvrdě pracovat, aby se ke svým informacím dostali, a posílali je do Německa v malých, občas zcela bezvýznamných zlomcích. Poskytované informace musely být v souladu s krycí identitou špiona. Například od řidiče náklaďáku z Bristolu nemohl nikdo očekávat, že by se krádeží dokázal zmocnit tajných dokumentů v Londýně. A žádný střípek nesměl působit příliš „dobře“ na to, aby mohl být pravdivý – nápadně snadno získané informace nikdy nepůsobí věrohodně.

Složky s materiály pracovníků Abwehru byly uskladněny na otevřených policích, které se tyčily od podlahy až ke stropu malé místnosti na vzdáleném konci archivu. Jména na V začínala dole a pokračovala úplně nahoře. Vicary musel klesnout na všechny čtyři a natočit hlavu do strany, jako by hledal pod nábytkem zatoulaný prsten. Zatraceně! Hledaná složka je samozřejmě pod stropem. Vicary se s hekáním postavil, zaklonil se a mžouraje přes půlměsíčky brýlí se snažil přečíst jména na hřbetech desek. Pochopitelně beznadějně. Složky stály v policích dva metry nad jeho hlavou a na takovou dálku nápisy přečíst nedokázal – Boothbyho pomsta všem, kdo nedorostli do předpisové výšky.

Tak ho objevila jedna z královen. Zželelo se jí, jak bezmocně mžoural nad sebe, a slíbila, že mu přinese žebřík. „Minulý týden si Clarymore stoupl na židli a málem si zlámal vaz,“ zazpívala povzbudivě a za okamžik se vrátila se žebříkem. Podívala se na Vicaryho s úsměvem jako na poněkud natvrdlého strýčka z venkova a nabídla se, že mu příslušnou složku podá. Vicary ji ujistil, že to zvládne sám.

Vyšplhal se na žebřík a používaje ukazováček jako sondu probíral naskládané písemnosti. Konečně objevil hnědou papírovou složku s červenou nálepkou: VOGEL, KURT – ABWEHR BERLÍN. Vytáhl ji, snesl dolů a otevřel.

Složka byla prázdná.

*****

Asi měsíc po svém nástupu Vicary s překvapením zjistil, že u MI5 pracuje i Nicholas Jago, bývalý hlavní archivář univerzity, kterého tajná služba získala ve stejném týdnu jako jeho. Byl přidělen do registrace s příkazem zavést v archivu, občas povážlivě děravé paměti instituce, trochu disciplíny a pořádku. Jago byl – stejně jako jeho panství – zaprášený, nepřístupný a obtížně použitelný. Ale pokud jste se propracovali přes tvrdou slupku, narazili jste na laskavého a velkorysého člověka, přetékajícího cennými informacemi. A ještě jednu užitečnou vlastnost byste u něj ocenili – věděl, jak nějaký materiál beznadějně ztratit a jiný zase jako kouzlem objevit.

Navzdory pozdní hodině našel Vicary Jaga pracovat za psacím stolem v jeho miniaturní kanceláři s prosklenými stěnami. Na rozdíl od samotného archivu to byla svatyně čistoty a pořádku. Když Vicary zaklepal na skleněné dveře, Jago vzhlédl, usmál se a mávl na něj rukou, ať jde dál. Vicary si všiml, že úsměv se nerozšířil až k očím. Jago vypadal vyčerpaně. Není taky divu, on ve své kanceláři bydlel. A ještě něco – ve čtyřicátém roce mu při náletu zahynula manželka a její smrt Jaga krutě poznamenala.

Zavázal se slavnostní přísahou, že porazí nacisty – ne puškou, ale precizností a organizovaností.

Vicary se posadil a odmítl nabízený čaj, i když mu ho Jago vychvaloval slovy: „Staré zboží, které jsem shromáždil ještě před válkou.“ Na rozdíl od otřesného válečného tabáku, který si právě nacpal do dýmky a zapálil. Odporný kouř smrděl jako spálené mokré listí a visel mezi nimi jako bílý závoj, zatímco si oba muži nezávazně vyměňovali banality, jako že se například, až bude po všem, oba vrátí na univerzitu.

Vicary si jemně odkašlal a vyslal tak neklamný signál, že by rád přešel k věci. „Hledám spis poněkud tajemného důstojníka Abwehru,“ zahájil opatrný gambit. „Překvapilo mě, že se ztratil. Desky se jmenovkou ležely na polici, ale jejich obsah je pryč.“

„Jak se jmenuje?“ zeptal se Jago.

„Kurt Vogel.“

Jagovi potemněla tvář. „Kristepane! Musím se po něm podívat. Počkej tady, Alfréde. Hned jsem zpátky.“

„Půjdu s tebou,“ navrhl Vicary. „Třeba bych ti mohl pomoct.“

„Ne, ne,“ odmítl Jago důrazně. „Já ti nepomáhám hledat špiony a ty mi nemusíš pomáhat hledat papíry.“ Jago se svému žertu zasmál. „Zůstaň tady, pohodlně si sedni. Hned jsem zpátky.“

Zopakovals to podruhé, pomyslel si Vicary. Hned jsem zpátky. Věděl, že Jago je svými spisy doslova posedlý, ale chybějící složka pracovníka Abwehru není přece důvodem k vyhlášení bojové pohotovosti v celém oddělení. Spisy se přece ztrácejí neustále. Někdo je někam založí, omylem skartuje… Možností je celá řada. Jednou dokonce Boothby vyhlásil červený poplach, protože postrádal kufřík plný důležitých materiálů. Podle pověsti se pohřešovaný kufřík našel o týden později v bytě jeho milenky.

Jago skutečně za chvíli přispěchal do kanceláře, zanechávaje za sebou obláčky dýmkového kouře jako supající lokomotiva. Podal Vicarymu svazek papírů a posadil se za psací stůl.

„Přesně jak jsem si myslel,“ vydechl Jago, očividně pyšný sám na sebe. „Byl na příslušné polici. Jedna z holek ho založila do jiných desek. Stává se to pořád.“

Vicary si vyslechl pochybné zdůvodnění a nakrčil obočí. „Zajímavé. Mně se to ještě nestalo.“

„No, to máš tedy štěstí. My tady dole zpracujeme tisíce složek týdně. Potřebovali bychom víc lidí. Vznesl jsem v tom smyslu požadavek na generálního ředitele, ale bylo mi řečeno, že máme plný stav a nedostaneme nikoho.“

Jagovi vyhasla dýmka a začal si ji okázale nacpávat. Vicary těkal pohledem po kanceláři, jak se vzápětí znovu naplnila dýmem. Nicholas Jago byl každým coulem poctivec a dobrák od kosti, ale dnes mu Vicary nevěřil ani slovo. Byl přesvědčen, že Vogelovu složku si nedávno někdo vytáhl a už ji nevrátil. A musel to být někdo zatraceně důležitý, soudě podle Jagova výrazu v okamžiku, kdy si Vicary materiály vyžádal.

Vicary zamával svazkem papírů, aby získal trochu čistšího prostoru v hustém, neprostupném kouři. „Kdo měl Vogelův spis naposled?“

„Ale jdi, Alfréde. Dobře víš, že ti to nemůžu říct.“ Byla to pravda. Obyčejní smrtelníci jako Vicary dostávali písemné materiály z archivu na základě povolení a proti podpisu a o tom, kdo, kdy a co si půjčil, se vedly přesné záznamy, k nimž měli přístup pouze pracovníci registrace a šéfové oddělení. Pouze velmi omezená skupina nejvyšších představitelů si mohla vyzvednout požadované spisy bez podpisu a záznamu. Vicary se důvodně domníval, že právě někdo takový si Vogelovu složku prohlížel.

„Víš, že stačí požádat Boothbyho o svolení nahlédnout do záznamů, které mi určitě dá,“ prohlásil Vicary. „Takže nedělej drahoty a ukaž mi je rovnou. Ušetříme čas.“

„Tím, že ti Boothby dá svolení, bych si nebyl tak jistý.“

„Co tím chceš říct, Nicholasi?“

„Poslouchej, starouši, vůbec netoužím po tom dostat se zase mezi tebe a Boothbyho.“ Jaga opět plně zaměstnávala dýmka – nacpal ji tabákem a vylovil z krabičky zápalku. Pak sevřel troubel mezí zuby a dýmka mu při řeči poskakovala nahoru a dolů. „Promluv si s Boothbym. Jestli ti dovolí prohlédnout si záznamy o přístupu ke spisům, máš je mít.“

Vicary opustil zakouřenou plynovou komoru, když se Jago znovu pokoušel zapálit levný tabák v dýmce. Při každém potáhnutí vzplála sirka jasným plamenem. Když odcházel s Vogelovými materiály pod paží, naposledy se ohlédl a pomyslel si, že Jago vypadá jako maják na zamlženém skalnatém výběžku.

*****

Cestou zpátky do kanceláře se Vicary zastavil v kantýně. Nevzpomínal si, kdy naposledy jedl. Hlad se mu stal trvalým společníkem. Doby, kdy si potrpěl na vybrané pokrmy, patřily minulosti a jídlo pro něj znamenalo jen praktickou nezbytnost, něco, co musí udělat, ale z čeho nemá žádné potěšení. Vzpomněl si na jisté odpoledne v květnu 1940, kdy se dozvěděl o pozvání k Churchillovi. Před chvílí vám pan Ashworth doručil domů dvě krásné jehněčí kotletky… Takové plýtvání vzácným časem.

Tak pozdě v noci byl výběr ještě horší než obvykle – bochánek tmavého chleba, podezřele vyhlížející sýr, bublající kotlík hnědé tekutiny. Kdosi přeškrtl na jídelním lístku slova hovězí bujón a nahradil je specialitou vývar z kamení. Vicary se sýra raději vzdal a přičichl k polévce. Zdála se mu docela neškodná, ale z opatrnosti si nalil do misky jen jednu naběračku. Chléb byl tvrdý jako prkénko, na kterém ležel, a Vicarymu chvíli trvalo, než tupým nožem odpižlal nevzhledný krajíc. S Vogelovým spisem jako podnosem procházel mezi stolky. U jednoho se hrbil nad latinským textem John Masterman, v rohu seděli dva slavní právníci a dohadovali se o starém soudním sporu. Populární spisovatel detektivních románů usilovně čmáral do odřeného poznámkového bloku. Vicary potřásl hlavou: MI5 získala do svých služeb pozoruhodnou sbírku talentů.

Opatrně kráčel po schodech, polévkovou misku na spisu pozorně vyváženou. Teď by ještě chybělo ty papíry polít. Jago neustále rozesílal memoranda, v nichž nabádal pracovníky jiných oddělení k pečlivějšímu zacházení s písemnými materiály.

Jak se jmenuje?

Kurt Vogel.

Kristepane! Musím se po něm podívat.

Tady prostě něco nesedí, pomyslel si Vicary. Ale věděl, že nemá smysl se tím trápit. Lépe udělá, když podobné úvahy odloží a nechá podvědomí, aby si samo našlo řešení.

Položil spis i s miskou na psací stůl a rozsvítil lampičku. Pročítal složku a usrkával přitom polévku. Chutnala jako vyvařená kožená polobotka. Sůl patřila k těm několika málo ingrediencím, jichž měli kuchaři dostatečné zásoby, a tak ji skutečně štědře používali. Než pročetl spis podruhé, měl žízeň jako cestovatel na poušti a začaly mu otékat prsty.

*****

Vicary pozvedl hlavu a prohlásil: „Harry, myslím, že tu máme problém.“

Harry Dalton spal za svým stolem ve společné místnosti před Vicaryho kójí. Vstal a vešel ke svému nadřízenému a partnerovi. Tvořili vskutku podivnou dvojici, o níž se v oddělení žertem mluvilo jako o firmě Mozek & Svaly, s. r. o. Harry byl vysoký, štíhlý, svalnatý sportovec s napomádovanými hustými tmavými vlasy, inteligentníma modrýma očima a pohotovým víceúčelovým úsměvem na rtech. Před válkou sloužil detektiv inspektor Harry Dalton v oddělení pro vyšetřování vražd Metropolitní policie. Narodil se a vyrostl v Battersea a jeho měkký příjemný hlas si podržel stopy přízvuku příslušníka dělnické třídy z předměstí na jihu Londýna.

„Je chytrý jako čert, to je jasné,“ pokýval Vicary uznale hlavou. „Podívej se na to. Doktorát práv na Univerzitě v Lipsku, žák Hellera a Rosenberga. Nepřipadá mi jako typický člen NSDAP. Nacisté v Německu všechny zákony perverzně zneužili. Člověk s takovým vzděláním z toho nemohl mít žádnou velkou radost. A pak v pětatřicátém hodí najednou advokacii za hlavu a začne pracovat pro Canarise jako jeho osobní právní zástupce. Má to znamenat, že poskytoval právnické rady celému Abwehru? Silně pochybuju. Myslím, že Vogel je špion, a ta pohádka o Canarisově právníkovi je jenom další zastírací manévr pro posílení jeho krytí.“

Vicary se probíral papíry.

„Máte nějakou teorii?“ zeptal se Harry.

„Ano. Abych byl přesný, tři teorie.“

„Tak si je poslechněme.“

„Teorie číslo jedna: Canaris ztratil důvěru ve své špionážní sítě v Británii a uložil Vogelovi, aby je prověřil. Člověk jeho vzdělání a zkušeností je ideální typ pro hrabání se v hlášeních a materiálech a pátrání po nesrovnalostech. Dávali jsme si zatracený pozor, Harry, ale řízení dvojitých agentů je obrovsky složitý úkol. Vsadil bych se, že jsme se za tu dobu určitě dopustili několika chyb.

A jestli je začne hledat ta správná osoba, například někdo tak brilantně inteligentní jako Kurt Vogel, je možné, že si jich všimne.“

„Teorie číslo dvě?“

„Podle teorie číslo dvě Canaris pověřil Vogela vybudováním nové sítě. Na to je však příliš pozdě, události mezitím zašly hodně daleko. Vogel by musel agenty objevit, zverbovat, vycvičit a propašovat do země. Má-li mít alespoň minimální naději na úspěch, trvá celý proces dlouhé měsíce. Pochybuju, že by jim šlo zrovna o tohle, ale tu možnost nesmíme ztrácet ze zřetele.“

„Dobrá. Třetí teorie?“

„Teorie číslo tři je prostá: Kurt Vogel je řídicím orgánem špionážní sítě, o které nemáme rušení.“

„Je to možné? Že by zůstala neodhalena celá síť agentů?“

„Musíme to předpokládat.“

„V tom případě by ovšem byli ohroženi všichni naši dubléři.“

„Víte, Harry, ono je to jako ten pověstný domeček z karet. Stačí jediný dobrý agent a naše stavba se sesype v troskách.“

Vicary si zapálil cigaretu, aby tabák přehlušil přiboudlou chuť polévky, která mu zůstala na patře.

„Canaris se nachází pod obrovským tlakem, aby přinesl Hitlerovi požadované informace. Určitě na operaci nasadí ty nejlepší lidi.“

„To ovšem znamená, že i Vogel pracuje, jak se u nás říká, v přetlakovém kotli.“

„Přesně tak.“

„V tom případě by mohl být hodně nebezpečný.“

„Ale také nepozorný. Musí udělat první tah. Musí poslat do země agenta nebo alespoň odvysílat instrukce. A až to udělá, nabídne nám vodítko, kterého se budeme moci chytit.“

Oba muži chvíli seděli mlčky. Vicary pokuřoval a Harry se probíral Vogelovou složkou. Pak mu Vicary popsal příhodu v archivu.

„Čas od času se spisy opravdu ztrácejí, Alfréde.“

„Ano, ale proč zrovna tento? A co je ještě důležitější, proč právě teď?“

„Dobrá otázka, ale řekl bych, že odpověď je velmi jednoduchá. A připomínám, že uprostřed vyšetřování je třeba soustředit se na hlavní směr a nezabývat se podružnostmi.“

„Já vím, Harry,“ opáčil Vicary podmračené. „Ale mně to pořád vrtá hlavou.“

„Jednu nebo dvě královny z registrace dobře znám…,“ naznačil Harry.

Vicary se na něj ostře zadíval: „To mě nepřekvapuje.“

„Můžu se poptat.“

„Ale opatrně.“

„Jinak se to udělat nedá, Alfréde.“

„Jago lže. Něco tají.“

„Proč by měl lhát?“

„To nevím,“ odpověděl Vicary a udusil cigaretu v popelníku. „Ale jsem placený za podezřívavé myšlenky.“

10 KAPITOLA

BLETCHLEY PARK, ANGLIE

Instituce se oficiálně nazývá Státní škola pro kódy a šifry, i když se o školu vůbec nejedná. Pravda, zvenčí jako škola vypadá – velká nevzhledná viktoriánská budova na rozlehlém pozemku obklíčeném vysokým plotem –, ale většina obyvatel Bletchley, městečka s úzkými ulicemi a malým nádražím, dávno pochopila, že se tam děje něco zlověstného. Na původně udržovaném trávníku kolem budovy vyrostla řada provizorních domků, mezi nimiž teď vedly cestičky ze zmrzlého bláta. Neudržovaná přerostlá zahrada připomínala džungli. Osazenstvo tvořila pozoruhodná kolekce nejlepších britských matematiků, šachových velmistrů, vítězů hádankářských soutěží a podobných intelektuálních čarodějů, kteří se zde shromáždili za jediným účelem – rozluštit německé šifry.

Dokonce i ve vrcholně excentrickém světě Bletchley Parku byl Denholm Saunders pokládán za výstředního podivína. Před válkou vedl katedru matematiky v Cambridgi a dnes patřil k nejlepším kryptoanalytikům na světě. Žil v osadě nedaleko Bletchley spolu s matkou a dvěma siamskými kocoury, které pokřtil jmény Platon a Svatý Tomáš Akvinský.

Bylo pozdní odpoledne. Saunders seděl za svým stolem a pracoval na dvou zprávách, které ústředna Abwehru v Hamburku odeslala německým agentům v Británii. Depeše zachytila rádiová bezpečnostní služba, označila je za podezřelé a zaslala do Bletchley Parku k dekódování.

Saunders si pohvizdoval jakýsi krajně nemelodický popěvek a jeho tužka zatím skřípala po papíru, což byl zlozvyk, který jeho kolegy neobyčejně iritoval. Pracoval v sekci takzvaných „ručních šifer“. Pracovní prostor měl velmi stísněný, ale bylo tam relativně teplo, mnohem lépe než v jednom z baráků venku, kde kryptoanalytikové otročili nad německými armádními a námořními kódy jako eskymáci v iglú.

O dvě hodiny později škrábání tužky i pohvizdování umlklo a Saundersovi kolegové slyšeli jen zurčení vody z tajícího sněhu ve starých okapových rourách. Práce toho odpoledne neznamenala pro Saundersův intelekt žádnou výzvu. Zprávy byly odeslány v kódu, který on sám rozluštil již v roce 1940.

„Bože můj, začínají být trochu nudní, nemyslíte?“ povzdechl si Saunders, aniž by někoho konkrétního oslovil.

Jeho nadřízený se jmenoval Richardson a pocházel ze Skotska. Saunders zaklepal, vešel a položil mu obě dešifrované zprávy na stůl. Richardson si je přečetl a zamračil se. Zrovna včera ho na podobné depeše důrazně upozornil důstojník MI5, nějaký Alfréd Vicary.

Richardson si telefonicky vyžádal kurýra na motocyklu.

„Je tady ještě jedna věc,“ upozornil ho Saunders.

„Jaká?“

„Ta první zpráva… Zdá se, že agent měl trochu potíže s morseovkou. Požádal odesílatele, aby zprávu zopakoval. Tohle Němci nemají rádi. Třeba to nic neznamená. Rušení signálu, poruchy v atmosféře, cokoliv. Ale možná by nebylo špatné na tuhle skutečnost hochy od MI5 upozornit.“

Richardson se zamyslel. Dobrý nápad, ocenil v duchu.

Když Saunders odešel, napsal na stroji stručnou poznámku, v níž uvedl, že nepřátelský agent možná má potíže s morseovkou. O pět minut později obě rozluštěné depeše spolu s Richardsonovým sdělením převzal motorizovaný kurýr, uložil je do kožené brašny a vyrazil na osmašedesátikilometrovou cestu do Londýna.

11 KAPITOLA

SELSEY, ANGLIE

„Byla to ta nejpodivnější věc, jakou jsem v životě viděl,“ svěřil se Arthur Barnes manželce u snídaně. Jako každé ráno vyrazil Barnes i toho dne se svou milovanou fenkou Fionou na procházku podél pobřeží. Jen malá část zůstala otevřena pro veřejnost, zbytek úřady obehnaly plotem a označily za vojenské pásmo. Nepovolaným vstup přísně zakázán! Nikdo nevěděl, co armáda v této oblasti provádí, a nikdo o tom nemluvil. Onoho rána se rozednilo pozdě. Nad pobřežím visela oblačná fronta, z níž se tu a tam spustila přeháňka. Fiona skotačila bez vodítka a spokojeně se ráchala ve vodě.

Fenka si toho všimla první, její pán o chvíli později.

„Gigantické betonové monstrum, Mabel. Vypadalo jako činžák položený na bok. Dva vlečné čluny to táhly na moře.“ Barnes nosil v kapse svrchníku polní dalekohled – jeden jeho přítel kdysi zahlédl věž německé ponorky a on hořel touhou také jednu spatřit. Vytáhl dalekohled a přiložil jej k očím.

Betonová konstrukce byla připoutána k remorkéru s širokou plochou přídí, aby snadněji rozrážel rozbouřené vody. Barnes si tu věc prohlédl z pravoboku – „Těžko říct, kde to mělo pravobok a kde levobok…“ – a zahlédl malou loď s hloučkem vojáků na palubě.

„Nevěřil jsem svým očím, Mabel,“ končil své vyprávění a namazal si poslední topinku máslem. „Smáli se, tleskali, objímali se a plácali po zádech.“ Zavrtěl hlavou. „Jen si to představ. Hitler drží celý svět pod krkem a naši chlapci se můžou ujásat, protože přiměli plavat beton.“

*****

Obrovský plovoucí betonový objekt, který Arthur Barnes onoho pošmourného lednového rána spatřil, nesl kódové označení Fénix. Byl šedesát metrů dlouhý, patnáct metrů široký a vytlačil přes šest tisíc tun vody. Podobných mělo být postupně vybudováno více než dvě stě. Uvnitř – což Barnes přirozeně vidět nemohl – se skrýval labyrint prázdných komor a zaplavovacích ventilů, protože Fénix neměl zůstat na hladině trvale. Tyto konstrukce byly sestrojeny proto, aby byly odtaženy přes Lamanšský průliv a potopeny u pobřeží Normandie. Dohromady tvořily jen část náročného spojeneckého projektu na vybudování umělého přístavu a jeho odtažení z Anglie do Francie v Den D. Celý projekt byl znám pod označením operace Moruše.

*****

Spojenci se poučili v Dieppe, kde ovšem za tuto lekci draze a krvavě zaplatili, a také při obojživelných vyloďovacích operacích ve Středomoří. V Dieppe, kde došlo v srpnu roku 1942 k prvnímu pokusu o invazi do Francie, Němci zabránili spojeneckým jednotkám ve využití přístavu. Ve Středomoří přístavy před jejich opuštěním zničili a zanechali je na dlouhou dobu v nepoužitelném stavu. Plánovači invaze dospěli k názoru, že pokus o obsazení nedotčeného přístavu by byl beznadějný. Rozhodli proto, že vojáky a techniku vylodí přímo na normandských plážích.

Hlavní problém představovalo počasí. Meteorologické studie francouzského pobřeží prokázaly, že nelze očekávat slušné počasí po dobu delší než čtyři po sobě následující dny. Proto museli spojenci při přípravě invaze počítat s tím, že budou vykládat výsadkové čluny i za bouře.

V červenci roku 1943 se ministerský předseda Winston Churchill v čele delegace tří set činitelů vypravil na palubě zaoceánské lodi Queen Mary do Kanady. V srpnu se sešel v Quebeku s prezidentem Rooseveltem, aby s ním projednal a schválil plány invaze v Normandii. Během plavby předvedl uznávaný fyzik profesor J. D. Bernal v jedné z přepychových kajut zajímavý – a velmi dramatický – pokus. Napustil do vany několik palců vody. Mělký konec reprezentoval normandské pláže, hluboký pak záliv při ústí Seiny. Bernal položil na hladinu dvě papírové lodičky a kartáčem na mytí zad způsobil ve vaně vlnobití jako za bouře. Obě loďky se okamžitě potopily. Pak profesor nafoukl záchranný pás a položil ho do vody jako vlnolam. Kartáčem znovu simuloval bouřlivou hladinu, ale tentokrát papírové lodičky přežily. Bernal vysvětlil divákům, že totéž se stane i v Normandii. Vlnobití může způsobit katastrofu; spojenci potřebují umělý přístav.

V Quebeku se Američané a Britové dohodli, že pro invazi do Francie vybudují umělé přístavy dva, každý o kapacitě terminálu v Doveru. Budování doverského přístaviště trvalo sedm let, spojencům zbývalo zhruba osm měsíců. Byl to gigantický úkol nepředstavitelných proporcí. Každý přístav stál devadesát šest milionů dolarů. Britské hospodářství, ochromené čtyřmi lety války, muselo dodat čtyři miliony tun oceli a betonu. Bylo potřeba stovek kvalifikovaných techniků a tisíců zkušených stavebních dělníků. Doprava komponent přístavišť z Anglie do Francie v Den D si vyžádala každý dostupný vlečný člun v Británii a na východním pobřeží Spojených států.

Jediný úkol srovnatelný s technickým zajištěním operace Moruše představoval problém, jak ji udržet v tajnosti – jak ostatně dokládá skutečnost, že Arthur Barnes a jeho fenka Fiona ještě stáli u čáry příboje, když pobřežní parníček s týmem amerických a britských inženýrů zamířil k přístavišti. Muži vyšli na břeh a zamířili k čekajícímu autobusu. Jeden z nich se od ostatních oddělil a kráčel k osobnímu automobilu, který ho měl odvézt zpátky do Londýna. Řidič svižně vyskočil a otevřel zadní dveře. Fregatní kapitán Petr Jordan nastoupil a pohodlně se usadil.

NEW YORK CITY, ŘÍJEN 1943

Přišli pro něj v pátek. Až do smrti si je bude pamatovat jako Laurela a Hardyho: malý tlustý Američan, který byl cítit lacinou vodou po holeni, klobáskami a pivem, a hubený štíhlý Angličan, který Jordanovi potřásl rukou, jako by mu nahmatával pulz. Ve skutečnosti se jmenovali Leamann a Broome – tak to alespoň stálo na průkazech, jimiž mu zamávali před očima. Leamann uvedl, že pracuje pro ministerstvo války Spojených států, Broome zamumlal cosi o přidělení k téže instituci jeho Veličenstva. Oba byli v civilu. Leamann měl na sobě obnošený hnědý oblek, který se mu napínal přes mohutné břicho, Broome elegantně střižený uhlově šedý oblek, na teplý americký podzim trochu těžký.

Jordan je přijal ve své majestátní kanceláři na Manhattanu. Leamann potlačil lehké říhnutí a kochal se nádherným výhledem na mosty přes East River – Brooklynský, Manhattanský a Williamsburský. Broome, který nejevil sebemenší zájem o výtvory lidských rukou, utrousil několik poznámek o počasí – nádherný podzimní den, křišťálově průzračná modrá obloha, zářivě oranžový sluneční svit, odpoledne, kdy by člověk uvěřil, že Manhattan je nejpozoruhodnější a nejmalebnější kout zeměkoule. Přistoupili k oknu s výhledem na jih, pozorovali rušný lodní provoz v newyorském přístavu a nezávazně konverzovali.

„Povězte nám něco o své práci, pane Jordane,“ vyzval ho Leamann se stopami bostonského přízvuku v hlase.

Tohle bylo pro Petra bolavé téma. Pořád pracoval jako šéfkonstruktér Northeast Bridge Company, která byla pořád největší společností zaměřenou na výstavbu mostů východního pobřeží Spojených států. Ale jeho sen založit vlastní stavební firmu se s vypuknutím války rozplynul, přesně jak se obával.

Zdálo se, že si Leamann prostudoval a zapamatoval Petrův profesní i osobní životopis, protože z něj recitoval, jako by ho navrhoval na nějakou významnou cenu. „První v ročníku na Renssealerově polytechnickém institutu, inženýr roku 1938. Scientific American o vás říká, že jste nejlepší technik hned po chlapíkovi, který vynalezl kolo. Jste eso, pane Jordane.“

Zvětšená kopie článku v magazínu Scientific American v úzkém černém rámu visela na stěně. Na fotografii vypadal Petr jako jiný člověk. Dnes byl hubenější – mnozí tvrdili, že mu to sluší –, a i když dosud nepřekročil čtyřicítku, vlasy na spáncích už měl prošedivělé.

Broome, hubený Angličan, rázoval po kanceláři a prohlížel si fotografie a modely mostů, které společnost navrhla, zkonstruovala a postavila.

„Pracuje tady nějak moc Němců,“ konstatoval Broome, jako kdyby Jordanovi oznamoval nějakou novinku. Firma skutečně zaměstnávala hodně techniků i administrativních pracovníků, kteří pocházeli z Německa. I Petrova sekretářka, slečna Hoferová, se jako dítě s rodiči odstěhovala ze Stuttgartu do Ameriky a pořád mluvila anglicky se silným německým přízvukem. Vzápětí, jako na důkaz Angličanova tvrzení, prošli kolem dveří dva poslíčci a drmolili mezi sebou berlínskou němčinou.

„Prověřili jste si je vůbec z bezpečnostního hlediska? A pokud ano, jak?“ ujal se slova Leamann. Na Petra Jordana působil jako policista, nebo jím alespoň byl v některém z předchozích životů. Měl to vepsáno v zarputile odhodlaném výrazu tváře i v držení těla, navlečeného do mizerně padnoucího ošuntělého obleku. Pro Leamanna byl svět zalidněn zločinci a on byl jediný, kdo stál mezi řádem a anarchií.

„My žádné bezpečnostní prověrky neprovádíme. Víte, my totiž stavíme mosty, ne bomby.“

„Jak víte, že nesympatizují s protivníkem?“

„Leamann… Není to náhodou německé jméno?“

Leamannuv masitý obličej se zkřivil do zakaboněných vrásek. „Irské,“ odsekl.

Broome se odvrátil od modelů mostů a pobaveně se zazubil: „Znáte jistého Walkera Hardegena?“

Jordana se zmocnil nepříjemný pocit, že je u výslechu. „Myslím, že odpověď na svou otázku již znáte. Ano, jeho rodina pochází z Německa. Tu zemi dobře zná a mluví jejím jazykem. Mému tchánovi tam prokázal neocenitelné služby.“

„Chcete říct vašemu bývalému tchánovi, ne?“ poznamenal Broome.

„I po Margaretině smrti jsme si zůstali hodně blízcí.“

Broome se zastavil před dalším modelem: „Tohle je visutý most?“

„Ne, konzolový. Vy asi nejste stavař, že?“

Broome vzhlédl a pokřiveně se usmál, jako by se ho ta otázka trochu dotkla. „Ne, to jistě ne.“

Jordan se posadil za stůl. „Tak dobře, pánové. Snad je načase, abyste mi řekli, co má tohle všechno znamenat.“

„Jedná se o invazi do Evropy,“ oznámil Broome. „Možná budeme potřebovat vaši pomoc.“

„Chcete, abych postavil most z Anglie do Francie?“ zeptal se Petr s úsměvem.

„Něco podobného,“ odtušil Leamann.

Broome si zatím zapálil cigaretu, a než promluvil, vyfoukl elegantní kroužek dýmu.

„Ale ne, pane Jordane, nic takového.“

12 KAPITOLA

LONDÝN

Když Alfréd Vicary spěchal po Parliament Square k podzemnímu velitelskému stanovišti vybudovanému pod dlažbou Westminsteru, odkud Winston Churchill řídil válečné úsilí své země, spustil se z oblohy silný liják. Ministerský předseda mu osobně zavolal a vyzval ho, aby okamžitě přišel. Vicary se rychle převlékl do uniformy a vyběhl z budovy MI5 v takovém spěchu, že zapomněl deštník. Jeho jedinou ochranou před mrznoucí plískanicí byl zrychlený krok s jednou rukou svírající límec kabátu a druhou, v níž držel aktovku, vztyčenou nad hlavou jako štít. Spěchal kolem zadumaných soch Abrahama Lincolna a Beaconsfielda a pak se na kůži promočený ohlásil příslušníkům Královské námořní pěchoty, kteří za barikádou z pytlů s pískem strážili vchod do domu číslo dvě na Great George Street.

V celé MI5 vládla nepopsatelná panika. Předchozího večera doručila motorizovaná spojka z Bletchley Parku dvě dekódované depeše Abwehru, které potvrdily Vicaryho nejtemnější podezření – na území Velké Británie operují přinejmenším dva nepřátelští špioni, o nichž MI5 vůbec neví, a navíc se zdá, že Němci mají v plánu vyslat dalšího agenta. Katastrofa! Když si Vicary zprávy se vzrůstajícím zděšením přečetl, neprodleně zavolal siru Basilovi domů a seznámil ho se situací. Sir Basil Boothby se spojil s generálním ředitelem a dalšími vysokými důstojníky včetně těch, kteří byli pověřeni řízením agentů dublérů. O půlnoci se v pátém podlaží svítilo. Vyšetřováním snad nejdůležitějších případů války byl pověřen právě Vicary. Spal necelou hodinu. Bolela ho hlava, pálily oči a myšlenky se mu honily hlavou v chaotickém víru.

Strážní zkontrolovali jeho doklady a vpustili ho dovnitř. Vicary sestoupil po schodech do sklepení a prošel malou halou. Jak ironické, pomyslel si. Příkaz k vybudování těchto podzemních prostor, kam se měl přesunout hlavní stan v případě války, vydal Neville Chamberlain v den, kdy se vrátil z Mnichova s proklamací „míru pro naše časy“. Vicary toto místo vždy pokládal za pomník krachu politiky usmiřování s Hitlerem. Podzemní labyrint, chráněný půldruhametrovou vrstvou betonu vyztuženého starými londýnskými tramvajovými kolejnicemi, měl odolat i těm nejsilnějším a nejtěžším bombám. Kromě Churchillova velitelského stanoviště zde sídlily i nejdůležitější a nejtajnější úřady a služby britské vlády.

Vicary kráčel chodbou a v uších mu zněl klapot psacích strojů a vyzvánění dobré desítky telefonů, které zatím nikdo neměl čas zvednout. Nízký strop byl podepřen trámy, které pocházely z jedné z Nelsonových řadových lodí. Tabulka upozorňovala na nebezpečí úderu do hlavy, ale Vicary při svých sotva sto sedmdesáti centimetrech výšky pod výdřevou snadno prošel. Kdysi krémově natřené stěny vybledly jako staré noviny do špinavě béžového nádechu. Podlahu zakrývalo hnědé linoleum, které Vicary pokládal za vyloženě ošklivé. Nad hlavou mu šuměly přívaly vody v kanalizaci. Vzduch, ač filtrován ve speciálním větracím zařízení, páchl nemytými lidskými těly a zatuchlým cigaretovým kouřem. Vicary se přiblížil ke dveřím, před nimiž stál další příslušník námořní pěchoty. Když ho Vicary míjel, voják secvakl podpatky – zvuk utlumila gumová rohož – a postavil se do přehlídkového pozoru.

Vicary vstoupil do místnosti a přejel pohledem tváře mužů a žen, kteří pracovali, žili, jedli a spali v Churchillově podzemní pevnosti. Slovo bledá zdaleka nevystihovalo barvu jejich pleti. Vypadali jako troglodyti s tvářemi z bílého vosku pobíhající po své jeskyni a Vicarymu náhle nepřipadal jeho kotec bez oken na St. James’s Street zdaleka tak strašný. Alespoň byl nad zemí a naplněný něčím, co přece jenom připomínalo čerstvý vzduch.

Churchilluv soukromý byt se nacházel za dveřmi číslo 65A vedle mapového sálu, přímo naproti transatlantické telefonní ústředně. Službukonající poddůstojník okamžitě uvedl Vicaryho k ministerskému předsedovi, čímž si vysloužil ledové pohledy skupiny byrokratů, kteří vypadali, jako by čekali na audienci od minulé války. Místnost byla překvapivě malá. Většinu prostoru zabírala malá postel ustlaná vojenskými dekami šedavé barvy. V jejích nohou stál stůl a na něm láhev a dvě sklenice. Technici z BBC zde nainstalovali mikrofon, takže Churchill mohl promlouvat rozhlasem k národu z bezpečí své podzemní pevnosti. Vicary si povšiml malého, momentálně potemnělého návěští TIŠE – VYSÍLÁ SE. V pokoji byl jediný luxusní předmět – vlhčící skříňka na premiérovy doutníky značky Romeo y Julieta.

Churchill seděl za malým psacím stolem navlečený do zeleného županu a mezi prsty svíral doutník, první, který si toho dne zapálil. Když návštěvník vstoupil, neobtěžoval se vstát. Vicary se posadil na okraj postele a zadíval se na postavu před sebou. Už to nebyl ten monumentální muž, s nímž se setkal onoho květnového odpoledne ve čtyřicátém roce, sebevědomá osobnost hýřící dobrou náladou, jak ministerského předsedu zpodobňovaly filmové týdeníky a propagandistické záběry. Zjevně to byl člověk, na kterém se podepsaly přemíra práce a nedostatek spánku. Před několika dny se vrátil ze severní Afriky, kde se zotavoval po slabém srdečním záchvatu a zápalu plic. Měl krví podlité oči, tváře oteklé a bledé. Svého starého přítele však obdařil nesmělým pokusem o úsměv.

„Buďte zdráv, Alfréde. Jak se daří?“ uvítal Vicaryho, sotva za poddůstojníkem námořní pěchoty zaklaply dveře.

„Docela dobře, ale na to bych se měl spíš zeptat já vás. Vy nesete hlavní tíhu boje.“

„Nikdy mi nebylo líp,“ utrousil Churchill. „Tak co je nového?“

„Zachytili jsme dvě depeše z Hamburku pro německé agenty operující na britském území.“ Vicary podal Churchillovi přepis zpráv. „Jak víte, celou dobu jsme vycházeli z předpokladu, že jsme zadrželi a popravili nebo přetáhli na naši stranu každého špiona, kterého k nám Němci poslali. Ukazuje se, že to byla obrovská chyba. Najde-li se jeden jediný nepřátelský agent, který pošle do Berlína hlášení protiřečící zprávám, jimiž Abwehr prostřednictvím dublérů zásobujeme, Němců se zmocní podezření a nebudou už věřit ničemu. Navíc jsme přesvědčeni, že mají v plánu vyslat do Británie další posilu.“

„Co uděláte, abyste jim v tom zabránil?“ Vicary Churchilla stručně informoval o dosavadních opatřeních. „Bohužel, pane ministerský předsedo, naděje na dopadení tohoto agenta hned při vysazení není příliš velká. V minulosti – například při předinvazní vlně v létě roku 1940 – jsme mohli nové špiony snadno polapit, protože Němci o místě a času výsadku často informovali svou síť, která už u nás působila.“

„A tito stávající agenti v té době už pracovali pro vás jako dubléři,“ doplnil Churchill.

„Ano. Nebo čekali ve vězení na popravu. Jenže v tomto případě je depeše utajenému agentovi velmi vágní, jenom stručná kódová věta: PROVEĎTE PŘIJÍMACÍ PROCEDURU JEDNA. Předpokládáme však, že tato instrukce říká agentovi vše, co potřebuje vědět. Můžeme se jen dohadovat, jakým způsobem se chce nový špion dostat do země, a pokud nebudeme mít obrovské štěstí, je šance na jeho dopadení mizivá.“

„Sakra!“ zaklel Churchill a praštil pěstí do opěradla židle. Vstal, nalil oběma brandy a pak dlouho hleděl do sklenky a něco si pro sebe mumlal, jako by na Vicaryho přítomnost úplně zapomněl.

„Vzpomínáte na to odpoledne ve čtyřicátém roce, kdy jsem vás požádal, abyste pracoval pro MI5?“

„Samozřejmě, pane ministerský předsedo.“

„Měl jsem pravdu, viďte?“

„Jak to myslíte?“

„Prožíváte nejlepší chvíle svého života. Podívejte se na sebe, Alfréde. Je z vás úplně jiný člověk. Nebesa, přál bych si vypadat jako vy.“

„Děkuji, pane.“

„Odvedl jste úžasnou práci. Ale jestli tihle němečtí špioni dostanou, co hledají, budou vaše dosavadní úspěchy k ničemu. Chápete?“

Vicary trudnomyslně přikývl. „Moc dobře vím, co je v sázce, pane ministerský předsedo.“

„Musíte je zastavit, Alfréde. Chci, abyste je rozdrtil! Zlikvidoval!“

Vicary prudce zamrkal a podvědomě sáhl do náprsní kapsy pro půlměsíčkovité brýle na čtení. Churchillovi vyhasl v ruce doutník. Znovu si ho zapálil a chvíli tiše pokuřoval.

„Jak se chová Boothby?“ zeptal se Churchill.

„Jako obvykle.“

„Nehází vám klacky pod nohy?“

„Chce být předem informován o každém mém kroku.“

„Předpokládám, že písemně. Boothby je puntičkářský prevít, který si potrpí, aby měl všechno černé na bílém. Kancelář toho chlapa spotřebuje víc papíru než redakce Timesů.“ Vicary si dovolil tiché pousmání.

„Nikdy jsem vám to neřekl, Alfréde, ale měl jsem jisté pochybnosti, jestli dokážete být úspěšný, jestli opravdu máte vlastnosti potřebné k práci ve vojenské zpravodajské službě. Ach, nikdy jsem nepochyboval o vaší inteligenci. Máte pozoruhodný mozek. Ale nebyl jsem si jistý, zdali vám nechybí úskočná vychytralost a prohnanost nezbytná pro dobrého zpravodajce. A také jsem pochyboval, jestli dokážete být dostatečně tvrdý a bezohledný.“

Churchillova slova Vicaryho šokovala.

„Proč se na mě tak díváte? Jste jeden z nejslušnějších lidí, se kterými jsem se v životě potkal. Aby člověk uspěl v této práci, musí být jako Boothby. Ten by byl schopen posadit za mříže vlastní matku, kdyby se domníval, že to pomůže jeho kariéře nebo ublíží nepříteli.“

„Ale já jsem se změnil, pane ministerský předsedo. Udělal jsem spoustu věcí, o kterých jsem si nikdy nemyslel, že bych jich byl schopen. A spoustu věcí, za které se stydím.“

„Stydíte?“ zeptal se Churchill překvapeně. „Když člověk vymetá komíny, musí si nutně ušpinit prsty,“ řekl Vicary. „Tato slova napsal sir Thomas Harris v roce 1785, když sloužil jako vyslanec v Haagu. Nemohl se smířit s faktem, že byl nucen platit špiclům a informátorům. Občas lituju, že to dnes není tak jednoduché jako tehdy.“

Vicary si vzpomněl na jistou noc v září 1940. Spolu se svým týmem se krčil ve vřesovišti na útesu nad skalnatou cornwallskou pláží, chráněný před deštěm kusem černého voskovaného plátna. Věděl, že v noci připluje k pobřeží člun s německým agentem – Abwehr požádal Karla Beckera, aby se o něho postaral. Ukázalo se, že je to mladíček sotva odrostlý klukovským rokům, a než v malém nafukovacím člunu dovesloval ke břehu, byl polomrtvý zimou a vyčerpáním. Padl přímo do rukou mužů ze speciálního oddělení a blekotal německy, šťastný, že vůbec přežil. Dokumenty, jimiž ho jeho chlebodárci vybavili, byly přímo otřesné, dvě stě liber v hotovosti tvořily na první pohled padělané bankovky a jeho angličtina, omezená na několik napapouškovaných zdvořilostních frází, byla tak mizerná, že ho Vicary musel vyslýchat německy. Špion dostal za úkol opatřit informace o pobřežním opevnění a po zahájení invaze se měl zapojit do sabotáží. Vicary usoudil, že ten člověk je zcela bezcenný, a uvažoval, kolik jemu podobných – špatně vycvičených, špatně vybavených, bez peněz a bez naděje na úspěch – Canaris do Británie poslal. Činnost pečlivě opatrované a dokonale utajené sítě dvojitých agentů vyžadovala, aby MI5 nechala čas od času dopadeného špicla popravit, a Vicary doporučil, aby mladíka oběsili. Zúčastnil se jako svědek exekuce ve wandsworthském vězení a vzpomínka na pohled mladíkových očí v okamžiku, kdy mu kat přetahoval přes hlavu kápi, ho bude strašit do smrti.

„Musíte zatvrdit srdce, Alfréde,“ zašeptal Churchill chraplavě. „Na city jako lítost nebo soucit teď není vhodné místo ani doba – pro nikoho z nás. Musíte odložit i ty poslední zbytky svědomí, lidskosti a morálních zásad, které ve vás zbyly, a učinit vše pro vítězství. Je to jasné?“

„Ano, pane.“

Churchill se naklonil blíže a promlouval k němu jako ve zpovědnici. „Válka v sobě bohužel skrývá jednu strašlivou pravdu. Je v podstatě nemožné, aby ji jediný člověk sám vyhrál, ale docela dobře se může stát, že ji jediný člověk dokáže prohrát.“ Churchill se odmlčel. „Ve jménu našeho přátelství, Alfréde, se modlím, abyste tímto člověkem nebyl právě vy.“

Vicary, otřesen nezastřeným Churchillovým varováním, si posbíral své věci a beze slova odcházel. Otevřel dveře a vyšel do chodby. Každou hodinu aktualizovaná nástěnná tabule s údaji o počasí hlásila DÉŠŤ. Vicary slyšel, jak si Winston Churchill ve své podzemní svatyni něco sám pro sebe brblá. Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že ministerský předseda nadává na „podělané britské počasí“.

*****

Vicary, veden instinktem profesora historie, pátral po náznacích řešení v minulosti. Znovu a znovu pročítal dekódovaná hlášení odvysílaná agenty působícími na britském území rádiové ústředně do Hamburku i depeše proudící opačným směrem s instrukcemi z Berlína. Pročítal záznamy o všech případech, dokonce i o těch, na kterých se osobně podílel. Právě teď četl závěrečnou zprávu jednoho z prvních případů, které řešil. Šlo o incident, který vyvrcholil v severním Skotsku na místě zvaném docela příhodně Cape Wrath, Mys hněvu. Četl pochvalné uznání, které bylo založeno do jeho osobního spisu. Napsal ho – se značným zdráháním – sir Basil Boothby, vedoucí oddělení, a kopie byla zaslána Winstonu Churchillovi, ministerskému předsedovi. Vicary pocítil stejnou hrdost jako před více než třemi lety.

Harry Dalton pendloval mezi Vicaryho kanceláří a registrací jako nějaký středověký posel a přinášel nové dokumenty jedním směrem a vracel staré opačným. Ostatní pracovníci si dobře uvědomovali houstnoucí napětí a míjeli Vicaryho dveře po dvou po třech jako motoristé projíždějící kolem dopravní nehody – odvrácené oči vysílaly dovnitř kradmé pohledy. Když Vicary dočetl jednu dávku papírů, Dalton se zeptal: „Našel jste něco?“ Vicary se pokaždé zakabonil a odpověděl: „Vůbec nic, zatraceně.“

Ve dvě hodiny odpoledne už měl pocit, že na něj padají stěny. Vykouřil příliš mnoho cigaret a vypil příliš mnoho šálků blátivě šedivého čaje.

„Potřebuju trochu čerstvého vzduchu, Harry.“

„Prospěje vám, když na pár hodin vypadnete,“ souhlasil Dalton.

„Půjdu se projít a možná si někde dám oběd.“

„Chcete společnost?“

„Ne, díky.“

*****

Nad Westminsterem se vznášel zmrzlý opar jako dým nad bitevním polem. Vicary kráčel po nábřeží Temže. Od řeky vanul nárazový vítr. Hvízdal hromadami sutin, roztříštěných trámů a rozbitých cihel v místech, kde kdysi stály výstavné budovy, a rozechvíval provizorní špatně upevněné tabule s názvy ulic do nepříjemného řinčení. Vicary šel rychle svým typickým kulhavým krokem jako mechanická hračka se ztuhlými klouby. Při pohledu na výraz jeho tváře by si nezasvěcený kolemjdoucí pomyslel, že spěchá na důležitou schůzku nebo nějakou nepříjemnou právě absolvoval.

Abwehr měl k dispozici řadu možností, jak propašovat agenta do Británie. Mnozí se vylodili na pobřeží, kam je v malých člunech vysadili z ponorky. Před chvílí Vicary četl zprávu o dopadení dvojice špionů, kteří pro něj dnes pracovali jako dubléři pod krycími jmény Mutt a Jeff; přibrodili se ke břehu z hydroplánu, který přistál nedaleko rybářské vesničky Macduff východně od zátoky Spey. Vicary už varoval pobřežní stráž i hlídkovou službu Královského námořnictva, aby se měli obzvlášť na pozoru. Jenže britské pobřeží je dlouhé několik tisíc kilometrů a není možné je celé zajistit hlídkami, natož neprodyšně uzavřít. Šance na dopadení nepřátelského agenta na pláži ponořené do tmy je poměrně malá.

Abwehr také posílal do Británie parašutisty. Bylo vyloučeno pokrýt každý metr vzdušného prostoru, ale Vicary upozornil RAF na nebezpečí hrozící zejména od zatoulaných, osamělých letadel.

Další možností Abwehru bylo vyslat Agenty do Irska – ať již do Ulsteru nebo do Irské republiky. Aby se špioni dostali do Anglie, museli použít lodní trajekt. Vicary požádal přepravní společnosti (sídlily vesměs v Liverpoolu), aby si jejich zaměstnanci všímali „podivných“ cestujících – pasažérů, kteří se zjevně nevyznali v běžném použití trajektu, nebo těch, kteří měli problémy s dorozumíváním nebo s počítáním britských liber, šilinků a pencí. Popis jim bohužel dát nemohl, protože žádný neměl.

Při rychlé chůzi v mrazivém větru Vicarymu vyhládlo. Nedaleko nádraží Victoria se proto uchýlil do hospůdky a objednal si zeleninovou omeletu a malé pivo.

Musíte zatvrdit srdce, řekl mu Churchill.

Bohužel, tohle už v dávné minulosti jednou udělal. Helena… Půvabná, atraktivní, ale výchovou zkažená dcera bohatého průmyslníka, do které se Vicary – přes varovný hlas zdravého rozumu – bezhlavě zamiloval. Jejich vztah se začal hroutit hned odpoledne toho dne, kdy se poprvé pomilovali. Helenin otec správně vyhodnotil neklamné známky – to, jak se cestou od jezera drželi za ruku, způsob, jakým Helena hladila Vicaryho po již tehdy řídnoucích vlasech. Večer si otec pozval Helenu k soukromému rozhovoru a oznámil jí, že v žádném případě nepřipustí, aby se jeho dcera provdala za syna subalterního bankovního úředníčka, chudáka, který studuje univerzitu jen díky stipendiu. Přikázal jí, že musí tento politováníhodný vztah co nejrychleji a ve vší tichosti ukončit, a Helena bez jediného slůvka odmluvy poslechla. Byla prostě taková. Vicary jí to neměl za zlé a dosud ji miloval. Ale toho dne o něco přišel. Domníval se, že je to schopnost věřit jinému člověku, a uvažoval, jestli to ještě někdy dokáže.

Je v podstatě nemožné, aby jediný člověk sám vyhrál válku…

Zatracený chlap, pomyslel si Vicary. Naložil mi na hřbet pěknou polízanici.

U jeho stolu se objevila hostinská, dobře živená ženština nepříliš vábného vzhledu. „To je to jídlo Vopravdu tak špatný, drahoušku?“

Vicary sklopil zrak do talíře. Mrkev a brambory odsunuté stranou a špička nože se nepřítomně prohrabávala vaječnou sraženinou. Zadíval se pozorněji a zjistil, že na talíři vytvořil obrys britského pobřeží.

Kde k čertu ten zatracený špion přistane, zopakoval v duchu.

„Kdepak, bylo to dobré,“ odpověděl zdvořile a odsunul talíř. „Ale asi jsem neměl tak velký hlad, jak jsem si myslel.“

Vicary vyšel z hospody, vyhrnul si límec pláště a vracel se do kanceláře.

Může se docela dobře stát, že jediný člověk dokáže válku prohrát.

Vicary spěšně kráčel po Birdcage Walk a pod nohama mu šustilo loňské listí. Odpoledne bez boje vyklízelo místo soumraku. V houstnoucím šeru Vicary viděl, jak okna do parku postupně oslepují závěsy nočního zatemnění. Představivost mu vykreslila obraz Heleny. Stojí za jedním z těch oken a dívá se na něj, jak spěchá po chodníku před domem. Na okamžik si zafantazíroval, že když tento případ úspěšně vyřeší, když zadrží špiony a vyhraje válku, dokáže, že jí je hoden, a ona se k němu vrátí.

Modlím se, abyste tímto člověkem nebyl právě vy.

A Churchill řekl ještě něco jiného – postěžoval si na dlouhotrvající déšť. Ministerský předseda v bezpečí své podzemní pevnosti nadává na počasí…

*****

Vicary proběhl kolem strážného u vstupu do hlavního stanu MI5 a ani se nenamáhal ukázat průkazku.

„Nějaká inspirace?“ zeptal se ho Harry, sotva vstoupil.

„Možná. Kdybyste potřeboval dostat do Anglie špiona co nejrychleji, Harry, kterou cestu byste si vybral?“

„Asi přes východní pobřeží. Od Kentu na sever až třeba po východní Skotsko.“

„Přesně tak bych uvažoval i já.“

„No a dál?“

„Kdybyste připravoval operaci skutečně narychlo, jaký byste zvolil dopravní prostředek?“

„To záleží na mnoha okolnostech.“

„No tak, Harry!“

„Počítám, že nejspíš letadlo.“

„Proč ne ponorku? Vysadit špiona ve člunu?“

„Protože v časové tísni spíš seženu malé letadlo než ponorku, kterých se Němcům zoufale nedostává.“

„Přesně tak, Harry. A co potřebujete, abyste dopravil špiona do Anglie letecky?“

„Především slušné počasí.“

„Znovu zásah do černého.“

Vicary popadl sluchátko a počkal, až se ohlásí ústředna. „Tady Vicary. Okamžitě mě spojte s meteorologickou službou RAF.“

Za několik vteřin se na druhém konci ozval příjemný ženský hlas. „Haló?“

„Tady je Vicary z ministerstva války. Potřebuju nějaké informace o počasí.“

„V poslední době za moc nestojí, viďte. Vítr, déšť…“

„Ano, ano,“ přerušil ji Vicary netrpělivě. „Kdy se oblačnost nad východním pobřeží roztrhá?“

„Předpokládáme, že současná fronta se přemístí nad moře někdy v průběhu zítřejšího odpoledne.“

„A pak bude obloha čistá?“

„Jako zrcadlo.“

„Zatraceně!“

„Ale ne na dlouho. Následovat bude další frontální systém, který rychle postupuje přes pevninu na jihovýchod.“

„Jak daleko za první frontou?“

„Těžko říct. Pravděpodobně v rozmezí dvanácti až osmnácti hodin.“

„A potom?“

„Po celý týden očekáváme na celém území zataženo nízkou oblačností s občasnými dešťovými, případně sněhovými přeháňkami.“

„Děkuji.“

Vicary zavěsil a obrátil se k Daltonovi.

„Jestli vaše teorie platí, náš agent se pokusí seskočit do Anglie padákem zítra v noci.“

13 KAPITOLA

HAMPTON SANDS, NORFOLK

Na kole mu obvykle trvala cesta na pláž pět minut. Pozdě odpoledne si to Sean Dogherty pro jistotu ještě jednou odměřil. Šlapal beze spěchu, opatrně, hlavu skloněnou k řídítkům proti čerstvému větru od moře. Litoval, že nemá kolo v lepším stavu. Jako celá válečná Anglie byl i bicykl otlučený, doškrábaný a zoufale volal po údržbě. S každým otočením pedálů skřípal a vrzal. Řetěz potřeboval promazat, jenže olej byl v té době vzácný. Sjeté pláště a mockrát záplatované duše neudržely vzduch a Dogherty mohl zrovna tak jezdit na holých ráfcích.

Déšť kolem poledne polevil. Potrhaná nafouklá mračna plula Doghertymu nad hlavou jako balonová přehrada utržená z kotevních lan. Vzadu za ním ležela na horizontu ohnivá koule slunce a zalévala bažiny a úbočí kopců oranžovým přísvitem.

Dogherty cítil, jak se mu v hrudi zvedá vlna intenzivního vzrušení. Podobný pocit nezažil od chvíle, kdy se na počátku války poprvé setkal v Londýně se svým kontaktem z Abwehru.

Polní cesta končila v borovém lesíku na úpatí dun. Oprýskaná tabule varovala před nebezpečím minových polí na pláži. Dogherty věděl stejně dobře jako ostatní obyvatelé vesnice, že tam žádné miny nejsou. V košíku na nosiči za sedadlem si přivezl dobře uzavřenou litrovou plechovku s převzácným benzinem. Teď ji položil na zem, odtlačil kolo mezi stromy a opřel je o kmen.

Pak se podíval na hodinky. Přesně pět minut.

Lesíkem vedla vyšlapaná pěšina. Dogherty se po ní vydal. Suché borovicové jehličí pod nohama vystřídal zakrátko písek a stromy ustoupily dunám. Hučení vln znělo stále hlasitěji.

A pak už se před ním otevřelo moře. Příliv dosáhl nejzazší hranice již před dvěma hodinami a čára příboje teď rychle ustupovala. O půlnoci, na kterou byl výsadek naplánován, ji bude dělit od travnatých dun široký plochý pruh tvrdého písku, dokonalé místo pro seskok parašutisty.

Dogherty měl celou pláž pro sebe. Vrátil se mezi borovice a několik příštích minut strávil sbíráním dřeva, aby měl dostatek paliva pro signální ohně. Celkem musel vykonat cestu mezi lesem a pláží čtyřikrát. Zkontroloval vítr. Vanul od severovýchodu rychlostí kolem pětatřiceti kilometrů v hodině. Dogherty naskládal dřevo na čtyři hromádky vzdálené od sebe zhruba dvacet metrů a uspořádané do přímky, která kopírovala směr větru.

Slunce již zmizelo za obzorem a soumrak houstl. Dogherty otevřel plechovku s benzinem a poléval jím hromádky dřeva. V noci měl čekat u vysílačky, až mu z Hamburku oznámí, že se letadlo přiblížilo. Potom odjede na pláž, zapálí signální ohně a převezme agenta. Jednoduché, pokud se ovšem něco nezvrtne.

Dogherty se otočil a odcházel z pláže. V tom okamžiku si všiml Mary. Stála na temeni duny. Její postava se matně rýsovala na pozadí skomírajícího denního světla, paže měla složené na prsou a vítr jí sfoukával vlasy do obličeje. Včera v noci jí to řekl: Abwehr po něm chce, aby převzal agenta. Požádal ji, aby odjela z Hampton Sands, dokud nebude po všem. V Londýně mají příbuzné a přátele, u kterých by mohla pár dní zůstat. Ale Mary odmítla. Zůstala – a od té chvíle s ním nepromluvila ani slovo. Motali se kolem sebe v malém domku, obklopeni zlostným mlčením, a vyhýbali se i pohledy. Mary třískala hrnci na sporáku a rozbila několik hrnků a talířů, které jí samou nervozitou vypadly z rukou. Doghertymu se zdálo, že ho chce svou přítomností vytrestat.

Než se vyšplhal na vrcholek duny, Mary zmizela. Po vyšlapané stezce zamířil k místu, kde nechal bicykl. Nenašel ho. Mary ho odvezla, pomyslel si. Další kolo jejich tichého souboje. Vyhrnul si límec, aby se chránil před dorážejícím větrem, a pěšky se vracel do vesnice.

*****

Jenny Colvilleová objevila to místo – malou proláklinu mezi borovicemi několik set metrů od silnice, chráněnou před větrem dvěma mohutnými balvany –, když jí bylo deset let. Perfektní úkryt. Naskládala do kruhu kameny, položila přes ně kovový rošt a získala sice nepohledné a primitivní, ale funkční tábornické ohniště. Právě se chystala zatopit. Nachystala si hromádku jehličí a hrst suché trávy, nasbírala drobné větvičky, všechno položila mezi kameny a škrtla zápalkou. Lehce zafoukala a za okamžik se ohníček s prskáním probudil k životu.

Ve skrýši pod kamenem zamaskovaným jehličím ukrývala malý fíbrový kufr. Teď jehličí odhrnula a kufr vytáhla. Odklopila víko a vytáhla z něj starou prodřenou vlněnou deku, kovový rendlík s poklicí, otlučený smaltovaný hrnek a plechovku na prach vyschlého čaje. Rozložila deku vedle ohniště, posadila se a ohřála si ruce nad plamínky.

Před dvěma lety našel její poklad jeden z vesničanů a usoudil, že na pláži žije nějaký tulák. V Hampton Sands to vyvolalo největší pozdvižení od požáru kostela v roce 1912. Jistou dobu se Jenny svému útočišti vyhýbala, ale skandál rychle utichl a ona se mohla vrátit.

Plamínky skomíraly a zůstalo jen hnízdo žhavých uhlíků. Jenny nalila vodu, kterou si přinesla v malé bandasce, do rendlíku, postavila ho na rošt a poslouchajíc šumění moře a větví borovic čekala, až voda začne vřít.

Jako vždy se jí zmocnilo kouzlo toho místa.

Zapomínala na své problémy – na otce.

Když se odpoledne vrátila ze školy, seděl u kuchyňského stolu, očividně opilý. Ze zkušenosti věděla, že brzy začne být podrážděný, potom vzteklý a nakonec násilnický a zlost si vylije na nejbližší osobě, tedy nevyhnutelně na ní. Rozhodla se, že se bití vyhne. Připravila otci talíř skrovně obložených chlebů a hrnec čaje a naservírovala to na stůl. Když si oblékala kabát, neřekl ani slovo, a aniž by se zajímal, kam jde, nechal dceru vyklouznout ze dveří.

Voda vřela. Jenny nasypala do rendlíku čaj, zakryla ho poklicí a odtáhla od ohně. Pomyslela na ostatní dívky z vesnice. Teď jsou všechny doma, usedají s rodiči k večeři a baví se s nimi o tom, co ten den prožily, zatímco ona se skrývá mezi stromy na pobřeží a za společníka má jen vítr hvízdající ve větvoví a hrnek čaje. Připadala si – a skutečně také byla – jiná, vyzrálejší, rozumnější. Připravili ji o dětství, čas nevinnosti, a již na samém prahu života byla přinucena postavit se tváří v tvář skutečnosti, že okolní svět dokáže být krutý a zlý.

Bože, proč mě tak nenávidí? Co jsem mu kdy udělala, čím jsem mu ublížila?

Mary se poctivě snažila vysvětlit jí otcovo chování. Má tě rád, Jenny, opakovala nesčíslněkrát, ale je v životě nešťastný a vybíjí si zlost na člověku, na kterém mu nejvíc záleží.

Jenny se pokoušela vžít do otcových pocitů. Jen nejasně si vzpomínala na den, kdy si její matka sbalila své věci a odešla. Pamatovala si, jak otec matku prosil a žadonil, aby zůstala. Pamatovala si na výraz v jeho obličeji, když matka odmítla. Vzpomínala na řinčení rozbitého skla a rachot nádobí, na hrozná slova, kterými po sobě křičeli. Mnoho let jí nikdo neřekl, kam matka odešla; prostě a jednoduše se o tom nemluvilo. Když se zeptala otce, odpověděl jí nasupeným mlčením. Nakonec se to dozvěděla od Mary. Matka se zamilovala do jednoho muže s Birminghamu, měla s ním poměr a teď bydlí u něj. Když se jí Jenny zeptala, proč se na ni za celou tu dobu nepřišla alespoň podívat, Mary jí nedokázala odpovědět. A jako by to nestačilo, Mary dívce řekla, že se své matce velmi podobá. Jenny to nemohla posoudit – matku si uchovala v paměti jako zoufalou vzteklou ženu s očima zarudlýma a oteklýma pláčem – a otec všechny její fotografie dávno spálil.

Jenny si nalila čaj a sevřela hrnek v dlaních, aby se zahřála. Poryvy větru rozechvívaly klenbu z korun borovic nad její hlavou. Objevil se měsíc, brzy následovaný prvními hvězdami. Jenny neklamně poznala, že noc bude velmi chladná. Dlouho tu nevydrží. Přiložila na oheň dvě silnější větve a pozorovala, jak po balvanech tančí stíny. Dopila čaj, stočila se do klubíčka a ulehla s hlavou položenou v dlaních.

Představovala si sama sebe někde jinde. Chtěla udělat něco velkého a už nikdy se nevrátit. Je jí šestnáct. Některé starší dívky z okolních vesnic odjely do Londýna a jiných velkých měst a přebíraly práce, které dříve, před válkou, vykonávali muži. I ona by jistě našla místo jako dělnice v továrně, servírka v restauraci, cokoliv…

Pomalu upadla do neklidného polospánku, když se jí zdálo, že zaslechla jakýsi zvuk. Přicházel od moře. Zmocnila se jí obava, jestli tady opravdu nežijí tuláci, a polekaně vyskočila. Lesík se táhl až k dunám. Jenny opatrně, protože se rychle stmívalo, postupovala mezi stromy a pomalu stoupala po písečném svahu. Na vrcholku přesypu se zastavila. U nohou jí šelestila stébla trávy rozcuchaná větrem a Jenny se zadívala směrem, odkud zvuk přicházel. Spatřila mužskou postavu v holínkách a nepromokavém kabátě, který mu ve větru pleskal kolem nohou.

Sean Dogherty.

Co to dělá? V rukou hromádku dříví a natahuje krok, jako by odměřoval vzdálenost. Že by Mary měla nakonec pravdu a Sean se skutečně zbláznil?

A pak Jenny zahlédla na temeni nedaleké duny další postavu. Byla to Mary. Nehnutě stála ve větru s rukama složenýma na prsou a němě Seana pozorovala. Pak se otočila a beze slova odcházela, aniž na Seana počkala.

Když zmizel z dohledu i Sean, Jenny rychle uhasila oheň, uložila svou výbavu do kufru a zamaskovala skrýš. Pak nasedla na kolo a vrátila se domů. Našla chalupu prázdnou, všude tma a zima. Oheň dávno vyhasl. Otec byl pryč a ani ho nenapadlo nechat jí vzkaz, kam odešel. Jenny si lehla do postele, ale nemohla usnout. Naslouchala skučení meluzíny a před očima se jí znovu a znovu odehrávala scéna na pláži. Než ji přemohl spánek, pomyslela si, že tady něco nehraje. Tady skutečně něco nehraje.

*****

„Jsem přesvědčen, že můžeme udělat ještě něco jiného, Harry,“ rázoval Vicary po kanceláři.

„Už jsme udělali všechno, co jsme mohli, Alfréde.“

„Možná bychom se mohli znovu spojit s RAF a zeptat se…“

„Už jsem se ptal.“

„Mají něco?“

„Vůbec nic.“

„Tak zavolejte námořnictvo.“

„Před chvílí jsem telefonicky mluvil s Citadelou.“

„A?“

„Nic.“

„Kristepane!“

„Musíte být trpělivý, Alfréde.“

„Trpělivost nepatří mezi mé silné stránky.“

„Taky jsem si všiml.“

„A co…“

„Na trajekty v Liverpoolu jsem taky volal.“

„No a?“

„Veškerá osobní lodní doprava je zastavena kvůli špatnému počasí.“

„Takže dnes v noci se k nám z Irska nedostanou.“

„To v žádném případě.“

„Obávám se, Harry, jestli jsme to od samého začátku nevzali za špatný konec.“

„Jak to myslíte?“

„No, možná jsme se měli zaměřit spíše na ty dva agenty, kteří už v Británii jsou.“

„Poslouchám.“

„Vraťme se k záznamům pasové a imigrační kontroly.“

„Proboha, Alfréde, ty se přece od čtyřicátého roku nezměnily! Prověřili jsme každého, o kom jsme se domnívali, že by mohl být špion, a u koho zůstal jen stín pochybností, toho jsme zadrželi a internovali.“

„Já vím, já vím, Harry. Ale třeba nám něco uniklo.“

„Například co?“

„Jak to mám ksakru vědět?“

„Hele, já ty záznamy přinesu. Tím nic nepokazíme.“

„Asi se od nás odvrací štěstí.“

„Víte, Alfréde, já jsem za své předchozí praxe poznal hromadu policajtů, kteří měli štěstí.“

„Ano, Harry?“

„Ale nezažil jsem, že by měl štěstí líný policajt.“

„Na co narážíte?“

„Přinesu ty záznamy a uvařím hrnec čaje.“

*****

Sean Dogherty vyšel z domku zadním vchodem a pomalu kráčel ke stodole. Měl na sobě tlustý těžký svetr a nepromokavý kabát z voskovaného plátna a v ruce nesl petrolejovou lampu. Vítr už odvál poslední mraky a nad hlavou se mu klenula temně modrá noční obloha prozářená hvězdami a baculatým srpkem měsíce. Vzduch byl řezavě chladný.

Otevřel vrata stodoly a vstoupil. Uvítalo ho zabečení ovce, která se odpoledne zamotala do drátěného plotu a při zoufalých pokusech uvolnit se vytrhla v plotě díru a ošklivě se pořezala na noze. Teď ležela na hromadě slámy v rohu stodoly.

Dogherty zapnul vysílačku a sklonil se k ovci, aby jí vyměnil obvaz. Tiše si pobrukoval ve snaze uklidnit sebe i zvíře. Odstranil zakrvácené obinadlo, přiložil na ránu gázu a přilepil ji dvěma pruhy leukoplasti.

Právě obdivoval své úhledné dílo, když se vysílačka ohlásila slabým pípnutím. Dogherty k ní přiskočil a nasadil si sluchátka. Zpráva byla stručná. Odeslal signál potvrzující příjem a vyběhl ze stodoly.

Na pláž přijel za necelé tři minuty.

Na konci cesty sesedl a odtlačil kolo mezi stromy. Vyšplhal se na přesypy, seběhl na druhé straně k pláži a rozběhl se po tvrdém písku. Signální ohně zůstaly nedotčeny, jen je zapálit. Z dálky už doléhalo tlumené vrnění leteckého motoru.

Bože můj, opravdu přilétají, pomyslel si.

Zapálil všechny čtyři hromádky a za okamžik už na pláži blikaly plameny.

Dogherty čekal přikrčený v trávě na přesypu, až se letoun objeví. Za několik vteřin se skutečně vynořil ze tmy a mířil k pláži. Vzápětí se od něj odlepila černá tečka. Když se padák s hlasitým plesknutím otevřel, letadlo se sklonilo po křídle do ostré zatáčky a vracelo se nad širé moře.

Dogherty vstal a běžel k pláži. Němec předvedl ukázkový doskok do kotoulu. Než k němu Dogherty doběhl, už stál a smotával padák.

„Vy jste určitě Sean Dogherty,“ promluvil dokonalou školní angličtinou.

„Přesně tak,“ odpověděl Sean překvapeně. „A vy musíte být německý špion.“

Muž se zamračil. „Něco takového. Poslyš, kamaráde, tohle zvládnu sám. Co kdybys uhasil ty zatracené ohně, než celý svět zjistí, co tady děláme.“

DRUHÁ ČÁST

.

14 KAPITOLA

VÝCHODNÍ PRUSKO, PROSINEC 1925

V zimě toho roku strádá vysoká zvěř hladem. Opouští lesy a na loukách se snaží prohrabat k potravě. A tamhle je ten velký jelen, kterého si vyhlédli. Stojí v ostrém slunečním svitu s čumákem zabořeným do sněhu, kde pátrá po stéblech zmrzlé trávy. Schovávají se za nevysokým návrším; Anna leží na břiše, otec se krčí vedle ní. Šeptá jí instrukce, ale ona ho neslyší. A nepotřebuje poučovat. Na tento den dlouho čekala. Snila o něm. Chystala se na něj.

Pohybem páky zasouvá náboj do komory. Kulovnice je nová, pažba hladká a nepoškrábaná, a voní olejem. Dárek k narozeninám. Dnes slaví patnáctiny. I jelena dostane darem.

Chtěla na lov vysoké již dříve, ale otec odmítl: „Zabít jelena je velmi emocionální zážitek. Těžko ti ho můžu popsat. Taková věc se musí prožít. Ale budeš si muset počkat, až budeš dost stará, abys to pochopila.“

Čeká ji obtížný výstřel. Sto padesát metrů v ledově ostrém bočním větru. Annu bodá do tváří mráz, tělo se chvěje chladem a prsty v rukavicích ztrácejí cit. V mysli si přehrává choreografii následujících vteřin. Jemně stisknout spoušť. Jako na střelnici. Tak ji to otec naučil.

Silný poryv větru. Anna čeká.

Vztyčuje se na koleno a zvedá pušku do palebné pozice. Jelen, vylekaný zavrzáním sněhu, které způsobila, zvedá mohutnou hlavu a otáčí se za zvukem. Anna rychle umísťuje mířidla na jelenovu hlavu, uhne muškou o několik milimetrů, aby vyrovnala působení větru, a střílí. Kulka prolétla jelenovi okem a zvíře klesá na zasněženou louku bez života.

Sklání hlaveň a otáčí se k otci. Očekává, že bude zářit radostí a jásat, že se k ní vrhne s otevřenou náručí a řekne jí, jak je na ni pyšný.

Místo toho má v obličeji prázdnou masku a těká pohledem z mrtvého jelena na ni a zase zpět.

„Tvuj otec vždycky chtěl syna, ale já jsem mu ho nedala,“ říká jí matka, která už nevstává z postele. Umírá na tuberkulózu. „Musíš se stát tím, koho chce mít. Pomoz mu, Anno. Musíš se o něj postarat místo mě.“

Udělala vše, oč ji matka žádala. Naučila se jezdit na koni, střílet, všemu, co dělají kluci, jenom mnohem lépe. Cestovala spolu s otcem všude, kam ho povolání diplomata zaválo. Příští pondělí odplouvají do Ameriky, kde otec nastupuje jako velvyslanecký rada.

Anna slyšela o amerických gangsterech, kteří křižují ulice ve velkých černých limuzínách a střílí lidi na potkání. Jestli gangsteři otci ublíží, střelí je svou novou puškou jednoho po druhém do oka.

*****

Té noci leží s otcem v jeho prostorné posteli a v krbu plápolají silná polena. Venku zuří vánice. Skučící vítr ohýbá kmeny stromů, až větve škrábou o stěny domku. Anna věří, že stromy chtějí dovnitř, protože je jim zima. Oheň vesele praská a kouř nádherně voní teplem. Tiskne se obličejem k otcově tváři, ruku položenou na jeho hrudi.

„Pro mě to bylo moc těžké, když jsem měl poprvé zabít jelena,“ říká jí, jako kdyby přiznával porážku. „Málem jsem zahodil pušku. Jak je možné, miláčku, že tys to zvládla tak lehce?“

„Já nevím, tati. Mně to připadlo docela snadné.“

„Já tehdy viděl jenom jeho oči. Obrovské, hnědé, nádherné. Zíraly na mě… A potom jsem viděl, jak z nich vyprchává život a cítil jsem se strašně. Celý týden jsem se toho pohledu nemohl zbavit. Strašil mě i ve snu.“

„Já jsem oči neviděla.“

Obrací se k ní. „A co jsi viděla?“

Zaváhá. „Jeho obličej.“

„Čí obličej?“ ptá se otec zmateně. „Jelenův?“

„Ne, tati, jelenův ne.“

„Anno, miláčku, o čem to, pro všechno na světě, mluvíš?“

Zoufale touží se svěřit. Otci, komukoliv. Kdyby matka ještě žila, třeba by jí to dokázala říct. Ale otci? K tomu se nepřinutí. Zešílel by. Bylo by to vůči němu příliš kruté.

„To nic, tati. Jsem unavená.“ Políbí ho na tvář. „Dobrou noc a sladké sny.“

LONDÝN, LEDEN 1944

Kateřina Blakeová obdržela zprávu z Hamburku před šesti dny a celou dobu usilovně přemýšlela a dlouze uvažovala, jestli ji nemá prostě a jednoduše ignorovat.

Krycí jméno Alfa určovalo jako místo setkání cestičku, která prochází přesně určenou skupinou stromů v Hyde Parku. Nemohla si pomoct, představa schůzky s německým agentem ji silně znervózňovala. Od čtyřicátého roku pozatýkala MI5 desítky špionů a alespoň někteří z nich před popravou určitě vyzradili všechno, co věděli.

V jejím případě by to ovšem nemělo vadit. Vogel jí slíbil, že s ní bude všechno jinak – odlišný způsob rádiové komunikace, netradiční postupy pro setkání, zcela jiné šifry. I kdyby Britové dopadli a pověsili všechny nepřátelské agenty na svém území, její postavení to nemohlo ohrozit.

Ach, jak by si teď Kateřina přála sdílet Vogelovu jistotu. Jemu se to mluví. Od Anglie ho dělí moře a stovky kilometrů pevniny. Zato ji může sebemenší chybička stát život. Například místo schůzky. V tak mrazivou noc upadne každý, kdo se bezcílně prochází Hyde Parkem, automaticky v podezření. Hloupá chyba, které by se za normálních okolností Vogel určitě vyvaroval. Musí být pod obrovským tlakem. Pochopitelně – spojenecká invaze se neodvratně blíží a každý o tom ví. Zbývá jediná otázka: kde a kdy.

Schůzce by se nejraději vyhnula i z jiného důvodu: bála se, že bude zatažena do hry. Za roky nečinnosti zpohodlněla, možná až příliš. Vedla uspořádaný, v podstatě rutinní život. Měla svůj příjemně vytopený byt a práci dobrovolné ošetřovatelky v nemocnici a Vogelovy peníze jí bohatě stačily. Konec války je na dohled a jí se vůbec nechtělo vystavovat se nebezpečí. V žádném případě se nepovažovala za německou vlastenku. Její krytí bylo prakticky neprůstřelné. Nejraději by takto přečkala válku a pak se vrátila do Španělska, na haciendu v předhůří Pyrenejí, k Marii.

Kateřina odbočila do Hyde Parku a hluk večerního provozu na Kensington Road se milosrdně ztišil do mírného hukotu.

K tomu, že se na setkání s agentem nakonec vypravila, ji přiměly dva důvody.

Prvním byla otcova bezpečnost. Kateřina totiž nezačala pracovat jako německá vyzvědačka dobrovolně, Abwehr ji k tomu donutil. Jako nástroj nátlaku použil Vogel jejího otce. Řekl jí na rovinu, že pokud neodjede do Británie ve službách Abwehru, odnese to otec. Uvězní ho, pošlou do koncentračního tábora, nebo dokonce popraví. Kdyby teď odmítla splnit rozkaz, vystavila by otce bezprostřednímu ohrožení života.

Druhý důvod byl mnohem prostší – Kateřina Blakeová se cítila zoufale osamělá. Již šest let žila izolovaně, doslova odříznutá. Ostatní agenti se mohli prostřednictvím vysílačky alespoň občas spojit s Německem, ale jí to umožněno nebylo. Byla zvědavá, chtěla si promluvit s někým, kdo stojí na její straně. Chtěla odhodit masku, byť jenom na pár minut, zbavit se role Kateřiny Blakeové.

Bože, pomyslela si, vždyť já už jsem skoro zapomněla své skutečné jméno.

Rozhodla se tedy, že na schůzku půjde.

Kráčela pomalu podél jezírka Serpentine a se zájmem pozorovala malé hejno kachen, které lovily potravu dírami vysekanými v ledu. Na konci jezera se vydala po cestičce, která vedla ke shluku stromů. Denní světlo zůstalo jen vzpomínkou a nad hlavou se jí klenula tmavá obloha posetá blikajícími hvězdami. Zatemnění má jednu příjemnou stránku, pomyslela si. Člověk vidí v noci hvězdy i uprostřed West Endu.

Sáhla do kabelky a pro uklidnění nahmatala pažbu automatické pistole Mauser ráže 6,35 milimetrů. Byla tam, tlumič na hlavni správně nasazený. Kdyby se stalo cokoliv nepředvídaného, byla připravena zbraň použít. Už dávno si svatosvaté slíbila, že se nikdy nenechá chytit. Při pouhé představě, že ji zavřou do nějaké smradlavé kobky v britské věznici, se jí zvedal žaludek. V noci se občas probouzela zbrocená ledovým potem hrůzy, protože se jí zdálo o vlastní popravě. Ve snu před sebou viděla rozesmáté britské obličeje. A pak jí kat zahalil hlavu černou kápí a navlékl na krk oprátku. Ne, zemře v boji nebo rozkousne kapsli s jedem, ale v žádném případě ji nedopadnou živou. Nesnesla by, kdyby se jí měli dotknout.

Proti ní se ze tmy vynořil jakýsi americký voják a Kateřina se mu obloukem vyhnula. Visela na něm prostitutka. Jednou rukou ho masírovala v rozkroku a jazykem se mu zavrtávala do ucha. Celkem běžný pohled. Lehké holky se soustředily hlavně v okolí Picadilly a málokterá marnila čas nebo peníze za hotelový pokoj. Vojáci tomu říkali „na stojáka“. Prostitutka si prostě odvedla zákazníka do nejbližší uličky nebo parku a zvedla sukni. Některé naivnější holky si dokonce myslely, že při souloži vestoje nemůžou přijít do jiného stavu.

Pitomé Angličanky, pomyslela si Kateřina s úšklebkem.

Vstoupila mezi stromy a čekala na Vogelova agenta.

*****

Odpolední vlak z Hunstantonu dorazil na nádraží Liverpool Street s půlhodinovým zpožděním. Horst Neumann sundal ze sítě pro zavazadla malou koženou cestovní tašku a připojil se k zástupu pasažérů, kteří proudili z vagonu na nástupiště. Na nádraží panoval chaos. Hloučky znavených cestujících se ploužily halou jako oběti nějaké přírodní katastrofy a čekaly na beznadějně zpožděné vlaky. Vojáci si lehli, kde je napadlo, podložili si pod hlavu ruksaky a spali. Zmatkem se proplétalo několik železničních policistů, kteří se snažili udržet jakýs takýs pořádek. Všichni nosiči zavazadel byli ženského pohlaví. Neumann vkročil na nástupiště a díky drobné postavě se celkem svižně proplétal hustým zástupem, v očích pátravý pohled.

Dvojice mužů u východu jako by měla na čele napsáno POLICIE. Zmačkané obleky, na hlavě buřinky. Neumann uvažoval, jestli nehledají právě jeho. Instinktivně sáhl pod sako a na okamžik sevřel pažbu pistole zastrčené za opaskem. Uklidnil se, když si uvědomil, že jeho popis v žádném případě nemají. Pustil zbraň a hmatem se přesvědčil, že neztratil náprsní tašku. Kromě peněz v ní měl osobní doklady na jméno James Porter, obchodní zástupce farmaceutické společnosti. Proklouzl kolem dvojice tajných a splynul s proudem chodců na Bishopsgate Road.

Cesta proběhla – s výjimkou nevyhnutelného zpoždění – naprosto hladce. Seděl v kupé se skupinou mladých vojáků, kteří ho zpočátku probodávali nepřátelskými pohledy. Neumann si nevzrušeně četl noviny. Domyslel si, že každý zdravě vyhlížející mladý muž, který na sobě nemá uniformu, se nutně musí stát předmětem pohrdání, a tak po chvíli mládencům vysvětlil, že byl zraněn u Dunkerque a že ho polomrtvého odvezli mezi posledními evakuovanými na palubě malého parníčku do Anglie. Uspokojení vojáci ho přizvali k partii karet, a než dojeli do Londýna, Neumann je obehrál o všechny peníze.

Ulice ležela ponořená do tmy, rušené jen zastíněnými reflektory automobilů razících si cestu vozovkou a baterkami se skly přelepenými černým papírem tak, že zůstal volný jen úzký pruh. Takové svítilny nosila v době zatemnění většina obyvatel Londýna ve večerních a nočních hodinách stále při sobě. Cítil se jako na hřišti, kde si v dětství často hrál na slepou bábu. Dvakrát se srazil s chodcem, který spěchal opačným směrem, a jednou narazil do čehosi studeného a tvrdého a už už se začal omlouvat, když si uvědomil, že mu v cestě stojí sloup pouliční lampy.

Musel se bezděky usmát. Londýn se od jeho poslední návštěvy opravdu velmi změnil.

*****

Narodil se v Londýně v roce 1919 jako Nigel Fox německé matce a anglickému otci. Když o osm let později otec zemřel, matka se vrátila do Německa a usadila se v Dusseldorfu. Za rok se znovu provdala. Vzala si Ericha Neumanna, bohatého továrníka a přísného muže, jenž nehodlal tolerovat nevlastního syna, který se jmenuje Nigel a mluví německy se silným anglickým přízvukem. Hned po svatbě nechal chlapci změnit jméno na Horst, dovolil mu používat své příjmení a přihlásil ho na vojenskou školu s nejtvrdším režimem v Německu. Horst byl zoufale nešťastný a trpěl jako zvíře. Spolužáci se do něj nemilosrdně naváželi kvůli tomu, jak mluví, a slabý, drobný hoch se většinou vracel na neděli domů s černými monokly kolem očí a rozbitými rty. Matka si dělala starosti. Její syn byl najednou nezvykle tichý a uzavřený. Erich ji však odbyl, že to klukovi jenom prospěje.

Ale když Horst dosáhl čtrnácti let, jeho život se pronikavě změnil. Ve městě se pořádaly atletické závody pro veřejnost a chlapec se přihlásil na 1500 metrů. Na start nastoupil ve školních trenýrkách a bosky. Doběhl v čase hodně pod pět minut – na kluka, který nikdy netrénoval, to byl úžasný výkon. Z tribuny závod sledoval šéftrenér atletického svazu, který Horsta přesvědčil, aby začal pořádně trénovat, a zajistil mu ve škole speciální úlevy.

Horst ožil. Zbaven otrockého drilu školního tělocviku, trávil odpoledne v horách a lesích a běhal. Miloval samotu a rád oželel přítomnost spolužáků. Nikdy neprožíval šťastnější okamžiky. Rychle se stal jedním z nejlepších běžců juniorské kategorie v Německu a pýchou školy. Vstoupil do Hitlerjugend a hoši, kteří ho ještě nedávno tak trápili, se teď snažili vetřít do jeho přízně. V roce 1936 byl pozván jako čestný host na olympiádu. Na vlastní oči viděl, jak Jesse Owens šokoval celý svět ziskem čtyř zlatých medailí. Na recepci se jako člen delegace Hitlerovy mládeže setkal s vůdcem, který mu dokonce potřásl rukou. Hlasem přeskakujícím vzrušením to hned telefonoval matce. Erich na něj byl nezřízeně pyšný. Horst pak seděl na hlavní tribuně a snil o olympiádě v roce 1944, kdy už bude dost starý a dost rychlý, aby mohl hájit barvy Německa.

Válka měla jeho sny obrátit v trosky.

K Wehrmachtu ho povolali na počátku roku 1939. Díky fyzické kondici a povaze osamělého vlka upoutal pozornost náborčích jednotek Fallschrimjäger, padákových myslivců. Ti ho poslali do parašutistického výcvikového střediska v Stendhalu a hned první den války Horst seskočil na polské území. Následovala Francie, Kréta a Rusko. Než skončil rok 1942, získal rytířský kříž.

Na dovolené v Paříži jeho dráha parašutisty v uniformě nečekaně skončila. Jednoho dne si pozdě večer zašel na koňak do malého baru, jehož zadní místnost zabrala skupina důstojníků SS pro soukromý večírek. Ještě nedopil první sklenku, když zaslechl z oddělené místnosti výkřik. Francouz za barovým pultem ztuhl, ale byl příliš vyděšený zlověstnými hosty v černých uniformách, než aby se šel podívat, co se v salonku děje. Neumann to udělal za něj. Když rozrazil dveře, spatřil nechutné divadlo. Na stole ležela nahá dívka, podle zoufalých výkřiků Francouzka. Dva esesáci jí drželi ruce, třetí ji mlátil opaskem přes břicho a další, s výložkami majora, ji znásilňoval. Neumann přiskočil k majorovi a vší silou ho praštil do obličeje. Byl to brutální, zabijácký úder. Major navíc při pádu narazil hlavou na roh stolu. Už se neprobral.

Esesáků byla ovšem těžká přesila. Vytáhli Horsta do uličky a mlátili ho až do bezvědomí. Když odcházeli, domnívali se, že je mladík mrtvý. Neumann strávil tři měsíce v nemocnici, ale utrpená zranění byla tak vážná, že ho lékařská komise z paradesantní jednotky vyřadila. Díky plynulé znalosti angličtiny byl převelen na odposlouchávací stanici armádní kontrarozvědky v severní Francii, kde seděl před radiopřijímačem ve stísněné klaustrofobické boudě a monitoroval bezdrátovou komunikaci za Lamanšským průlivem. Byla to otročina.

A pak se objevil ten člověk z Abwehru, Kurt Vogel. Byl vyzáblý, působil vyčerpaně a za jiných okolností by ho Neumann pokládal za umělce nebo intelektuála. Vogel mu řekl, že hledá kvalifikované muže, ochotné odejít do Británie a provádět tam špionáž, a slíbil mu dvojnásobný plat, než má ve Wehrmachtu. Neumann nabídku okamžitě přijal. Peníze nehrály žádnou roli, hlavně že se zbavil věčných sluchátek, z kterých se mu už málem rozskočila hlava. Hned ten večer se s Vogelem vrátil do Berlína.

Týden před odletem do Británie ho Vogel přemístil na statek v Dahlemu na předměstí Berlína na sedmidenní intenzivní výcvik a instruktáž. Dopoledne trávil ve stodole, kde Vogel nechal vztyčit tréninkovou rampu, aby si Neumann procvičil základní abecedu parašutisty, protože z bezpečnostních důvodů nepřipadal skutečný cvičný seskok v úvahu. Následovala střelnice, kde si Neumann zdokonalil už tak vynikající střelecké schopnosti, a nácvik „tichých“ způsobů likvidace protivníka – nožem a holýma rukama. Odpoledne pak byla zasvěcena základům práce v terénu – používání mrtvých schránek, postupy při schůzkách s kolegy agenty a s informátory, šifrování, radiotelegrafie. Někdy vedl Vogel výcvik sám, jindy si přivedl svého asistenta Wernera Ulbrichta. Neumann mu žertem říkal doktor Watson a Ulbricht přezdívku kupodivu s potěšením přijal. Navečer, když zvlněnou zimní krajinu kolem statku zalévaly poslední paprsky denního světla, se Neumann mohl na pětačtyřicet minut proběhnout. Třikrát ho nechali běhat samotného, ale čtvrtý den, hlavu ještě plnou Vogelových tajemství, si všiml, že ho zpovzdáli sleduje vojenský automobil.

Večery si Vogel rezervoval k soukromým rozhovorům mezi čtyřma očima. Po společné večeři v kuchyni statku si odváděl Neumanna do pracovny a tam ho u krbu školil. Vždycky mluvil spatra, bez poznámek, a Neumann nemohl než obdivovat jeho dar dokonalé paměti. Vogel mluvil o Seanovi Doghertym, který se ho po seskoku ujme, o Kateřině Blakeové, německé vyzvědačce, která působí v Londýně. A mluvil i o americkém námořním důstojníkovi jménem Petr Jordan.

Každý večer Vogel nejprve zopakoval již známá fakta, a potom Neumannovi odhalil další detaily. Navzdory značně neformálnímu venkovskému prostředí Vogel nikdy nezměnil kostým – tmavý oblek, bílá košile, tmavá kravata. Hlas mu nepříjemně skřípal jako nenamazané rezavé dveřeje, ale přesto si svou naléhavostí a až fanatickým zaujetím Neumanna zcela podmanil. Šestého večera, spokojen s pokroky svého žáka, Vogel dokonce nakrčil koutky a roztáhl ústa v náznaku úsměvu, který ovšem ihned zakryl rukou. Zjevně se styděl za otřesný, neudržovaný chrup.

Při závěrečné instruktáži před odletem mu Vogel připomněl, že do Hyde Parku musí vstoupit na severní straně z Bayswater Road, což Neumann právě teď udělal, a v hlavě mu zněla poslední Vogelova slova: Půjdete po cestičce ke skupině stromů nedaleko jezírka. Nezastavujte se. Dojděte až k jezeru a přesvědčete se, jestli je čistý vzduch. Teprve pak se můžete vrátit a pokusit se o setkání. Ale rozhodnutí ponechte na ní. Ona už bude vědět, jestli vám hrozí nějaké nebezpečí, nebo ne. Je velmi dobrá.

*****

Na cestičce se objevil muž drobné postavy. Měl na sobě vlněný plášť a na hlavě klobouk s širokým okrajem. Prošel rychle kolem ní, aniž o ni zavadil pohledem. Uvažovala, jestli už je na tom tak špatně, že přestala přitahovat muže.

Stála mezi stromy a čekala. Pravidla pro setkání byla jednoznačná. Jestli se kontakt neobjeví přesně ve stanovenou dobu, odejdi a vrať se na místo o čtyřiadvacet hodin později. Rozhodla se, že počká ještě minutu a pak se vzdálí.

Zaslechla kroky. Muž, který ji před okamžikem nevšímavě minul, se vracel. Ve tmě do ní málem narazil.

„Mám dojem, že jsem tak trochu zabloudil,“ prohodil s přízvukem, který nedokázala zařadit. „Mohla byste mi ukázat, kudy se dostanu na Park Lane?“

Kateřina se na něj pozorně zadívala. Nasadil neutrální úsměv a zpod okraje klobouku zářily světle modré oči.

Mávla rukou k západu. „Jděte tudy.“

„Děkuji.“ Obrátil se k odchodu, ale pak se zastavil.

„Kdo vystoupí na horu Hospodinovu a kdo stane na místě svatém jeho?“

„Ten, kdož jest rukou nevinných a srdce čistého, kdož neobrací duše své k marnosti a nepřísahá lstivě.“

Usmál se: „Kateřina Blakeová, jako že žiju a dýchám. Co kdybychom zašli někam do tepla a promluvili si?“

Kateřina sáhla do kabelky a vytáhla baterku se zatemňovací clonou.

„Kde máte svou?“ zeptala se.

„Bohužel nemohu sloužit.“

„To je zatraceně pitomá chyba. Podobné chyby nás oba můžou stát život.“

15 KAPITOLA

LONDÝN

Když Harry Dalton ještě sloužil u Metropolitní policie, pokládali ho jeho kolegové za úzkostlivě pečlivého, bystrého a neúnavného vyšetřovatele, který nikdy nezanedbal žádné vodítko, žádnou stopu, bez ohledu na to, že na první pohled vypadaly bezvýznamně. Jeho velký okamžik nastal v roce 1936. Z dětského hřiště v East Endu zmizela dvě děvčátka a Harry byl přidělen k týmu policistů a detektivů, kteří měli případ vyšetřit. Po třech dnech a nocích namáhavého pátrání, kdy nezamhouřil oko, Harry zatkl jistého povaleče jménem Spencer Thomas a osobně vedl jeho výslech. Za svítání už spěchal v čele pátracího oddílu na odlehlé místo při ústí Temže, kde Thomas podle vlastního doznání ukryl zohavená těla dívek. V následujících dnech Harry objevil další mrtvoly – prostitutku v Gravesendu, číšnici v Bristolu a ženu v domácnosti v Sheffieldu. Thomas skončil v pečlivě střeženém vězeňském zařízení pro duševně choré zločince a Harry byl povýšen na detektivního inspektora.

Nic v dosavadní policejní kariéře ho však nepřipravilo na tak frustrující den jako ten dnešní. Hledal německého agenta a neměl k dispozici sebemenší stopu, sebenepatrnější vodítko. Zbývalo mu jediné – obvolávat lokální policejní úřadovny po celé zemi a vyptávat se strážníků, jestli v jejich okrsku nedošlo k nějaké neobvyklé události, zločinu, který mohl spáchat přemísťující se vyzvědač. Nemohl jim ovšem oznámit, že hledá špiona, tím by porušil nejelementárnější bezpečnostní zásadu. Harry Dalton musel lovit naslepo, což byla činnost, kterou z duše nesnášel.

Rozhovor, který vedl s policejním důstojníkem v Evershamu, můžeme pokládat za typickou ukázku:

„Jak jste říkal, že se jmenujete?“

„Harry Dalton.“

„A voláte odkud?“

„Z ministerstva války v Londýně.“

„No dobře. Co byste tedy ode mne potřeboval?“

„Zajímá mě, jestli jste nedostali hlášení o nějakém zločinu, který by mohl spáchat někdo na útěku.“

„Jako třeba?“

„Jako třeba krádež auta, krádež jízdního kola, odcizení přídělových lístků, benzinu. Popusťte uzdu fantazii.“

„Ano, chápu, o co vám jde.“

„Takže?“

„Ukradené kolo nám opravdu někdo hlásil.“

„No vida! Kdy?“

„Dnes ráno.“

„To by mohlo být ono.“

„Jízdní kolo je v těchto dnech velmi cenný majetek. U mě doma v boudě rezavěl roky starý bicykl. Vytáhl jsem ho, trochu očistil a prodal americkému desátníkovi za deset liber. Deset liber! Věřil byste tomu? Ten krám neměl cenu ani deseti šilinků.“

„Zajímavé. A co teda to ukradené kolo?“

„Moment – jak že se to jmenujete?“

„Harry.“ Bože můj!

„Jo, Harry. Počkejte moment, Harry… Georgei? Něco nového v případu té krádeže kola na Sheep Street? Aha. Jo ten… Co tím chceš říct, že ho našel? Kde, sakra…? Na pastvině? Jak se tam k čertu dostalo…? Cože? Kristepane…! Jste tam ještě, Harry?“

„Ale ano, jsem.“

„Omlouvám se. Falešný poplach.“

„To je v pořádku. Díky, že jste mi to ověřil.“

„Není zač.“

„Kdybyste něco zaslechl…“

„Budete první, kdo se o tom dozví, Harry.“

„Dík. Nashle.“

Do pozdního odpoledne odpověděl na dobrou desítku telefonátů od venkovských policistů, jeden bizarnější než druhý. Konstábl z Bridgewateru volal, aby ohlásil rozbité okno. „Vypadá to na vloupání?“ zeptal se Harry. „To ani ne.“

„Proč ne?“

„Protože to bylo barevné okno v kostele.“

„Dobře. Mějte nadále oči otevřené.“

Policie ze Skegnessu hlásila, že se někdo pokoušel vniknout do hospody po uzavírací hodině.

„Muž, kterého hledám, se možná nevyzná v anglických předpisech o provozní době restaurací,“ ožil Harry.

„V tom případě si na to pořádně posvítím.“

„Dobře. Až něco zjistíte, ozvěte se.“

Po dvaceti minutách policista opravdu zavolal.

„Byla to jedna místní žena. Hledala manžela. Je to známý opilec.“

„Zatraceně!“

„Promiňte, Harry. Nechtěl jsem ve vás vzbudit falešné naděje.“

„Už se stalo. Ale dík za ověření.“

Harry se podíval na hodinky. Čtyři. V registraci se střídají směny. Gracie přijde do práce. Třeba bych z toho dnešního dne mohl přece jenom něco vytěžit, pomyslel si. Sjel výtahem do archivu a první, koho potkal, byla Gracie. Tlačila kovový vozík přetékající složkami se spisy. S nakrátko ostříhanými světlými blond vlasy a nekvalitní válečnou krvavě rudou rtěnkou vypadala, jako by se vypravila na lov mužů. Oblékla si chlapecký školní šedivý svetr a poněkud nepatřičně krátkou černou sukni. Ani hrubé punčochy nedokázaly zakrýt ladné linie dlouhých vypracovaných nohou.

V podzemním světě archivu představovala Gracie světlou výjimku. Vernon Kell, zakladatel tajné služby a dlouholetý ředitel MI5, zastával názor, že práce na tak citlivém místě může být svěřena pouze příslušníkům aristokracie nebo příbuzným důstojníků MI5. V důsledku toho byla registrace zalidněna více či méně pohlednými debutantkami. Gracie, dcera učitele, patřila ke střední společenské třídě. Když Harryho spatřila, vřele se usmála a pak mu šibalským pohledem zelených očí naznačila, ať na ni počká v jedné z menších místností na konci chodby. Za chvíli se k němu připojila, zavřela dveře a políbila ho na tvář. „Nazdar, Harry. Jak se daří, drahý?“

„Jde to, Gracie. Rád tě vidím.“

Jejich vztah se začal rozvíjet v roce 1940 za nočního náletu na Londýn. Oba vyhledali úkryt ve stanici podzemní dráhy. Ráno, když sirény odtroubily konec poplachu, ho Gracie pozvala do svého bytu a zakrátko i do své postele. Byla nekonvenčně přitažlivá a vášnivá, jako milenka neznala zábrany – příjemný a vítaný únik od pracovního vypětí. Pro Gracii byl Harry laskavým a něžným mužem, který jí pomůže vyplnit čas, než se její manžel vrátí z armády.

Mohli spolu v pohodě žít celou válku, ale když jejich vztah trval asi tři měsíce, Harryho náhle přemohl pocit viny. Ten chudák nasazuje život v severní Africe a já zatím tady v Londýně spím s jeho manželkou. Pocit viny v Harrym vyvolal hlubší emocionální krizi. Je mladý a zdravý. Neměl by také obléci uniformu a bojovat, místo aby chytal relativně neškodné špiony? Stokrát se mohl utěšovat, že práce MI5 je pro válečné úsilí také důležitá, přímo nenahraditelná, ale stín pochyb přetrvával. Jak bych se zachoval v bitvě? Popadl bych pušku a vrhl se do boje, nebo bych se strachem někam zavrtal? Hned následující noc se Gracii se svými pocity svěřil a milostný románek ukončil. Naposled se pomilovali a jejich polibky byly slané slzami. Zatracená válka, opakovala neustále. Pitomá, ohavná, strašná válka.

„Něco bych od tebe potřeboval, Gracie,“ řekl jí Harry tiše. „Nepovídej, Harry. Nezavoláš, nenapíšeš, nepošleš mi květiny. A pak se najednou zčista jasna objevíš s tím, že něco potřebuješ.“ Usmála se a znovu ho políbila. „No dobře, co to bude?“

„Rád bych nahlédl do seznamu přístupů k materiálům.“ Gracii potemněl obličej. „Ale no tak, Harry. Dobře víš, že tohle nemůžu.“

„Pracovník Abwehru. Jmenuje se Vogel, Kurt Vogel.“ Tváří mladé ženy přelétl záblesk poznání a zase zmizel. „Podívej, Gracie, nemusím ti snad říkat, že pracujeme na velmi důležitém případu.“

„Já vím, Harry, že pracuješ na velmi důležitém případu. Šeptá si o tom celé oddělení.“

„Když si Vicary přišel pro Vogelovu složku, nenašel ji. Zašel za Jagem a za dvě minuty měl ty zatracené papíry v rukou. Jago se nejapně vymlouval, že je kdosi špatně založil.“

Gracie zlostně hrábla do hromady písemností na vozíku, vylovila jednu složku a uložila ji na polici.

„Vím o tom, Harry. Vím o tom všechno.“

„Jak to, že právě ty?“

„Protože svalil vinu na mě. Dokonce mi udělil písemnou důtku a založil ji do mého spisu, parchant jeden.“

„Kdo na tebe svalil vinu?“

„Jago!“ zasyčela vztekle.

„Proč?“

„Aby si kryl vlastní zadek, proto.“

Znovu hrábla do hromady papírů a Harry ji chytil za ruce, aby ji zastavil. „Gracie, já ten seznam musím vidět.“

„Z přístupového seznamu se nic nedozvíš. Osoba, která si ty materiály prohlížela před Vicarym, po sobě nezanechala žádnou stopu.“

„Gracie, snažně tě prosím.“

„Mám ráda, když takto žadoníš, Harry.“

„Ano, vzpomínám si.“

„Co kdyby ses někdy zastavil na večeři?“ Gracie přejela Harrymu špičkami prstů po hřbetu ruky. Od přerovnání uprášených papírů je měla celé černé. „Chybíš mi. Promluvíme si, zasmějeme se spolu, nic víc,“

„Rád bych, Gracie.“ Byla to pravda. I ona jemu velmi chyběla.

„Jestli někomu prozradíš, kdo ti to řekl, Harry, bůh mi pomáhej, já tě…“

„Zůstane to jenom mezi námi.“

„Ani Vicarymu,“ naléhala.

Harry si položil ruku na srdce. „Ani Vicarymu.“

Gracie se sklonila pro stoh papírů a vzhlédla k Harrymu. Krvavě rudé rty neslyšně artikulovaly iniciály BB.

*****

„Jak je možné, že nemáte jedinou stopu?“ vybuchl sir Basil Boothby, sotva Vicary dosedl a hluboko se zabořil do měkké čalouněné pohovky. Sir Basil si vyžádal, že musí být každý večer pravidelně informován o postupu vyšetřování. Vicary znal Boothbyho vášeň mít všechno černé na bílém a navrhl, že mu bude posílat podrobná písemná hlášení, ale sir Basil trval na osobní prezentaci.

Dnes večer měl Boothby nějaké společenské povinnosti. Když Vicary vstoupil do jeho kanceláře, sir Basil zamumlal něco o Američanech, aby vysvětlil, proč má připravený frak. Právě funěl námahou a bojoval předem ztracený souboj se zlatým manžetovým knoflíčkem, který ne a ne zapadnout do dírek. Doma mu při této náročné činnosti asistoval komorník.

Vicary musel své hlášení na chvíli přerušit, protože Boothby povolal svou osobní sekretářku, aby mu pomohla s oblékáním. Měl alespoň čas strávit informaci, kterou těsně před odchodem k šéfovi přinesl Harry Dalton. Takže Vogelovu složku měl v rukou sir Basil. Vicary vzpomínal na jejich první rozhovor o případu. V registraci by na něj něco mohli mít.

Pohledná Boothbyho sekretářka tiše vyklouzla z místnosti a Vicary pokračoval v přerušeném hlášení. Všechna nádraží v Londýně jsou pod dohledem, ale muži mají svázané ruce, protože popis agenta, kterého hledají, není k dispozici. Harry Dalton sestavil přehled všech míst, která kdy němečtí agenti použili ke kontaktu. Vicary nechal sledovat tolik lokalit, kolik mu jeho možnosti dovolovaly.

„Dal bych vám víc lidí, Alfréde, ale žádné nemám,“ podotkl Boothby. „Sledovači táhnou dvě a někteří dokonce tři směny. Jejich náčelník si u mě už stěžoval, že mu likvidujete oddělení. Všichni jsou nachlazení a polovina jich leží s chřipkou.“

„Je mi jich upřímně líto, sire Basile, a ujišťuji vás, že sledovače nasazujeme po pečlivém uvážení.“

Boothby si zapálil cigaretu, usrkl ginu s tonikem a vydal se na pochůzku kanceláří. „V zemi se volně pohybují tři němečtí agenti a my je nemáme pod kontrolou! Snad vám nemusím zdůrazňovat, o jak závažný problém se jedná. Jestli se kterýkoliv z nich pokusí kontaktovat jediného našeho dubléra, vězíme po uši v průšvihu. Ohrozilo by to celou síť.“

„Podle mého názoru se o podobný kontakt nepokusí.“

„Proč ne?“

„Protože se domnívám, že Vogel řídí zcela nezávislou operaci. Jsem přesvědčen, že máme co do činění se separátní sítí agentů, o které vůbec nic nevíme.“

„To je jenom dohad, Alfréde. Měli bychom se soustředit na prokázaná fakta.“

„Prostudoval jste si někdy Vogelovy materiály?“ zeptal se Vicary co možná nenuceným tónem.

„Ne.“

Jsi prohnaný lhář, konstatoval Vicary v duchu. „Podle vývoje situace bych řekl, že si Vogel držel v Británii v záloze síť spících agentů, které k nám propašoval ještě před zahájením války. Mám-li hádat, pak řídicí orgán působí v Londýně a jemu podřízený agent někde na venkově, kde se může bez dlouhých příprav kontaktovat se spojkou z Berlína. Agent, který dorazil včera v noci, je tady s největší pravděpodobností proto, aby předal londýnskému šéfovi instrukce. Podle našeho přesvědčení se oba špioni setkali – možná právě v této chvíli. Nejhorší je, že se jejich náskok stále zvyšuje.“

„To je zajímavá dedukce; Alfréde, ale bohužel založená jenom na dohadech.“

„Jsou to kvalifikované dohady, sire Basile. Obávám se, že při absenci prokazatelných fakt nám nic jiného nezbývá.“ Vicary zaváhal. Dobře věděl, jakou reakci jeho následující návrh vyvolá. „Domnívám se, že bychom měli požádat o schůzku s generálem Bettsem a informovat ho o situaci.“

Boothby svraštil obličej do zamračeného šklebu. Brigádní generál Thomas Betts byl zástupcem náčelníka vojenského obranného zpravodajství na vrchním velitelství spojeneckých expedičních sil. Vysokému důstojníkovi s medvědí postavou i silou spadl do klína jeden z nejméně záviděníhodných úkolů v celém SHAEF – zajistit, aby nikdo ze stovek amerických a britských důstojníků obeznámených s detaily operace Overlord nevyzradil, ať už záměrně, nebo nechtěně, její tajemství nepříteli.

„To by bylo předčasné, Alfréde.“

„Předčasné, sire Basile? Vždyť jste to řekl sám – v zemi se volně pohybují tři němečtí špioni.“

„Za chvíli zajdu za generálním ředitelem a budu informovat jeho. Kdybych mu navrhl, abychom naše selhání halasně oznámili Američanům, schytal bych to od nej, že si to ani neumíte představit.“

„Jsem přesvědčen, že ředitel by na vás moc nevyskakoval,“ poznamenal Vicary prostořece. Věděl, že Boothby dávno přesvědčil generálního ředitele o své nenahraditelnosti. „Kromě toho tady těžko můžeme mluvit o selhání.“

Boothby se zastavil uprostřed kroku. „A jak byste to nazval vy?“

„Dočasný zádrhel.“

Boothby nespokojeně zachrochtal a udusil cigaretu v popelníku. „Nepřipustím, abyste pošpinil pověst tohoto oddělení, Alfréde. To nedovolím.“

„Možná byste měl zvážit i jiné věci než pověst tohoto oddělení, sire Basile“

„A co třeba?“

Vicary se vyprostil ze sevření opulentního čalounění. „Jestli vyzvědači uspějí, můžeme také prohrát válku.“

„No tak s tím něco udělejte, Alfréde.“

„Děkuji, sire Basile. To je zajisté vynikající rada.“

16 KAPITOLA

LONDÝN

U Hyde Parku zastavili taxík a nechali se odvézt do Earl’s Court. Zaplatili a vystoupili půl kilometru od jejího bytu. Za chůze dvakrát ostře změnili směr a jednou Kateřina vstoupila do telefonní budky a předstírala, že někam volá. Nikdo je nesledoval. Když vstoupili do domu, stála paní Hodgesová v hale. Kateřina se do Neumanna zavěsila a ignorujíc pohoršený pohled paní domácí si ho odváděla po schodech nahoru.

Dlouho váhala, jestli ho má k sobě do bytu vzít. Své útočiště si žárlivě střežila a odmítla oznámit do Berlína svou adresu. Poslední, co potřebovala, byl agent na útěku pronásledovaný MI5, který by jí uprostřed noci zabušil na dveře. Jenže zůstat na veřejně přístupném prostranství nepřipadalo v úvahu. Museli toho spolu hodně prodiskutovat a bavit se někde v kavárně nebo na nádraží by znamenalo neúnosné riziko.

Pozorovala Neumanna, když se vydal na obhlídku jejího bytu. Podle odměřené chůze a skoupých gest poznala, že má před sebou bývalého vojáka. Anglicky mluvil dokonale. Vogel si svého agenta očividně vybral velmi pečlivě a Kateřině se trochu ulevilo, že k ní s instrukcemi nevyslal nějakého neschopného amatéra. Neumann přistoupil k oknu v obývacím pokoji, poodtáhl závěs a vyhlédl na ulici.

„I kdyby tam byli, neviděl byste je,“ podotkla Kateřina a posadila se.

„Já vím, ale pro klid duše se raději podívám.“ Odvrátil se od okna. „Byl to dlouhý den. Ocenil bych šálek čaje.“

„Poslužte si. Všechno, co potřebujete, najdete v kuchyni.“

Neumann postavil na sporák konvici s vodou a vrátil se do pokoje.

„Jak se jmenujete?“ zeptala se ho Kateřina. „Myslím skutečné jméno.“

„Horst Neumann.“

„Jste voják – tedy alespoň bývalý. Jakou máte hodnost?“

„Poručík.“

Usmála se. „Mám vyšší, jestli vás to zajímá.“

„Já vím, majore.“

„Jak zní vaše krycí jméno?“

„James Porter.“

„Ukažte mi papíry.“

Neumann jí podal osobní doklady a Kateřina je pozorně prohlížela. Vynikající ukázka padělatelské práce. „Jsou dobré,“ ocenila, když mu dokumenty vrátila. „Ale ukazujte je jenom v případě absolutní nezbytnosti. Jaké je vaše krytí?“

„Byl jsem zraněn u Dunkerque a jako invalida propuštěn z armády. Teď se živím jako obchodní cestující.“

„Kde bydlíte?“

„Na norfolkském pobřeží ve vesnici Hampton Sands. Vogel tam má svého člověka. Jmenuje se Sean Dogherty. Sympatizant IRA. Má pronajatou malou farmu.“

„Jak jste se dostal do Anglie?“

„Seskočil jsem padákem.“

„Obdivuhodné,“ vydechla Kateřina v upřímném údivu. „A ten Dogherty vás vzal k sobě? Čekal na vás?“

„Ano.“

„Vogel se s ním spojil vysílačkou?“

„Předpokládám, že ano.“

„To znamená, že vás lidi z MI5 už hledají.“

„Myslím, že jsem na nádraží Liverpool Street dva z nich viděl.“

„Ano, to by dávalo smysl. Nádraží budou určitě sledovat jako první.“ Kateřina si zapálila cigaretu. „Vaše angličtina je naprosto dokonalá. Kde jste se ji naučil?“

Zatímco jí líčil své osudy, Kateřina ho soustředěně pozorovala. Byl malý a drobný, ale svalnatý. Možná před válkou sportoval. Tenista? Běžec? Měl tmavé vlasy a pronikavé modré oči. A byl mimořádně inteligentní, ne jako někteří natvrdlí pitomci, s kterými se setkala ve špionážní škole Abwehru v Berlíně. Kateřina pochybovala, že by Neumann už dříve působil za nepřátelskými liniemi jako vyzvědač, ale nedával na sobě znát sebemenší známky nervozity. Ale než si vyslechne, s čím přišel, musí mu položit ještě několik otázek.

„Jak jste se k téhle práci dostal?“

Neumann vysvětlil, že sloužil u padákových myslivců a že bojoval na více místech, než si dokáže vzpomenout. Řekl jí o své příhodě v Paříži, o přeložení na odposlouchávací stanici v severní Francii a konečně o návštěvě Kurta Vogela, který ho získal pro špionáž.

„Náš Kurt je velmi agilní, pokud se týká shánění práce pro neklidné povahy,“ poznamenala Kateřina, když Neumann domluvil. „Takže jakými úkoly mě chce Vogel pověřit?“

„Jedním úkolem. Až ho splníte, odjedete z Anglie a vrátíte se do Německa.“

Konvice zapískala a Neumann odešel do kuchyně připravit čaj. Jedním úkolem. Až ho splníte, odjedete z Anglie a vrátíte se do Německa. A s mimořádně schopným bývalým příslušníkem paradesantních jednotek, který jí při útěku pomůže. Zapůsobilo to na ni. Celou dobu se připravovala na nejhorší: až válka skončí, zanechají ji v Británii na pospas osudu a bude nucena se o sebe postarat sama. Až Britové a Američané zvítězí – a jejich vítězství je neodvratné –, prostudují si ukořistěné záznamy a kartotéky Abwehru. Narazí na její jméno, uvědomí si, že nebyla zatčena, a půjdou po ní. To byl další důvod, proč byla ve styku s Vogelem tak skoupá na informace. Nechtěla po sobě v Berlíně zanechat žádnou stopu, kterou by nepřítel mohl sledovat. Ale teď je zřejmé, že ji Vogel chce zpátky v Německu a že podnikl kroky, aby jí zajistil návrat.

Neumann se vrátil do obývacího pokoje s konvicí čaje a dvěma hrnky. Položil je na stůl a posadil se.

„Jaké poslání tady máte plnit – tedy kromě toho, že mi předáte instrukce?“

„V zásadě být vám k ruce. Udělat všechno, co budete potřebovat. Budu vaší spojkou, vaším ochráncem, vaším radistou. Vogel si přeje, abyste – pro vlastní ochranu – nadále zachovávala přísný rádiový klid. Vysílačku můžete použít jen tehdy, když se budete chtít spojit se mnou. Odešlete Vogelovi předem dohodnutý signál a on pošle zprávu mně.“

Kateřina přikývla. „A až bude po všem?“ zeptala se. „Jak se dostaneme z Británie? A nechci slyšet žádné hlouposti, jako že ukradneme člun a odplujeme do Francie, protože to je nemožné.“

„Jistě že ne. Vogel vám zajistil prvotřídní přepravu na palubě ponorky.“

„Které?“

„U-509.“

„Kde se nalodíme?“

„V Severním moři.“

„To je velké. Kde přesně?“

„Spurn Head na lincolnshirském pobřeží.“

„Žiju tady už pět let, poručíku Neumanne, a vím, kde je Spurn Head. Jak se na ponorku dostaneme?“

„V jednom z doků na řece Humber čeká loď. Její kapitán je Vogelův člověk. Až nastane chvíle odjezdu, spojím se s ním a on nás k ponorce odveze.“

Takže Vogel má připravenou únikovou cestu, o které mi nic neřekl, pomyslela si Kateřina.

Napila se čaje a přes okraj hrnku hleděla na Neumanna. Existovala vzdálená možnost, že před ní sedí agent MI5 vydávající se za německého vyzvědače. Mohla by se samozřejmě uchýlit k některým fintám, ale pokládala za hloupé, aby ho najednou začala zkoušet z němčiny nebo se ho vyptávala na nějakou zastrčenou kavárničku v Berlíně. Kdyby opravdu pracoval pro MI5, dokázal by z každé pasti, kterou by mu nastražila, vyklouznout. Měl podrobné informace, očividně znal důvěrně Vogela a jeho příběh působil věrohodně. Rozhodla se, že to s ním zkusí. Neumann se nadechl a chtěl něco říct, když vtom se rozezněly poplachové sirény.

„Musíme to brát vážně?“ zeptal se jí. „Vidíte tu vedlejší budovu?“ odpověděla otázkou. Obrovská hromada sutin Neumannovi přirozeně neunikla. „Kde je nejbližší kryt?“

„Hned za rohem.“ Kateřina se na něj usmála. „Vítejte v Londýně, poručíku Neumanne.“

*****

Příštího dne navečer seděl Neumann ve vlaku, který právě vjížděl na nádraží v Hunstantonu. Na nástupišti čekal Sean Dogherty a nervózně kouřil.

„Jak to šlo?“ zeptal se Neumanna, když ho vedl ke své dodávce.

„Jako po másle.“

Dogherty ujížděl po serpentinovité nerovné úzké silnici nepříjemně rychle. Dodávka rachotila jako kostitřas a podle zvuků, které vydávala, byla zralá do šrotu nebo alespoň na generální opravu. Reflektory přelepené zatemňovacími clonami vrhaly na vozovku dva třaslavé proužky bledého světla. Neumann si připadal jako člověk procházející tmavým domem se skomírající zápalkou v ruce. Projížděli vesnicemi ponořenými do tmy. Pozavírané dveře, zatažené závěsy, zavřené okenice, ani známka lidské přítomnosti. Dogherty mu líčil, co toho dne zažil, ale Neumann ho postupně přestal vnímat a vzpomínal na minulou noc.

Jako všichni ostatní spěchali na stanici metra a pak tři hodiny čekali na provlhlém nástupišti na konec poplachu. Kateřina na chvíli usnula s hlavou na jeho rameni. Neumann uvažoval, jestli to není poprvé za celou válku, kdy se cítí trochu v bezpečí. Pozoruhodně krásná žena, ale nosí v sobě jakýsi nedefinovatelný vnitřní smutek – možná hluboce zakořeněné trauma z dětství, kdy jí někdo dospělý nenapravitelně ublížil. Ve spánku se neklidně vrtěla a několikrát slabě zasténala, znepokojovaná zlými sny. Jakmile se rozezněla siréna oznamující konec poplachu, probudila se jako voják na nepřátelském území – rychle, oči široce otevřené, ruka sahající po nejbližší zbrani. V jejím případě to byla kabelka, v níž, jak Neumann předpokládal, nosila pistoli nebo nůž.

Rozmlouvali spolu až do svítání. Přesněji řečeno on mluvil a ona poslouchala. Neřekla slovo kromě okamžiků, kdy mu opravila drobnou chybu v angličtině nebo ho upozornila, že si jeho výklad protiřečí s tím, co prohlásil před několika hodinami. Měla obdivuhodnou paměť, schopnou pojmout neuvěřitelný objem informací. Není divu, že má Vogel takovou důvěru v její schopnosti.

Když Neumann vyklouzl z jejího bytu, rozlévalo se nad Londýnem šedivé svítání. Odcházel jako záletný muž od milenky. Kradmo se ohlížel přes rameno a pátral ve tvářích kolemjdoucích po náznacích podezření. Tři hodiny zdánlivě bezcílně bloudil v nepříjemně chladném mrholení londýnskými ulicemi, nečekaně měnil směr, nastupoval do autobusů, aby z nich vzápětí zase vystoupil, zkoumal odrazy ve sklech výkladních skříní. Teprve když se stoprocentně ujistil, že ho nikdo nesleduje, zamířil na nádraží Liverpool Street.

Ve vlaku se pohodlně opřel a pokoušel se usnout. Nesmíte podlehnout jejímu kouzlu, varoval ho položertem Vogel poslední den na farmě u Berlína. Držte si ji bezpečně od těla. Má v sobě temná zákoutí, do kterých bych vám neradil nahlížet.

Vzpomínky Neumannovi vykreslily její obraz, jak sedí v obývacím pokoji a v matném světle naslouchá, když ji informoval o Petru Jordanovi a o tom, co se od ní očekává. Byl to právě její netečný klid, který ho nejvíce dráždil a vyváděl z konceptu, způsob, jakým složila ruce do klína a strnula jako socha. Jen oči se jí neustále pohybovaly, těkaly místností, zkoumaly, doslova ohmatávaly jeho obličej a tělo jako pátrací reflektory. Na okamžik dokonce podlehl lákavé představě, že po něm touží jako po muži. Ale teď, kdy minuli hřbitov na konci Hampton Sands a před nimi se z temnoty vynořil Doghertyho domek, dospěl Neumann k nepříjemně znepokojivému závěru. Kateřina si ho tak neprohlížela proto, že po něm zatoužila, ale proto, že uvažovala o způsobu, jak ho nejsnadněji sprovodit ze světa, kdyby k tomu byla někdy okolnostmi donucena.

*****

Když Neumann ráno odcházel, předal jí dopis. Tehdy ho odložila, příliš vystrašená, aby si ho hned přečetla. Teď otevřela roztřesenýma rukama obálku, lehla si na bok a četla.

*****

Anno, má nejdražší,

ulevilo se mi, když jsem slyšel, že jsi zdravá a v bezpečí. Od okamžiku, kdy jsi mě opustila, vytratila se z mého života veškerá radost. Modlím se, aby tahle válka brzy skončila a my mohli být zase spolu. Dobrou noc a sladké sny, maličká.

Tvuj milující otec

*****

Když dočetla, odnesla dopis do kuchyně, přidržela ho u plamene plynového hořáku a hodila do dřezu. Vzplál jasnými plameny, které rychle povadly a zhasly. Otočila kohoutkem a spláchla černý popel do výlevky. Byla přesvědčena, že jde o podvrh, o další Vogelův trik, aby ji udržel v poslušnosti. Obávala se, že její otec už nežije. Vrátila se do ložnice, ležela s otevřenýma očima, nepřítomně hleděla do mlhavého přísvitu zataženého dopoledne a naslouchala šumění deště za okny. Myslela na otce. A na Vogela.

17 KAPITOLA

GLOUCESTERSHIRE, ANGLIE

„Blahopřeji, Alfréde. Pojď dál. Je mi líto, že se to muselo stát zrovna takhle, ale právě se z tebe stal poměrně zámožný muž.“ Edward Kenton napřáhl pravici, jako by na ni chtěl Vicaryho nabodnout. Vicary mu mdle potřásl rukou a pak kolem něj proklouzl do obývacího pokoje v chaloupce své tety. „Zatracená zima,“ ulevil si Kenton, zatímco se Vicary rozhlížel po místnosti. Naposledy tetu navštívil ještě před válkou, ale viděl, že se tady vůbec nic nezměnilo. „Nevadí, doufám, že jsem si dovolil zatopit. Musel jsem. Když jsem přijel, byla tu zima jako v lednici. Alespoň ti mohu nabídnout čaj. A opravdové mléko. Nepředpokládám, že by ses k němu v Londýně v poslední době dostal příliš často.“

Kenton zmizel v kuchyni a Vicary si svlékl kabát. Chaloupka… Teta Matilda své obydlí tímto slovem vytrvale označovala, ale ve skutečnosti to byl velký panský dům postavený z cotswoldského vápence s nádhernou rozlehlou zahradou obklopenou vysokou zdí. Teta zemřela po těžké mozkové mrtvici onu noc, kdy ho Boothby pověřil vyšetřováním tohoto případu. Vicary chtěl pochopitelně přijet na pohřeb, ale den předtím experti v Bletchley Parku rozluštili dvě německé depeše a hned ráno byl povolán k ministerskému předsedovi. Cítil se přímo strašně, že se pohřbu nezúčastnil. Teta Matilda Vicaryho vychovala. Vzala ho k sobě, když ve dvanácti letech ztratil matku. Zůstali nejlepšími přáteli. Byla jediná, komu se svěřil, že pracuje pro MI5. Co tam přesně děláš, Alfréde? Chytám německé špiony, teto Matildo. Ach, to ti jenom prospěje, Alfréde!

Francouzským oknem se otvíral výhled na zahradu, v zimě smutně mrtvou. Někdy opravdu chytám špiony, této Matildo, pomyslel si. A někdy na mě vyzrají.

Ráno poslali Vicarymu z Bletchley Parku dekódované hlášení německého vyzvědače v Británii. Stálo v něm, že setkání proběhlo úspěšně a že agent úkol přijal. Vicary viděl své šance na dopadení těchto špionů ve stále neveselejších barvách. A právě toho rána se situace ještě zhoršila. Na Leicester Square zadrželi dva podezřelé muže, kteří tam měli schůzku, a odvedli je k výslechu. Vyšlo najevo, že starší z dvojice je vysoký úředník ministerstva vnitra a mladší jeho milenec. Boothby soptil vztekem.

„Jaká byla cesta?“ zeptal se z kuchyně Kenton přes cinkot porcelánu a šumění tekoucí vody.

„Docela fajn,“ odpověděl Vicary. Boothby mu po jistém přemlouvání povolil použít služební rover s řidičem – v tomto případě řidičkou, wrenkou, příslušnicí Ženského pomocného sboru válečného námořnictva.

„Už si ani nepamatuji, kdy jsem naposled absolvoval oddechovou projížďku po venkově,“ poznamenal Kenton. „Ale předpokládám, že benzin a automobil se šoférem patří k třešničkám na dortu tvého nového zaměstnání.“

Kenton vstoupil do pokoje s podnosem s čajovým servisem. Byl vysoký skoro jako Boothby, ale neměl jeho mohutnou postavu, z níž čiší síla. Nosil brýle s kulatými skly, příliš malými na jeho široký obličej, a úzký knírek, který vypadal jako namalovaný tužkou na obočí. Položil podnos na stůl před pohovku, nalil do šálků mléko, jako kdyby odměřoval tekuté zlato, a doplnil čaj.

„Můj bože, Alfréde, jak už je to dlouho?“

Pětadvacet let, odpověděl Vicary v duchu. Edward Kenton se přátelil s Helenou. Dokonce se spolu několikrát sešli, když Helena rázně ukončila vztah s Vicarym. Shodou okolností se Kenton stal o deset let později Matildiným právníkem. V posledních několika letech, kdy už teta příliš zestárla, aby se o sebe dokázala postarat sama, spolu Vicary a Kenton několikrát mluvili telefonicky, ale dnes se poprvé po dlouhých letech setkali zase tváří v tvář. Vicary litoval, že nemůže vyřídit pozůstalost po zesnulé tetě, aniž by se nad ním vznášel Helenin přízrak.

„Slyšel jsem, že teď působíš na ministerstvu války,“ poznamenal Kenton.

„To je pravda,“ odpověděl Vicary a na doušek vypil polovinu šálku. Čaj byl mimořádně chutný a s břečkou, kterou vařili v kantýně, se nedal vůbec srovnat. „Co tam přesně děláš?“

„Ale, pracuju v takovém zastrčeném oddělení a dělám to i ono.“ Vicary se posadil. „Promiň, Edwarde, nerad na tebe spěchám, ale musím se ještě dnes vrátit do Londýna a nemám moc času.“

Kenton si sedl naproti němu a vylovil z koženého kufříku svazek papírů. Olízl si špičku štíhlého ukazováku a metodicky se propracoval k požadované listině. „Ano, tady to je. Tuhle poslední vůli jsem osobně sepsal před pěti lety. Část peněz a movitých věcí rozdělila mezi tvé bratrance, ale převážnou část majetku zůstavila tobě.“

„To jsem vůbec nerušil.“

„Odkázala ti – vedle tohoto domu a pozemků – i velkou peněžní částku. Žila velmi skromně, opatrně utrácela a rozumně investovala.“ Kenton otočil papíry, aby si je Vicary mohl přečíst. „Tohle všechno je tvoje.“

Vicary zamrkal úžasem. Je to možné? To, že tetě kvůli několika německým vyzvědačům ani nepřišel na pohřeb, mu náhle připadalo ještě nemravnější. Něco z jeho pocitů se mu muselo zračit v obličeji, protože Kenton podotkl: „Škoda, žes ten pohřeb nestihl, Alfréde. Krásný obřad. Přišla polovina hrabství.“

„Chtěl jsem, ale vlezly mi do toho jisté neodkladné záležitosti.“

„Mám tady pro tebe k podpisu několik dokumentů, kterými potvrdíš převzetí nemovitostí a peněz. Když mi dáš svoje číslo účtu, pošlu ti peníze do Londýna a její bankovní konta zruším.“

V příštích několika minutách Vicary bez jediného slova podepsal řadu právních a finančních dokumentů. Při posledním na něj Kenton přes brýle zamžoural a konstatoval: „Hotovo.“

„Telefon je ještě zapojený?“

„Ano, sám jsem z něj před tvým příjezdem volal.“

Přístroj stál na Marildině psacím stole v obývacím pokoji. Vicary zvedl sluchátko z vidlice a zadíval se na Kentona. „Edwarde, kdyby ti to nevadilo… Služební hovor.“

Kenton se nuceně usmál. „Stačí říct. Uklidím nádobí.“

Poslední věty, které si vyměnili, ve Vicaryho srdci znovu probudily ostny pomstychtivosti. Udal telefonistce v ústředně číslo centrály MI5 v Londýně a za několik okamžiků ho už spojovatelka přepojila na linku Harryho Daltona.

Harry se ohlásil s plnými ústy.

„Co je dnes na jídelníčku?“

„Tvrdí, že dušená zelenina.“

„Něco nového?“

„Řekl bych, že ano.“

Vicarymu poskočilo srdce.

„Prošel jsem si znovu imigrační záznamy, abych se ujistil, že nám opravdu nic neuniklo.“ Tyto záznamy sloužily MI5 jako nejdůležitější a nejúčinnější zbraň v souboji s německými vyzvědači. V září 1939, kdy Vicary ještě učil na univerzitě, použili pracovníci MI5 seznamy, které získali od pasových a imigračních úředníků, jako jedno z primárních vodítek pro rozsáhlý zátah na špiony a ty, kdo sympatizovali s nacisty. Cizinci byli rozděleni do třech kategorií. Ti, kteří spadali do skupiny C, se mohli nadále těšit úplné svobodě. Cizinci z kategorie B podléhali určitým omezením – mnozí například nesměli vlastnit motorová vozidla nebo lodě a nemohli se volně pohybovat po území Spojeného království. Kdo byl zařazen do kategorie A – a byl tedy považován za potenciální hrozbu bezpečnosti země –, skončil za mřížemi. Každý, kdo přicestoval do Británie před válkou, dosud neodjel a přitom nebyl k nalezení, byl automaticky pokládán za nepřátelského špiona a pracovníci MI5 si nedali pokoj, dokud ho nevypátrali. Německá špionážní síť tak byla prakticky přes noc rozmetána a nezůstal z ní kámen na kameni.

„Narazil jsem na jistou Christu Kunstovou. Holanďanka. Na britské území vstoupila v listopadu 1939 v Doveru,“ pokračoval Harry. „O rok později byla její mrtvola objevena v mělkém hrobě uprostřed pole nedaleko vesnice, která se jmenuje Whitchurch.“

„Co se vám na tom nezdá?“

„Mám pocit, že tady něco nehraje. Tělo bylo ve značném stupni rozkladu, ale i tak bylo na první pohled zřejmé, že mrtvolu někdo zohavil. Roztříštěná lebka, obličej na kaši. A chyběly všechny zuby. Policie ji identifikovala jen podle cestovního pasu, který byl – velmi příhodně – pohřben spolu s mrtvolou. A tohle je na můj vkus už trochu moc.“

„Kde je ten pas teď?“

„V archivu ministerstva vnitra. Už jsem pro něj poslal kurýra. Je tam i fotografie. Sdělili mi, že je po dlouhém pobytu v zemi pokroucená a nejasná, ale řekl jsem si, že by možná stálo za to se na ni podívat.“

„Výborně, Harry. Zatím nevíme, jestli má smrt té ženy něco společného s naším případem, ale jisté vodítko to být může.“

„Přesně tak. Mimochodem, jak proběhlo jednání s právníkem?“

„Ale, šlo jenom o několik nedůležitých papírů, co jsem musel podepsat,“ zalhal Vicary. Ještě si na svou tak náhle nabytou finanční nezávislost nezvykl. „Už jsem na odchodu. Odpoledne, nejpozději k večeru bych mohl být zpátky v Londýně.“

Vicary zavěsil a vzápětí se vynořil Kenton. „Myslím, že je to všechno.“ Podal Vicarymu velkou hnědou obálku. „Papíry i klíče. Napsal jsem ti tam i jméno a adresu zahradníka. Rád se o dům postará.“

Oblékli si kabáty, zamkli a vyšli před dům. Vicaryho služební vůz čekal na příjezdové cestě.

„Nechceš svézt, Edwarde? Řekni si, kde tě mám vysadit.“ Vicarymu se ulevilo, když právník nabídku odmítl. „Onehdy jsem mluvil s Helenou,“ prohodil Kenton nečekaně. Ach, pro smilování boží, zaúpěl Vicary v duchu. „Prý tě občas vídává. V Chelsea.“

Vicary uvažoval, jestli Helena řekla Kentonovi o jejich pozdně odpoledním setkání ve čtyřicátém roce, kdy hleděl do odjíždějící limuzíny jako láskou pomatený studentík. Zahanbený a pokořený studem otevřel dveře automobilu a podvědomě sáhl do náprsní kapsy pro půlměsíčkovité brýle.

„Požádala mě, abych tě pozdravoval, takže tě od ní zdravím.“

„Děkuji.“ Vicary nasedl do auta.

„Říkala také, že by se s tebou ráda sešla a zavzpomínala na staré časy.“

„To by bylo nádherné,“ opáčil Vicary a vůbec se za tu lež nestyděl.

„Výborně. Příští týden má cestu do Londýna. Moc ráda by s tebou poobědvala.“

Vicary cítil, jak se mu svírá žaludek.

„Od zítřka za týden. V jednu hodinu v Connaughtu. Dnes večer bych s ní měl mluvit. Mám jí říct, že tam na ni počkáš?“

*****

V zadní části kabiny roveru byla zima jako v ledárně. Vicary seděl zabořený do měkké prostorné sedačky, nohy zabalené do deky, a pozoroval krajinu ubíhající za okny. Přes cestu přeběhla červená liška a zmizela v živém plotu u krajnice. Nemotorní vypasení bažanti vyzobávali zpod sněhu na strništi zapomenutá zrnka, pírka načepýřená proti chladu. Holé větve stromů se natahovaly k jasnému nebi. Pole se táhla do dálky jako pomačkaný ručně šitý skotský pléd. Slunce se naklánělo k západu a kouzlilo na obloze akvarelové stíny fialové a oranžové barvy.

Vicary se zlobil – na Helenu. Škodolibá a zlomyslná polovina jeho já se jej snažila přesvědčit, že díky práci pro zpravodajskou službu se pro ni stal zajímavějším, ta racionálnější část mysli mu říkala, že se přece rozešli v dobrém jako přátelé a klidný, tichý oběd by mohl být docela příjemný. Přinejmenším by znamenal vítaný – byť jen chvilkový – oddech od neustálého psychického vypětí při řešení případu. Čeho se vlastně bojíš? Vzpomínek? Poznání, že po ty dva roky, kdy byla součástí tvého života, jsi byl skutečně šťastný?

Ale pak Helenu ze svých úvah vypudil. Harryho novinky ho nesmírně zaujaly a veden instinktem se pustil do řešení problému z historického hlediska. Specializoval se na dějiny Evropy devatenáctého století – s neobyčejně příznivým ohlasem se v odborných kruzích setkala jeho publikace analyzující příčiny a následky narušení rovnováhy moci po Vídeňském kongresu –, ale jeho tajnou vášní bylo antické Řecko se svou bohatou mytologií. Fascinovala ho zejména skutečnost, že vědecké zkoumání té doby muselo být nutně založeno na dohadech a domněnkách, protože velký časový odstup a nedostatek spolehlivých historických pramenů jiný postup neumožňovaly. Proč například Perikles napadl Spartu a zahájil tak peloponéskou válku, která ve svém důsledku vedla ke zkáze Athénského městského státu? Proč nepřistoupil na požadavky mocnějšího protivníka a nevzdal se Korintu? Vedla ho obava z převahy pozemního vojska Sparty? Dospěl k přesvědčení, že válka je stejně neodvratná? Nechal se zatáhnout do katastrofálního zahraničního dobrodružství pod tlakem domácích událostí? Teď si Vicary kladl podobné otázky v souvislosti se svým berlínským protivníkem, Kurtem Vogelem.

Především, jaký cíl Vogel od počátku sledoval? Vicary se domníval, že mu šlo o vybudování spící sítě elitních agentů ještě před vypuknutím války, ponechanou v klidu až do té doby, než nastane kritická fáze konfliktu. A aby uspěl, musel věnovat velkou péči způsobu, jakým své vyzvědače do země dostane. Zjevně se mu to podařilo, o čemž svědčí skutečnost, že existuje přinejmenším jeden agent, o kterém MI5 dosud neměla tušení. Vogel musel předpokládat, že MI5 použije k vypátrání jeho lidí záznamy pasové a imigrační kontroly – Vicary by na jeho místě určitě z takového předpokladu vycházel. Ale co kdyby daná osoba na britském území zemřela? Takového člověka by pak samozřejmě nikdo nehledal. Brilantní řešení. Až na jeden problém – vyžaduje mrtvolu. Opravdu někoho zavraždili, aby si oběť vyměnila místo s Christou Kunstovou?

Němečtí vyzvědači zpravidla nebyli zabijáci. Většině z nich šlo o peníze, o dobrodružství a vesměs to byli nevýznamní nacisté, špatně vycvičení, nedostatečně vybavení a mizerně placení. Ale jestli Kurt Vogel vybudoval síť elitních agentů, budou jistě lépe motivovaní, disciplinovanější a určitě nelítostnější. Bylo by možné, že jedním z těchto elitních tvrdých a bezohledných vyzvědačů je žena? Dosud Vicary řešil jediný případ, kdy agentem byla žena, mladá Němka, která získala místo služky v domácnosti britského admirála.

„Zastavte mi v příští vesnici,“ přikázal Vicary wrence za volantem. „Potřebuju si zavolat.“

Příští vesnice – spíše malá osada bez jediného obchodu, shluk několika domků rozdělený dvojicí úzkých uliček – se jmenovala Aston Magna. Vedle silnice stál velmi starý muž, který venčil psa.

Vicary stáhl okénko a pozdravil.

Stařec v holínkách a žmolkovitém tvídovém kabátě pozdrav opětoval. Vypadal přinejmenším na sto let a jeho pes měl jen tři nohy.

„Máte tady ve vesnici telefon?“ zeptal se Vicary.

Muž zavrtěl hlavou a Vicary by přísahal, že pes jeho gesto věrně zopakoval. „Zatím se nikdo nenamáhal si ho pořídit.“

Stařec mluvil s tak širokým přízvukem, že mu Vicary sotva rozuměl.

„Kde je tedy nejbližší telefon?“

„To bude v Morentonu.“

„A to je kde?“

„Pojedete po cestě tamhle kolem té stodoly. Až dojedete k velkému kamennému domu, dejte se vlevo a pokračujte alejí až do další vesnice. To je Morenton.“

„Děkuji.“

Pes za odjíždějícím automobilem zaštěkal.

Vicary si zavolal z pekárny. Než ho ústředna spojila s jeho kanceláří, sežvýkal sýrový sendvič. Chtěl se podělit o své nově nabyté bohatství, a tak si nechal zabalit dva tucty čajových koláčků pro písařky a děvčata z archivu.

Konečně se Harry ohlásil.

„Myslím, že mrtvola, kterou vykopali v poli u Whitchurche, nepatřila Christě Kunstové,“ oznámil mu Vicary.

„Komu tedy?“

„To bude právě váš úkol, Harry. Spojte se se Scotland Yardem a zjistěte, jestli přibližně ve stejné době nezmizela nějaká žena. Začněte v okruhu kolem Whitchurche, řekněme do dvou hodin cesty autem, a v případě potřeby pátrání rozšiřte. Až se vrátím, budu informovat Boothbyho.“

„Co mu řeknete?“

„Že hledáme mrtvou Holanďanku. Bude chrochtat blahem.“

18 KAPITOLA

VÝCHODNÍ LONDÝN

Najít Petra Jordana nebude problém. Ale musí to udělat tím správným způsobem, a to bude oříšek.

Vogel měl dobré informace. Berlín věděl, že Jordan pracuje na Vrchním velitelství spojeneckých expedičních sil – známém pod zkratkou SHAEF – na Grosvenor Square. Náměstí bylo přísně střeženo příslušníky vojenské policie a proniknout na ně nebo dokonce do budovy velitelství bylo pro nepovolanou osobu vyloučeno. Berlín měl k dispozici také adresu Jordanova domu v Kensingtonu a nashromáždil pozoruhodné množství údajů z jeho minulosti. Co chybělo, byl podrobný rozpis jeho každodenního programu a pohybu po Londýně. Bez něj by Kateřina musela jen hádat, jakou přibližovací taktiku zvolit, aby uspěla.

Nepřipadalo v úvahu, že by Jordana sledovala sama. Z řady důvodů. První se týkal její osobní bezpečnosti. Sledováním vysokého amerického důstojníka ulicemi West Endu by se vystavila nepřijatelnému riziku, protože by dříve či později neunikla pozornosti vojenské policie nebo samotného Jordana. Kterýkoliv horlivý a podezřívavý voják ji mohl předvést k výslechu a podrobnější vyšetřování by snadno odhalilo fakt, že skutečná Kateřina Blakeová zemřela před třiceti lety ve věku osmi měsíců. Závěr, že zadrželi nepřátelskou vyzvědačku, by se nabízel sám.

Druhý důvod, proč nemohla Petra Jordana sledovat, byl čistě praktický. Sama by to v žádném případě nezvládla a i s Neumannovou pomocí by šlo o velmi obtížně řešitelný úkol. V okamžiku, kdy by Jordan poprvé nastoupil do služebního automobilu, by byla naprosto bezmocná. Nemohla si přece zastavit taxík a přikázat řidiči: „Sledujte tam ten americký vojenský vůz.“ Taxikáři dobře věděli o nebezpečí, které spojeneckým důstojníkům hrozí ze strany německých špionů. Určitě by skončila na nejbližší policejní stanici. Kateřina potřebovala nenápadná motorová vozidla, která by se na Jordana přilepila, kdyby jel autem, nenápadné muže, co by kráčeli za ním, kdyby šel pěšky, a další muže, aby hlídkovali před jeho domem.

Potřebovala pomoc.

Potřebovala Vernona Popea.

Vernon Pope patřil k nejmocnějším a nejúspěšnějším bossům londýnského podsvětí. Spolu se svým bratrem Robertem zbohatl na černém trhu, ilegálních hernách, prostituci a na vydírání drobných obchodníků, kterým vnutil svou „ochranu“. Krátce po vypuknutí války přivezl Vernon svého bratra na pohotovostní oddělení nemocnice svatého Tomáše s vážným zraněním hlavy, které utrpěl při náletu. Kateřina ho rychle prohlédla, poznala, že jde o otřes mozku, a vyslovila podezření na frakturu lebky. Postarala se, aby se Robertovi okamžitě věnoval lékař. Vděčný Vernon Pope jí nechal písemný vzkaz, v němž stálo: Kdybyste ode mne kdykoliv cokoliv potřebovala, neváhejte o to požádat. Jsem vaším dlužníkem.

Kateřina si ten lístek schovala a teď ho měla uložený v kabelce.

Popeovo skladiště přestálo nějakým zázrakem bombardování bez úhony. Stálo nedotčeno jako vyzývavý ostrůvek obklopený mořem sutin. Kateřina nezavítala do East Endu již dobré čtyři roky a obraz zkázy ji šokoval. Bylo těžké poznat, jestli ji někdo nesleduje. Ve čtvrti zůstalo jen málo vchodů, kam by se mohla ukrýt, žádné telefonní budky, kde by mohla předstírat hovor a odhalit tak svůj „stín“, žádné obchody, kam mohla vklouznout koupit si nějakou drobnost a přitom pozorovat dění na ulici, jen nekonečné hromady trosek.

Pozorovala skladiště z bezpečné vzdálenosti přes ulici a na hlavu se jí snášel drobný déšť. Měla na sobě kalhoty, svetr a kožený kabát. Vrata skladiště se otevřela, vyjely z nich tři rachotící nákladní automobily a vzápětí je dvojice dobře oblečených mužů spěšně zavírala – ne však tak rychle, aby Kateřina nedokázala nahlédnout dovnitř. Skladiště překypovalo aktivitou jako včelí úl.

Po chodníku kráčela skupina dokařských dělníků vracejících se z denní směny. Kateřina je ve vzdálenosti několika kroků následovala a blížila se ke skladišti.

Došla k plechovým dveřím vedle vrat a stiskla tlačítko elektrického zvonku. Po chvíli znovu. Kateřina přímo cítila pohled zvědavých očí, které si ji odněkud prohlížejí. Konečně se dveře otevřely.

„Co pro tebe můžu udělat, lásko?“ Příjemný cockneyovský hlas vůbec neodpovídal postavě, která před ní stála. Muž měřil skoro metr devadesát. Měl nakrátko ostříhané černé vlasy, na nose malé brýle a na sobě drahý šedivý oblek, bílou košili a stříbřitou kravatu. Rukávy saka se nadouvaly mohutnými svaly.

„Mohla bych prosím mluvit s panem Popem?“ Kateřina podala hromotlukovi lístek se vzkazem. Muž si ho rychle přečetl. Zdálo se, že takových už viděl desítky.

„Zeptám se šéfa, jestli si na vás udělá chvilku času. Pojďte dál.“

Kateřina prošla dveřmi a muž je za ní rychle zavřel.

„Ruce nad hlavu, miláčku. Tak, to je hodná holka. Neber to osobně, pan Pope to vyžaduje u každého návštěvníka.“ Muž ji prohmatal odshora dolů. Byla to zběžná a nepříliš profesionální, prohlídka. Kateřina se otřásla odporem, když jí chlípné ruce spočinuly na ňadrech, a musela bojovat s pokušením rozbít tomu chlapovi loktem nos. Otevřel jí kabelku, nahlédl do ní a vrátil ji. Něco podobného očekávala, a proto přišla neozbrojená. Beze zbraně se cítila nahá a zranitelná. Příště si vezme dýku.

Odváděl ji skladištěm. Muži v kombinézách nakládali bedny se zbožím na nákladní auta. V zadní části skladu stály od podlahy ke stropu naskládané velké krabice se zbožím na dřevěných paletách – káva, cukr, cigarety, sudy s benzinem. Vedle parkovala ve vyrovnané řadě flotila lesklých motocyklů. Vernonu Popeovi se obchody očividně hýbaly.

„Tudy, lásko. Mimochodem, říkají mi Dicky.“

Dal jí přednost do nákladního výtahu, zatáhl kovovou mříž a stiskl tlačítko. Kateřina sáhla do kabelky pro cigaretu a vložila si ji do úst.

„Tak to by nešlo, miláčku,“ upozornil ji Dicky a nesouhlasně zašermoval prstem. „Šéf žvára nesnáší. Říká, že jednoho krásného dne zjistíme, že nás to svinstvo zabíjí. Kromě toho je tady dost benzinu a munice, aby nás to vystřelilo až do Liverpoolu.“

*****

„Tomu říkám služba,“ prohlásil Vernon Pope. Vstal z pohodlné kožené pohovky a začal se procházet po kanceláři. Spíš než o kanceláři byste mohli mluvit o malém bytě s obývacím koutem a kuchyňkou vybavenou nejmodernějším zařízením. Za dvojitými dveřmi z týkového dřeva se skrývala ložnice. Dveře se právě pootevřely a Kateřina zahlédla ospalou blondýnu, která netrpělivě čekala, až jednání skončí. Pope si nalil další sklenku whisky. Byl to vysoký, pohledný muž bledé pleti, plavých vlasů, které si hojně naplácal brilantinou, a ledově šedých očí. Na zakázku šitý nenápadně přepychový oblek mohl patřit stejně úspěšnému podnikateli jako někomu, kdo se narodil do velkého bohatství.

„Jen si to představ, Roberte. Tady Kateřina po nás chce, abychom strávili tři dny sledováním amerického námořního důstojníka po West Endu.“

Robert Pope ponechal bratrovu poznámku bez komentáře a dál přecházel místností jako plachý šedivý vlk.

„Milá Kateřino, to není právě náš obor,“ pokračoval Vernon. „Kromě toho, co když nás ten Arnik nebo poldové při té fušce zmerčí? S londýnskou policií se domluvím, ale MI5 je jiný kafe.“

Kateřina vytáhla cigaretu. „Můžu?“

„Když bez toho nevydržíte… Dicky, podej jí popelník.“

Kateřina si zapálila a chvíli mlčky kouřila. „Viděla jsem zboží, které máte dole ve skladišti. Sledovací operace, o níž mluvím, vám nemůže způsobit žádné těžkosti.“

„A k čemu, pro všechno na světě, potřebuje dobrovolná ošetřovatelka z nemocnice svatého Tomáše sledovat spojeneckého důstojníka? Co ty na to, Roberte?“

Robert Pope věděl, že bratr od něj odpověď neočekává. Vernon se sklenkou v ruce přistoupil k oknu. Zdvižené zatemňovací rolety mu odkrývaly pohled na čluny a lodě hemžící se po Temži. „Podívejte, co Němci s tímhle městem udělali,“ řekl po dlouhém mlčení. „Bývalo to centrum světa, největší přístav na zeměkouli. A dneska? Bohem zapomenutá pustina. Už nikdy to tady nebude jako dřív. Nepracujete pro Němce, Kateřino, že ne?“

„Jistě že ne,“ odpověděla klidně. „Mé důvody pro sledování toho člověka jsou čistě osobní.“

„To je dobře, protože já jsem sice zloděj, ale to mi nebrání být i vlastencem.“ Vernon Pope se odmlčel a pak se zeptal: „Proč ho tedy chcete sledovat?“

„Nabízím vám práci, pane Pope. A mám-li se vyjádřit zcela otevřeně, po mých důvodech vám nic není.“

Pope se k ní otočil a zadíval se jí do očí. „Výborně, Kateřino. Máte kuráž a to se mi libí. Navíc byste byla blázen, kdybyste mi to řekla.“

Dveře ložnice se otevřely a blondýna oblečená do hedvábného županu, který měla v pase jen volně převázaný, takže jí byly vidět téměř celé dlouhé štíhlé nohy a drobná, vzhůru zahrocená ňadra, vstoupila do kanceláře.

„Ještě jsme neskončili, Vivie,“ podotkl Vernon.

„Mám žízeň.“ Letmo pohlédla na Kateřinu a nalila si džin s tonikem. „Jak dlouho ti to ještě bude trvat, Vernone?“

„Chvilku, drahá. Obchodní jednání. Vrať se do ložnice.“

Vivie se stehny a boky plavně se pohupujícími pod županem odplula zpátky do ložnice, a než za sebou opatrně zavřela, znovu se přes rameno krátce zadívala na Kateřinu.

„Hezká holka,“ ocenila Kateřina. „Jste šťastný muž, pane Pope.“

Vernon Pope se tiše rozesmál a potřásl hlavou. „Občas bych se o své štěstí rád podělil s někým jiným.“ Dlouho mlčky přecházel sem a tam, než zase promluvil. „Zabývám se mnoha věcmi, které nesnesou denní světlo, Kateřino, ale tohle se mi nelíbí. Vůbec se mi to nelíbí.“

Kateřina si zapálila další cigaretu. Možná jsem udělala chybu, když jsem se na Vernona obrátila, pomyslela si.

„Ale udělám to. Vy jste pomohla bráchovi a já vám za to něco slíbil. Jsem muž, který drží slovo.“ Odmlčel se a pátravě si Kateřinu přeměřil. „Mimo to se mi něco líbí na vás. Moc se mi to líbí.“

„Jsem ráda, že spolu můžeme uzavřít obchod, pane Pope.“

„Bude vás to něco stát, drahá. Mám vysokou režii. Musím platit své lidi a na tuto operaci budu muset vyčlenit hodně sil a prostředků.“

„Proto jsem tady,“ sáhla Kateřina do kabelky a vylovila z ní obálku. „Co byste řekl na dvě stě liber? Stovku teď, stovku při dodání informací. Chci, abyste fregatního kapitána Jordana sledovali po tři dny, čtyřiadvacet hodin denně. Chci vědět, co dělá minutu po minutě, kde se stravuje, s kým se stýká a o čem spolu mluví. Chci vědět, jestli je v jeho životě nějaká žena. Zvládnete to, pane Pope?“

„Zajisté.“

„Dobře. V tom případě se s vámi v sobotu zase spojím.“

„Jak se s vámi mohu spojit já?“

„Upřímně řečeno nijak.“

Kateřina položila obálku na stůl a vstala.

Vernon Pope se potěšeně usmál. „Věděl jsem, že to řeknete. Dicky, doprovod Kateřinu. Nabal jí tašku jídla. Nějaký cukr, kávu, možná pár konzerv hovězího, jestli už dorazila zásilka. Něco dobrého, Dicky.“

*****

„Mám z toho špatný pocit, Vernone,“ řekl Robert Pope. „Něco mi napovídá, že bychom se na to měli vykašlat.“

Vernon Pope nesnášel, když mladší bratr zpochybňoval jeho rozhodnutí.

„Není to nic, s čím bychom si nedokázali poradit. Nechals ji sledovat?“

„Dicky a jeho hoši se na ni přilepili, sotva vytáhla paty ze skladu.“

„Výborně. Chci vědět, co je ta ženská zač a o co jí jde.“

„Možná bychom tuhle záležitost mohli výhodně využít i jinak. Šplhnout si u policajtů tím, že bychom jim pošeptali do ouška, k čemu se chystá.“

„Nic takového neuděláme. Je to jasné?“

„Co kdybys přemýšlel víc o obchodě než o tom, jak se jí dostat mezi nohy?“

Vernon k bratrovi přiskočil a popadl ho pod krkem. „Co dělám s ženskýma, do toho je ti hovno!“ zařval. „Kromě toho je to mnohem lepší, než co provádíš ty s Dickym.“

Robert viditelně zčervenal.

„Co na mě tak čumíš, Roberte? Myslel sis snad, že nevím, která bije?“

Vernon bratra pustil.

„Teď padej na ulici, kam patříš, a postarej se, aby ji Dicky neztratil z očí.“

*****

Kateřina zaregistrovala svůj stín dvě minuty po odchodu ze skladiště. Očekávala, že ji budou sledovat. Lidé jako Vernon Pope by v podsvětí dlouho nepřežili, kdyby nebyli opatrní a podezřívaví. Ale tohle byla ukázka neohrabané a naprosto amatérské práce. Vždyť Dicky ji uvítal, prohledával ji, přivedl k Vernonovi a zase vyprovodil. Pěkná pitomost, že za ní poslali právě jeho, vždyť zná jeho obličej. Zbavit se ho bude docela snadné.

Vešla do stanice metra a splynula s večerním davem. Prošla tunelem a po schodech se dostala na druhou stranu ulice. Na zastávce čekal autobus. Kateřina do něj nastoupila a našla si volné sedadlo vedle starší ženy. Zamlženým oknem sledovala, jak po schodech vyběhl Dicky, tvář zrůzněnou panikou.

Až jí ho bylo trochu líto. Chudák Dicky. Proti profesionálce neměl sebemenší šanci a Vernon Pope bude vzteky bez sebe. Přesto nesmí nic riskovat – taxík, dva nebo tři autobusy, procházka West Endem a teprve potom se vrátí domů.

Prozatím se pohodlně usadila a na chvíli zavřela oči.

*****

Když Vernon Pope vstoupil, byla ložnice ponořená do šera. Tiše za sebou zavřel. Vivie klečela na posteli. Sklonil se k ní a vášnivě ji políbil. Byl hrubší než jindy a Vivie věděla proč. Sjela mu rukou do rozkroku. „Ach bože, Vernone! Tohle je pro mě, nebo pro tu čubku?“

Vernon jí otevřel župan a stáhl jí ho z ramenou. „Musím přiznat, že tak trochu pro obě,“ a znovu ji políbil.

„Nejradši bys jí to udělal rovnou v kanceláři. Viděla jsem to na tobě.“

„Tys byla vždycky vnímavá holka:“

Teď pro změnu políbila Vivie jeho. „Kdy se vrátí?“

„Koncem týdne.“

„Jak se jmenuje?“

„Říká si Kateřina.“

„Kateřina. Krásné jméno. A krásná ženská.“

„Ano,“ souhlasil Pope jako duchem nepřítomný.

„Co od tebe chtěla?“

Pope jí jednání podrobně vylíčil – před Vivie neměl žádná tajemství.

„Připadá mi to trochu ošemetné. Řekla bych, že bychom z ní mohli vyždímat mnohem víc.“

„Jsi moc chytrá holka.“

„Kdepak. Spíš moc nestoudná.“

„Vidím, Vivie, že máš zase plnou hlavu nemravných myšlenek.“

Šibalsky se rozesmála. „Mám tři dny na to, abych promyslela všechny ty nádherné věci, které s ní můžeme provádět, až se vrátí. Ale teď si sundej kalhoty. Vždyť tě to musí bolet.“

Vernon Pope bez námitek poslechl.

Okamžik poté se ozvalo tiché zaťukání na dveře. Robert Pope vstoupil, aniž vyčkal, než ho někdo pozve dál. Scénu osvítil pruh světla z kanceláře. Vivie se na něj beze studu zadívala a usmála se, zato Vernon vztekle vybuchl.

„Kolikrát jsem ti říkal, že sem nemáš lézt, když jsou dveře zavřené?“

„Je to důležité. Ztratili jsme ji.“

„Jak je to sakra možné?“

„Dicky přísahá, že tam jednu chvíli byla a hned nato se ztratila. Prostě se vypařila.“

„Kristepane!“

„Dickymu hned tak někdo nezdrhne. Je to tutově profesionálka. Měli bychom si ji držet co nejdál od těla.“

Vivie pocítila osten strachu.

„Vypadni odsud a zavři za sebou, Roberte.“

Když Robert odešel, Vivie Vernona laškovně olízla.

„Neposlechneš toho buzíka, že ne, Vernone?“

„To víš, že ne.“

„Dobře. Tak kde jsme to skončili?“

„Ach bože,“ zasténal Vernon.

19 KAPITOLA

LONDÝN

Časně ráno následujícího dne si Robert Pope a Richard „Dicky“ Dobbs narychlo zorganizovaným sledováním fregatního kapitána Petra Jordana nevědomky odbyli svůj debut ve světě válečné špionáže. Kdyby je při tom pozorovali sledovači z MI5, zezelenalí by závistí.

Operace začala za ubrečeného mrazivého svítání, kdy naše dvojice dorazila v černé kryté dodávce plné krabic s konzervami a s logem westendského obchodu s potravinami na kapotě před Jordanův dům postavený v edwardovském slohu v Kensingtonu. Čekali skoro do osmi – Pope dřímal, Dicky nervózně žvýkal zvlhlou housku a upíjel kávu z papírového kelímku. Za včerejší nezdar při sledování té ženské jim Vernon Pope hrozil vážnou újmou na zdraví. Nesmí za žádnou cenu připustit, aby dnes ztratili i Jordana. Dicky, považovaný za nejlepšího řidiče londýnského podsvětí, byl pevně rozhodnut ho v případě nutnosti sledovat i po trávníku v Green Parku.

Takového motoristického hrdinství naštěstí nebylo třeba. V 7:55 zastavil před Jordanovým domem americký štábní automobil a řidič krátce stiskl klakson. Ze dveří vyšel muž středního vzrůstu v uniformě válečného námořnictva Spojených států, bílé brigadýrce a tmavém svrchníku. V ruce držel kožený kufřík. Nasedl dozadu a přibouchl dveře. Dicky se na Jordana soustředil tak napjatě, že zapomněl nastartovat. Když si to uvědomil a pokusil se chybu napravit, motor krátce zakašlal a zhasl. Před druhým pokusem ho Dicky chvíli střídavě proklínal a zapřísahal, což očividně zabralo, protože motor dodávky poslušně Zabroukal a dvojice zahájila tajné sledování Petra Jordana.

První výzvu jim připravilo Grosvenor Square. Náměstí bylo přeplněno taxíky, vojenskými štábními vozy a spojeneckými důstojníky spěchajícími všemi směry. Jordanův vůz projel náměstím, odbočil do přilehlé postranní ulice a zastavil před neoznačenou malou budovou. Zůstat na ulici bylo vyloučeno. Vozidla parkovala po obou stranách a pro provoz zůstal volný jediný jízdní pruh. Navíc zde hlídkoval příslušník vojenské policie v bílé přilbě a líně pohupoval obuškem. Pope vystoupil a procházel se po chodníku, zatímco Dicky objížděl blok. O deset minut později vyšel Jordan z budovy a řetízkem měl k zápěstí připoután těžký kufřík.

Dicky naložil Popea a vracel se na Grosvenor Square. Dorazili právě včas, aby viděli Jordana, jak vchází do hlavního stanu SHAEF. Dicky si v Grosvenor Street našel parkovací místo s volným výhledem a vypnul motor. Za několik minut zahlédli generála Eisenhowera, který rozdal několik pověstných blýskavých úsměvů a zmizel za masivními dveřmi.

I kdyby byl Pope prodělal výcvik u MI5, nemohl by své další tahy naplánovat lépe. Usoudil, že nemohou budovu spojeneckého velitelství sledovat z jediného, navíc statického postavení – byl to velký komplex s mnoha vchody a východy. Z veřejného telefonního automatu zavolal do skladiště Vernonovi a vyžádal si tři muže. Když posily dorazily, umístil jednoho muže za budovu do Blackburn Street, druhého do Upper Brook Street a třetího do Upper Grosvenor Street. O dvě hodiny později znovu zavolal do skladiště a požádal o novou trojici na vystřídání. Nebylo totiž rozumné, aby se v okolí amerického vojenského objektu potulovali stále stejní civilisté. Kdyby rozhovor slyšeli Vicary s Boothbym, jistě by se museli usmát, protože stejně jako každý úředník v centrále na straně jedné a agent v terénu na straně druhé se i Vernon a Robert hořce přeli o lidské zdroje. Oběma šlo o něco jiného – Vernon potřeboval dva dobré chlapy, aby vyzvedli zásilku kradené kávy a zpacifikovali obchodníka, který se opozdil s výpalným za ochranu.

Kolem poledne si vyměnili vozidlo – potravinářskou dodávku nahradila téměř identická, jenže měla na karoserii namalováno logo a jméno fiktivní čistírny a prádelny. Nápis byl připraven tak narychlo, že na boku stálo místo prádelna slovo prádlena a plátěné pytle na ložné ploše byly nacpány starými novinami. Ve dvě hodiny doručila spojka Robertovi a Dickymu termosku čaje a několik zabalených sendvičů. O hodinu později, když dojedli a zakouřili si, začal být Pope trochu nervózní. Jordan trávil uvnitř už sedmou hodinu. Připozdívalo se. Měli sice pokryty všechny východy z budovy, ale jestli Jordan odejde za tmy, při povinném zatemnění ho těžko uvidí. Pět minut po čtvrté, kdy se nad město snesl soumrak, Jordan konečně vyšel hlavním vchodem na Grosvenor Square.

Zopakoval – ovšem v obráceném směru – stejnou trasu jako ráno. Přešel náměstí k menší budově s těžkým kufříkem připoutaným k zápěstí a vstoupil. Zakrátko vyšel a v ruce držel stejný, menší kufřík jako dopoledne. Přestalo pršet a Jordan zjevně usoudil, že mu prospěje procházka. Zamířil na západ a potom se stočil na jih do Park Lane. Autem ho sledovat nemohli. Pope vyskočil a kráčel za Jordanem. Držel se ho jako stín ze vzdálenosti několika metrů.

Sledování bylo obtížnější, než si Pope představoval. Velký hotel Grosvenor House na Park Lane zabrali Američané jako ubytovnu pro důstojníky a chodník před budovou se hemžil desítkami lidí. Pope se přiblížil těsně za Jordana, aby měl jistotu, že si ho nezamění s jiným mužem. Když proklouzával davem, ohlédl se po něm vojenský policista. V některých ulicích West Endu byli Angličané stejně nápadní jako třeba v Topece ve státě Kansas. Pope ztuhl napětím, ale pak si řekl, že nedělá nic špatného. Kráčí prostě po ulici ve své vlastní zemi. Uvolnil se a policista odvrátil pohled. Jordan prošel kolem Grosvenor House, Pope v závěsu za ním.

Ztratil ho u Hyde Park Corner. Jordan se vmísil mezi vojáky a britské civilisty, kteří čekali, až budou moci přejít na druhou stranu ulice. Když naskočila zelená, Pope sledoval přes Grosvenor Place důstojníka amerického námořnictva přibližně stejně vysokého jako Jordan. Pak mu ale padl zrak na vojákovy ruce a zděsil se. Ten člověk nenesl žádný kufřík! Ohlédl se v naději, že Jordana uvidí, ale Američan byl ten tam.

Z ulice zaslechl Pope zatroubení automobilové houkačky. Dodávka se jménem prádelny na boku.

„Jde po Knightsbridge,“ houkl na něj Dicky. „Nastup si.“

Dicky se v hustém večerním provozu bravurně otočil do protisměru. Za okamžik Pope spatřil Jordana a vydechl úlevou. Dicky zastavil u chodníku a Pope vystoupil. Pevně rozhodnut tentokrát cíl neztratit se k Jordanovi přiblížil na dva metry.

Klub Vandyke v Kensingtonu byl vyhrazen pro americké důstojníky a britští civilisté do něj neměli přístup. Jordan vstoupil. Pope prošel kolem vchodu a pak se vracel. Dicky zaparkoval na protější straně ulice. Pope, profoukaný větrem a klepající se zimou, k němu přisedl a zabouchl dveře. Zapálil si cigaretu, dopil zbytek čaje v termosce a utrousil: „Až se příště fregatní kapitán Jordan rozhodne projít pěšky půlku Londýna, půjdeš za ním ty, Dicky.“

Jordan se objevil za tři čtvrtě hodiny.

Bože, prosím tě, už žádné pochodové cvičení, modlil se Pope v duchu.

Jordan se zastavil před vchodem do klubu a zamával na taxík.

Dicky nastartoval a zařadil se do proudu aut. Sledovat taxík bylo docela snadné. Mířil na východ. Projel Trafalgarské náměstí a po několika desítkách metrů odbočil ze Strandu do postranní ulice.

„Takhle se mi to líbí,“ pochvaloval si Pope.

Oba se dívali, jak Jordan platí taxikáři a vchází do hotelu Savoy.

*****

Většina britských civilistů přežila válku na minimálních přídělech potravin. Několik dekagramů masa a sýra týdně, a když měli štěstí, jedno vajíčko a čtvrt litru mléka a jednou za uherský rok jako lahůdku konzervu broskví nebo rajčat. Nikdo vyloženě netrpěl hladem, ale jen málo lidí dokázalo přibrat na váze. Existoval však i jiný Londýn, Londýn vybraných restaurací a přepychových hotelů, které si na černém trhu zajistily stálý přísun čerstvého masa, ryb, zeleniny, vína a kávy a pak je servírovaly hostům za astronomické ceny. Jíst v těchto podnicích, k nimž patřil i hotel Savoy, bylo ovšem privilegiem pro vyvolené.

Pope proklouzl kolem portýra v zeleném, stříbrem lemovaném zimníku a vysokém cylindru a prošel halou do salonu, kde v pohodlných křeslech seděli bohatí obchodníci, krásné ženy v módních večerních šatech, desítky důstojníků v amerických i britských uniformách a do tvídu oděná venkovská smetánka, která si na pár dní vyrazila do hlavního města. Pope měl z té opulentní podívané smíšené pocity. Boháči z West Endu si nadále žijí na vysoké noze, zatímco eastendská chudina hladoví a nese hlavní tíhu bombardování. Pak si však uvědomil, jaké bohatství s bratrem na černém trhu nashromáždili, a v duchu mávl nad tou společenskou nerovností a tragickými válečnými následky rukou.

V závěsu za Jordanem vešel Pope do baru. Jordan stál osamoceně v zástupu hostů a marně se snažil upoutat pozornost barmana, aby si objednal něco k pití. Pope stál necelý metr od něj. Na rozdíl od Jordana měl u barmana štěstí a získal sklenku whisky. Když se ohlédl, viděl, že Jordan hovoří s americkým námořním důstojníkem vysoké postavy, jemuž v zarudlé tváři svítil dobrosrdečný úsměv. Pope se ještě o krok přiblížil, aby mohl vyslechnout, o čem se ti dva baví.

Vysoký muž právě říkal: „Sem by si měl v pátek večer zaskočit Hitler a poručit si něco k pití. Vsadím se, že by si invazi do Anglie dvakrát rozmyslel.“

„Nechceš zkusit štěstí v Grosvenor House?“ zeptal se ho Jordan.

„Tam? Zbláznil ses? Jejich francouzský šéfkuchař jim před několika dny utekl. Přikázali mu vařit porce podle přídělů.“

„Poslední člověk se zdravým rozumem v Londýně.“

„Taky bych řekl.“

„Co musí člověk v tomhle hnízdě udělat, aby dostal něco k pití?“

„Většinou zabere, když zařveš: ‚Dvě martini, prokristapána!‘“

Barman, který právě naléval džin, pozvedl zrak. „Vítám vás, pane Ramseyi.“

„Nazdar, Williame.“

Pope si zapsal do paměti, že Jordanův společník se jmenuje Ramsey.

„Dobrá práce, Shepherde.“

Takže Shepherd Ramsey, pomyslel si Pope.

„Být o hlavu vyšší než ostatní má občas své výhody.“

„Máš rezervaci? Vypadá to, že dnes se bez ní dovnitř nedostaneme.“

„Samozřejmě, stará vojno. Kde ses vlastně v poslední době flákal? Minulý týden jsem se tě marně snažil dovolat. Telefon doma jsem ti nechal vyzvánět, až sluchátko málem vyskočilo z vidlice, a nic. V kanceláři mi sdělili, že momentálně nejsi k zastižení. Druhý den to stejné. Co sakra děláš, že celé dva dny nejsi na telefonu?“

„Do toho ti nic není.“

„Aha. Pořád pracuješ na tom svém projektu, co?“

„Hele, nech toho, Shepherde, nebo tě kopnu do zadku rovnou tady v baru.“

„Akorát ve snu, stará vojno. Kromě toho, jestli tu ztropíš scénu, kde si myslíš, že se pak spolu napijeme? Nevpustí tě do žádného slušného podniku.“

„To máš pravdu.“

„Takže kdy mi řekneš, na čem pracuješ?“

„Po válce.“

„To je ta tvá práce tak důležitá?“

„Jo.“

„No, alespoň jeden z nás dělá něco pořádného.“ Shepherd Ramsey dopil sklenku. „Ještě dvakrát, Williame, prosím.“

„Ty se chceš opít ještě před večeří?“

„Ne, jenom trochu uvolnit, to je všechno.“

„Uvolněnější už nebudu. O co ti jde, Shepherde? Znám tě natolik dobře, abych věděl, kdy máš něco za lubem.“

„Nic, Petře. Proboha, uklidni se.“

„Tak mluv. Víš, jak nesnáším překvapení.“

„Pozval jsem na dnešní večer zajímavou dvojici. Za chvíli se k nám připojí.“

„Dvojici?“

„Tedy, dvě dívky. Aha, právě dorazily.“

Pope sledoval Jordanův pohled ke vstupu do baru. Stály tam dvě ženy, obě velmi mladé, obě atraktivní. Zahlédly Shepherda Ramseye a připojily se k němu a k Jordanovi u barového pultu.

„Petře, tohle je Barbara. Většina známých jí říká Bejby.“

„To docela chápu. Rád vás poznávám, Barbaro.“

Barbara se obrátila na Shepherda. „Bože, tys fakt nekecal. Je jako vobrázek.“ Promluvila hlasem a přízvukem příslušnice londýnské dělnické třídy. „Večeříme v Grillu?“

„Ano. Náš stůl by měl už být připravený.“

Vrchní je uvedl ke stolu a od baru Pope samozřejmě nemohl jejích konverzaci vyslechnout. Potřeboval místo u vedlejšího stolu. Nahlédl do jídelny a všiml si, že právě jeden z nejbližších stolů je prázdný, ale leží na něm tabulka ZADÁNO. Žádný problém, pomyslel si. Rychle vyšel z baru na ulici. Dicky čekal za volantem. Pope na něj mávl, Dicky vystoupil a přešel na druhou stranu ke vchodu do hotelu.

„Co se děje, Roberte?“

„Jdeme na večeři. Potřebuju, abys zajistil rezervaci.“

Pope vyslal Dickyho, aby si promluvil s vrchním. Když ho Dicky požádal o stůl, vrchní zavrtěl hlavou, zamračil se a gestem naznačil, že podobný požadavek považuje za absurdní. Dicky se k němu naklonil a zašeptal mu do ucha pár slov. Vrchní zbledl jako stěna a viditelně se rozklepal. Za chvíli seděli Pope a Dicky u stolu hned vedle Petra Jordana a Shepherda Ramseye.

„Cos mu řekl, Dicky?“

„Že když nám nedá tento stůl, uříznu mu koule a hodím je tam na tu pánev.“ Ukázal na flambovací pánev, pod kterou syčel plynový hořák.

„No, jak říkám, zákazník má vždycky pravdu.“

Otevřeli jídelní lístky a Pope se zeptal: „Dáš si jako předkrm uzeného lososa, nebo paštiku z husích jater?“

„Asi obojí. Mám hlad jako vlk. Tady nejspíš párky s bramborovou kaší neservírují, co, Roberte?“

„To sakra ne. Zkus toho kohouta na víně. A teď zmlkni, ať slyším, o čem se ti Amíci baví.“

*****

Tentokrát to byl Dicky, kdo po večeři sledoval Jordana a Ramseye. Díval se, jak posadili obě ženy do taxíku, a pak je pomalu následoval po Strandu.

„Trocha zdvořilosti by ti neuškodila.“

„Promiň, Shepherde. Neměl jsem se s ní v podstatě o čem bavit.“

„O čem ses chtěl bavit? Trochu se napiješ, trochu zasměješ, odvedeš si ji domů a strávíš nádhernou noc v posteli. Nikdo se na nic neptá.“

„Nemohl jsem se smířit se skutečností, že strkala nůž do úst.“

„A uvědomuješ si, jak tě mohla těmi ústy oblažit? Podíval ses vůbec, co měla pod šaty? Proboha, Petře, ta holka má snad nejhorší pověst v Londýně.“

„Omlouvám se, že jsem tě zklamal, Shepherde. Prostě jsem neměl zájem.“

„No dobře. A kdy ho tedy hodláš mít?“

„O čem to mluvíš?“

„Jak je to dlouho, cos mi slíbil, že si nějakou najdeš? Půl roku?“

Jordan si zapálil cigaretu a zlostně odhodil zápalku. „Jenže když už bych se chtěl s někým sejít, byla by to inteligentní, zajímavá a dospělá žena. Nepotřebuju, abys mi sháněl sotva odrostlé holčičky. Podívej, Shepherde, je mi líto…“

„Ale ne, máš pravdu. Nic mi do toho není. Ale víš, mně zemřela matka, když bylo otci čtyřicet. Už se podruhé neoženil. Zemřel jako zahořklý osamělý muž. Nerad bych, aby tě potkal podobný osud.“

„Díky, Shepherde, ale tvé obavy jsou zbytečné.“

„Druhou ženu, jako byla Margaret, už nenajdeš.“

„Řekni mi něco, co nevím.“ Jordan si zastavil taxík a nastoupil. „Chceš svézt?“

„Děkuji, ale už jsem si něco domluvil.“

„Shepherde…“

„Za půl hodiny se vrátí ke mně do pokoje. Nedokázal jsem odolat. Promiň, ale tělo si nedá poroučet.“

„Nejenom tělo. Měj se, Shepherde.“

Taxi odjelo. Dicky se ohlédl po dodávce. Za několik vteřin Pope zabrzdil u obrubníku a Dicky přisedl. Sledovali taxík až do Kensingtonu. Viděli, jak Petr Jordan vchází do svého domu, a zdrželi se ještě půl hodiny, než je vystřídala noční směna.

20 KAPITOLA

LONDÝN

Za zmrzačené koleno vděčil Alfréd Vicary své naprosté neschopnosti opravit motocykl. Stalo se to za nádherného podzimního dne na severu Francie a pro Vicaryho to byl bezpochyby nejhorší den jeho života.

Vicary se rozloučil s vyzvědačem, který pronikl za nepřátelské zákopy v sektoru, kde druhého dne ráno měly zaútočit britské jednotky. Špion v tom prostoru objevil velké soustředění Německých vojsk. Kdyby k útoku došlo podle plánu, Britové narazí na silný odpor. Vyzvědač předal Vicarymu lístek se zjištěnými údaji o síle protivníka a počtu děl. Dal mu také mapu, do které přesně vyznačil rozmístění nepřátelských jednotek. Vicary uložil mapu a lístek s poznámkami do kožené sedlové brašny a vyrazil na zpáteční cestu na velitelství.

Věděl, že veze nesmírně důležité informace, na nichž závisí životy mnoha lidí. Otevřel plyn naplno a nebezpečnou rychlostí se řítil po úzké silničce, lemované vzrostlými stromy. Jejich propletené větve tvořily tunel, kterým jen občas probleskl sluneční svit. Cesta se střídavě zvedala a klesala a Vicary několikrát pocítil divoké vzrušení, když se i s motorkou ocitl na vteřinu na dvě ve vzduchu.

Patnáct kilometrů před cílem začal motor divně klepat. Vicary ubral plyn. Po dalším kilometru přešel nepříjemný zvuk v hlasitý rachot a za necelou minutu se ozvalo kovové prasknutí a hromová rána. Motor ztratil tah a ztichl.

Po hlasitém vytí válců působilo náhlé ticho až depresivně. Vicary se sklonil k neposlušnému stroji. Horký zamaštěný kov a pokroucené kabely a hadičky pro něj představovaly španělskou vesnici. Několikrát do motorky vztekle kopl a uvažoval, jestli ji tady má nechat, nebo ji odtlačit na velitelství. Nakonec ji popadl za řídítka a svižně vykročil.

Odpoledne vystřídal soumrak a do cíle cesty zbývalo ještě daleko. Při troše štěstí pojede někdo kolem a sveze mě, utěšoval se v duchu. Kdyby měl naopak smůlu, mohl narazit na německou hlídku.

S posledními paprsky slunce začala dělostřelecká příprava. První salva byla krátká a zaryla se neškodně do pole, druhá mu přeletěla nad hlavou a dopadla na úbočí kopce. Třetí už dopadla přímo na silnici několik metrů od Vicaryho.

Šrapnel, který ho zmrzačil, Vicary neslyšel.

K vědomí se probral, když se krajina ponořila do tmy. Ležel v příkopě a klepal se zimou. Podíval se na koleno a málem znovu omdlel. Beztvará krvavá masa roztříštěných kostí a šlach. Vyplazil se z příkopu na silnici. Našel svůj motocykl a svalil se v bezvědomí vedle něj.

Probudil se druhý den kolem poledne v polní nemocnici. Věděl, že k útoku došlo, protože nemocnice praskala ve švech. Ležel v posteli, mysl otupenou dávkami morfia, a naslouchal sténání raněných. Mladík, který ležel na vedlejším lůžku, večer zemřel. Vicary zavřel oči a snažil se neslyšet zvuky zápasu se smrtí, ale marně.

Následující ráno ho navštívil Brendan Evans, jeho přítel z Cambridge, který mu pomohl dostat se ke Zpravodajskému sboru. Válka ho změnila. Chlapecký vzhled byl ten tam a Evans vypadal jako tvrdý muž s krutou vráskou kolem úst. Přitáhl si židli a posadil se vedle postele.

„Tohle všechno je moje vina,“ řekl mu Vicary. „Věděl jsem, že na nás Němci čekají, ale pokazila se mi motorka a já ten zatracený krám nedokázal spravit. A potom už začala dělostřelba a já to koupil.“

„Já vím. Našli papíry v sedlové brašně. Nikdo ti nic nevyčítá. Byla to prostě hrozná smůla. I kdybys to uměl, stejně bys tu motorku nejspíš nespravil.“

I teď, po téměř třiceti letech, Vicary někdy ve spánku slyšel výkřiky a sténání umírajících. Nedávno však noční můra získala nový obrys. Vicary ve snu viděl Boothbyho, jak mu něco sype do nádrže motocyklu.

Četl jste někdy Vogelovy materiály?

Ne.

Lhář. Nestoudný lhář.

Vicary se snažil nesrovnávat minulost a současnost, ale vyhnout se tomu nedokázal. Nevěřil v osud, ale cítil, že někdo – nebo něco – mu dal druhou šanci. Šanci napravit své selhání z podzimu 1916.

Vicary si myslel, že večírek, který se konal v restauraci naproti budovy hlavního stanu MI5, mu nepomůže odpoutat mysl od případu, který právě řešil, a nemýlil se. Postával stranou a do hovoru se vůbec nezapojoval. Hleděl do půllitru, vzpomínal na Francii a občas po očku mrkl na důstojníky, kteří flirtovali s pohlednými písařkami. Nicholas Jago se snažil u piana a docela mu to šlo.

Ze zadumání ho vytrhl ženský hlas. Jedna z „královen z registrace“ začala zpívat Ještě se uvidíme. Byla to přitažlivá blondýnka s karmínovými rty. Jmenovala se Gracie Clarendonová a Vicary věděl, že na počátku války udržovala celkem nepokrytě poměr s Harrym. Vicary svého podřízeného chápal. Gracie byla krásná, bystrá, vtipná a mnohem inteligentnější než většina dívek v archivu. Jenže byla také vdaná a Vicary nevěru neschvaloval. Nic ovšem Harrymu nevyčítal – do jeho osobních záležitostí nemá co mluvit. Ostatně, já nejsem ten, kdo má právo někoho poučovat o záležitostech srdce, pomyslel si. Byl přesvědčen, že to byla Gracie, kdo Harrymu prozradil, že Boothby četl Vogelovy záznamy.

Vstoupil Harry zabalený do kabátu. Zamrkal na Gracii a pak přistoupil k Vicarymu. „Vraťme se do kanceláře,“ vyzval ho. „Měli bychom si promluvit.“

*****

„Jmenovala se Beatrice Pymmová. Žila sama v malém domku na předměstí Ipschwiche,“ začal Harry, když stoupali po schodech nahoru do Vicaryho kanceláře. Dopoledne strávil právě v Ipswichi a vrtal se v minulosti zemřelé dívky. „Neměla příbuzné ani přátele. Matka jí zemřela v šestatřicátém. Zanechala jí dům a slušnou částku peněz. Nikde nepracovala. Neměla stálého přítele, milence, dokonce ani kočku. Nedělala nic kromě malování.“

„Malování?“ zeptal se Vicary.

„Jo, malování. Lidi, se kterými jsem mluvil, se shodli, že malovala téměř každý den. Brzy ráno odcházela z domu a vyrážela do okolí. Celý den malovala krajinky. Detektiv z místního policejního oddělení mi ukázal pár jejích obrázků. Docela pěkné, musím říct.“

Vicary nakrčil obočí. „Netušil jsem, že máte umělecké sklony, Harry.“

„Myslíte si, že my z Battersea nedokážeme ocenit krásu? Asi byste měl vědět, že mě moje zvěčnělá matka pravidelně vodila do Národní galerie.“

„Promiňte, Harry. Pokračujte prosím.“

„Auto Beatrice neměla, takže buď jezdila na kole, nebo chodila pěšky, případně používala autobus. Často malovala dlouho do večera, zejména v létě, když měla dobré světlo, a zmeškala poslední autobus. Sousedé ji vídávali, jak se vrací pozdě v noci domů po svých, obtěžkaná malířským vybavením. Řekli mi také, že někdy strávila celou noc na nějakém bohem zapomenutém místě, jen aby zachytila na plátno svítání.“

„Co se jí podle nich stalo?“

„Oficiální příčina smrti zní utopení nešťastnou náhodou. Její věci se našly na břehu řeky Orwel – včetně prázdné láhve od vína. Policie se domnívá, že vypila přes míru, ztratila rovnováhu, spadla do vody a utopila se. Tělo se nenašlo. Chvíli to vyšetřovali, ale neobjevili žádné důkazy ani náznaky, které by svědčily pro jinou verzi. Prohlásili ji za mrtvou a případ uzavřeli.“

„Připadá mi to jako dostatečně uspokojivé vysvětlení.“

„Jistě, stát se to mohlo. Ale já o tom pochybuju. Beatrice Pymmová tu oblast znala jako své boty. Proč by se měla právě toho dne opít a spadnout do řeky?“

„Jak tedy zní vaše verze událostí?“

„Podle mě zmeškala autobus. Náš špion jí zastavil. Bodl ji do srdce a mrtvolu naložil do auta, nejspíš dodávky. Její věci nechal na břehu, aby to vypadalo, že se nešťastnou náhodou utopila. Ve skutečnosti odvezl mrtvé tělo do Whitchurche, zohavil je a pohřbil na poli.“

Mezitím došli do Vicaryho kanceláře a posadili se – Vicary za stůl, Harry naproti němu. Harry se na židli pohodlně opřel a natáhl nohy před sebe.

„Jsou to jen vaše dohady, nebo máte i nějaké důkazy, které by tu teorii podporovaly?“

„Půl na půl, ale shodují se s vaším předpokladem, že Beatrice Pymmová byla zavražděna, aby vyzvědač, lépe řečeno vyzvědačka, zamaskovala svůj vstup do země.“

„Tak spusťte.“

„Začnu u mrtvoly. Tělo se našlo v srpnu 1939. Mluvil jsem s úředním patologem, který mrtvolu pitval. Podle stupně rozkladu odhadl, že ležela v zemi šest až devět měsíců, což mimochodem odpovídá době, kdy Beatrice Pymmová zmizela. Obličejové kosti byly prakticky kompletně rozdrceny a nezůstaly žádné zuby pro identifikaci porovnáním se záznamy ve zdravotní kartě. Rozklad kůže tak pokročil, že nebylo možné sejmout použitelné otisky prstů. Patolog nedokázal jednoznačně stanovit příčinu smrti, ovšem narazil na jistou zvláštnost – drobný vryp na nejspodnějším žebru na levé straně, který odpovídá bodné ráně do hrudníku.“

„Podle vás vrah použil dodávku. Na základě čeho tak soudíte?“

„Zeptal jsem se místní policie, jestli podle hlášení nedošlo v okolí Whitchurche v den vraždy Beatrice Pymmové k nějakému zločinu, incidentu nebo neobvyklé události. Shodou okolností někdo právě v inkriminovanou noc odstavil nedaleko vesnice zvané Alderton dodávku a úmyslně ji zapálil. Prověřili poznávací značku.“

„A?“

„Ukradena v Londýně o dva dny dříve.“

Vicary vstal a začal přecházet po kanceláři. „Takže naše špionka zůstala uprostřed země nikoho s dodávkou plápolající u krajnice. Co udělá? Kam a hlavně jak se odtamtud dostane?“

„Předpokládejme, že se vrátí do Londýna. Stopem. Zastaví si nějaké auto a požádá o svezení. Nebo odejde pěšky na nejbližší nádraží a sedne na první vlak do Londýna.“

„To by bylo příliš riskantní,“ namítl Vicary. „Osamělá žena na venkově pozdě v noci by nutně vzbudila podezření. V listopadu bývá navíc chladno. Mohla by si jí všimnout policie. Vražda Beatrice Pymmové byla dokonale naplánována a provedena. Vrah by neponechal únikovou cestu náhodě.“

„A co motorka uložená v dodávce?“

„Dobrý nápad. Prověřte, jestli v té době nedošlo ke krádeži motocyklu.“

„Takže odjela do Londýna a motorky se nějak zbavila.“

„Přesně tak,“ souhlasil Vicary. „A když propukla válka, ani nás nenapadlo pátrat po Holanďance Christě Kunstové, protože jsme ji omylem pokládali za mrtvou.“

„Ďábelsky chytré.“

„Spíš brutální než chytré. Jen si to představte. Zabít nevinnou britskou občanku pro lepší krytí vyzvědačky. Tohle není běžná agentka a Kurt Vogel není běžný řídicí důstojník, o tom jsem pevně přesvědčen.“ Vicary se odmlčel, aby si zapálil cigaretu. „Poskytla nám nějaké vodítko pasová fotografie?“

„Vůbec nic.“

„Obávám se, že v tom případě naše vyšetřování uvázlo na mrtvém bodě.“

„Bohužel máte pravdu. Ale ještě zkusím někam zavolat.“

Vicary zavrtěl hlavou. „Na zbytek noci si vezměte volno. Vraťte se na večírek.“ A pak dodal: „Chvíli se pobavte s Gracií.“

Harry překvapeně vzhlédl. „Jak to víte?“

„Tohle místo je prošpikováno zpravodajci, pokud jste si toho nevšiml. Voda plyne a řeči se mluví. Kromě toho jste si vy dva nedávali žádný zvláštní pozor. Vy jste noční službě často nechával telefonní číslo ke Gracii do bytu pro případ, že bych vás sháněl.“

Harry zrudl.

„Jděte za ní, Harry. Chybíte jí. Člověk by musel být pěkně natvrdlý, aby si toho nevšiml.“

„Ona mi taky chybí. Ale je vdaná. Ukončil jsem ten vztah, protože jsem se cítil jako naprostý mizera.“

„Vy jste šťastný s ní a ona s vámi. Až se její manžel vrátí – jestli se vrátí –, všechno bude zase normální.“

„Ale co potom já?“

„To záleží na vás.“

„Zlomí mi to srdce, tak dopadnu. Jsem do Gracie zblázněný.“

„Tak jděte za ní a těšte se z její společnosti.“

„Jde ještě o něco jiného.“ Harry Vicarymu vylíčil duševní dilema, do kterého se díky poměru s Gracií dostal – on zůstal v Londýně a loví špiony, zatímco Graciin manžel a spousta dalších mužů riskují životy na frontě. „Já prostě nevím, jak bych se zachoval pod nepřátelskou palbou. Jak bych zareagoval? Jako odvážný muž, nebo jako zbabělec? A taky nevím, jestli ta moje práce tady je vůbec k něčemu dobrá. Mohl bych jmenovat stovku detektivů, kteří by mohli dělat totéž co já. Někdy uvažuju, že předám Boothbymu svou rezignaci a přihlásím se do armády.“

„Nebuďte směšný, Harry. Kdykoliv se vám v práci něco podaří, zachráníte tím řadu životů na bojišti. Invaze do Francie bude vyhrána nebo ztracena ještě dříve, než první voják vkročí na francouzskou půdu. Na tom, co děláte, závisí tisíce životů. Pokud si snad myslíte, že nepřispíváte své zemi tak, jak byste chtěl, pokuste se uvažovat tímto způsobem. Kromě toho vás potřebuju. Jste jediný, komu tady můžu věřit.“

Chvíli seděli v rozpačitém mlčení, jak to mívají Angličané ve zvyku, když se vzájemně svěří se soukromými myšlenkami. Potom Harry vstal a zamířil ke dveřím, ale v polovině cesty se zastavil a obrátil. „A co vy, Alfréde? Proč vy nikoho nemáte? Proč také nezajdete naproti na večírek a nenajdete si nějakou fajn ženskou, se kterou byste se trochu pobavil?“

Vicary sáhl do náprsní kapsy pro půlměsíčkovité brýle na čtení a nasadil si je na nos. „Dobrou noc, Harry,“ řekl zbytečně škrobeně a začal se probírat hromadou papírů na stole. „Dobře se bavte. Uvidíme se ráno.“

Když Harry odešel, Vicary vytočil Boothbyho číslo. Překvapilo ho, že se ohlásil. Když se zeptal, jestli by pro něho neměl čas, Boothby se otázal, jestli by to nepočkalo do pondělka. Vicary prohlásil, že je to důležité. Sir Basil mu povolil pětiminutovou audienci a řekl mu, aby přišel hned nahoru.

*****

„Připravil jsem memorandum pro generála Eisenhowera, generála Bettse a ministerského předsedu,“ řekl Vicary Boothbymu poté, co ho informoval o Harryho zjištěních toho dne. Podal list papíru s memorandem siru Basilovi, který celou dobu stál s lehce rozkročenýma nohama, jako kdyby měl potíže s udržením rovnováhy. Boothby odjížděl na venkov a už se nemohl dočkat, až vypadne z kanceláře. Jeho sekretářka mu sbalila do bezpečnostního kufříku materiály, které by měl přes víkend pročíst, a osobní věci do kožené cestovní tašky. Plášť měl přehozený přes ramena a rukávy se mu volně kolébaly vedle těla. „Domnívám se, že kdybychom o této záležitosti nadále mlčeli, nevykonávali bychom řádně své povinnosti, sire Basile.“

Boothby ještě četl, jak Vicary poznal podle pohybujících se rtů. Mhouřil oči tak usilovně, až mu panenky téměř zmizely za hradbou hustého obočí. Sir Basil rád předstíral, že mu zrak stále výborně slouží, a před podřízenými odmítal nosit brýle.

„Myslím, že jsme o tom již diskutovali, Alfréde,“ řekl Boothby a zamával listem papíru ve vzduchu. Problém, který už byl jednou projednán, se neměl znovu vynořit – tak zněla jedna z mnoha profesních a osobních zásad sira Basila. Rozčilovalo ho, když jej podřízení obtěžovali s již vyřízenými záležitostmi. Opatrné úvahy a změny názorů – byť na základě dodatečné analýzy – pokládal za projev slabého ducha a nadevše si cenil rychlých rozhodnutí. Vicary se po očku zadíval na jeho psací stůl. Dokonale čistý, naleštěný – a prázdný. Neležela na něm jediná složka, jediný papír. Oslavný pomník manažerského stylu sira Basila Boothbyho.

„Opravdu jsme o tom již diskutovali, sire Basile,“ odpověděl Vicary trpělivě, „ale situace se změnila. Zdá se, že se Němcům podařilo propašovat do země spojku a ta se sešla s agentem, který zde již působí. Podle všech náznaků zahájili nějakou operaci a my nevíme, o jakou operaci se jedná. Když zůstaneme na těchto informacích sedět a nepředáme je vojenskému velení, koledujeme si o katastrofální průšvih.“

„Nesmysl,“ odsekl Boothby.

„Proč to pokládáte za nesmysl?“

„Protože toto oddělení neoznámí oficiálně Američanům a ministerskému předsedovi, že není schopno konat svou práci. Že není schopno eliminovat hrozbu, kterou pro přípravu invaze představují němečtí vyzvědači.“

„To ovšem není přijatelný důvod pro utajování informací,“ ohradil se Vicary.

Rozhovor s Boothbym často připomínal kočku, která pronásleduje vlastní ocas: povrchní protiargumenty, blufování a odbočky od tématu, boj o každý bodík. Vicary složil bradu do dlaní a předstíral, že studuje vzor na drahém perském koberci. V kanceláři panovalo hrobové ticho, rušené jen vrzáním parket pod mohutnou, svalnatou postavou sira Basila.

„Jste ochoten předat moje memorandum generálnímu řediteli?“ zeptal se Vicary a dával si náramný pozor, aby mu v hlase nezazněl sebemenší náznak hrozby.

„V žádném případě.“

„Pak jsem ovšem připraven zajít za ředitelem sám.“

Boothby se sklonil těsně k Vicarymu, usazenému na kožené pohovce. Vicary ucítil z jeho dechu džin a cigarety.

„A já jsem připraven vás rozdrtit, Alfréde.“

„Sire Basile, já…“

„Musím vám připomenout, jak to tady chodí. Vy podáváte hlášení mně a já generálnímu řediteli. Vy jste mě seznámil se svým názorem a já jsem rozhodl, že by v současné době nebylo vhodné generálnímu řediteli tuto záležitost předestírat.“

„Existuje ještě jedna možnost.“

Boothby ucukl hlavou, jako by ho někdo udeřil do obličeje. Rychle se však přinutil ke klidu, jenom vztekle zkřivil tvář. „Já osobně ministerskému předsedovi nedonáším, ani neskáču, jak on píská. Ale upozorňuji vás, že jestli obejdete služební postup a obrátíte se přímo na Churchilla, předvolám vás před vnitřní vyšetřovací komisi, a než ta s vámi skončí, budou potřebovat záznamy vašeho zubaře, aby identifikovali vaši mrtvolu.“

„To je naprosto neférové.“

„Opravdu? Od okamžiku, kdy jste tento případ převzal, jdete od jednoho nezdaru k druhému. Proboha svatého, Alfréde! Ještě pár německých agentů volně pobíhajících po Británii a mohou utvořit fotbalové mužstvo!“

Vicary se nenechal zastrašit. „Jestli nepředáte mé hlášení generálnímu řediteli, žádám o oficiální záznam, v němž bude výslovně uvedeno, že jsem dnes takový návrh podal a vy jste ho odmítl.“

Boothby zkřivil koutky úst v letmém úsměvu. Chápal a oceňoval, když si někdo dokázal krýt záda. „Už myslíte na své místo v učebnicích dějepisu, že Alfréde?“

„Vy jste bezohledný parchant, sire Basile. A navíc neschopný.“

„Hovoříte s nadřízeným důstojníkem, majore Vicary!“

„Věřte, že mi ta ironie neunikla.“

Boothby popadl kufřík a cestovní brašnu, ohlédl se na Vicaryho a řekl mu: „Máte se ještě hodně co učit.“

„Počítám, že bych se to mohl naučit od vás.“

„A co má, proboha, znamenat zase tohle?“

Vicary vstal. „Znamená to, že byste měl začít více myslet na bezpečnost této země a méně na svou kariéru.“

Boothby se uvolněně pousmál, jako kdyby sváděl mladší ženu. „Ale můj drahý Alfréde, já jsem tyto dvě věci vždycky pokládal za naprosto nerozlučné.“

21 KAPITOLA

VÝCHODNÍ LONDÝN

Večer následujícího dne spěchala Kateřina Blakeová po chodníku ke skladišti bratrů Popeových. V kabelce měla schované stileto, vystřelovací dýku s extrémně tenkou čepelí. Vyžádala si u Vernona přísně soukromou schůzku, a když se teď ke skladu blížila, s uspokojením, konstatovala, že nevidí žádnou z jeho goril. Zastavila se u vstupních dveří a stiskla kliku. Jak Pope slíbil, nebylo zamčeno. Otevřela si a vstoupila.

Skladiště tonulo ve tmě – jediná žárovka na druhém konci vrhala do prostoru dlouhé stíny. Kateřina kráčela za světlem a našla nákladní výtah. Nastoupila do kabiny, stáhla kovovou mříž a stiskla tlačítko. Výtah zasténal a trhaně se rozjel nahoru k Popeově kanceláři.

Kabina se zastavila u malé podesty, do níž ústily černé dvojité dveře. Kateřina zaklepala a vzápětí ji Vernonův hlas za dveřmi pozval dál. Stál u pojízdného servírovacího stolku, v jedné ruce láhev šampaňského, v druhé dvě sklenky. Když k němu Kateřina zamířila, jednu jí podal.

„Děkuji, ale nechci,“ odmítla. „Zdržím se jen chvilku.“

„Obávám se, že se naše jednání protáhne. Od posledka se naše záležitost trochu zkomplikovala a musím vás seznámit se situací.“

„Tak proto jste mě nechal sledovat?“ zeptala se a přijala víno.

„Má drahá, já nechávám sledovat každého, jinak bych ve své branži nepřežil. Moji lidé jsou v tom dobří, jak sama poznáte, až si tohle přečtete.“ Podal Kateřině obálku, ale když po ní natáhla ruku, ucukl. „Proto mě tak překvapilo, když se vám podařilo Dickymu zmizet. To bylo chytré – vejít do metra a pak skočit na autobus.“

„Chtěla jsem jet podzemkou, ale pak jsem si to rozmyslela,“ napila se Kateřina šampaňského. Bylo ledově chladné a vynikající. Pope jí znovu podal obálku a tentokrát jí dovolil převzít ji. Kateřina odložila sklenku a obálku otevřela.

Bylo v ní přesně to, co potřebovala – podrobný rozpis pohybu Petra Jordana po Londýně – kde pracuje, jak dlouho a kdy, místa, kde se stravuje, kam se chodí napít, dokonce jméno důvěrného přítele.

Než dočetla, Pope vylovil láhev šampaňského z kbelíku s ledem a nalil si další sklenku. Kateřina sáhla do kabelky, vytáhla peníze a položila je na stůl. „Tady máte zbytek. Myslím, že tím je naše transakce uzavřena. Mockrát vám děkuji.“

Strkala obálku s poznatky o Petru Jordanovi do kabelky, když k ní Pope přistoupil a vykroutil jí kabelku z ruky. „Ve skutečnosti, milá Kateřino, naše transakce právě začala.“

„Jestli chcete víc peněz…“

„Ach ano, chci víc peněz. A jestli ty nechceš, abych zavolal na policii, taky mi je dáš.“ Přistoupil těsně k ní, přitiskl se tělem a přejel jí rukou po ňadrech. „Ale chci od tebe ještě něco jiného.“

Otevřely se dveře ložnice. Stála v nich Vivie a měla na sobě jen pánskou košili, rozepnutou až do pasu. „Vivie, seznam se s Kateřinou,“ vybídl ji Pope. „Krásná Kateřina přijala mé pozvání a zůstane u nás na noc.“

*****

Na takové situace ji ve špionážní škole Abwehru v Berlíně nepřipravili. Naučili ji, jak spočítat vojáky, jak vyhodnotit jejich výzbroj, jak používat vysílačku, jak rozpoznat insignie různých jednotek a tváře velících důstojníků. Nikdo ji však nenaučil, jak se vypořádat s londýnským gangsterem a jeho úchylnou milenkou, kteří s ní chtěli strávit noc a střídat se na jejím těle. Měla pocit, jako by prožívala nějakou pubertální sexuální fantazii. To se mi jen zdá, utěšovala se v duchu. Ale nezdálo, a Kateřina marně přemýšlela, jak by jí její výcvik mohl pomoci z této šlamastiky.

Vernon Pope ji uvedl do ložnice, posadil na postel a sám se usadil do křesla v rohu místnosti. Vivie se před ni postavila a rozepnula si poslední dva knoflíky košile. Měla malá, vzhůru zahrocená prsa a bledou pokožku, která se v tlumeném osvětlení matně leskla. Vzala Kateřininu hlavu do rukou a přitiskla si ji k ňadrům. Kateřina se té nechutné hře přizpůsobila. Přisála se Vivie k bradavce a přemýšlela, jak je oba zabít.

Dobře věděla, že jakmile jednou přistoupí na vydírání, už se ho nezbaví. Její finanční zdroje, byť nemalé, rozhodně nebyly neomezené a Vernon Pope by ji velmi rychle přivedl na mizinu. Bez peněz by svým chlebodárcům nebyla k ničemu. Usoudila, že dvojnásobnou vraždou téměř nic neriskuje; postarala se, aby za sebou zametla všechny případné stopy, a nové určitě nezanechá. Nikdo z Popeova gangu netuší, kde bydlí. Vědí jediné – že pracuje jako dobrovolná ošetřovatelka v nemocnici svatého Tomáše. Tam ovšem Kateřina uvedla falešnou adresu. Na policii se gangsteři obrátí jen těžko. Detektivové by jim kladli nepříjemné otázky, a kdyby na ně měli po pravdě odpovědět, museli by přiznat, že za peníze sledovali amerického námořního důstojníka.

Zbývá vyřešit, jak Vernona Popea zabít co nejrychleji a bez zbytečného hluku.

Kateřina se přesunula k druhému ňadru a jazykem dráždila bradavku tak dlouho, až ztvrdla. Vivie se zaklonila a slastně zasténala. Stlačila Kateřině hlavu dolů a navedla si ji mezi nohy. Už byla vlhká a horká. Kateřina vypnula veškeré emoce a zcela mechanicky vykonávala pohyby, kterými té ženě způsobovala tělesnou slast. Necítila odpor ani strach, prostě se úspěšně snažila zůstat klidná a jasně uvažovat. Vivie pohybovala pánví proti jejím prstům a jazyku a za okamžik se roztřásla v divokém orgasmu.

Když se uklidnila, položila Kateřinu na postel, roztáhla jí nohy a rozepnula svetr. Pak jí uvolnila háčky podprsenky a začala masírovat prsa. Kateřina viděla, že Vernon vstává z křesla a svléká se, a vůbec poprvé pocítila záchvěv nervozity. Nemohla připustit, aby ji zalehl nebo se dokonce dostal do ní. Možná je krutý a sadistický milenec a mohl by jí ublížit. Na zádech a s roztaženýma nohama by byla velmi zranitelná a mnohem těžší Vernon by mohl využít větší fyzickou sílu. Všechny bojové techniky, které ovládala, byly založeny na rychlosti a manévrovacím prostoru. Uvězněná pod těžkým tělem Vernona Popea by byla bezbranná. Kateřina věděla, že musí hrát jejich hru, ale ne pasivně. Musí je ovládnout.

Natáhla ruce k Vivie, vzala do dlaní její ňadra a začala jí dráždit bradavky. Koutkem oka zahlédla, jak je Vernon lačně sleduje, jak se do nich vpíjí pohledem, jak si vychutnává podívanou na dvě ženy, které se spolu mazlí. Přitáhla si Vivie k sobě a přitiskla si její hlavu na prsa. Pomyslela si, jak snadné by bylo sevřít tu hlavu v dlaních a prudce zkroutit, dokud by se neozvalo zapraskání zlomeného vazu, ale tím by se dopustila těžké chyby. Nejdřív musí zabít Vernona. Potom už si s Vivie snadno poradí.

Pope přistoupil k posteli a odstrčil Vivie.

Než si na ni stačil lehnout, Kateřina se posadila a vášnivě ho políbila. Pomalu vstala, zatímco jí jeho jazyk divoce rejdil v ústech. Potlačila nucení na zvracení. Okamžik zvažovala možnost dovolit mu se s ní pomilovat a zabít ho, až bude po souloži ukojený a otupělý, ale nechtěla scénu protahovat déle, než bude absolutně nutné.

Vzala do rukou jeho penis a začala ho třít. Vernon jí drtil ústa.

Byl bezmocný. Kateřina ho natočila zády k posteli a vší silou mu vrazila koleno do rozkroku.

Pope se předklonil s dlaněmi mezi stehny a lapal po dechu. Vivie vykřikla.

Kateřina se pootočila a udeřila Vernona loktem do kořene nosu. Slyšela zvuk drcených kostí a chrupavek. Pope se složil na podlahu a z nosních dírek se mu valil proud krve. Vivie klečela na posteli a vřískala. Té se Kateřina bát nemusela. Otočila se a vyrazila ke dveřím. Pope se po ní ohnal nohou.

Zasáhl jí do pravého kotníku a podrazil jí nohy. Kateřina těžce dopadla na zem a vyrazila si dech. Zatmělo se jí před očima a vyhrkly slzy. Projel jí záchvěv hrůzy, že ztratí vědomí.

Vyškrábala se na všechny čtyři a chtěla vstát, když vtom jí Pope železným stiskem sevřel kotník a začal přitahovat k sobě. Kateřina se bleskurychle překulila na bok a zaryla mu podpatek do rozbitého nosu.

Pope zařval šílenou bolestí, ale Kateřině se zdálo, že jí svírá kotník ještě pevněji.

Kopla ho podruhé, potřetí.

Konečně ji pustil.

Kateřina vyskočila a běžela do kanceláře k pohovce, kam na Popeův nátlak odložila kabelku. Otevřela ji a uvolnila zip na vnitřní kapse. Sevřela stileto a stiskla pojistku. Ostří s tichým cvaknutím vyskočilo.

Pope už stál na nohou a s roztaženýma rukama se k ní blížil. Vrhl se na ni. Kateřina uskočila a ohnala se dýkou. Špička ostří zanechala na Vernonově pravém rameni hluboký rozšklebený šrám.

Pope zařval bolestí a sevřel si ránu levou rukou. Mezi prsty se vyřinula krev. Levou paži měl přes hrudník, a Kateřina mu proto nemohla zasadit ránu do srdce. Instruktoři Abwehru ji ovšem naučili i jiný způsob zabíjení. Při pouhém pomyšlení na něj se Kateřina otřásla odporem, ale věděla, že ho bude muset použít. Neměla na vybranou.

Přiskočila k Vernonovi, rozmáchla se a vrazila mu dýku do oka:

*****

Vivie ležela na podlaze v rohu ložnice, rukama si objímala kolena a hystericky naříkala. Kateřina jí pomohla vstát a opřela ji o zeď.

„Prosím vás, neubližujte mi.“

„Neboj se, nic ti neudělám.“

„Neubližujte mi.“

„Nic ti neudělám.“

„Slibuju, že to nikomu neřeknu. Ani Robertovi. Přísahám.“

„Ani policii?“

„Ani policii nic neřeknu.“

„Dobře. Věděla jsem, že ti můžu důvěřovat.“

Kateřina hladila dívku po vlasech a po tváři. Vivie se po chvíli uklidnila, ale pak se jí slabostí podlomila kolena a Kateřina ji musela přidržet, aby nespadla.

„Co jste zač?“ zeptala se jí Vivie. „Jak jste mu to mohla udělat?“

Kateřina mlčela. Jednou rukou ji hladila po vlasech a druhou nahmatala měkké místo těsně pod hrudním košem. Když jí špička ostří pronikla do srdce, Vivie vytřeštila oči a z hrdla jí vyrazil bolestný výkřik, který vzápětí dozněl v přidušeném zachraptění. Zemřela rychle a tiše, prázdný pohled mrtvých očí upřený na vražedkyni.

Kateřina ji pustila. Tělo sklouzlo na podlahu a dýka se uvolnila z rány. Kateřina se rozhlédla. Dvě mrtvoly, všude samá krev. Bože můj, co to ze mě udělali? Klesla na kolena vedle mrtvé Vivie a dávivě zvracela.

Únikovou proceduru absolvovala s pozoruhodným klidem. V koupelně si smyla z rukou a obličeje krev a očistila dýku. Se zakrváceným svetrem nemohla udělat vůbec nic, ale když si zapne kožený kabát až ke krku, nikdo si toho nevšimne. Prošla ložnici do kanceláře, přistoupila k oknu a vyhlédla na ulici. Zdálo se, že Pope dodržel slovo, protože před skladištěm nikdo nestál. Ráno ovšem mrtvoly určitě objeví a pak po ní půjdou, ale v dané chvíli je v bezpečí. Vzala si kabelku a nezapomněla na doplatek za Popeovy služby – sto liber v hotovosti, které ležely na stole. Sjela výtahem do skladiště, došla ke dveřím a vyklouzla do noci.

22 KAPITOLA

VÝCHODNÍ LONDÝN

Inspektor Andrew Kidlington se na rozdíl od většiny svých kolegů pokud možno vyhýbal vyšetřování přímo na místě vraždy. Laický kazatel místní farnosti už dávno ztratil chuť na drastičtější stránky své profese. Shromáždil kolem sebe schopný a výkonný tým detektivů a věřil, že nejlepších výsledků dosáhne, když jim ponechá volnou ruku. Postupem času si vybudoval pověst vyšetřovatele, který dokáže vydedukovat mnohem více z pečlivě sestaveného spisu než z prohlídky místa činu. Však také každý kousek papíru, který jeho oddělení vyprodukovalo, musel projít přes jeho stůl. Jenže každý den se nestává, aby někdo vrazil nůž do člověka, jako je Vernon Pope, a tak Kidlington porušil svou zásadu. Tohle musel vidět na vlastní oči.

Když se inspektor Kidlington přiblížil ke dveřím skladiště, uniformovaný policista, který tam stál na hlídce, uctivě poodstoupil. „Výtah je vzadu ve skladišti, pane. Vyjeďte o poschodí výš. Tam už čeká kolega. Ukáže vám cestu.“

Kidlington pomalu kráčel skladištěm. Byl vysoký, kostnatý a hranatý. Na hlavě měl hustou hřívu prošedivělých vlasů a v očích pohled člověka soustavně připraveného reagovat na nejhorší možnost. Jeho muži se proto naučili pohybovat se kolem něj s nejvyšší obezřetností.

U výtahu na něj čekal mladý detektiv seržant Meadows, který sice byl na Kidlingtonův vkus příliš „nóbl“ a navíc sukničkář, ale zato vynikající policista s oslnivou kariérou před sebou. „Tam vevnitř je to dost hrůza, pane,“ upozornil nadřízeného.

Když mu Meadows otevřel dveře, Kidlington ucítil ve vzduchu pach krve. Vernon Pope ležel na orientálním koberci vedle pohovky a šedá plachta, kterou bylo tělo zakryto, nedokázala překrýt zčernalý krvavý koláč. I po třiceti letech služby u Metropolitní policie Kidlington ucítil v ústech žluč, když Meadows poklekl vedle mrtvoly a odtáhl plachtu.

„Proboha,“ zkřivil tvář a musel se na okamžik odvrátit.

„Něco takového vidím poprvé v životě,“ chvěl se Meadowsovi hlas.

Nahá mrtvola ležela na zádech v temné kaluži zaschlé krve. Kidlingtonovi bylo jasné, že smrtelné zranění následovalo až po urputném boji. Hluboká řezná rána na rameni. Brutálně rozbitý nos. Z obou nosních dírek vedla krvavá stopa do úst, která zůstala v okamžiku smrti otevřená jako k poslednímu výkřiku. A pak to oko. Kidlington musel zmobilizovat vůli, aby se na ně dokázal podívat. Sklivec smíšený s krví stekl po skráni. Oční bulva byla úplně zničená, zornici nebylo vidět. Skutečnou hloubku rány určí až pitva, ale Kidlington se domníval, že právě ona byla příčinou smrti. Někdo vrazil Vernonovi Popeovi něco do oka tak hluboko, že to proniklo do mozku.

Dlouhé ticho přerušil inspektor otázkou: „Pravděpodobný čas úmrtí?“

„Někdy včera v noci, možná už večer.“

„Zbraň?“

„Těžko říct. Rozhodně ne běžný kuchyňský nůž. Podívejte se na rameno. Okraje rány jsou potrhané.“

„Váš úsudek?“

„Něco ostrého. Šroubovák, možná sekáček na led.“

Kidlington se rozhlédl po místnosti. „Popeův leží na servírovacím stolku. Pokud váš vrah nechodí po Londýně s vlastním sekáčkem na led, pochybuju, že to byla vražedná zbraň.“ Kidlington se sklonil nad mrtvolu. „Řekl bych, že vrah použil stileto. Je to bodná, nikoliv řezná zbraň. To by vysvětlovalo roztřepenou ránu na rameni a čistý průnik do oka.“

„Máte pravdu, pane.“

Kidlington už viděl dost. Napřímil se a pokynul Meadowsovi, aby mrtvolu zakryl.

„Ta žena?“

„Vedle v ložnici. Tudy, pane.“

*****

Robert Pope seděl v dodávce na místě spolujezdce. Byl bledý jako stěna a viditelně se třásl. Dicky Dobbs svíral volant, až mu zbělely klouby prstů. Řítili se k nemocnici svatého Tomáše.

Byl to Robert, kdo časně ráno objevil mrtvoly Vernona a Vivie. Čekal na bratra v eastendské kavárně, kde každý den snídávali, a když dlouho nešel, vyplašilo ho to. Zastavil se pro Dickyho u něj doma a odjeli do skladiště. Když spatřil mrtvá těla, vztekle zařval a prokopl skleněnou desku stolu.

Bratři Popeovi byli realisté. Uvědomovali si, že mají riskantní zaměstnání a že jeden z nich možná zemře mladý – a snad i oba. Jako všichni sourozenci se i oni občas nepohodli, ale Robert Pope svého staršího bratra miloval víc než cokoliv na světě. Vernon byl pro něj jako otec – jejich vlastní zploditel, násilnický nezaměstnaný alkoholik, si jednoho dne vyrazil do hospody a už se nevrátil. Robert tedy s něčím podobným v skrytu duše počítal, ale co jej tak vyděsilo, byl způsob, jakým bratr sešel ze světa. Bodná rána do oka a vrah ho nechal ležet nahého na podlaze. A Vivie, nevinná holka, s probodnutým srdcem.

Dvojnásobnou vraždu mohl mít na svědomí někdo z konkurentů. Popeovy obchody za války neobyčejně vzkvétaly a bratři zabírali stále nová teritoria. Jenže tohle nevypadalo jako vyřizování účtů v podsvětí, kdepak. Podle všeho to souvisí s tou ženskou. Jak že se jmenovala? Kateřina? Beztak falešné jméno. Anonymně zavolal na policii – dříve či později ji do toho zatáhnout musel –, ale pokud se týká nalezení bratrova vraha, nehodlal spoléhat na pomoc úřadů. Najde ho – nebo ji – sám.

Dicky zaparkoval na nábřeží a služebním vchodem vstoupil do nemocnice. Za pět minut se zase vynořil a vracel se k dodávce.

„Byl tam?“ zeptal se ho Pope.

„Jo. Myslí si, že nám to může opatřit.“

„Za jak dlouho?“

„Dvacet minut.“

Po půlhodině čekání vyšel ze zadního vchodu nemocnice hubený muž s vyzáblým obličejem v uniformě sanitáře a klusal k dodávce.

Dicky stáhl okénko.

„Mám to, pane Pope,“ hlásil zdravotník radostně. „Dostal jsem to od sekretářky z ředitelství. Tvrdila, že je to proti předpisům, ale ukecal jsem ji. Slíbil jsem jí pět liber. Doufám, že vám to nevadí.“

Dicky natáhl ruku a ošetřovatel mu podal lístek papíru, který Dicky hned předal Robertovi.

„Dobrá práce, Sammy,“ ocenil Pope, když si papírek přečetl. „Dej mu peníze, Dicky.“

Zdravotník převzal bankovky s kyselým výrazem tváře.

„Copak se ti nezdá, Sammy? Deset babek, přesně jak jsem ti slíbil.“

„Ale pět musím dát té holce, ne?“

„Můžeš si to dát do nákladů na režii,“ poradil mu Robert.

„Ale pane Pope…“

„Poslyš, Sammy, nechtěj mě nasrat. Teď na tebe nemám náladu.“

Dicky zařadil rychlost a s kvílejícími pneumatikami vyrazil.

„Kde je ta adresa?“

„V Islingtonu. Šlápni na to.“

*****

Paní Eunice Wrightová, která bydlela v Islingtonu na Norton Lane číslo 23, se hodně podobala svému domku: vysoká, kostnatá, asi pětapadesátiletá, viktoriánsky solidní a upjatá. Nevěděla – a neměla se to dozvědět, ani když ta krajně nepříjemná epizoda skončila –, že její dům udala jako falešnou adresu elitní německá vyzvědačka, která si říkala Kateřina Blakeová.

Už dva týdny Eunice Wrightová čekala, až se jí opravář přijde podívat na prasklý kotel na teplou vodu. Před válkou pronajímala pokoje ve svém dobře udržovaném penzionu vesměs mladým mužům, kteří jí vždy ochotně pomohli drobné závady vodovodu nebo plynového sporáku opravit. Teď všichni mladí muži bojovali v armádě – její vlastní syn, na kterého neustále myslela, někde v severní Africe – a současní nájemníci se jí vůbec nelíbili. Dva staříci, kteří se nebavili o ničem jiném než o minulé válce, a dvě přihlouplé mladé venkovanky, co vyměnily ubíjející nudu ve vesnici kdesi na Vysočině za práci v londýnské továrně. Když ještě žil Leonard, staral se o opravy on, jenže Leonard byl už deset let po smrti.

Paní Wrightová stála u okna obývacího pokoje a usrkávala čaj. V domě vládlo ticho. Staříci hráli nahoře dámu a paní domácí je důrazně upozornila, že nemají bušit hracími kameny, protože obě dívky se právě vrátily z noční směny a potřebují se vyspat. Otráveně zapnula radiopřijímač, ztlumila zvuk a poslouchala zprávy BBC.

Dodávka, která zastavila před domem, jí připadla podivná. Neoznačená, žádné jméno firmy na bocích, a oba muži na předních sedadlech vůbec nevypadali jako opraváři. Ten za volantem byl vysoký a mohutný s nakrátko ostříhanými vlasy a krkem tak silným, že hlava jako by mu vyrůstala přímo z ramenou. Druhý byl drobnější, tmavovlasý a vypadal naštvaný na celý svět. I jejich oblečení se paní Wrightové zdálo divné. Neměli na sobě instalatérské kombinézy, nýbrž obleky, na první pohled velmi drahé.

Otevřeli dveře a vystoupili z auta. Eunice si všimla, že si nevzali žádnou brašnu s nářadím. Možná si chtějí nejdřív prohlédnout, jak je kotel poškozený, aby věděli, co přesně budou potřebovat, a nemuseli se táhnout s celým vybavením. Když rychlým krokem zamířili ke vchodu, prohlédla si je pozorněji. Očividně překypovali zdravím a paní Eunice se podivila, jak je možné, že nejsou v armádě. Všimla si, že se ohlížejí přes rameno do ulice, jako by jim záleželo na tom, jestli si jejich příchodu někdo všimne, a najednou trpce litovala, že manžel už nežije.

Zaklepání vůbec nebylo zdvořilé a paní Wrightová si pomyslela, že takto asi buší policisté na dveře domu, kde se skrývá zločinec. Další zabouchání bylo tak silné, že se v okně obývacího pokoje rozdrnčely tabulky.

Staříci u dámy ztichli.

Paní Eunice kráčela ke dveřím a uklidňovala se, že se přece nemá čeho bát. Ti dva prostě postrádají dobré mravy vlastní většině britských řemeslníků. Je válka. Zkušení a slušní dělníci narukovali a slouží u bombardérů nebo u námořnictva, zatímco ti špatní – jako ti dva venku – se drží zuby nehty své práce doma.

Pomalu otevřela dveře a chtěla je požádat, aby se chovali tiše a nevzbudili její podnájemnice. Vůbec se nedostala ke slovu. Ten větší – ten bez krku – rozrazil předloktím dveře a přitiskl jí na ústa mohutnou dlaň. Eunice se pokusila vykřiknout, ale vydala jen přidušený zvuk, který jí uvízl v hrdle.

Ten menší se k ní sklonil a pošeptal jí do ucha tónem, který v ní vyvolal ty nejtemnější obavy: „Řekni nám, co potřebujem, ženská, a nikomu se nic nestane.“

Pak se protáhl kolem ní a stoupal po schodech do patra.

*****

Detektiv seržant Meadows se pokládal za odborníka na Popeův gang. Věděl, jak vydělávají peníze – legálně i nezákonně – a znal jména i tváře většiny jeho příslušníků. Jakmile uslyšel popis dvou mužů, kteří před chvílí prohledávali penzion v Islingtonu, rychle ukončil prohlídku Popeovy kanceláře a odjel se osobně podívat, co se stalo. Podle popisu byl prvním z dvojice Richard „Dicky“ Dobbs, Popeova gorila a hlavní vymahač dluhů. Druhý popis seděl na samotného Roberta Popea.

Meadows podle svého zvyku přecházel po pokoji, zatímco mu paní Wrightová, prkenně usazená na židli, znovu trpělivě líčila, co se přihodilo, i když to opakovala už potřetí. Šálek čaje ovšem vyměnila za sklenku sherry. Její tvář nesla zarudlé stopy násilníkovy dlaně a při pádu na zem se ošklivě uhodila do hlavy, ale naštěstí neutrpěla žádné vážné zranění.

„A oni vám neřekli, koho nebo co tady hledají?“ zeptal se Meadows a zastavil se v chůzi jen na tak dlouho, aby mohl otázku položit.

„Ne.“

„Oslovovali se jmény?“

„Ne, myslím, že ne.“

„Všimla jste si poznávací značky auta?“

„Ne, ale už jsem oznámila jeho popis jednomu policistovi.“

„Je to velmi běžný model, paní Wrightová. Obávám se, že samotný popis nám moc nepomůže. Pošlu jednoho ze svých lidí, aby se poptal u sousedů.“

„Je mi to líto,“ řekla a přitiskla si dlaň k temeni.

„Jste v pořádku?“

„Ten surovec mě srazil na zem a já se uhodila do hlavy.“

„Možná byste měla vyhledat lékaře. Až skončíme, nechám vás odvézt na pohotovost.“

„Děkuji. To je od vás velmi laskavé.“

Meadows vzal ze židle plášť do deště a oblékl si ho. „Nevzpomenete si, jestli ještě něco říkali?“

„Ano, řekli ještě něco.“ Eunice Wrightová zaváhala a tvář jí pokryl ruměnec. „Omlouvám se, ale mluvili poněkud vulgárně.“

„Mohu vás ujistit, že mě tím neurazíte.“

„Ten menší řekl: ‚Až najdu tu…‘“ Odmlčela se a hlasem ztišeným studem dokončila: „Až najdu tu zkurvenou děvku, vlastnoručně ji oddělám.“

Meadows se zachmuřil. „Jste si tím jistá?“

„Ale ano. Když taková slova slyšíte tak zřídka jako já, snadno si je zapamatujete.“

„To bych řekl.“ Meadows jí podal vizitku. „Jestli si ještě na něco vzpomenete, zavolejte mi, prosím. Přeji vám dobrý den, paní Wrightová.“

Meadows si nasadil klobouk a zamířil ke dveřím. Takže hledali ženu. Možná to nakonec nebyli Popeovi lidé, ale dva chlapi, co prostě sháněli ženskou. Shoda popisů mohla být jen dílem náhody. Jenže Meadows v takové shody okolností nevěřil. Rozhodl se, že se vrátí do skladiště a zeptá se v okolí, jestli tam někdo v poslední době neviděl nějakou ženu.

23 KAPITOLA

LONDÝN

Kateřina Blakeová předpokládala, že důstojník, který zná nejdůležitější tajemství války, si bude dobře vědom nebezpečí, které mu hrozí ze strany vyzvědačů. Proč by si jinak fregatní kapitán Petr Jordan přivazoval kufřík řetízkem k zápěstí i na krátkou procházku přes Grosvenor Square? Předpokládala také, že nadřízení spojenecké vojáky varovali před neznámými ženami, které se s nimi pokusí navázat kontakt. Na počátku války viděla před klubem, kam často chodívali britští důstojníci, přilepený plakát. Zobrazoval kyprou prsatou blondýnu v krátkých večerních šatech, která vyčkává ve svůdné póze, až jí voják zapálí cigaretu. Pod plakátem stálo velkými písmeny DRŽ JAZYK ZA ZUBY, NEPŘÍTEL NASLOUCHÁ. Kateřina pokládala varování za hloupé a směšné. Jestli skutečně existovaly takové ženy – rajdy, které se potulovaly kolem barů nebo navštěvovaly večírky a pátraly po vojenských tajemstvích z doslechu – ona o nich nevěděla. Uvědomovala si však, že v důsledku takové propagandy bude Petr Jordan instinktivně nedůvěřovat krásné ženě, která se najednou začne snažit upoutat jeho pozornost. On sám je velmi atraktivní, inteligentní a úspěšný muž a určitě si ženy, s kterými se stýká, pečlivě vybírá. Nedávná scéna u hotelu Savoy toho byla jasným důkazem. Zlobil se na svého přítele Shepherda Ramseye za to, že mu přivedl mladou a hloupou holku. Kateřina se proto k němu bude muset přiblížit velmi opatrně.

To také vysvětlovalo, proč teď stála na rohu ulice nedaleko klubu Vandyke s papírovou taškou plnou potravin v ruce.

Krátce před šestou již Londýn tonul v zatemnění a Kateřina ve světlech zastíněných automobilových reflektorů sotva viděla na vchod do klubu. Za několik minut se ve dveřích objevil muž středního vzrůstu i postavy. Petr Jordan. Na okamžik se zastavil a zapnul si zimník. Pokud se přidrží každodenní rutiny, zdolá krátkou vzdálenost ke svému domu pěšky. Pokud se však odchýlí od zaběhaného postupu a zastaví si taxi, Kateřina prostě bude mít smůlu a bude se sem muset i s plnou taškou vrátit zítra.

Jordan si vyhrnul límec pláště a vyrazil směrem k ní. Kateřina Blakeová vteřinku počkala a pak mu nečekaně vstoupila do cesty.

*****

Když se srazili, ozval se zvuk trhaného papíru a cinkot vysypaných plechovek po chodníku.

„Promiňte, neviděl jsem vás. Ukažte, pomůžu vám.“

„Ne. Byla to moje chyba. Bohužel jsem zapomněla doma baterku a v zatemnění jsem zabloudila. Cítím se tak hloupě.“

„Ne, chyba byla na mé straně. Chtěl jsem si dokázat, že trefím domů potmě. Ale na rozdíl od vás baterku mám. Rozsvítím ji.“

„Mohl byste posvítit na chodník? Obávám se, že můj příděl se zakutálel někam do Hyde Parku.“

„Jistě. Tady ji mám.“

„Děkuji. Mimochodem, už mi můžete přestat svítit do obličeje.“

„Promiňte. Já jenom…“

„Co?“

„Ale nic. Zdá se mi, že vaše taška nepřežila.“

„To nevadí.“

„Ukažte, pomůžu vám to posbírat.“

„Já to zvládnu. Děkuji.“

„Kdepak. Trvám na tom, že vám pomůžu. A dovolte, abych vám nahradil vysypanou mouku. Doma mám takové spousty jídla, že nevím, co s ním.“

„Copak vás nekrmí námořnictvo?“

„Jak víte…“

„Prozradila vás uniforma. A přízvuk. Kromě toho, jenom americký důstojník může být natolik zpozdilý, aby schválně chodil v noci po Londýně bez baterky. Já tady bydlím celý život, a přesto potmě zabloudím.“

„Prosím vás, dovolte mi, abych vám nahradil, o co jste kvůli mně přišla.“

„Vaše nabídka je velmi štědrá, ale nebude to nutné. Bylo mi potěšením srazit se s vámi.“

„Ano… Ano, bylo to příjemné.“

„Mohl byste mi laskavě ukázat, jak se dostanu na Brompton Road?“

„Jděte tudy.“

„Mockrát vám děkuji.“

„Počkejte moment. Měl bych pro vás ještě jeden návrh.“

Zastavila se a ohlédla.

„A jaký?“

„Nezašla byste se mnou někdy na skleničku?“

Zaváhala a pak odpověděla: „Nejsem si jistá, jestli mám chuť pít s děsivým Američanem, který záměrně chodí po londýnských ulicích při zatemnění bez baterky. Ale na druhou stranu vypadáte docela neškodně. Odpověď tedy zní ano.“

Otočila se a odcházela.

„Počkejte! Vraťte se. Ani nevím, jak se jmenujete.“

„Kateřina,“ zavolala už z dálky. „Kateřina Blakeová.“

„Dejte mi aspoň váš telefon,“ volal za ní Jordan s nádechem beznaděje v hlase.

Ale to už splynula s tmou a zmizela mu z očí.

*****

Když se Petr Jordan vrátil domů, okamžitě zamířil do pracovny, zvedl sluchátko a vytočil jisté číslo. Představil se a příjemný ženský hlas ho požádal, aby nezavěšoval. Za chvíli se mu ozval člověk, kterého znal jen pod jménem Broome.

24 KAPITOLA

KENT, ANGLIE

Alfréd Vicary v posledních dnech pracoval téměř do úmoru. Kromě namáhavé honby za novými vyzvědači si navíc ponechal i řízení staré sítě dvojitých agentů. Zvažoval, jestli nemá požádat o uvolnění z Beckerova případu až do chvíle, kdy bude stávající problém vyřešen, ale pak tu myšlenku zamítl. Beckerova síť byla jeho duchovní dítě, jeho mistrovské dílo. Trvalo nekonečné dny a týdny, než ji vybudoval, a ještě větší námahu vyžadovalo ji udržet. Podrží si tedy agenty-dubléry pod kontrolou a současně se pokusí polapit nově se vynořivšího nepřítele. Obě akce ovšem představovaly obrovskou, přímo brutální pracovní zátěž. V pravém očním víčku mu začalo cukat stejně jako před závěrečnými zkouškami na univerzitě v Cambridgi a už zaznamenal první známky totálního nervového vyčerpání.

Zvrhlému řidiči náklaďáku, kterého pracovní povinnosti často přivedly do uzavřených vojenských pásem v Suffolku, Kentu a východním Sussexu, přidělil krycí jméno Tetřev. Řidič vyznával názory britského fašisty sira Oswalda Mosleye a peníze, které za špionážní činnost dostával, utrácel za děvky. Občas si holky brával do auta, aby ho ukájely za jízdy. Měl rád Karla Beckera, protože ten měl vždycky k dispozici nějakou mladou kůstku a ochotně se o ni podělil – i s takovými, jako byl Tetřev.

Jenže Tetřev existoval pouze ve Vicaryho fantazii, na rádiových vlnách a v myslích německých řídicích důstojníků v Hamburku. Piloti Luftwaffe zjistili při letecké snímkování známky neobvyklé aktivity v jihovýchodní Anglii a Berlín požádal Beckera, aby situaci ověřil a do týdne oznámil svá zjištění. Becker pověřil tímto úkolem Tetřeva – respektive to jeho jménem udělal Vicary. Právě na takovou příležitost čekal. Abwehr ho v podstatě požádal, aby odvysílal falešné údaje o neexistující První armádní skupině Spojených států, která se údajně formuje na jihu Anglie.

Podle Vicaryho vymyšleného scénáře projel Tetřev Kentem za poledne. Ve skutečnosti absolvoval tuto trasu – na zadním sedadle služebního roveru – Vicary, a to hned po ránu. Usazený v pohodlné kožené sedačce a zabalený do deky si představoval, jaké náznaky hromadění vojsk by agent jako Tetřev mohl asi tak zaregistrovat. Mohl si všimnout zvýšeného provozu vojenských vozidel, zejména nákladních. V hospůdce, kde poobědval, mohl narazit na skupinu amerických důstojníků. U čerpací stanice, kde doplnil naftu, mohl zaslechnout zmínku o tom, že v poslední době začali ženisté rozšiřovat místní silnice. Triviální informace, drobné náznaky, ale zcela v souladu s Tetřevovým krytím. Vicary nemohl připustit, aby obyčejný agent Tetřevova formátu přišel s něčím převratným, jako že například objevil polní velitelství generála Pattona, protože takovému nesmyslu by v Berlíně nikdo neuvěřil. Ale i nevýznamné stopy zařazeny do celkového souboru klamných údajů pomohou vykreslit obraz, který by podle záměrů britské kontrarozvědky měli Němci vidět – mohutné soustředění spojeneckých sil, připravených zaútočit přes Lamanšský průliv přímo na Calais.

Na zpáteční cestě do Londýna Vicary zkoncipoval Tetřevovo hlášení. Zpráva bude zašifrována podle příslušného kódu Abwehru a pozdě večer ji Karl Becker ze své cely odvysílá do Hamburku. Vicaryho čekala další noc s minimem spánku, pokud se vůbec dostane do postele. Když dopsal, zavřel oči, složil nepromokavý plášť jako polštář a opřel se hlavou o okénko. Houpání automobilu a tlumený hukot motoru ho uspaly do neklidné dřímoty. Znovu se mu zdálo o Francii, ale tentokrát ho u nemocničního lůžka nenavštívil Brendan Evans, ale Boothby. Padlo přinejmenším tisíc mužů, Alfréde, a všechno je to vaše vina! Kdybyste ty vyzvědače chytil, mohli dnes naši vojáci žít. Vicary se přinutil otevřít oči, a než znovu usnul, zahlédl za oknem míjející krajinu.

Tentokrát leží na posteli za krásného jarního jitra před pětadvaceti lety, onoho jitra, kdy se poprvé miloval s Helenou. Tráví víkend na rozlehlém panství, které patří jejímu otci. Oknem ložnice vidí, jak ranní slunce postupně barví úbočí kopců dorůžova. Úsvit dne, kdy chtějí otce informovat o plánované svatbě. Vicary slyší tiché zaklepání na dveře – ve snu zní stejně jako tehdy – a otáčí hlavu. Spatří Helenu. Vchází k němu do ložnice, krásná a po nočním spánku svěží, a na sobě nemá nic než bílou noční košili. Lehá si do postele vedle něj a líbá ho na ústa. Od svítání na tebe myslím, Alfréde, miláčku. Sahá pod přikrývku, rozpíná mu pyžamo a jemně se ho dotýká dlouhými štíhlými prsty. Myslel jsem, Heleno, že chceš počkat, dokud nebudeme mít po… Polibkem ho umlčí. Už se o tom nebudeme bavit. Ale musíme si pospíšit. Kdyby se to dozvěděl táta, oba by nás zabil. Obkročmo si mu sedá na stehna, opatrně, aby šetřila jeho zraněné koleno. Nadzvedává noční košili a pak už ho rukou neomylně zavádí do svého lůna. Jde to ztuha, ale Helena tvrději přitlačí, krátce vykřikne bolestí – a v příštím okamžiku je Vicary v ní. Helena sí přitahuje jeho ruce k prsům. Už se jí tam dotýkal i dříve, ale jen přes šaty a pevné spodní prádlo. Teď jsou ňadra pod noční košilí volná a na omak nádherně hebká. Chce jí košili rozepnout, ale Helena mu to nedovolí. Rychle, miláčku, rychle! Když je po všem, chce, aby zůstala. Chce ji objímat a znovu prožít chvíle nekonečné slasti, ale Helena si urovnává košili a spěchá do svého pokoje.

*****

Vicary se probudil na východním předměstí Londýna s lehkým úsměvem na tváři. První intimní chvíle s Helenou ho nezklamaly, byly prostě jiné, než očekával. Sex v jeho mladistvých snech vždy ztělesňovaly ženy s mohutnými ňadry, které při tom divoce křičely rozkoší. Milování s Helenou bylo pomalé a jemné a místo výkřiků slasti se na něj usmívala a něžně ho líbala. Nebylo to vášnivé, ale přesto dokonalé. Dokonalé proto, že ji bezmezně miloval.

S Alicí Simpsonovou to bylo stejné, ale z jiných důvodů. Vicary ji měl rád a dokonce si myslel, že je do ní zamilovaný, ať už to znamená cokoliv. Více než co jiného rád pobýval v její společnosti. Byla inteligentní, duchaplná a stejně jako Helena trochu prostořeká. Učila literaturu na malé dívčí škole a psala průměrné divadelní hry, v nichž vystupovali bohatí lidé, kteří se vyžívali v mnohomluvných mravoučných, přímo převratných projevech, pronášených nad sklenkou sherry nebo šálkem čaje značky Earl Grey v krásně zařízených salonech. Kromě toho psala – pod pseudonymem – romantické příběhy, které Vicary, ač zdaleka nebyl fanouškem tohoto žánru, pokládal za docela zdařilé. Jednou ho Alice Walfordová, jeho sekretářka na univerzitě, s knihou od Alice Simpsonové přistihla. Druhý den mu přinesla náruč románů Barbary Cartlandová a urazila tak profesorovy city. Všechny postavy Aliciných příběhů při milování slyšely dunění příboje a měly pocit, že se na ně řítí nebe, zatímco ve skutečném životě byla Alice stydlivá, něžná a ostýchavá a vždycky trvala na tom, aby v ložnici byla tma. Vicary nejednou zavřel oči a představivost mu vykreslila obrázek Heleny v bílé noční košili za ranního slunce.

Vztah s Alicí Simpsonovou poznamenala válka. Stále spolu alespoň jednou týdně mluvili, a když při bombardování přišla Alice o byt, nějakou dobu bydlela ve Vicaryho domě v Chelsea. Občas si spolu zašli na večeři, ale nespali spolu už celé měsíce. Vicary si náhle uvědomil, že je to poprvé, kdy si na Alici vzpomněl od okamžiku, kdy Edward Kenton při odchodu z domu tety Matildy vyslovil Helenino jméno.

HAM COMMON, SURREY

Velký a nehezký trojpodlažní viktoriánský dům obklopoval dvojitý plot z drátěného pletiva a prkenná ohrada, která jej skrývala před zraky vnějšího světa. Na desetiakrovém pozemku vyrostla řada provizorních domků z vlnitého plechu, kde bydlela většina zaměstnanců. Panské sídlo, kdysi známé pod jménem Latchmere House, sloužilo za první světové války jako útulek a zotavovna pro oběti nervového šoku při výbuchu granátu. V roce 1939 ho převzala MI5 a pod vojenským označením Tábor 020 zde vybudovala své hlavní vyšetřovací a internační středisko.

Nevelká místnost, do níž stráž Vicaryho vpustila, páchla plísní, dezinfekcí a lehce i vařeným zelím. Neměl si kam pověsit kabát – strážní si dali hodně záležet, aby jim vězňové nepáchali sebevraždy –, a tak si ho ani nesvlékl. Beztak si připadal jako ve středověké hladomorně. Vlhká zima tvořila ideální živnou půdu pro onemocnění průdušek. Místnost se vyznačovala jistou vysoce funkční úpravou – úzkým štěrbinovitým oknem, kudy se dala protáhnout anténa. Vicary otevřel víko kufříkové vysílačky, kterou s sebou přinesl. Byl to přesně ten přístroj, kterým Beckera vybavil Abwehr a který mu Vicary v roce 1940 zabavil. Připojil anténu a cvakl vypínačem. Nažhavené lampy vydávaly tlumené světlo a Vicary nastavil správnou frekvenci.

Zívl a protáhl se. Do půlnoci, kdy měl Becker vysílat, chybělo patnáct minut. Zatracená práce, pomyslel si Vicary. Proč Abwehr chce po svých agentech, aby navázali spojení vždycky v tak nemožnou hodinu?

Karl Becker byl lhář, zloděj a sexuální deviant, člověk bez morálky, bez svědomí a cti. Přesto dokázal být okouzlující a rozumný a za ty roky se mezi ním a Vicarym vyvinul vztah ne nepodobný profesnímu přátelství. Vstoupil do místnosti v doprovodu dvou urostlých dozorců a s rukama v želízkách. Jeden ze strážných mu pouta sundal a oba beze slova zmizeli za dveřmi. Becker se usmál a napřáhl pravici. Vicary mu jí potřásl – byla ledová jako sklepní kámen. Uprostřed místnosti stál stůl z hrubě ohoblovaných prken a dvě otlučené židle. Vicary a Becker usedli naproti sobě, jako kdyby se chystali k partii šachů. Okraje stolu byly zčernalé po zapomenutých nedopalcích. Vicary podal Beckerovi malý balíček. Dopadený německý vyzvědač ho nedočkavě jako dítě hned otevřel. Uvnitř našel šest krabiček cigaret a tabulku švýcarské čokolády.

Becker se podíval na dárky a pak na Vicaryho. „Cigarety a čokoláda. Snad mě nechcete svádět, Alfréde?“ Beckerovi se podařilo vykouzlit neveselý úsměv, ale bylo vidět, že ho dlouhé věznění těžce poznamenalo. Místo přepychových francouzských obleků teď chodil v solidní a nažehlené šedé teplákové soupravě, která mu překvapivě dobře seděla v ramenou. Oficiálně u něj existovalo podezření ze sebevražedných úmyslů – což Vicarymu připadalo směšné –, takže měl na nohou chatrné plátěné trepky bez tkaniček. Pokožka, kdysi dohněda opálená, vybledla do vězeňské šedi. Nevysoké, ale šlachovité tělo se následkem dlouhodobého pobytu ve stísněném prostoru pohybovalo velmi střídmě a disciplinovaně; ta tam byla rozmáchlá Žoviální gesta a uvolněný smích, na něž si Vicary tak dobře pamatoval z fotografií pořízených při Beckerové sledování. Teď seděl vzpřímený jako pravítko, až se zdálo, že mu někdo drží u zad hlaveň pistole, a cigarety a čokoládu rozložil na stůl tak, jako by jimi vytyčil hranici, kterou by Vicary neměl překročit.

Becker otevřel balíček cigaret a dvě vyklepal. Jednu podal Vicarymu a druhou si vsunul mezi rty. Škrtl zápalkou a sobě připálil jako druhému. Chvíli seděli mlčky a upřeně hleděli každý na svůj bod na zdi – staří kamarádi, kteří si už řekli vše, co měli na srdci, a teď se jenom těší z toho, že mohou být spolu. Becker si cigaretu vychutnával. Převaloval kouř na jazyku jako vynikající víno, než ho vyfoukl v tenkém proužku k nízkému kamennému stropu. V malé místnosti se jim cigaretový dým brzy vznášel nad hlavami jako bouřková mračna.

„Pozdravujte ode mě Harryho,“ promluvil konečně Becker.

„Vyřídím.“

„Je to dobrý chlap. Houževnatý a tvrdý, jako každý policajt, ale férový.“

„Bez něj bych byl ztracený.“

„A co bratr Boothby?“

Vicary si dlouze povzdechl. „Jako vždy.“

„Všichni máme své nacisty, Alfréde.“

„Uvažujeme, že bychom ho poslali na druhou stranu.“

Becker se rozesmál a pak si zapálil novou cigaretu od oharku předchozí. „Vidím, že jste přinesl moje rádio,“ poznamenal konverzačním tónem. „Jaký hrdinský čin jsem dnes pro blaho Třetí říše vykonal?“

„Vloupal jste se do čísla deset a ukradl ministerskému předsedovi jeho soukromou korespondenci.“

Becker zaklonil hlavu a z hrdla se mu vydral krátký výbuch krutého smíchu. „Doufám, že od těch lakomých držgrešlí vyžaduju víc peněz! A hlavně ne těch padělků, které mě posledně dostaly do maléru!“

„Samozřejmě.“

Becker sklopil zrak k vysílačce a pak se zadíval na Vicaryho. „Za starých dobrých časů byste mi nechal na stole revolver, abych se sebou skoncoval vlastní rukou. Dnes mi přinesete rádio, vynikající výrobek poctivé německé firmy, a necháte mě pomalu umírat s každou tečkou a čárkou, kterou vyšlu do éteru.“

„Žijeme ve strašném světě, Karle. Ale nikdo vás nenutil stát se špionem.“

„Lepší než skončit u Wehrmachtu,“ poznamenal Becker. „Jsem starý asi jako vy, Alfréde. Odvedli by mě a šupem poslali na východní frontu bojovat s těma podělanýma Ivanama. Děkuji, nechci. Počkám si na konec války ve svém malém, ale příjemném anglickém sanatoriu.“

Vicary se podíval na hodinky. Do zahájení Beckerova vysílacího „okna“ chybělo deset minut. Sáhl do náprsní kapsy pro kódovanou zprávu, kterou měl Becker odeslat. Pak vytáhl fotografii z holandského cestovního pasu vystaveného na jméno Christa Kunstová. Beckerovou tváří proběhl záblesk pozapomenuté vzpomínky a vzápětí pohasl.

„Vy víte, kdo to je. Nemám pravdu, Karle?“

„Takže jste našli Annu,“ řekl Becker s úsměvem. „Dobrá práce, Alfréde. Skutečně vynikající. Bravo.“

*****

Vicary seděl jako člověk naslouchající vzdálené hudbě. Ruce měl složené na stole a nic si nezapisoval. Věděl, že nejlepší je klást pokud možno co nejméně otázek a nechat Beckera, aby ho dovedl, kam chce. Jako zkušený lovec vysoké se Vicary nehýbal a držel se po větru. Úzkým oknem k němu doléhalo šumění nočního deště. Becker zahájil vyprávění jako obvykle uprostřed děje a svou osobou. Zprvu seděl vojensky vzpřímeně, ale jak příběh gradoval, začal mávat rukama a drobnými prstíky splétal Vicarymu před očima pestrou tapiserii. Jako všechny Beckerovy monology i tento obsahoval řadu odboček a slepých uliček, které vedly k vylíčení jeho odvahy, finančních úspěchů a sexuálních výbojů. Občas upadl do dlouhého zamyšleného mlčení, jindy drmolil tak rychle, až ho přemohl záchvat kašle. „To ta proklatá vlhkost v mé cele,“ vysvětloval. „Na tohle jste vy Angličani mistři!“

Uklidnil se a pokračoval: „Lidi jako já neměli prakticky vůbec žádný výcvik. Jistě, absolvovali jsme pár lekcí od nějakých pitomců z Berlína, kteří viděli Anglii akorát na mapě. Takto odhadnete sílu vojenské jednotky, takto se používá vysílačka, takto kousnete do kapsle s jedem v tom vysoce nepravděpodobném případě, že vám MI5 zaklepe na dveře. A potom vás pošlou padákem nebo ponorkou do Anglie, abyste fýrerovi vyhrál válku.“

Becker se odmlčel, aby si zapálil další cigaretu a otevřel krabičku čokolády. „Měl jsem štěstí, že mě nevyslali jako ilegála. Přiletěl jsem jako pán se švýcarským pasem. Víte, co provedli jednomu chlapíkovi? Vyložili ho v gumovém člunu kdesi na pobřeží Sussexu. Jenže ponorka odplula z Francie bez speciálních neoznačených člunů dodávaných Abwehrem, a proto museli použít záchranný člun z ponorky s výsostnými znaky říšského válečného námořnictva. Věřil byste tomu? Taková do nebe volající pitomost!“

Vicary věřil. Abwehr připravoval a vysílal své agenty do Anglie úděsně lajdácky a nedbale. Vzpomínal na chlapce, který přistál v Cornwallu v září 1940. Policisté ze speciální jednotky, kteří ho prohledávali, mu v kapse našli krabičku zápalek z populárního berlínského nočního klubu. Pak tu byl případ Gosty Caroliho, švédského občana, který seskočil z letadla nad hrabstvím Northampton a přistál nedaleko Dentonu, malé vesnice uprostřed polí. Objevil ho farmářský dělník Paddy Daly, původem z Irska, který vyspával opici pod keřem. Caroli měl na sobě slušivý oblek z šedého flanelu a na vázance uzel, který se používal výhradně na kontinentu. Přiznal, že seskočil do Anglie padákem, a odevzdal automatickou pistoli a tři sta liber v hotovosti. Místní policie ho předala MI5 a ta mu promptně zaopatřila byt a stravu v Táboře 020.

Becker si vložil do úst čokoládový obdélník a nabídl Vicarymu. „Vy Britové berete špionážní řemeslo mnohem vážněji než my Němci. Musíte, protože jste slabí. Musíte používat lsti a triky, abyste zakryli svou zranitelnost. Ale teď držíte Abwehr pod krkem.“

„Ale byli přece jiní, o které bylo postaráno lépe, ne?“ poznamenal Vicary.

„Ano, byli i jiní.“

„Odlišný, řekněme, druh agentů.“

„To rozhodně,“ řekl Becker a vylovil další kousek čokolády. „Tahle je vynikající, Alfréde. Určitě nechcete ochutnat?“

*****

Becker byl překvapivě dobrý radiotelegrafista – přesný a velmi rychlý. Vicary to přičítal skutečnosti, že byl před tím, než ho nevyzpytatelný rozmar osudu vyhnal tam, kde skončil, vynikající houslista. Teď Vicary poslouchal s druhým párem sluchátek na uších, jak se Becker identifikuje a čeká na potvrzující signál operátora z Hamburku. Jako vždy ho při tom trochu zamrazilo. Nacházel mimořádné potěšení v tom, že svádí nepřítele na falešnou stopu, že mu tak dovedně lže a podstrkuje nepravdivé informace. A ze všeho nejraději měl přímý, téměř intimní kontakt, když slyšel protivníkův hlas, byť to bylo jen elektronické pískání na pozadí atmosférického šumu. Představoval si, jaké ponížení by cítil, kdyby takhle někdo klamal jeho. Přistihl se, že bůhvíproč najednou myslí na Helenu.

Operátor v Hamburku přikázal Beckerovi, aby pokračoval. Becker se podíval na lístek se zprávou od Vicaryho a rychle rozehrál prst na telegrafním klíči. Dokončil depeši, počkal na potvrzení příjmu a odhlásil se. Vicary si sundal sluchátka a vypnul vysílačku. Věděl, že Becker bude chvíli nevrlý – jako vždy, když odeslal podvrženou zprávu. Asi cítil žhavý osten viny jako manžel, který se právě vyspal s milenkou, a chtěl být ponechán vlastním neveselým úvahám. Vicary Beckera podezříval, že se stydí, když zrazuje své chlebodárce, že jeho halasné stížnosti a nářky na nekompetentnost Abwehru jsou jen pokusem zamaskovat stud nad tím, že zbaběle selhal. Ne že by měl příliš na výběr; jakmile by jednou odmítl odvysílat Vicaryho zprávu, odvedli by ho bez okolků do wandsworthské věznice na schůzku s katem.

Vicary se obával, že ho ztratil. Becker kouřil a pojídal čokoládu, aniž by mu nabídl. Pomalu vstal a začal balit vysílačku.

„Jednou jsem se s ní setkal,“ řekl náhle Becker. „V Berlíně. Okamžitě ji od nás, obyčejných smrtelníků, oddělili. Nechci, abyste mě v tomhle citoval, Alfréde. Můžu vám říct jen to, co jsem slyšel. Šeptanda, jedna paní povídala. Jestli se ukáže, že to není tak docela pravda, nerad bych, aby ke mně napochodoval Stephens a začal se mnou zase vytírat tu podělanou podlahu.“

Vicary soucitně přikývl. Zmiňovaný Stephens byl plukovník R. W. G. Stephens, velitel Tábora 020, známý pod přezdívkou Plechové oko. Bývalý důstojník Indické armády měl pověst zuřivého maniaka. Nosil monokl a chodil v bezvadně vyžehlené parádní uniformě pešávarských střelců. Byl poloviční Němec a dokonale ovládal řeč. Vězňové a pracovníci MI5 v něm bez rozdílu vyvolávali úplně stejné zhnusení. Jednou Vicaryho veřejně seřval jako malého kluka za to, že se dostavil k výslechu zadrženého o pět minut později. Ani vysoké šarže jako Boothby se nemohli cítit v bezpečí před jeho tirádami a výbuchy nekontrolovatelného vzteku.

„Máte mé slovo, Karle,“ uklidnil ho Vicary a znovu se posadil za stůl.

„Pokud vím, jmenuje se Anna Steinerová. Její otec byl údajně aristokrat. Bohatý parchant, Prušák každým coulem, na tváři jizvu z buršáckého souboje. Fušoval prý do diplomacie. Znáte ten typ, ne?“ Na odpověď Becker nečekal. „Kristepane, ta byla krásná. Mluvila dokonalou britskou angličtinou beze stopy přízvuku. Říkalo se, že její matka byla Angličanka. Že v létě 1936 odjela na prázdniny do Španělska, kde ji píchal nějaký fašistický smrad jménem Romero. A co se neukázalo? Seňor Romero je vyhledávač talentů pro Abwehr. Zavolá do Berlína, vyinkasuje honorář a předá ji na zlatém tácu Abwehru. Abwehr začne utahovat šrouby. Oznámí krásné Anně, že ji vlast a fýrer potřebují a že když nebude spolupracovat, papá Steiner poputuje s prvním transportem do koncentráku.“

„Kdo byl její řídicí důstojník?“

„Nevím, jak se jmenuje. Takový věčně nasupený nevlídný parchant. Chytrý jako vy, ale nemilosrdně tvrdý.“

„Nejmenoval se náhodou Vogel?“

„Já opravdu nevím. Možná ano.“

„Potom jste ji už neviděl?“

„Ne, jenom tehdy.“

„Co se s ní stalo?“

Beckera přemohl další záchvat kašle, který mohla vyléčit jen nová cigareta.

„Říkám vám, co jsem slyšel, ne co vím. Chápete ten rozdíl?“

„Ano, chápu ten rozdíl.“

„Slyšeli jsme o výcvikovém středisku kdesi v horách jižně od Mnichova. Dokonale izolované, všechny přístupové cesty uzavřené, odříznuté od světa. Pro místní hotové peklo. Podle pověstí to bylo místo, kam poslali jen několik málo speciálně vybraných agentů – těch, které chtěli zakopat velmi hluboko.“

„Byla jedním z těch agentů?“

„Ano, Alfréde. O tom jsme už mluvili. Sledujte prosím, co vám říkám.“ Becker se přehraboval v krabici s čokoládou. „Prý to tam vypadalo, jako by z nebe spadla anglická vesnice a přistála uprostřed Bavorska. Byla tam typická hospoda, malý hotýlek, chalupy, dokonce anglikánský kostel. Každý agent byl přidělen do jednoho domku na dobu nejméně šesti měsíců. Ráno četl londýnské noviny v kavárně nad čajem a koláčky. Nakupovali a vůbec mluvili výhradně anglicky a každý den poslouchali v rádiu populární pořady BBC. Já osobně jsem neslyšel Zase ten stejný muž dříve, než jsem přiletěl do Londýna.“

„Pokračujte.“

„Měli své vlastní kódy a speciální postupy pro vzájemný kontakt. Absolvovali výcvik v používání nejrůznějších zbraní a v technikách tichého zabíjení. V noci posílali klukům anglicky mluvící děvky, aby se naučili v angličtině i píchat.“

„A co ta žena?“

„Říkalo se, že spí se svým řídicím důstojníkem. Jak jste říkal, že se jmenuje? Vogel? Ale opakuju, že to byly jen klepy.“

„V Anglii jste se s ní nikdy nesetkal?“

„Ne.“

„Chci slyšet pravdu, Karle!“ vyštěkl Vicary tak hlasitě, že strážný strčil hlavu do dveří, aby se ujistil, že je vše v pořádku.

„Ale já vám říkám pravdu! Ježíši Kriste, v jednu chvíli jste Alfréd Vicary a vzápětí je z vás Heinrich Himmler. Viděl jsem ji jednou v životě a pak už jsem se s ní nesetkal! Stačí?“

Vicary přešel do němčiny, protože nechtěl, aby strážní vyslechli, o čem s Beckerem mluví.

„Víte, jaké používá krycí jméno?“

„Ne,“ odpověděl Becker rovněž německy.

„Znáte její adresu?“

„Ne.“

„Víte, jestli operuje v Londýně?“

„Podle toho, co vím, by klidně mohla operovat, jak říkáte, i na Měsíci.“

Vicarymu unikl hlasitý zklamaný povzdech. Zajímavé informace, ale stejně jako objev vraždy Beatrice Pymmové ho nepřiblížily k nepříteli ani o píď. „Řekl jste mi, Karle, všechno, co o ní víte?“

Becker se usmál. „Říká se, že je s ní neuvěřitelná píchačka.“ Becker se odmlčel, protože si všiml Vicaryho ruměnce. „Kristepane, Alfréde, omlouvám se. Pořád zapomínám, jak prudérní někdy dokážete být.“

„Proč jste nám o tom neřekl dříve?“ zeptal se Vicary, stále německy. „O ní a vůbec o těch speciálních agentech.“

„Ale já jsem vám o tom řekl, starý brachu.“

„A komu jste to řekl? Mně určitě ne.“

„Řekl jsem to Boothbymu.“

Vicary cítil, jak se mu do obličeje hrne krev a jak mu srdce pumpuje jako zběsilé. Boothby? Proč by měl Boothby, pro všechno na světě, vyslýchat Karla Beckera? A proč by to dělal ve Vicaryho nepřítomnosti? Becker je přece jeho agent. Vicary ho dopadl, Vicary ho zadržel, Vicary ho obrátil – udělal z něj dvojitého agenta –, Vicary ho řídil.

S už klidnou tváří se Vicary zeptal: „Kdy jste to Boothbymu řekl?“

„Už nevím. Tady se těžko udržuje povědomost o čase. Před pár měsíci. Někdy v září, tuším. Ne, spíš v říjnu. Ano, určitě v říjnu.“

„Co přesně jste mu řekl?“

„O agentech. A o výcvikovém středisku.“

„Řekl jste mu o té ženě?“

„Ano, Alfréde, řekl jsem mu všechno. Je to jízlivý a bezohledný parchant. Nemám ho rád. Na vašem místě bych si na něj dával pozor.“

„Byl tady sám?“

„Ne. Byl s ním takový vysoký chlap. Hezoun. Jako filmová hvězda. Opravdový německý nadčlověk. Akorát trochu hubený, vyzáblý jako tyčka.“

„Měla ta tyčka nějaké jméno?“

Becker zaklonil hlavu a dělal, že usilovně vzpomíná.

„Bože, to bylo směšné jméno. Nějaký nástroj nebo tak nějak.“ Becker si promnul kořen nosu. „Ne, něco, co se používá v domácnosti. Že by Mop? Ne. Nebo Bucket, tedy anglicky Kbelík? Taky ne. Broome! Už to mám! Broome! Jen si to představte – chlap vypadá jako podělaná tyčka a říká si Smeták! Vy Angličané máte někdy nádherný smysl pro humor.“

Vicary vstal, vzal kufříkovou vysílačku a zaklepal na masivní dveře.

„Proč mi to rádio nenecháte, Alfréde? Umíte si vůbec představit, jak se tu člověk cítí osaměle?“

„Je mi líto, Karle.“

Dveře se otevřely a Vicary vyšel na chodbu.

„Poslyšte, Alfréde,“ volal za ním Becker. „Ty cigarety a čokoláda byly vynikající, ale nemohl byste mi příště přivést nějakou holku?“

*****

Vicary zašel do kanceláře velitele ostrahy a vyžádal si záznamy o návštěvách z října a listopadu. Chvíli mu to trvalo, ale nakonec našel, co hledal.

DATUM: 5. 10. 43 VĚZEŇ: Becker, K. POČET NÁVŠTĚVNÍKŮ: 2 JMÉNA/ODDĚLENÍ: Neuvedeno

25 KAPITOLA

BERLIN

„Můj bože, to máme ale po ránu zimu,“ ulevil si SS-brigadeführer Walter Schellenberg.

„Ale pořád vám zůstala střecha nad hlavou,“ poznamenal admirál Wilhelm Canaris. „Halifaxy a lancastery se v noci zase činily. Stovky mrtvých, tisíce lidí ztratily domov. Tolik k nezranitelnosti naší slavné tisícileté Říše.“

Canaris se na Schellenberga pátravě zadíval a čekal na jeho reakci. Jako pokaždé ho i dnes zarazilo, jak je ten člověk mladý. V třiatřiceti letech stál v čele zahraniční rozvědky a kontrarozvědky bezpečnostní služby SS Sicherheitsdienstu, ve zkratce SD. Ta odpovídala za získávání informací o nepřátelích Říše v zahraničí a plnila tedy podobné úkoly jako Abwehr. V důsledku toho oba muži spolu sváděli nelítostný konkurenční souboj.

Nesourodější dvojice by se těžko hledala. Malý, lakonický bělovlasý admirál, který lehce šišlal, a pohledný, energický a zcela bezohledný mladý brigadeführer. Schellenberga, syna výrobce pian ze Sárska, získal pro práci v nacistickém bezpečnostním aparátu osobně Reinhard Heydrich, bývalý šéf SD, jenž zemřel na následky zranění při atentátu, který v květnu 1942 provedli v Praze českoslovenští parašutisté vyslaní z Anglie. Walter Schellenberg, jedna ze zářivých hvězd národně socialistické dělnické strany, v její nebezpečné paranoidní atmosféře přímo vzkvétal. Jeho katedrále podobná kancelář byla prošpikována mikrofony odposlouchávacího zařízení a do pracovního stolu si nechal zabudovat kulomety, aby mohl stisknutím tlačítka zlikvidovat nebezpečného návštěvníka. V oněch vzácných chvílích, kdy si dovolil relaxovat, se Schellenberg rád uchyloval ke své bohaté sbírce vybrané pornografie. Jednou ukázal snímky Canarisovi, a to způsobem, jakým se manžel chlubí fotografiemi své rodiny, a rozplýval se nad obrázky seřazenými tak, aby vyhovovaly jeho bizarním sexuálním choutkám. Schellenberg nosil prsten s modrým kamenem, pod nímž se ukrývala kapsle s kyanidem, a v ústech měl umělý zub, který rovněž obsahoval smrtelnou dávku jedu.

Teď měl Schellenberg dva vysoké cíle: zničit Canarise a Abwehr a přinést Adolfu Hitlerovi nejdůležitější tajemství války – místo a čas angloamerické invaze do Francie. Pro Abwehr a hlouček starých důstojníků obklopujících Canarise, kterým posměšně říkal „svatí Mikuláši“, neměl nic než pohrdání. Canaris dobře věděl, že mu Schellenberg jde po krku, ale přesto mezi oběma muži panovalo nestabilní příměří. Schellenberg se ke starému admirálovi choval s respektem a úctou a Canaris upřímně obdivoval neomaleného a drzého, ale brilantně inteligentního mladého důstojníka a rád pobýval v jeho společnosti.

Proto oba začínali téměř každý den ráno úplně stejně, projížďkou v sedlech v Tiergartenu. Každý z nich tak měl možnost ověřit si, co dělá ten druhý, a prostřednictvím slovních výpadů objevit slabá místa a skuliny v obraně protivníka. Canaris měl tyto vyjížďky rád i z jiného důvodu. Alespoň jednu hodinu z každého dne netráví mladý generál spřádáním plánů na jeho odstranění.

„To jste celý vy, pane admirále,“ poznamenal Schellenberg. „Vždycky ve všem vidíte ty horší stránky. Zdá se mi, že tato vlastnost z vás dělá cynika, nemyslíte?“

„Já nejsem cynik, pane brigadeführere. Jsem skeptik. Tyto dva pojmy se propastně liší.“

Schellenberg se rozesmál. „To je ten rozdíl mezi námi v Sicherheitsdienstu a vámi ze staré školy v Abwehru. My nevidíme nic než nekonečné možnosti, vy nevidíte nic než nebezpečí. My jsme odvážní, nebojíme se riskovat. Vy raději strčíte hlavu do písku – bez urážky, pane admirále.“

„Proč bych se měl urážet, mladý příteli? Máte právo na svůj názor, i když vychází z mylných předpokladů.“

Canarisův kůň se vzepjal a zařehtal. Jeho dech se okamžitě srazil v obláček páry, který odvál mírný ranní vánek. Canaris se rozhlédl po obrazu zkázy, která postihla Tiergarten. Většina lip a kaštanů zmizela po zásazích zápalnými bombami spojenců. Před nimi zel v jezdecké stezce hluboký kráter a tisíce dalších byly rozesety po celém parku. Canaris přitáhl koni otěže a díru v zemi objel. Za nimi se pěšky pohybovala dvojice mužů ze Schellenbergovy ochranky, další strážný kráčel před nimi a neustále se rozhlížel. Canaris věděl, že v okolí jsou další, které nevidí ani svým dosud vynikajícím a trénovaným zrakem.

„Včera večer mi přistálo na stole něco velmi zajímavého,“ řekl Schellenberg.

„Opravdu? Jak se jmenovala?“

Schellenberg se zasmál a pobídl koně do lehkého klusu.

„Mám v Londýně zdroj informací. Před mnoha lety pracoval pro NKVD. Dokonce se mu podařilo zverbovat jistého studenta z Oxfordu, který teď zaujímá vysoké postavení v MI5. Čas od času se s tím člověkem setkává a pak samozřejmě něco zaslechne. No a to, co zaslechne, předává mně. Ten důstojník MI5 je ruský agent, ale já se dělím o kořist, jak se říká.“

„Pozoruhodné,“ odtušil Canaris suše.

„Churchill a Roosevelt Stalinovi nevěří, ani co by se za nehet vešlo, a udržují ho v temnotě. Odmítli mu cokoliv prozradit o místě a době invaze, protože si myslí, že by Stalin tuto informaci předal nám, aby byli spojenci ve Francii zničeni. A až by byli Američané a Britové vyřazeni z boje, Stalin by se nás pokusil vyřídit sám, bez jejich pomoci. Kdyby se mu to podařilo, podmanil by si celou Evropu.“

„Tu teorii jsem už slyšel, ale nevím, jestli se jí dá věřit.“

„Ať už je to jakkoliv, můj agent tvrdí, že MI5 je v těžké krizi. Uvádí, že ten váš člověk, Vogel, rozjel operaci, z které jim jde hlava kolem. Případ řeší důstojník jménem Vicary. Slyšel jste už o něm?“

„Alfréd Vicary. Bývalý profesor na University College v Londýně.“

„Velmi působivé,“ ocenil Schellenberg upřímně admirálovy znalosti.

„Aby byl člověk úspěšný zpravodajec, musí znát svého protivníka, pane brigadeführere.“ Canaris se odmlčel, aby jeho rýpnutí Schellenberga pořádně zabolelo. „Rád slyším, že jim Kurt dává pořádně zabrat. Alespoň si zaslouží výplatu.“

„Situace je tak napjatá, že se tento Vicary osobně sešel s Churchillem, aby ho informoval o postupu vyšetřování.“

„To mě nepřekvapuje. Vicary a Churchill jsou staří přátelé.“ Canaris se po očku zadíval na Schulenberga, aby zjistil, jestli dá najevo nějaké známky překvapení. Jejich rozhovor se často změnil na slovní souboj, kdy se jeden snažil druhého překvapit vybranými informačními chuťovkami. „Vicary je známý a uznávaný historik. Četl jsem jeho práce a dost mě udivuje, že vy ne. Má pronikavý intelekt a uvažuje stejně jako Churchill. Varoval svět před vámi a vašimi přáteli dříve, než si vás vůbec někdo všiml.“

„Co má tedy Vogel za lubem? Možná bychom mu v SD mohli nějak pomoci.“

Canaris si povolil velmi zřídkavý krátký výbuch hlasitého smíchu.

„Prosím vás, brigadeführere Schellenbergu. Jestli na mě půjdete tak průhledně, naše ranní projíždky velmi rychle ztratí svůj půvab. Kromě toho, jestli chcete vědět, co Vogel dělá, zeptejte se toho chovatele drůbeže, který vám velí. Vím, že nám napíchl telefony a že nasadil na Tirpitzovo nábřeží svoje špicly.“

„Zajímavé, že to říkáte. Včera jsem u večeře tuto otázku reichsführeru Himmlerovi opravdu položil. Zdá se, že Vogel je velmi opatrný. Velmi tajnůstkářský. Slyšel jsem, že dokonce odmítá ukládat své spisy do centrální evidence Abwehru.“

„Vogel je skutečně až paranoidní a extrémně opatrný. Všechno přechovává ve své kanceláři. A na vašem místě bych ani nezkoušel jít na něj tvrdě. Má u sebe asistenta. Jmenuje se Werner Ulbricht a viděl válku z té nejhorší strany. Ve volných chvílích soustavně čistí své lugery. Ani já se neodvažuji přiblížit se k Vogelově kanceláři.“

Schellenberg přitáhl uzdu a zastavil koně. Ráno bylo tiché a klidné, jen z dálky doléhaly první zvuky dopoledního provozu na Wilhelmstrasse.

„Vogel patří k tomu druhu lidí, který máme v SD rádi. Inteligentní, schopný, pracovitý a odhodlaný.“

„Je tady ovšem jeden problém,“ podotkl Canaris. „Vogel je také lidská bytost. Má srdce a svědomí. Něco mi říká, že by mezi vás nezapadl.“

„Co kdybyste mi s ním domluvil schůzku? Třeba bychom dokázali spojit naše zdroje a možnosti pro blaho Říše. Neexistuje žádný rozumný důvod, aby si SD a Abwehr soustavně šly po krku jako my dva.“

Canaris se usmál. „My dva si jdeme po krku, brigadeführere Schellenbergu, protože vy jste přesvědčen, že jsem zrádce Říše, a protože jste se pokusil mě poslat do vězení.“

Což byla pravda – Schellenberg připravil spis, který obsahoval desítky obvinění ze zrady na Canarisovu adresu. V roce 1942 předal tyto materiály Himmlerovi, který však k žádné akci nepřikročil. Ovšem Canaris také shromažďoval údaje na kdekoho a Schellenberg se domníval, že složka Abwehru nadepsaná Heinrich Himmler obsahuje materiály, které by říšský vůdce SS určitě nerad viděl zveřejněné.

„To už je dávno, pane admirále. Pohřbeno v minulosti.“

Canaris pobodl koně podpatky jezdeckých bot a oba muži se rozjeli bok po boku. V dálce se před nimi vynořily stáje.

„Mohu si dovolit přeložit interpretaci vaší nabídky do srozumitelného jazyka, pane brigadeführere?“

„Samozřejmě.“

„Chtěl byste se zapojit do této operace z jednoho ze dvou možných důvodů. Důvod první – mohl byste operaci sabotovat, abyste uškodil již tak pošramocené reputaci Abwehru. Nebo – a to je druhý důvod – byste si mohl Vogelovy informace přivlastnit a shrábnout tak uznání a slávu pro sebe.“

Schellenberg pomalu kroutil hlavou. „Škoda, že mezi námi panuje taková nedůvěra. Velká škoda.“

„Ano, taky bych řekl.“

Mlčky dojeli ke stájím a sesedli. Vzápětí k nim přiběhli dva stájníci a odváděli koně.

„Bylo mi jako vždy potěšením,“ řekl Canaris. „Neposnídáme spolu?“

„Rád bych, ale obávám se, že povinnosti volají.“

„Ale?“

„Schůzka s Hitlerem a Himmlerem. Přesně v osm.“

„Jste šťastný muž. O čem budete jednat?“

Walter Schellenberg se usmál a položil ruku v rukavici starému admirálovi na rameno.

„To byste rád věděl, co?“

*****

„Jak se dnes ráno tvářil Starý lišák?“ zeptal se Adolf Hitler, když úderem osmé vstoupil Walter Schellenberg do místnosti. Himmler už seděl na obrovské pohovce a pil kávu. Schellenberg rád u nadřízených vyvolával dojem, že je příliš zaneprázdněný, aby chodil na jednání předčasně a zabýval se hovorem o nepodstatných maličkostech, ale natolik disciplinovaný, aby se neopozdil.

„Opatrnicky jako vždy,“ odpověděl Schellenberg a nalil si šálek kouřící kávy. Na stole stál džbánek s pravým mlékem, kterého se v poslední době nedostávalo ani příslušníkům SD. „Když jsem se zeptal na Vogelovu operaci, odmítl mi cokoliv říct. Tvrdil, že o ní nic neví. Dovolil Vogelovi pracovat za absolutního utajení, a pokud se týká detailů, údajně sám taky tápe v temnotách.“

„Možná je to tak lepší,“ poznamenal Himmler s lhostejným výrazem obličeje. Jeho hlas neprozrazoval žádné emoce. „Čím méně toho náš admirál ví, tím méně může prozradit nepříteli.“

„Provedl jsem určité soukromé šetření,“ informoval Walter Schellenberg své nejvyšší nadřízené. „Vím, že Vogel poslal do Anglie přinejmenším jednoho nového agenta. Musel požádat Luftwaffe, aby ho tam shodila, a pilot, který s ním letěl, ochotně spolupracoval.“ Schellenberg otevřel kufřík a vytáhl dvě kopie týchž materiálů. Jednu podal Hitlerovi, druhou Himmlerovi. „Ten agent se jmenuje Horst Neumann. Pan reichsführer si možná vzpomene na tu nedávnou záležitost v Paříži. V jednom baru tam zemřel – byl zabit – příslušník SS. Neumann v tom měl prsty.“

Himmler pustil papíry na konferenční stolek, kolem kterého seděli. „Jestli Abwehr použil toho člověka, dal tím políček do tváře SS a pošpinil památku zavražděného spolubojovníka! Je to důkaz toho, jak Vogel opovrhuje stranou i samotným vůdcem.“

Hitler ještě nedočetl a zdálo se, že ho spis zaujal. „Neumann je možná pro daný úkol ten pravý, pane reichsführere. Podívejte se na jeho materiály. Narodil se v Anglii, vyznamenaný příslušník pluku padákových myslivců, rytířský kříž, dubové ratolesti. Podle papírů pozoruhodný muž.“

Schellenberg si pomyslel, že tak rozumně uvažujícího už vůdce dlouho nezažil. „Souhlasím. Až na tu jednu skvrnu je to vynikající, mimořádně schopný voják.“

Himmler probodl Schellenberga vražedným pohledem. Nesnášel, když mu někdo před vůdcem protiřečil, byť to byl muž brigadeführerova pronikavého intelektu. „Možná bychom právě teď mohli přikročit k akci proti Canarisovi,“ změnil téma. „Odstranit ho, jmenovat na jeho místo brigadeführera Schellenberga a sloučit Abwehr a SD do jediné mocné zpravodajské organizace. Brigadeführer Schellenberg by tak mohl na Vogelovu operaci osobně dohlížet. Všechno, na čem se admirál Canaris v poslední době podílel, dopadlo dost bledě.“

Hitler však znovu se svým nejdůvěrnějším rádcem a pomocníkem nesouhlasil. „Jestli se Schellenbergův ruský přítel nemýlí, pak Vogel dává Britům pořádně zabrat. Vložit se v této fázi do hry by byla chyba. Ne, pane reichsführere, Canaris prozatím zůstane na svém místě. Třeba pro změnu udělá jednou něco užitečného.“

Hitler vstal.

„A teď, když dovolíte, pánové, existují další záležitosti, které se dožadují mé pozornosti.“

*****

U chodníku čekaly dva štábní mercedesy s běžícími motory. Krátký a poněkud trapný okamžik uvažování, čí automobil použijí, vyřešil Schellenberg tak, že se tiše podvolil a posadil se dozadu do Himmlerova vozu. Když nebyl obklopen muži ze své ochranky, cítil se zranitelný, byť seděl vedle Himmlera. Během krátké jízdy se Schellenbergův pancéřovaný mercedes držel těsně za nárazníkem limuzíny říšského vůdce SS.

„Působivé představení jako vždy, pane brigadeführere,“ řekl Himmler.

Schellenberg znal svého nadřízeného natolik dobře, aby pochopil, že poznámka vůbec nebyla míněna jako kompliment. Himmler, druhý nejmocnější muž v Německu, bytostně nesnášel, když mu někdo v Hitlerově přítomnosti odporoval.

„Děkuji, pane reichsführere.“

„Vůdce potřebuje získat tajemství invaze tak naléhavě, že to zatemňuje jeho úsudek,“ konstatoval Himmler věcně. „Naším úkolem je chránit ho. Chápete, co vám chci naznačit, pane brigadeführere?“

„Naprosto.“

„Chci vědět, na co si to Vogel hraje. Jestli nám vůdce nedovolí zjistit to zevnitř, budeme na to muset přijít zvenčí. Postarejte se, aby byli Vogel a jeho asistent Ulbricht pod dohledem čtyřiadvacet hodin denně. Použijte všech prostředků, které máte k dispozici, abyste pronikl na Tirpitzovo nábřeží. A najděte také nějaký způsob, jak dostat našeho člověka do radiokomunikační centrály v Hamburku. Vogel musí se svým agentem udržovat kontakt. Chci tam mít někoho, kdo jejich rozhovory vyslechne.“

„Provedu, pane reichsführere.“

„A netvařte se tak mrzutě, Waltere. Nebude trvat dlouho a Abwehr nám tak jako tak spadne do klína. Nebojte se, brzy bude váš.“

„Děkuji, pane reichsführere.“

„Pokud mi ovšem, samozřejmě, nebudete zase před vůdcem protiřečit.“

Himmler tiše, že to bylo sotva slyšet, zaklepal na skleněnou přepážku, která je dělila od řidiče. Automobil zajel ke krajnici, těsně následovaný Schellenbergovým. Mladý generál nehybně seděl, dokud mu jeden z jeho tělesných strážců neotevřel dveře a nedoprovodil ho ty tři metry k jeho vozu.

26 KAPITOLA

LONDÝN

Kateřina Blakeová již hluboce litovala svého rozhodnutí obrátit se s žádostí o pomoc na bratry Popeovy. Ano, poskytli jí podrobný přehled londýnského života Petra Jordana, ale zaplatila za to velmi vysokou cenu. Vystavila se vydírání, nechala se vtáhnout do perverzních sexuálních hrátek a byla nucena zabít dva lidi. A teď se do věci vložila policie. Vražda prominentního gangstera a nechvalně známé vůdčí postavy podsvětí a černého trhu, jako byl Vernon Pope, zaplnila stránky londýnských novin palcovými titulky. Policii se však podařilo svést žurnalisty na falešnou stopu sdělením, že oběti byly nalezeny s proříznutými hrdly. Skutečná příčina smrti – bodná rána do oka a do srdce – byla sdělovacím prostředkům utajena. Důvod byl zřejmý. Detektivové tak mohli oddělit zrno od plev – podvržená anonymní oznámení od pravdivých. Nebo se už projevila dlouhá ruka MI5? Podle novinových článků chtěla policie vyslechnout Roberta Popea, ale nemohla ho najít. V tom by jí Kateřina mohla snadno pomoci. Pope seděl pět metrů od ní v baru hotelu Savoy a zlostně mačkal v hrsti sklenku whisky.

Kateřina si v duchu položila otázku, co tam Pope dělá, i když odpověď nejspíš znala. Přišel sem, protože ji podezírá, že má v bratrově vraždě prsty. Věděl, že Kateřina má zájem o Petra Jordana. Stačilo mu tedy zajít na místa, kde se americký důstojník pravidelně objevuje, a měl reálnou šanci, že na Kateřinu narazí.

Otočila se k němu zády. Strach z něho ovšem neměla; Robert Pope představoval spíše obtížný hmyz než skutečnou hrozbu. Pokud zůstane na veřejně přístupném místě přeplněném lidmi, těžko proti ní něco podnikne. Kateřina něco podobného ostatně očekávala a jako preventivní opatření u sebe neustále nosila pistoli s tlumičem. Bylo to sice nutné, ale nepříjemné. Aby zbraň zamaskovala, musela si brát větší kabelku, která pak byla těžká a při chůzi jí bolestivě narážela do kyčle. Pistole navíc paradoxně ohrožovala její bezpečnost. Zkuste vysvětlit londýnskému policistovi, proč máte v kabelce německou pistoli Mauser s tlumičem.

Ovšem rozhodování, zda zabít Roberta Popea, nebylo v danou chvíli tou největší starostí Kateřiny Blakeové, protože v tom okamžiku vstoupil do baru Petr Jordan v doprovodu svého přítele Shepherda Ramseye.

Teď uvažovala, který z mužů se rozhoupe k akci dříve. Začíná to být zajímavé, pomyslela si.

*****

„Tahle válka má jednu světlou stránku,“ poznamenal Shepherd Ramsey, když se s Petrem Jordanem posadili k rohovému stolku. „Zázračně rozmnožila moje aktiva. Zatímco já si tady hraju na hrdinu, ceny mých akcií vzlétly do nebe. Za posledních šest měsíců jsem vydělal víc než za deset let práce v otcově pojišťovací firmě.“

„Proč tedy nedáš otci výpověď?“

„Byl by beze mě ztracený.“

Shepherd přivolal mávnutím číšníka a objednal si martini. Jordan dvojitou skotskou.

„Měl jsi dnes těžký den, kamaráde?“

„Hrozný.“

„Koluje šeptanda, že pracuješ na jakési nové ďábelské tajné zbrani.“

„Jsem stavař, Shepherde. Stavím silnice a mosty.“

„To zvládne každý blbec. Nejsi tady kvůli tomu, abys postavil Angličanům nějakou pitomou dálnici.“

„Ne, to nejsem.“

„Tak kdy mi konečně řekneš, na čem pracuješ?“

„Nemůžu. Dobře víš, že nemůžu.“

„Jenom mně, starému Shepovi. Mně můžeš říct cokoliv.“

„Rád bych, Shepherde, ale kdybych ti to řekl, musel bych tě potom zabít a udělat ze Sally vdovu a z Kippyho polovičního sirotka.“

„Kippy má zase potíže ve škole. Zatracený kluk! Vyvádí hůř než já v jeho věku.“

„No, to už je co říct.“

„Ředitel vyhrožuje, že ho vyloučí. Onehdy si pozval Sally do kanceláře a hodinu jí kázal, že Kippy potřebuje v životě silný mužský vliv.“

„Nerušil jsem, že někdy nějaký měl.“

„Velká sranda, pablbe. Sally má problémy s autem. Potřebuje nové gumy, ale kvůli přídělům je nesežene. Nemohla na Vánoce otevřít dům v Oyster Bay, protože neměla naftu, aby ten barák vytopila.“

Shepherd si všiml, že Jordan hledí do sklenky.

„Promiň, Petře. Asi tě nudím, že?“

„Ne víc než jindy.“

„Myslel jsem, že by tě novinky z domova mohly rozveselit.“

„A kdo říká, že potřebuju rozveselit?“

„Petře Jordane, takový výraz jsem u tebe už dlouho neviděl. Ven s tím! Kdo je ta žena?“

„Nemám ponětí.“

„Nechtěl bys mi to vysvětlit?“

„Narazil jsem na ni při zatemnění. Doslova. Vyrazil jsem jí z ruky tašku s nákupem: Moc trapná situace. Ale bylo na ní něco…“

„Dala ti telefonní číslo?“

„Ne.“

„Co takhle jméno?“

„Ano, vím, jak se jmenuje.“

„No, to už je něco. Pro Kristovy rány! Zdá se, že ti trochu chybí praxe. Pověz mi, jak vypadala.“

Petr Jordan mu ženu popsal: vysoká, hnědé vlasy přes ramena, široká ústa, výrazné – a krásné – lícní kosti, a nejnádhernější oči, jaké kdy v životě viděl.

„Zajímavé,“ prohodil Shepherd.

„Proč?“

„Protože tamhle sedí přesně taková žena.“

*****

Muži v uniformě obvykle Kateřinu Blakeovou znervózňovali, ale když se k ní přes celý bar blížil Petr Jordan, pomyslela si, že tak pohledného člověka jako on ještě neviděla, protože tmavomodrá uniforma amerického vojenského námořnictva mu neobyčejně slušela. Skutečně úžasně přitažlivý muž – všimla si toho už předchozího večera. Sako mu na širokých ramenou a hrudníku dokonale sedělo, jako kdyby mu střih bral nejlepší krejčí na Manhattanu. Štíhlý v pase a jeho chůze se vyznačovala klidnou sebedůvěrou, vlastní pouze vyrovnaným a úspěšným mužům. Tmavé, téměř černé vlasy ostře kontrastovaly s bledou pletí. Měl v očích vzrušující zelenavý stín – bledě zelený, jako kočka – a jemná, smyslná ústa, která se rozšířila v zářivém úsměvu, když si všiml, že se na něj dívá.

„Jste to vy, že? S vámi jsem se včera večer srazil ve tmě,“ podával jí ruku. „Petr Jordan.“

Pevně mu ruku stiskla, a když ji pouštěla, mimoděk mu přejela špičkou ukazováku po dlani.

„Kateřina Blakeová,“ představila se.

„Ano, vzpomínám si. Asi na někoho čekáte, že?“

„Čekám, ale vypadá to, že mě pustil k vodě.“

„Jestli ano, je to pěkný hlupák.“

„Ale ne, jenom starý známý.“

„Můžu vám místo něho objednat něco k pití?“

Kateřina mu s úsměvem pohlédla do očí a pak se krátce zadívala na Roberta Popea, který je od baru napjatě pozoroval.

„Víte, raději bych šla někam, kde je větší klid. Tady pomalu není slyšet vlastního slova. Pořád máte doma tolik jídla, jak jste říkal?“

„Pár vajíček, nějaký sýr, možná by se našla konzerva rajčat. A spoustu vína.“

„Tak to bychom mohli připravit báječnou omeletu.“

„Dojdu si pro kabát.“

*****

Robert Pope stál u baru a díval se, jak se Jordan s Kateřinou prodírají davem hostů a mizí v hale. Klidně dopil, několik vteřin ještě počkal a vydal se za nimi. Vyšel před hotel právě včas, aby zahlédl, jak je portýr usazuje do taxíku. Rychle přeběhl ulici a krátce se ohlédl za odjíždějícím taxíkem. Dicky Dobbs seděl za volantem dodávky, a než za sebou Pope zabouchl dveře, nastartoval. Dodávka se odpoutala od obrubníku a hladce vklouzla do večerního provozu. Robert Dickyho uklidnil, že není třeba spěchat. Věděl, kam dvojice míří. Pohodlně se opřel a na několik minut zavřel oči. Dicky zatím pomalým tempem ujížděl na západ k Jordanovu domu v Kensingtonu.

*****

Během jízdy taxíkem si Kateřina Blakeová překvapeně uvědomila, že je nervózní. Ne proto, že vedle ní sedí muž, který zná nejdůležitější tajemství války. Rituály dvoření a schůzek s muži prostě nepatřily k jejím silným stránkám. Poprvé za velmi dlouhou dobu se zamyslela nad svým vzhledem. Věděla, že je atraktivní a krásná žena a že po ní většina mužů zatouží, sotva ji spatří. Ale během pobytu v Británii si dávala hodně záležet, aby svůj líbivý zevnějšek zamaskovala, aby splynula s okolím. Kromě role přejala i vzhled žalem zdrcené válečné vdovy – silné černé punčochy, které spolehlivě skryly ladný tvar nohou, mizerně padnoucí sukně ukrývaly křivky boků, vytahané pánské svetry, pod nimiž se schovala kulatá ňadra. Dnes večer si však oblékla okouzlující šaty, koupené ještě před válkou a vhodné pro návštěvu podniku jako Savoy. Ale i tak – poprvé v životě si Kateřina dělala starosti, jestli je dost hezká.

A ještě něco ji znepokojovalo. Proč musely nastat teprve tyto okolnosti, aby se ocitla sama s mužem, jako je Petr Jordan? S mužem, který je inteligentní a atraktivní a úspěšný a – inu, zjevně normální. Většina těch, které znala, by se v tomto okamžiku již chovala jinak. Vzpomínala na chvíle, kdy byla poprvé sama s Mariiným otcem, Emíliem. Nějakým dvořením nebo dokonce květinami se neráčil obtěžovat, vždyť ji sotva políbil. Prostě ji položil na postel a souložil s ní. Kateřině to ovšem nevadilo, ve skutečnosti dávala tomuto přístupu přednost. Sex pro ni nebyl vyústěním lásky a vzájemné úcty. Na nějaké svádění si vůbec nepotrpěla. Pro Kateřinu byl sex aktem uspokojení jisté tělesné potřeby. Emilio Romero to pochopil; naneštěstí pochopil i jiná temná zákoutí její povahy.

Už dávno se vzdala myšlenky, že by se mohla někdy zamilovat, vdát se a mít děti. Přímo fanatická touha po nezávislosti a hluboce zakořeněná nedůvěra k lidem by jí nikdy nedovolily citově se uvázat v manželství, sobectví a soustředění výlučně na vlastní blaho by jí neumožnily pečovat o děti. Nikdy se necítila s mužem úplně v bezpečí, dokud ho neměla absolutně pod kontrolou, emocionálně i fyzicky. A tyto pocity se jasně odrážely i v samotném aktu kopulace. Kateřina už před dlouhou dobou zjistila, že není schopna dosáhnout orgasmu, pokud muž neleží na zádech a ona na něm nesedí, nabodnutá na jeho pohlavní úd.

Vytvořila si ideální představu života. Až válka skončí, odstěhuje se někam do tepla – Costa del Sol, jižní Francie, možná Itálie – a koupí si malou vilku s výhledem na moře. Bude žít sama. Ostříhá si vlasy a lehne si na slunce, dokud nebude dohněda opálená. A kdyby potřebovala chlapa, přivede si ho k sobě domů, použije jeho tělo k fyzickému uspokojení a pak ho vykopne, posadí se ke krbu a bude zase sama, jen s šuměním moře. Občas by mohla pozvat Marii, jediného člověka, který jí kdy rozuměl. Proto Kateřinu tak ranilo, když ji Marie zradila.

Kateřina k sobě za to, jaká je, necítila odpor ani pohrdání, ale ani se za to neměla nijak zvlášť ráda. Při těch několika málo příležitostech, kdy se zamyslela nad svou psychikou, dospěla k závěru, že je docela zajímavá osobnost. Uvědomila si také, že je dokonale vybavena pro špionážní řemeslo – citově, tělesně i intelektuálně. Vogel v ní tyto vlastnosti neomylně rozpoznal, stejně jako Emilio. Oba je za to nenáviděla, ale jejich závěrům nemohla vytknout sebemenší chybu. Když se zadívala na svůj obraz v zrcadle, přišlo jí na mysl jediné slovo: vyzvědačka.

Taxi zastavilo před Jordanovým domem. Vzal ji za ruku, pomohl vystoupit a pak zaplatil řidiči. Odemkl hlavní vchod, postrčil ji dovnitř, a než rozsvítil, zavřel dveře. Pravidla zatemnění. Na krátký okamžik se Kateřina cítila dezorientovaná a bezmocná. Nesnášela, když se ocitla potmě na neznámém místě s neznámým mužem. Jordan naštěstí s rozsvěcením neotálel.

„Nebesa!“ vydechla údivem. „Kde jste sehnal tak přepychové ubytování? Do dneška jsem se domnívala, že všichni američtí důstojníci jsou namačkáni v hotelech a penzionech.“

Kateřina přirozeně znala odpověď, ale musela tu otázku položit. Nestávalo se často, že by americký voják měl k dispozici takové sídlo.

„Tento dům před lety koupil můj tchán. Jezdil do Londýna často, obchodně i za zábavou, a chtěl tady mít nějaké útočiště. Musím přiznat, že jsem tomu rád. Myšlenka, že bych měl strávit válku namačkaný v Grosvenor House jako sardinka, mě vůbec neláká. Ukažte, pověsím vám kabát.“

Pomohl jí z kabátu a pověsil ho na ramínko do skříně. Kateřina si prohlížela prostorný přijímací salon. Přepychový nábytek, hluboké kožené pohovky a křesla, která člověk vidí jen v těch nejlepších anglických klubech. Dřevem obložené stěny, parkety s tmavým vzorem vyleštěné do vysokého lesku. Kvalitní a bezpochyby hodně drahé koberce. Kateřinu zaujal jistý neobvyklý rys místnosti – na stěnách visely fotografie mostů.

„To znamená, že jste ženatý,“ řekla Kateřina a dala si záležet, aby jí do hlasu pronikl náznak zklamání.

„Co prosím?“ nechápal Jordan, který právě vstoupil.

„Řekl jste, že tento dům patří vašemu tchánovi.“

„Asi jsem měl říct bývalému tchánovi. Moje žena zemřela při autonehodě, ještě před válkou.“

„To je mi líto, Petře. Nechtěla jsem…“

„To nic, neomlouvejte se. Už je to dávno.“

Pokývla hlavou ke stěně. „Vidím, že máte rád mosty.“

„Ano, i tak se to dá říct. Já je totiž stavím.“

Kateřina přistoupila k jedné z fotografií, aby si ji prohlédla zblízka. Zachycovala most přes řeku Hudson, za který získal Jordan titul inženýra roku 1938.

„Vy je i navrhujete?“

„Ne, to je úkol architekta. Já jsem stavař. Architekti dají návrh na papír a já jim řeknu, jestli ta věc bude stát, nebo ne. Někdy je přinutím výkresy přepracovat. Někdy, pokud se jedná o tak nádhernou konstrukci, jako je tato, najdu způsob, jak ji uvést do života.“

„Máte zajímavé a náročné povolání.“

„To ano,“ souhlasil. „Ale občas dokáže být má práce pěkně nezáživná a protivná a navíc je to dost nudné téma k rozhovorům na večírcích.“

„Netušila jsem, že námořnictvo potřebuje mosty.“

„Taky že ne.“ Jordan zaváhal. „Promiňte, ale nemohu se s vámi bavit o svých…“

„Jistě. Věřte mi, znám pravidla hry.“

„Mohl bych něco uvařit, ale nezaručuju, že to bude k jídlu.“

„Stačí, když mi ukážete, kde máte kuchyň.“

„Za těmito dveřmi. A teď mě omluvte, potřebuju se převléknout. Pořád si na tu zatracenou uniformu nemůžu zvyknout.“

„Jistě.“

Následující Jordanovy pohyby sledovala Kateřina s nenápadnou, ale o to intenzivnější pozorností. Z kapsy kalhot vytáhl klíče a odemkl jedny dveře. Tam má určitě pracovnu. Rozsvítil a zůstal vevnitř necelou minutu. Vyšel z pracovny bez kufříku. Nejspíš ho zamkl do trezoru. Pak zamířil po schodech nahoru. Takže ložnici má v patře. Výborně. Zatímco bude spát, ona může tiše sejít dolů, otevřít sejf a vyfotografovat obsah kufříku. Neumann se už postará, aby se film dostal do Berlína. Tam analytici Abwehru fotografie prozkoumají a zjistí, na čem Petr Jordan pracuje.

Odešla do kuchyně a pocítila záchvěv paniky. Proč si tak náhle potřebuje svlékat uniformu? Udělala snad něco špatně? Dopustila se nějaké chyby? Netelefonuje v této chvíli na MI5? Nevolá MI5 zásahovou jednotku? Nesejde dolů a neupoutá ji hovorem tak dlouho, dokud sem nevtrhnou ozbrojení muži a nezatknou ji?

Kateřina se přinutila ke klidu. Absurdní obavy.

Když otevřela ledničku, došlo jí, že vůbec netuší, jak se omeleta připravuje. Ale Marie dokázala vykouzlit vynikající omelety a teď postačí, když ji ve všem napodobí. Vytáhla z ledničky tři vajíčka, hrudku másla a kousek čedaru. Prozkoumala malou spižírnu a objevila konzervu rajčat a láhev vína. Otevřela ji, našla sklenky a oběma nalila. Nechtěla čekat, až se Jordan vrátí, a víno ochutnala. Bylo vynikající. Chutnalo po lučním kvítí, po levanduli a meruňkách a vyvolalo v ní myšlenky na její vysněnou vilku u moře. Nejdřív musíš ohřát rajčata, přesně jak to dělala Marie. Až na to, že tehdy v Paříži byla rajčata čerstvá, ne jako tyhle nechutné konzervované žmolky.

Otevřela plechovku, vylila šťávu, rajčata nakrájela a vysypala je na horkou pánev. Než rozbila a našlehala vajíčka, napila se trochu vína, a pak do misky nastrouhala sýr. Musela se usmát své krajně nezvyklé roli domácí paničky, která připravuje večeři pro svého muže. Kurt Vogel by měl ve své špionážní škole zavést kurzy vaření, pomyslela si pobaveně.

*****

Než dokončila přípravu omelety, Jordan prostřel stůl v jídelně. Převlékl se do bavlněných kalhot barvy khaki a svetru a Kateřinu znovu upoutal. Nejraději by si rozpustila vlasy, cokoliv, aby se pro něj udělala přitažlivější, ale držela se striktně charakteru postavy, kterou hrála. Omeleta byla překvapivě chutná a oba snědli svou porci dříve, než stačila vychladnout. Jednotlivá sousta zapíjeli předválečným bordeaux, které si Jordan do Londýna přivezl z New Yorku. Když dojedli, cítila se Kateřina příjemně uvolněná a zdálo se jí, že Jordan je na tom podobně. Očividně ji z ničeho nepodezíral a pokládal jejich setkání za dílo šťastné náhody.

„Byla jste někdy ve Státech?“ zeptal se jí, když posbírali nádobí a odnesli je do kuchyně.

„Ano. Jako dítě jsem žila dva roky ve Washingtonu.“

„Opravdu?“

„Ano. Můj otec pracoval na ministerstvu zahraničí a počátkem dvacátých let byl vyslán do Ameriky. Moc se mi tam líbilo – samozřejmě až na to horko. Bože můj, Washington člověka v létě přímo dusí! Otec na léto pronajal domek u zálivu Chesapeake. Mám na tu dobu moc pěkné vzpomínky.“

Byla to pravda, ale Kateřina přirozené neuvedla, že otec pracoval pro německé, nikoliv britské ministerstvo zahraničí. Rozhodla se však, že pokud se týká osobních detailů, bude se co nejvíce držet skutečnosti.

„Váš otec pořád působí v diplomacii?“

„Ne, zemřel ještě před válkou.“

„A matka?“

„Ta zemřela, když jsem ještě byla hodně malá.“ Kateřina naskládala špinavé nádobí do dřezu. „Když budete utírat, umyju to.“

„Kdepak. Třikrát týdně sem chodí posluhovačka a přijde zítra ráno. Co byste řekla na skleničku koňaku?“

„S radostí.“

Než Jordan nalil, prohlížela si fotografie na krbové římse. Přistoupil k ní a podal jí sklenku.

„Vaše žena byla moc krásná.“

„Ano. Její smrt mne hluboce zasáhla.“

„A co váš syn? Kdo se teď o něj stará?“

„Jana. Švagrová, Margaretina sestra.“

Napila se a usmála. „Neříkáte to bůhvíjak nadšeně.“

„Proboha, je to tak nápadné?“

„To teda je.“

„Víte, nikdy jsme s Janou moc dobře nevycházeli. A upřímně řečeno lituju, že jsem musel Billyho svěřit právě jí. Je sobecká, malicherná, skrznaskrz zkažená a já se bojím, že Billyho vychová k obrazu svému. Ale neměl jsem na vybranou. Hned druhý den po nástupu k námořnictvu mě poslali do Washingtonu a za dva týdny jsem už letěl do Londýna.“

„Billy jako by svému otci z oka vypadl a jistě po něm zdědil i jiné vlastnosti,“ uklidňovala ho Kateřina. „Jsem přesvědčena, že si o něj nemusíte dělat starosti.“

Jordan se usmál. „Doufám, že se nemýlíte. Nechcete se posadit?“

„Já nevím. Nerada bych vás zdržovala…“

„Tak příjemný večer jsem už dlouho nezažil. Prosím, zůstaňte ještě aspoň chvíli.“

Posadili se vedle sebe na mohutný, kůží čalouněný divan. „Řekněte mi, jak je možné, že tak krásná žena jako vy není vdaná.“

Kateřina cítila, jak rudne.

„Bože můj, vy se červenáte. Snad mi nechcete namluvit, že vám ještě přede mnou nikdo neřekl, že jste krásná?“

Usmála se a odpověděla: „Ano, ale už je to tak dávno, že to ani není pravda.“

„Dobrá, takže to jsme dva. Já už také hezky dlouho žádné ženě neřekl, že je krásná. Ale dobře si pamatuju, kdy naposled – když jsem se probudil a spatřil Margaretinu tvář ráno toho dne, kdy zemřela. Nikdy jsem si nemyslel, že ještě někdy v životě tak krásnou ženu najdu – dokud jsem do vás včera večer jako blázen ve tmě nenarazil. Já narazil do vás, Kateřino, a vy jste mi vyrazila dech.“

„Díky za poklonu. Věřte, že i v tomto jsme dva. Také jste se mi na první pohled zalíbil.“

„Proto jste mi nedala telefonní číslo?“

„Nechtěla jsem, abyste si o mně myslel něco špatného. Třeba že jsem prostopášná a nemravná.“

„Zatraceně, a já doufal, že právě taková jste.“

„Petře!“ okřikla ho káravě a rýpla ho ukazováčkem do stehna. „Omlouvám se. Ale ještě jste mi neodpověděla na otázku, proč nejste vdaná.“

Kateřina chvíli mlčky hleděla do ohně. „Byla jsem vdaná. Michael, můj manžel, byl sestřelen nad Kanálem v prvním týdnu bitvy o Británii. Jeho tělo se nikdy nenašlo. Byla jsem v té době těhotná, ale o dítě jsem přišla. Podle lékařů jsem potratila v důsledku šoku ze ztráty manžela.“ Kateřina přejela pohledem od plamenů ohně k Jordanové obličeji. „Byl hezký, hodný, odvážný a představoval pro mě celý svět. Ještě dlouho po jeho smrti jsem se na žádného muže nepodívala dvakrát. Teprve nedávno jsem svolila k několika schůzkám, ale nebylo to nic vážného. A potom do mě na chodníku v Kensingtonu narazí jakýsi bláznivý Američan, který si nevezme baterku…“

Následovalo dlouhé, rozpačité mlčení. Oheň v krbu pomalu dohasínal a Kateřina slyšela, jak za oknem liják bičuje ulici. Zdálo se jí, že může bez obav ještě chvíli zůstat takto sedět se sklenkou koňaku vedle tohoto laskavého a jemného muže. Proboha, Kateřino, co se to s tebou děje? Pokusila se v sobě vyvolat k němu nenávist, ale nedokázala to. Doufala, že Jordan nikdy neudělá nic, čím by ji ohrozil, nic, čím by ji donutil ho zabít.

Okázale se podívala na hodinky. „Nebesa, podívejte, kolik je hodin,“ zvolala s hraným zděšením. „Skoro jedenáct. Už jsem vás obtěžovala dost dlouho. Už bych opravdu měla jít.“

„Na co jste právě teď myslela?“ zeptal se jí Jordan, jako by její slova vůbec neslyšel.

Na co myslela? Velmi případná otázka.

„Chápu, že nesmíte mluvit o své práci, ale chci vám položit jednu otázku a byla bych ráda, kdybyste na ni pravdivě odpověděl.“

„Čestné slovo.“

„Neodejdete jednoho dne a nenecháte se zabít?“

„Ne, nenechám se zabít. Slibuju.“

Naklonila se k němu a políbila ho na ústa. Jeho rty nereagovaly.

Odtáhla se a uvažovala, jestli se právě nedopustila osudové chyby. Možná nebyl na takovou otevřenost připraven.

„Promiňte,“ omlouval se, „ale už je to tak dlouho…“

„I mně se to už dlouho nestalo.“

„Třeba bychom to mohli zkusit ještě jednou.“

Usmála se, znovu ho políbila a tentokrát jí jeho ústa vyšla vstříc. Přitáhl si ji k sobě a vychutnával tlak jejích prsou na své hrudi.

Po chvíli se jako by s vypětím vůle odtáhla. „Jestli teď od tebe neodejdu, tak už nikdy.“

„Já ani nechci, abys odešla.“

Naposled ho políbila a zeptala se: „Kdy tě zase uvidím?“

„Rád bych tě zítra vzal na večeři, opravdovou večeři se vším všudy. Někam, kde bychom si mohli zatančit.“

„Půjdu moc ráda.“

„Že bychom zase zkusili Savoy? Kolem osmé?“

„Výborně. Budu se těšit.“

*****

Prudký poryv studeného deště a pohled na Dickyho a Popea usazené v zaparkované dodávce rychle přivedly Kateřinu Blakeovou zpět do reality. Aspoň že se jí do ničeho nepletli. Možná se prozatím spokojí se sledováním z uctivé vzdálenosti.

Pozdě v noci byl na ulicích jen slabý provoz. Na Brompton Road si zastavila taxík. Nastoupila a požádala řidiče, aby ji odvezl na nádraží Victoria. Když se ohlédla, viděla, že ji Pope a Dicky sledují.

U nádraží zaplatila, vstoupila do rušné haly a vmísila se mezi cestující, kteří se hrnuli ze zpožděného vlaku k východu. Při letmém ohlédnutí přes rameno spatřila Dickyho, který vběhl na nástupiště a otáčel hlavou jako korouhvička v proměnlivém větru.

Rychle prošla východem a zmizela v noční tmě.

27 KAPITOLA

BAVORSKO, BŘEZEN 1938

Její domek ve Vogelově tajné anglické vesnici je malý, chatrný a nepříjemně do něj táhne, nejstudenější místo, v jakém kdy pobývala. Naštěstí je vybaven krbem, a když odpoledne studuje šifry a postupy bezdrátové komunikace, přináší jí příslušník Abwehru třísky a suchá jedlová polena na noc.

Oheň skomírá a do domku se vkrádá zima. Vstává a přikládá na žhavé oharky dva velké kusy dřeva. Vogel leží mlčky na podlaze vedle ní. Jako milenec nestojí za nic – nudný, sobecký, samé koleno a loket. I když se ji snaží uspokojit, je neobratný a hrubý, spěchá a myšlenkami je někde jinde. Zázrak, že se jí vůbec podařilo ho svést. Má pro to své důvody. Jestli se do ní Vogel zamiluje, jestli v něm dokáže vyvolat stejnou posedlost jako v jiných mužích, rozmyslí si, jestli ji poslat do Anglie, nebo si ji raději podržet v Německu. A zdálo se, že její lest zabrala. Když se na ní a v ní před chvílí zmítal, vyznal jí lásku. Jenže když teď leží na koberci a hledí do stropu, vypadá to, že svých unáhlených slov lituje.

„Jsou chvíle, kdy nechci, abys odjela,“ říká jí.

„Kam?“

„Do Anglie.“

Vrací se, lehá si na koberec vedle něj a líbá ho. Dech mu páchne přímo odporně. Cigarety, káva a zkažené zuby.

„Chudáčku Vogele, zlomila jsem ti srdce, viď?“

„Ano, myslím, že ano. Někdy uvažuju, že bych tě vzal s sebou do Berlína. Mohl bych ti tam sehnat byt.“

„To by bylo krásné,“ říká, ale v skrytu duše si myslí, že by jí snad bylo líp v anglickém vězení než v nějakém berlínském brlohu, kde by přečkala válku jako Vogelova metresa.

„Ale jsi pro Německo příliš cenná, než abys strávila válku v Berlíně. Musíš za nepřátelské linie, musíš do Anglie.“ Odmlčuje se a zapaluje si cigaretu. „A ještě něco jiného. Pořád mi nešlo do hlavy, proč by se tak krásná žena jako ty měla zamilovat do muže, jako jsem já. A pak mě najednou napadla odpověď. Ona si myslí, že když ji budu milovat, do Anglie ji nepošlu.“

„Na něco takového nejsem dost chytrá ani prohnaná,“ brání se. „Ale jsi, jsi. Proto jsem si tě vybral.“ Cílí, jak v ní vzrůstá zlost.

„Ale bylo mi s tebou dobře. Emilio tvrdil, že jsi v posteli úžasná. ‚Nejlepší šoustačka mého života, a že už jsem jich vyjebal, vyjádřil se doslova. Jistě, Emilio má sklon k vulgaritě, ale to jsi jistě poznala sama. Nicméně prohlásil, že jsi lepší než ty nejdražší kurvy. Že by si tě rád podržel ve Španělsku jako svou milenku. Musel jsem mu zaplatit dvojnásobek obvyklého honoráře. Ale věř mi, tys za ty peníze opravdu stála.“

Vztekle vstává. „Vypadni odsud! A hned! Ráno odjíždím. Už mám téhle podělané díry až po krk!“

„Ach, jistě, opravdu ráno odjíždíš. Ale ne tam, kam si myslíš. Zbývá vyřešit jediný problém. Tvůj instruktor říká, že se pořád zdráháš zabíjet nožem. Střílíš prý výborně, dokonce líp než většina chlapů, ale s nožem ti to nejde.“

Neodpovídá, jen ho probodává pohledem, jak tam leží na zemi a tancují po něm odlesky plamenů.

„Dám ti dobrou radu. Kdykoliv tě okolnosti přinutí použít nůž, mysli na muže, který ti ublížil, když jsi byla malá holka.“

Hrůzou jí poklesává brada. S traumatem z dětství se svěřila jedinému člověku na světě. Marii. Jenže ta to jistě řekla Emíliovi. A Emilio, ten hajzl, to vyžvanil Vogelovi.

„Nevím, o čem mluvíš,“ ohrazuje se, ale její slova vůbec neznějí přesvědčivě.

„Ale jistě že víš. Právě ten zážitek z tebe udělal to, co je z tebe dnes – krutou, bezcitnou děvku.“

Zareaguje pudově. Přiskočí k němu a vší silou ho nakopne pod bradu. Vogelovi odskakuje hlava a prudce naráží na podlahu. Leží bez hnutí, možná ztratil vědomí. Na zemi před krbem se v mihotání plamenů blýská její stileto – instruktoři jí vštípili, aby měla dýku stále po ruce. Zvedá ji a tiskne tlačítko. Pružina vystřeluje lesklé ostří, kterému světlo ohně dodává krvavě červený nádech. Přistupuje o krok blíže k Vogelovi. Chce ho zabít, chce zabořit tenkou čepel do jedné ze smrtelných zón, které ji naučili rozeznávat – do srdce, do ledviny, do ucha nebo do oka. Ale Vogel se zvedá na loket a v ruce drží pistoli, kterou jí míří na hlavu.

„Výtečně,“ říká a z úst mu teče krev. „Myslím, že už jsi dokonale připravená. Polož ten nůž a sedni si. Musíme si promluvit. A buď tak hodná a něco si obleč. Vypadáš směšně, jak tam stojíš v Evině rouše bez fíkového listu.“

Obléká si župan a prohrabává oheň, zatímco si Vogel vyplachuje ústa a také se obléká.

„Jsi bezcharakterní hajzl, Vogele. Byla bych blázen, kdybych pro tebe pracovala.“

„Ať tě ani nenapadne teď vycouvat. Můžu gestapu poskytnout velmi přesvědčující důkazy o tom, že tvůj otec zradil vůdce. Nepřej si vědět, jak takoví lidé končí. A stačí, abys mě v Anglii jednou podvedla, a naservíruju tě Britům na stříbrném tácu. Jestli si myslíš, že ti ten chlap v dětství opravdu ublížil, tak si představ, jak tě každý den znásilňuje tlupa smradlavých anglických bachařů. Věř mi, staneš se jejich nejoblíbenějším vězněm. Pochybuju, že by se kdy odhodlali tě pověsit.“

Sedí v šeru tiše jako myška. Uvažuje, že by popadla železný pohrabáč a rozmlátila mu s ním hlavu, ale Vogel stále drží v ruce pistoli. Uvědomuje si, jak dokonale ji zmanipuloval. Domnívala se, že ho úspěšně klame, že ho má v hrsti, ale zatím měl celou dobu situaci pod kontrolou on. Snažil se vštípit jí do srdce nenávist, díky níž bude schopna zabít. Nemůže ho neobdivovat – dokonale se mu to podařilo.

Vogel znovu promluví: „Mimochodem, dnes v noci, zatímco jsi mi dovolila se s tebou vyspat, jsem tě zabil. Anna Kateřina von Steiner zemřela asi před hodinou ve věku sedmadvaceti let následkem těžkého zranění, které utrpěla při tragické dopravní nehodě nedaleko Berlína. Škoda, tak mladá a nadaná žena…“

Vogel je už oblečený a drží si u úst navlhčený kapesník, potřísněný krví.

„Ráno odjíždíš přesně podle plánu do Holandska. Zůstaneš tam půl roku a vybuduješ sí novou totožnost. Potom se přemístíš do Británie. Tady máš holandské doklady, peníze a jízdenku na vlak. V Amsterdamu mám své lidi. Spojí se s tebou a budou ti pomáhat.“

Přistupuje těsně k ní.

„Anna svůj život promarnila, ale Kateřina Blakeová dokáže velké věci.“

Slyší, jak se za ním zavírají dveře, slyší, jak před domkem jeho boty skřípají v čerstvém sněhu. Pak ticho, narušované jen praskotem ohně a šuměním větru ve větvích vrostlých jedlí za oknem. Chvíli stojí nehybně a pak cítí, jak se jí tělo kroutí v křeči. Už se neudrží na nohou. Padá na kolena, klečí před krbem a otřásá se neovladatelnými vzlyky hořkého pláče.

BERLIN, LEDEN 1944

Kurt Vogel spal na skládacím polním lůžku ve své kanceláři, když se ozval tlumený škrábavý zvuk. S trhnutím se probudil a posadil se. „Kdo je tam?“

„Jenom já, pane.“

„Proboha, Wernere! K smrti jste mě vyděsil! To musíte s tou svou zatracenou dřevěnou nohou pořád takhle vrzat po podlaze? Zdálo se mi, že je to Frankenstein a že mě přišel zabít.“

„Promiňte, pane. Domníval jsem se, že byste to chtěl hned vidět.“ Ulbricht mu podal průklepový papír s depeší. „Právě to přišlo z Hamburku. Zpráva od Kateřiny Blakeové z Londýna.“

Vogel s bušícím srdcem rychle četl.

„Setkala se s Jordanem. Chce, aby od ní Neumann co nejdříve začal přebírat filmy. Můj bože, Wernere, jí se to skutečně podařilo!“

„Pozoruhodná agentka, to musím uznat. A pozoruhodná žena.“

„Ano,“ řekl Vogel odměřeně. „Při první příležitosti odešlete výzvu Neumannovi do Hampton Sands. Vyzvěte ho, aby zahájil vyzvedávání materiálů podle dohodnutého rozvrhu a postupu.“

„Rozkaz, pane.“

„A upozorněte kancelář admirála Canarise. Chci ho hned ráno informovat o vývoji situace.“

„Rozkaz, pane.“

Ulbricht odešel a Vogel ve tmě osaměl. Uvažoval, jakým trikem se jí podařilo navázat kontakt s Jordanem. Doufal, že se jednoho dne vrátí a že se jí na to bude moci zeptat. Přestaň si něco nalhávat, kamaráde. Chtěl, aby se vrátila, aby ji ještě jednou v životě viděl, aby jí vysvětlil, proč se k ní v tu poslední noc tak strašně choval. Bylo to pro její vlastní dobro. Tehdy to nechápala, ale teď už jí možná časový odstup umožnil porozumět jeho motivům. Představoval si, co asi v těchto dnech prožívá. Je vyděšená? Hrozí jí nějaké nebezpečí? Samozřejmě ano! Pokouší se ukrást spojenecká tajemství v samotném srdci Londýna. Jediný chybný tah a skončí v rukou MI5. Ale existuje-li na světě žena, které by se to mohlo podařit, je to právě ona. Vogel to mohl dokázat zlomeným srdcem a zlomenou čelistí.

Heinrich Himmler se propracovával hromadou papírů ve své kanceláři na Prinz Albrechtsrasse, když mu ústředna přepojila telefonát přímo na pracovní stůl. Volal brigadeführer Walter Schellenberg. „Dobrý večer, pane brigadeführere. Nebo bych snad měl říct dobré ráno?“

„Jsou dvě v noci. Nedoufal jsem, že vás zastihnu v kanceláři.“

„Unavený si nikdy neodpočine. Proč voláte?“

„Jde o tu Vogelovu záležitost. Podařilo se mi přesvědčit jednoho důstojníka z radiokomunikační centrály Abwehru, že je v jeho nejvlastnějším zájmu s námi spolupracovat.“

„Výborně.“

Schellenberg informoval Himmlera o hlášení Vogelova londýnského agenta.

„Takže váš přítel Horst Neumann bude nasazen do hry.“

„Vypadá to tak, pane reichsführere.“

„Ráno to oznámím vůdci. Věřím, že ho to velmi potěší. Zdá se, že tenhle Vogel je mimořádně schopný zpravodajský důstojník. Jestli se mu podaří získat nejdůležitější tajemství války, vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby ho vůdce jmenoval Canarisovým nástupcem.“

„Dokážu si pro tuto funkci představit vhodnější kandidáty, pane reichsführere,“ poznamenal Schellenberg.

„V tom případě byste měl vymyslet způsob, jak dostat další vývoj situace pod svou kontrolu, protože jinak byste mohl vypadnout ze hry.“

„Ano, pane reichsführere.“

„Ráno si zase vyjedete s admirálem Canarisem do Tiergartenu?“

„Jako obvykle.“

„Možná byste pro změnu od něj mohl zjistit něco užitečného. A vyřiďte Starému lišákovi můj nejvřelejší pozdrav. Dobrou noc, pane brigadeführere.“

Himmler jemné položil sluchátko do vidlice a vrátil se k nikdy nekončícímu papírování.

28 KAPITOLA

HAMPTON SANDS, NORFOLK

Hradbou mraků se probojovávalo šedavé svítání, když Horst Neumann prošel borovým lesíkem a vystoupal na vrcholek písečného přesypu. Před ním se otevřelo olověné moře, v bezvětrném ránu docela klidné. Na pláži, která se táhla na obě strany až k obzoru, se s tichým šuměním rozlévaly příbojové vlny. Neumann měl na sobě šedou teplákovou soupravu a černé běžecké tenisky z měkké kůže. Chvíli zhluboka vdechoval svěží studený vzduch a pak seběhl na pláž a kráčel po jemném písku. Moře bylo na ústupu a odliv uvolnil široký písčitý pruh, pro běh ideální. Neumann si dřepl, dýchl si do dlaní a svižně vyrazil. Racci a rybáci na protest uraženě zaskřehotali a poodlétli stranou.

Časně ráno obdržel z Hamburku příkaz, aby zahájil pravidelný sběr všeho, co Kateřina Blakeová v Londýně ukořistí. Měl postupovat podle instrukcí, které mu předal Kurt Vogel na farmě u Berlína. Materiály, které od ní převezme, měl vhodit za dveře jistého domu na Cavendish Square, kde je vyzvedne zaměstnanec portugalského velvyslanectví a ve vaku s diplomatickou poštou je odešle do Lisabonu. Na první pohled snadný úkol, ale Neumannovi bylo jasné, že práce kurýra v londýnských ulicích ho přivede rovnou pod nos britských bezpečnostních sil. Vždyť u sebe bude mít špionážní informace, které mu v případě zadržení zaručí rychlou cestu na šibenici. V boji vždycky věděl, kde se nepřítel nachází. Nepřítel špiona však může být kdekoliv – na vedlejším sedadle v autobusu, u stolku v kavárně – a agent o něm nemusí vůbec vědět.

Po několika minutách se Neumann zahřál a na čele mu vyrazily drobné krůpěje potu. Běh na něj působil blahodárným kouzlem už od dětství. Vždycky se ho zmocnil úchvatný pocit, že se vznáší v prostoru, že letí ničím nespoután a nikdy nespadne. Dýchal pravidelně a uvolněně a cítil, jak z něj opadá napětí. O kilometr dál na pláži si vytyčil myšlenou cílovou čáru a zvýšil tempo.

První polovinu tratě absolvoval v pohodě. Klouzal po pláži, dlouhými kroky ukrajoval vzdálenost a ruce volně kmitaly podél těla. Druhý půlkilometr už byl těžší. Neumann namáhavě a trhaně oddechoval. Ledový vzduch ho pálil v hrdle. Paže jako by nesly olověné závaží. Imaginární cílová páska vlála dvě stě metrů daleko. Svaly na stehnech mu náhle ztuhly a Neumann zkrátil krok. V duchu si představil, že vbíhá do cílové rovinky při finále běhu na 1500 metrů na olympijských hrách – na těch hrách, které se nekonaly a místo kterých mě poslali zabíjet Poláky a Rusy a Řeky a Francouze! – a že je před ním jediný soupeř. Mučivě pomalu se na něj dotahoval. Padesát metrů k cílové čáře, kterou ztělesňoval trs mořských řas vyvržený příbojem, ale Neumann ve své fantazii viděl skutečnou nataženou pásku a kolem ní časoměřiče a rozhodčí v bílých žaketech se stopkami v rukou a olympijskou vlajku s pěti barevnými kruhy, vlnící a třepetající se ve větru nad stadionem. Nohy v nezměrném úsilí divoce zatepaly do ztvrdlého písku a Neumann se po hlavě vrhl přes chumáč řas. Klopýtavě zastavil a lapal po dechu.

Byla to pošetilá hra, hra, kterou hrával od dětství, ale posloužila svému účelu. Přesvědčil se, že je konečně zase fit. Trvalo dlouhé měsíce, než se zotavil po brutálním výprasku, který mu v Paříži uštědřili příslušníci SS, ale nakonec to dokázal. Cítil se tělesně připravený na všechno, před co ho nejbližší budoucnost postaví. Chvíli jen pomalu šel po pláži a pak se pustil do lehkého klusu. A v tom okamžiku si všiml Jenny Colvilleové, která ho pozorovala z hřebene přesypů.

*****

Kráčela k němu a Neumann se na ni usmál. Zdála se mu hezčí než obvykle – široká, živá ústa, velké modré oči, bledá pleť zrůžovělá ranním chladem. Měla na sobě mohutný vlněný svetr, pletenou čapku a pláštěnku, nohavice nedbale zasunuté do gumových holínek. Za ní se nad dunami vznášel obláček bělavého dýmu z uhašeného ohně. Jenny se přiblížila. Působila unaveně a její oblečení vypadalo, jako by v něm spala. Přesto se usmívala s pozoruhodným šarmem, když tam stála s volně svěšenými pažemi a rozzářeně na něj hleděla.

„To bylo moc pěkné, pane Portere.“ Neumann jejímu širokému norfolkskému přízvuku občas rozuměl jen s obtížemi. „Kdybych vás neznala, řekla bych, že trénujete na závody.“

„Zvyk je železná košile. Kromě toho běh prospívá tělu i duši. Zkus to někdy. Možná ti to pomůže shodit těch pár přebytečných liber.“

„Ale jděte.“ Přátelsky ho dloubla do žeber. „Už tak jsem kost a kůže. Všichni kluci z vesnice to říkají. Líbí se jim Eleanor Carricková, protože má velké… no, však víte. Chodí s nimi na pláž a oni jí platí, aby si rozepnula blůzu.“

„Včera jsem ji viděl na návsi,“ řekl Neumann. „Je tlustá jako kráva. Ty jsi mnohem hezčí než Eleanor Carricková.“

„Myslíte?“

„Myslím, věř mi.“ Neumann si protřel paže a několikrát poskočil. „Potřebuju se pohybovat, projít se, jinak ztuhnu jako prkno.“

„Můžu jít s vámi? Nebude vám to vadit?“

Neumann přikývl. Nejásal sice nadšením, ale na druhé straně v tom neviděl žádné riziko. Už nějakou dobu mu bylo jasné, že se Jenny Colvilleová do něj zamilovala žhavou pubertální láskou. Pokaždé si našla nějaký důvod, aby mohla minimálně jednou denně zaskočit k Doghertyovým, a nikdy neodmítla, když ji Mary pozvala, ať se zdrží na čaj nebo zůstane na večeři. Neumann se snažil dávat jí najevo zdvořilý zájem, ovšem úzkostlivě se vyhýbal situacím, kdy by s ní mohl zůstat o samotě. Až do této chvíle. Pokusí se z rozhovoru s ní něco vytěžit – ověří si, jak jeho krytí obstálo ve vesnici. Kráčeli mlčky a Jenny hleděla na moře. Neumann nabral hrst kamínků a házel je do vody.

„Vadilo by vám mluvit o válce?“ zeptala se Jenny.

„Jistě že ne.“

„Byl jste… Byl jste těžce zraněný?“

„Dost těžce, aby mě vyřadili z bojové jednotky a poslali domů.“

„Kam jste byl zraněný?“

„Do hlavy. Někdy, až se lépe poznáme, si odhrnu vlasy a ukážu ti jizvy.“

Podívala se na něj a zasmála se. „Vaše hlava se mi docela líbí.“

„Co tím chceš říct, Jenny Colvilleová?“

„Že jste hezký chlap. A taky chytrý, to já poznám.“

Vítr sfoukl Jenny do obličeje pramen vlasů. Letmým pohybem ruky ho zastrčila zpátky pod čepici.

„Akorát nechápu, co děláte v takovém místě, jako je Hampton Sands.“

Takže jeho krycí historka vyvolala ve vesnici podezření!

„Potřeboval jsem si někde odpočinout a uzdravit se. Doghertyovi se nabídli, že mě ubytují, a já s radostí přijal.“

„Nevíte, proč vám tak docela nevěřím?“

„Měla bys, Jenny. Je to pravda.“

„Můj otec si myslí, že jste zločinec nebo terorista. Tvrdí, že Sean byl kdysi členem IRA.“

„A ty si, Jenny, opravdu dokážeš Seana představit jako příslušníka Irské republikánské armády? Kromě toho má tvůj otec vážné problémy sám se sebou.“

Jenny potemněly tváře. Zastavila se a prudce se k němu otočila. „Co má tohle znamenat?“

Neumann se ulekl. Nezašel příliš daleko? Nejspíš by měl vycouvat. Omluvit se a změnit téma. Jenže něco ho ponoukalo dokončit, co začal. Proč sakra nesklapnu zobák a nepřekousnu to, plísnil se v duchu. Ale ve skrytu duše důvod znal. I jeho nevlastní otec byl bezohledný hrubián, jenž nikdy neměl daleko k facce nebo krutě zraňující poznámce, která zabolela ještě víc a vehnala mu do očí slzy. Byl přesvědčen, že si Jenny Colvilleová vytrpěla mnohem víc fyzického násilí než kdy on. Chtěl jí říct něco povzbudivého. Chtěl ji utěšit, že jednou bude líp. Chtěl ji ujistit, že není sama, kdo trpí. Chtěl jí pomoci.

„Znamená to, že hrozně moc pije.“ Neumann natáhl ruku a něžně ji pohladil po tváři. „A taky že týrá krásnou a inteligentní mladou dívku, která neudělala vůbec nic, čím by si takové zacházení zasloužila.“

„Myslíte to vážně?“ zeptala se.

„Co jako?“

„Že jsem krásná a inteligentní. Tohle mi ještě nikdy nikdo neřekl.“

„Jistě že to myslím vážně.“

Vzala ho za ruku a kráčeli dál.

„Máte nějaké děvče?“ zajímala se po několika krocích.

„Ne.“

„Proč ne?“

Skutečně, proč ne? Válka. Ale tak snadná odpověď nebyla. Neměl nikdy čas, aby si někoho našel. Jeho život, to byla dlouhá, nepřerušovaná řada posedlostí a neodolatelných nutkání. Usilovná snaha zbavit se svých anglických kořenů a stát se dobrým Němcem. Touha zvítězit na olympiádě. Zarputilá ctižádost být nejvícekrát vyznamenaným příslušníkem divize padákových myslivců. Poslední dívka, s níž se miloval, byla francouzská venkovanka z vesnice nedaleko odposlouchávací stanice, kde pracoval. Byla něžná, když zoufale potřeboval něhu, a celý měsíc ho v noci pouštěla zadními vrátky k sobě domů a tajně s ním uléhala do postele. Když teď zavře oči, stále vidí její tělo, jak se k němu vzpíná v blikotavém světle svíčky na nočním stolku. Slavnostně se zavázala, že mu bude každou noc líbat jizvy na hlavě tak dlouho, dokud se nezahojí. Nakonec ho přemohl pocit viny a vztah ukončil. Vždyť to děvče spalo s okupantem! Neumann se obával o její poválečný osud, kdyby se na to přišlo.

„Nějak jste zesmutněl,“ podotkla Jenny.

„Na něco jsem si vzpomněl.“

„Spíš bych řekla na někoho. A podle toho, jak se tváříte, byla ten někdo žena.“

„Jsi velmi všímavá dívka.“

„Byla hezká?“

„Byla Francouzka a moc krásná.“

„Zlomila vám srdce?“

„I tak by se to dalo říct.“

„Ale vy jste opustil ji, ne ona vás.“

„Ano.“

„Proč?“

„Protože jsem ji velmi miloval.“

„To nechápu.“

„Jednoho dne pochopíš.“

„Co tím chcete říct?“

„Že jsi ještě moc mladá, aby ses takhle procházela sama s dospělým mužem. Já se ještě chvíli proběhnu a ty by ses měla vrátit domů a převléct se do něčeho suchého a čistého. Vypadáš, jako kdybys na pláži spala.“

Vyměnili si pohled, který prozrazoval, že oba vědí, že je to pravda. Jenny se otočila k odchodu, ale v půli kroku se zastavila.

„Že nikdy neuděláte nic, čím byste mi ublížil, Jamesi, že ne?“

„Samozřejmě že ne.“

„Slibujete?“

„Slibuju.“

Přistoupila k němu, letmo ho políbila na rty a pak se odvrátila a rozběhla po písku k přesypům. Neumann potřásl hlavou a klusem zamířil po pláži na druhou stranu.

29 KAPITOLA

LONDÝN

Alfréd Vicary měl pocit, že klesá do bažiny, která ho už nevydá. A čím usilovněji bojoval, tím hlouběji se nořil. Pokaždé, když narazil na novou stopu nebo vodítko, jako by za protivníkem ještě více zaostával. Začal pochybovat, že tajemné vyzvědače vůbec někdy dopadne.

Zdrojem jeho zoufalství byly dvě rozluštěné německé depeše, které ráno doručila spojka z Bletchley Parku. V první žádal německý agent v Británii Berlín o zahájení pravidelného vyzvedávání materiálů. Druhá zpráva odešla z Hamburku jinému německému agentovi v Británii a přikazovalo mu, aby právě toto udělal. Totální katastrofa. Ať již bylo cílem operace Abwehru cokoliv, byla v plném proudu – a probíhala úspěšně. Jestli nějaký vyzvědač potřebuje kurýra, logicky z toho vyplývá, že něco ukořistil. A Vicary se navíc obával, že i když špiony nakonec třeba chytí, mohlo by být příliš pozdě.

Nad Boothbyho dveřmi svítila červená žárovka. Vicary stiskl tlačítko bzučáku a čekal. Po minutě stále svítila červená. To je Boothbymu podobné! Vyžádá si naléhavou schůzku a pak nechá oběť čekat.

Proč jste nám o tom neřekl dříve?

Ale já jsem vám o tom řekl, Alfréde, starý brachu… Řekl jsem to Boothbymu.

Vicary znovu netrpělivě stiskl tlačítko. Je vůbec možné, aby Boothby věděl o existenci Vogelovy agenturní sítě a zatajil mu to? Vždyť to nedává smysl! Vicaryho napadlo jediné možné vysvětlení. Boothby se vehementně stavěl proti tomu, aby byl Vicary pověřen vyšetřováním tohoto případu, a od samého začátku se tím netajil. Zašel by Boothby ve své opozici tak daleko, aby Vicaryho úsilí sabotoval? Což o to, možné by to bylo. Kdyby Vicaryho vyšetřování nepřineslo žádné hmatatelné výsledky, Boothby by získal pádný argument pro jeho suspendování a mohl by případ přidělit někomu jinému, někomu, komu věří – třeba kariérnímu zpravodajskému důstojníkovi, a ne jednomu z těch rekrutů z univerzit, které Boothby tak nesnáší.

Konečně se rozsvítilo zelené návěští. Když Vicary vstupoval masivními dvojitými dveřmi, v duchu si přísahal, že odsud neodejde, dokud si nezjedná jasno.

Boothby seděl za stolem. „Tak spusťte, Alfréde.“ Vicary Boothbyho informoval o obsahu zadržených depeší a o své teorii, kterou jejich obsah vysvětloval. Boothby poslouchal, mnul si ruce a nervózně se na židli vrtěl.

„Pro smilování boží!“ vyhrkl. „S každým dnem je situace horší a horší.“

Další vynikající příspěvek k našemu úsilí, sire Basile, pomyslel si Vicary s hořkou ironií.

„Podařilo se nám pokročit ve skládání minulosti té agentky. Karl Becker ji identifikoval jako Annu von Steiner. Narodila se v nemocnici svatého Víta na Štědrý den roku 1910. Její otec, Peter von Steiner, byl bohatý pruský aristokrat a působil v diplomatických službách. Její matka byla Angličanka. Jmenovala se Daphne, za svobodna Harrisonová. Rodina zůstala v Londýně až do vypuknutí války a pak přesídlila do Německa. Díky manželovu postavení nebyla Daphne Harrisonová za války na rozdíl od mnoha jiných britských občanů internována. Zemřela na tuberkulózu v roce 1918 na Steinerově venkovském sídle v západním Prusku. Po válce se Steiner s dcerou stěhovali z jednoho diplomatického postu na druhý, včetně dalšího krátkého pobytu v Londýně počátkem dvacátých let. Kromě toho působil Steiner i v Římě a ve Washingtonu.“

„To vypadá, že mohl být klidně špion,“ podotkl Boothby. „Ale pokračujte, Alfréde.“

„V roce 1937 Anna Steinerová zmizela a o jejím dalším osudu můžeme pouze spekulovat. Absolvuje výcvik ve špionážní škole Abwehru, je vyslána do Holandska, aby si tam pod jménem Christa Kunstová vybudovala falešnou existenci, a pak přijíždí do Anglie. Mimochodem, Anna Steinerová údajně zahynula při autonehodě nedaleko Berlína v květnu 1938. Zjevně Vogelův zastírací manévr.“

Boothby vstal a začal přecházet kanceláří. „Vaše líčení je velmi zajímavé, Alfréde, ale má jeden fatální nedostatek. Je založeno na informacích, které jste získal od Karla Beckera, a ten vám řekne cokoliv, jenom aby se zavděčil.“

„Becker nemá žádný důvod, aby nám v této věci lhal, sire Basile. A jeho údaje se dokonale shodují s tím, co jsme spolehlivě zjistili z jiných zdrojů.“

„Já mohu jen zopakovat, Alfréde, že bych silně pochyboval o věrohodnosti Beckerových prohlášení.“

„Tak proč jste s ním vloni v říjnu strávil tolik času?“ vyrazil Vicary do boje.

Sir Basil stál u okna a díval se, jak poslední paprsky denního světla opouštějí náměstí. Škubl hlavou, ale rychle se přinutil ke klidu a pomalu se otočil.

„Do důvodů, proč jsem s Beckerem mluvil, vám vůbec nic není.“

„Becker je můj agent,“ vyhrkl Vicary, do jehož hlasu se vkradl osten zlostné výčitky. „Já jsem ho dopadl, já jsem ho obrátil, já ho řídím. Poskytl vám informace, které se mohly ukázat jako životně důležité pro řešení tohoto případu, ale vy jste mi je zatajil. Rád bych věděl proč.“

Boothby zůstal ledově klidný. „Becker mi řekl totéž co vám: vybraní agenti, tajné výcvikové středisko v Bavorsku, speciální kódy a postupy. A abych k vám byl upřímný, Alfréde, tehdy jsem mu nevěřil ani slovo. Neměli jsme jediný důkaz, který by jeho tvrzení podpořil. Teď ho máme.“

Dokonale logické vysvětlení, alespoň na první pohled. Na druhý…?

„Proč jste mi o tom neřekl?“

„Už je to dávno.“

„Kdo je Broome?“

„Je mi líto, Alfréde.“

„Chci vědět, kdo je Broome!“

„A já se vám snažím vysvětlit tak zdvořile, jak jen dokážu, že nemáte právo vědět, kdo Broome je.“ Boothby nevěřícně zakroutil hlavou. „Bože můj! Tady nejsme v žádném univerzitním klubu, kde sedíme kolem stolu a vyměňujeme si názory na tu či onu problematiku. Tohle oddělení se zabývá kontrašpionáži a pracuje na velmi jednoduchém principu: Každý ví jen to, co nezbytně potřebuje vědět. Vůbec není nutné, abyste věděl, kdo je Broome, protože se to nedotýká žádného případu, který vám byl přidělen. Proto vám do toho nic není.“

„Opravňuje princip, že každý ví jen to, co nezbytně potřebuje, ke klamání ostatních důstojníků?“

„Já bych nepoužil termín klamání,“ ohradil se Boothby, jako by šlo o sprosté slovo. „Ten princip prostě znamená, že z bezpečnostních důvodů má každý důstojník přístup pouze k těm informacím, které potřebuje, aby mohl splnit uložený úkol.“

„A co takhle termín lež? Ten byste použil?“

Rozhovor jako by Boothbymu působil fyzickou bolest.

„Domnívám se, že někdy je nutné nebýt k důstojníkovi úplně upřímný a otevřený, když je cílem uchránit operaci, kterou řídí jeho kolega. A netvrďte mi, že vás něco takového překvapuje.“

„To jistě ne, sire Basile.“ Vicary zaváhal a rozhodoval se, jestli pokračovat v souboji, nebo vycouvat. „Jenom jsem uvažoval, proč jste mi lhal, když jste řekl, že jste nečetl Vogelovy materiály.“

Z Boothbyho obličeje se vytratila krev a Vicary viděl, jak v kapsách kalhot zatíná a otevírá pěsti. Byla to riskantní strategie, která navíc mohla stát Gracii Clarendonovou místo. Až Vicary odejde, Boothby zavolá Nicholasi Jagovi do archivu a bude se dožadovat vysvětlení. Jago si určitě uvědomí, že tato informace mohla uniknout jen přes Gracii. Nebyla to žádná maličkost, za takové prohřešky se u tajné služby na hodinu propouští. Ale Vicary byl ochoten se vsadit, že Gracie vyvázne, protože kdyby ji Boothby vyhodil, potvrdil by tím, že informace byla správná. Teď se jen modlil, aby se nemýlil.

„Hledáte obětního beránka, Alfréde? Někoho, na koho byste mohl svést svou neschopnost vyřešit tento případ? Vy byste si měl nebezpečí, které z toho plyne, uvědomovat silněji než kdokoliv z nás. Dějiny jsou plné příkladů slabochů, kteří pokládali za účelné podstrčit vhodnou oběť. A jak dopadli?“

Hlavně že nemusíš odpovídat na mou otázku, pomyslel si Vicary.

Vstal a rozloučil se. „Dobrou noc, sire Basile.“

Boothby mlčel a počkal, až Vicary dojde ke dveřím. „Ještě jedna věc, Alfréde. Určitě vás na to nemusím upozorňovat, ale presto to udělám. Nemáte k dispozici neomezené množství času. Jestli v brzké době nevykážete nějaké pokroky, budeme muset přikročit k jistým… ehm, změnám. Chápete, že, Alfréde?“

30 KAPITOLA

LONDÝN

Když vstoupili do restaurace hotelu Savoy, kapela právě spustila A slavíček prozpěvoval na Berkeley Square. Provedení za moc nestálo, muzikanti hráli falešně a uspěchaně, ale jim se to přesto líbilo. Jordan vzal bez řečí Kateřinu za ruku a odváděl ji na taneční parket. Byl vynikající tanečník, po parketu se téměř vznášel a tiskl si ji silně k tělu. Přišel rovnou z kanceláře a měl na sobě uniformu. Přinesl si i kufřík, který však očividně neobsahoval nic důležitého, protože ho nechal u stolu. Přesto se zdálo, že jej nikdy nepustí z dohledu déle než na několik vteřin.

Po chvíli si Kateřina něčeho povšimla: všichni v sále jako by hleděli jen na ně. Silně ji to znervózňovalo. Šest let dělala všechno, co bylo v jejích silách, aby si jí nikdo nevšiml, a teď tančí s okouzlujícím americkým námořním důstojníkem v nejpřepychovějším londýnském hotelu. Cítila se jako nahá a velmi zranitelná, ale současně nacházela neobyčejné uspokojení v tom, že pro změnu dělá něco úplně přirozeného.

Za pozornost, kterou přitahovali, mohla jistě vděčit svému vzhledu. Přečetla si to v Jordanových očích, když před několika minutami vešla do baru. Dnes večer vypadala úžasně. Černé krepové šaty s hlubokým výstřihem na zádech dávaly vyniknout linii ňader a boků. Rozpuštěné vlasy zdobila zlatá spona s drahokamem a krk dvojitá šňůra perel. Na líčení si dala záležet. Válečná kosmetika měla daleko do bývalé kvality, ale ona moc nepotřebovala – několik dotyků rtěnky ke zvýraznění obrysu plných rtů, trochu růže, aby vynikly lícní kosti, pár střídmých tahů tužkou na obočí a řasenkou. Její vzhled ji ovšem nenaplňoval žádným zvláštním uspokojením. Na svou krásu se vždy dívala oproštěna od vášně, jako když si žena prohlíží oblíbenou čajovou soupravu nebo pěkný starožitný koberec. Ale přesto – už hodně dlouho nezažila, že by vstoupila do místnosti a všichni se po ní otáčeli. Patřila k ženám, jimž věnují pozornost příslušníci obou pohlaví. Mužům padaly čelisti, ženy se mračily závistí.

„Všimla sis, že na nás všichni zírají?“ přerušil Jordan její úvahy.

„Všimla, ano. Vadí ti to?“

„Jistě že ne.“ Odtáhl se, aby se jí mohl zadívat do obličeje. „Takhle jsem se necítil ani nepamatuju, Kateřino. Když si pomyslím, že jsem musel urazit takovou dálku, dojet až do Londýna, abych tě našel…“

„Jsem ráda, žes mě našel.“

„Můžu se ti k něčemu přiznat?“

„Přirozeně.“

„Když jsi včera odešla, moc jsem toho nenaspal.“

Usmála se a přitáhla ho k sobě, až se její ústa ocitla těsně u jeho ucha. „I já se ti k něčemu přiznám. Já jsem nespala vůbec.“

„Na co jsi přitom myslela?“

„Nejdřív ty.“

„Myslel jsem na to, jak moc lituju, že jsi odešla.“

„Mně pronásledovaly velmi podobné myšlenky.“

„Myslel jsem na to, jak jsem tě líbal.“

„Mám dojem, že jsem líbala já tebe.“

„Nechci, abys dnes večer odešla.“

„Musel bys mě vyhodit z okna, kdybys chtěl, abych odešla.“

„Tak to rozhodně nehrozí.“

„Nejradši bych tě zase políbila, Petře. Hned teď a tady.“

„A co lidi, co sena nás dívají? Co myslíš, že udělají, když tě políbím?“

„Nemám tušení. Ale jsme v Londýně a píše se rok 1944. Může se stát cokoliv.“

*****

„Pozornost jednoho gentlemana u baru,“ řekl jim číšník, když otevíral láhev šampaňského u jejich stolu.

„Má ten gentleman nějaké jméno?“ zeptal se Jordan.

„Pokud ano, nesdělil mi ho, pane.“

„Jak vypadal?“

„Jako opálený hráč ragby, pane.“

„Americký námořní důstojník?“

„Ano, pane.“

„Shepherd Ramsey.“

„Ten gentleman by si s vámi rád připil, pane.“

„Řekněte tomu gentlemanovi, že děkujeme za šampaňské, ale na přípitek ať zapomene.“

„Zajisté, pane.“

„Kdo je Shepherd Ramsey?“ zajímala se Kateřina, když číšník odešel.

„Nejstarší a nejvěrnější přítel, kterého na světě mám. Miluju ho jako bratra.“

„Proč jsi tedy nechtěl, aby se s námi napil?“

„Protože jednou ve svém dospělém životě chci udělat něco bez něj. Kromě toho se o tebe nechci s nikým dělit.“

„To je dobře, protože já bych se o tebe také nerada dělila.“ Kateřina pozvedla sklenku. „Na Shepherdovu nepřítomnost.“

Jordan se rozesmál. „Na Shepherdovu nepřítomnost.“

Číše vesele zazvonily.

„A na zatemnění,“ dodala Kateřina, „bez kterého bychom se nesrazili.“

„Na zatemnění.“ Jordan zaváhal. „Vím, že to bude znít jako hrozné klišé, ale nedokážu od tebe odtrhnout oči.“

Kateřina se usmála a naklonila se přes stůl.

„Nechci, abys ode mě odtrhával oči, Petře. Proč myslíš, že jsem si oblékla tyhle šaty?“

*****

„Jsem trochu nervózní.“

„Já také, Petře.“

„Když tam tak ležíš v měsíčním světle, vypadáš úžasně.“

„I ty vypadáš nádherně.“

„Neříkej to. Moje žena…“

„Promiň. Já jenom, že jsem nikdy neviděla muže, který by byl tak krásný jako ty. Zkus alespoň na chvíli přestat myslet na svou ženu.“

„Je to velmi těžké, ale trošku mi to usnadňuješ.“

„Vypadáš jako klečící antická socha.“

„Velmi stará a oprýskaná socha.“

„Krásná socha.“

„Nemůžu si pomoct, chci se tě stále dotýkat. Dotýkat se jich. Máš je nádherné. Toužil jsem se jich dotýkat od prvního okamžiku, kdy jsem tě spatřil.“

„Můžeš přitlačit, nebude to bolet.“

„Takto?“

„Ach bože! Ano, Petře, nepřestávej. Ale já se tě chci také dotýkat.“

„To, co děláš, je nádherné.“

„Opravdu?“

„Uúú, ano, opravdu.“

„Jsi tak tvrdý. Bože, to je krása. A teď bych chtěla udělat něco jiného.“

„Co?“

„To nedokážu nahlas vyslovit. Pojď blíž.“

„Kateřino…“

„Jen pojď. Slibuju, že toho nebudeš litovat.“

„Ach, můj bože! To je neuvěřitelné.“

„Mám přestat?“

„Jsi tak krásná, když to děláš.“

„Chci, aby ses se mnou cítil dobře.“

„A já chci, aby ses se mnou cítila dobře ty.“

„Můžu ti ukázat, jak toho dosáhnout.“

„Myslím, že to vím.“

„Ááách, Petře! Tvůj jazyk je báječný! Ach, prosím, prosím, dotýkej se mě při tom na prsou.“

„Chci být v tobě.“

„Pospěš si, Petře.“

„Oóóch, ty jsi tak měkká, tak nádherná. Ach bože, Kateřino, já už…“

„Počkej! Ještě ne, miláčku. Udělej pro mě něco. Lehni si na záda, já už se postarám o zbytek.“

Poslechl. Vzala ho do dlaně a zavedla do svého těla. Mohla zůstat ležet a nechat ho dokončit, ale chtěla to takhle. Vždycky tušila, že přesně toto od ní Vogel očekává. K čemu jinému by potřeboval agenta-ženu, než aby sváděla spojenecké důstojníky a kradla jim jejich tajemství? Celou dobu se obávala, že chlap, na kterého ji Vogel nasadí, bude starý a chlupatý a tlustý a ošklivý, rozhodně ne takový jako Petr. A když už se má pro Kurta Vogela kurvit, ať si to alespoň užije! Prokristapána, Kateřino, ovládej se! Nesmíš takto ztrácet kontrolu! Ale nedokázala si pomoci. Bylo jí krásně, opravdu se přestávala ovládat. Hlava zvrácená dozadu, ruce jí vylétly k ňadrům, hladila si bradavky a za okamžik v sobě cítila žhavou lávu jeho orgasmu a samotnou ji zalévala jedna vlna rozkoše za druhou.

*****

Bylo pozdě, přinejmenším čtyři ráno. Jistá si tím Kateřina nebyla, protože v takové tmě na ciferník budíku na nočním stolku neviděla. Ale to nebylo rozhodující. Rozhodující bylo, že Petr Jordan vedle ní spal zdravým a hlubokým spánkem, jak poznala podle pravidelného oddechování. Bohatě povečeřeli, hodně toho vypili a dvakrát se pomilovali. Jestli nemá obzvlášť lehké spaní, nevzbudí se, ani kdyby přiletěly bombardéry Luftwaffe na noční nálet. Kateřina vyklouzla z postele, oblékla si hedvábný župan – dar od Petra – a po špičkách zamířila k nedovřeným dveřím ložnice. O několik centimetrů je odtáhla, proklouzla na chodbu a tiše za sebou zavřela.

Ticho jí přímo zvonilo v uších a cítila, jak jí v hrudi buší srdce. Přinutila se ke klidu. Stálo ji hodně úsilí a hodně riskovala, aby se dostala tak daleko, ale stačila jediná hloupá chyba, aby veškerá dosavadní námaha přišla vniveč. Rychle scházela po úzkém schodišti. Zaskřípalo prkno. Ztuhla a čekala, jestli se Jordan probudí. Před domem projel automobil hlubokou kaluží a ozvalo se hlasité šplouchnutí. Pak zaštěkal pes a kdesi v dálce zlostně zatroubila houkačka. Uvědomila si, že jsou to všechno běžné noční zvuky, které lidé ve spánku nevnímají. Spěšně tedy sešla do přízemí a prošla halou. Jeho klíče ležely na malém stolku hned vedle její kabelky. Vzala obojí a pustila se do práce.

Pro dnešní noc si Kateřina stanovila omezené cíle. Chtěla si zajistit pravidelný přístup do Jordanovy pracovny a k jeho soukromým papírům. K tomu potřebovala vlastní klíče od hlavního vchodu, od dveří do pracovny a od Jordanova kufříku. Na kroužku visela řada klíčů a na první pohled bylo zřejmé, kterým se odemyká dům, protože byl větší než ostatní. Kateřina sáhla do kabelky, vytáhla kostku měkkého hnědého vosku a otiskla do ní největší klíč, který předtím sundala z kroužku. Stejně tak neměla problém s určením klíče ke kufříku, protože ten byl naopak nejmenší. Zopakovala proceduru a získala další zřetelný otisk. Zbývala pracovna. Na svazku zůstalo několik podobných klíčů a Kateřina musela postupovat eliminačním způsobem. S kabelkou a kufříkem přistoupila ke dveřím pracovny a zkoušela jeden klíč po druhém. Čtvrtý hladce zapadl do zámku. Svlékla ho z kroužku a otiskla do vosku.

Teď už mohla spokojeně skončit a byl by to velmi úspěšný večer. Stačilo nechat si vyrobit podle otisků klíče a mohla by se v době Jordanovy nepřítomnosti kdykoliv vrátit a ofotografovat všechny dokumenty v pracovně. To samozřejmě udělá, ale to jí nestačilo. Chtěla Vogelovi dokázat, že je opravdu schopná agentka. Odhadovala, že vstala z postele před necelými dvěma minutami a že další dvě ještě může obětovat.

Odemkla, vešla a rozsvítila. Hezká místnost, zařízená jako typicky pánská pracovna. Velký psací stůl, kůží čalouněné ředitelské křeslo a kreslicí prkno s vysokou dřevěnou židlí. Kateřina sáhla do kabelky a vylovila fotoaparát a pistoli Mauser s tlumičem. Zbraň položila na stůl, fotoaparát přitiskla k oku a pořídila dva snímky pracovny. Potom odemkla Jordanův kufřík. Byl téměř prázdný. Obsahoval pouze náprsní tašku, pouzdro na brýle a malý v kůži vázaný diář. Pro začátek stačí i to, pomyslela si. Možná si do diáře zapsal jména důležitých osobností, s nimiž se setkal. Když bude Abwehr vědět, s kým Jordan udržuje kontakty, třeba na základě toho zjistí, na čem pracuje.

Kolikrát tohle absolvovala ve výcvikovém středisku? Bože, to ani spočítat nedokáže. Nejmíň stokrát. A pokaždé u ní stál Vogel a hleděl jí přes rameno, v ruce ty zatracené stopky. Trvá to moc dlouho! Jsi příliš hlasitá! Máš moc světla! To nestačí! Už jdou pro tebe! jsi zatčena! Co lei uděláš? Položila diář na psací stůl a rozsvítila stolní lampu. Měla ohebné rameno a kuželovitě stínítko, které světlo nasměrovalo přímo dolů. Pro fotografování dokumentů ideální.

Tři minuty. Pospěš si, Kateřino. Otevřela diář a nastavila lampu tak, aby světlo dopadalo kolmo na stránku. Kdyby pořídila záběr z nevhodného úhlu nebo byl zdroj světla příliš blízko, negativ by nevyšel. Postupovala přesně podle Vogelových instrukcí a cvakala snímek za snímkem, stránku za stránkou. Jména, data, stručné poznámky zaznamenané vypsanou rukou. Po několikerém obrácení listu narazila na něco zajímavého. Jedna stránka byla pokreslena hrubými náčrty objektů krychlového tvaru a popsána číslicemi, které nejspíš udávaly rozměry. Tady pořídila Kateřina dva záběry, aby měla jistotu, že alespoň jeden vyjde a že náčrt opravdu zachytila.

Čtyři minuty. Ještě jednu věc chtěla pro dnešek stihnout. Trezor, přišroubovaný k podlaze vedle stolu. Vogel jí předal kombinaci, která by měla sejf otevřít. Kateřina si klekla a začala otáčet číselníkem. Šest čísel. Když nastavila poslední, uslyšela cvaknutí stavítka zámku. Stiskla kličku a západka se uvolnila. Vogel se nemýlil, kombinace opravdu seděla! Kateřina otevřela trezor a nahlédla dovnitř. Dvě svázané složky plné papírů, několik poznámkových bloků s trhacími listy. Potrvá hodiny, než všechno vyfotografuje. Ale bude mít ještě dost času a může počkat. Zatím namířila objektiv aparátu do trezoru a stiskla spoušť.

Pět minut. Nejvyšší čas uvést vše do původního stavu. Přirazila dveře sejfu, přesunula západku do zavřené polohy a otočila číselníkem. Kostku vosku opatrně, aby ji nezdeformovala a nezničila otisky, uložila do kabelky. Následoval fotoaparát, pak pistole. Diář vrátila do kufříku a zamkla ho. Zhasla světlo, vyšla z pracovny, zavřela dveře a zamkla.

Šest minut. Zdržela se příliš dlouho. Odnesla kufřík a kabelku do haly a vrátila je na stolek. Hotovo! Teď výmluva: měla žízeň. Koneckonců to byla pravda. V ústech jí nervozitou úplně vyschlo. Zašla do kuchyně, vytáhla z kredence sklenku a napustila do ní vodu z kohoutku. Na doušek ji vypila, znovu naplnila a vzala s sebou nahoru do ložnice.

Cítila, jak ji zaplavila vlna úlevy a současně úžasného pocitu moci a triumfu. Po měsících výcviku a letech čekání konečně v akci! Překvapeně si uvědomila, že se jí špionážní řemeslo rázem zalíbilo. Cítila uspokojení z pečlivě naplánované a provedené operace a radovala se téměř jako dítě. Vždyť poznala zakázané tajemství a zjistila něco, co si ostatní před ní přáli skrýt. Vogel měl samozřejmě celou dobu pravdu. Jako vyzvědačka je v každém směru dokonalá.

Otevřela dveře a vstoupila do ložnice, zalité měsíčním světlem.

Petr Jordan seděl na posteli.

„Kdes byla? Už jsem si o tebe dělal starosti.“

„Umírala jsem žízní.“ Kateřina nevěřila, že ten klidný, vyrovnaný hlas patří skutečně jí.

„Doufám, žes přinesla i pro mě.“

Ach, díky bohu. Znovu mohla dýchat.

„Jistě. Přece bych na tebe nezapomněla.“

Podala mu sklenici vody a Jordan se napil.

„Kolik je hodin?“ zeptala se.

„Pět. Za hodinu musím vstávat. V osm máme poradu.“

Políbila ho. „Takže nám zbývá hodina času.“

„Kateřino, já přece nemůžu…“

„Ale můžeš, to víš, že můžeš.“

Hedvábný župan se jí svezl z ramenou a Kateřina si přitiskla jeho hlavu k prsům.

*****

O několik hodin později kráčela Kateřina Blakeová po nábřeží v Chelsea. Přes řeku se neslo jemné, ale velmi chladné mrholení. Během výcviku jí Vogel určil celkem dvacet různých míst k setkání se spojkou v různých částech Londýna a pokaždé v jinou denní dobu. Přiměl ji, aby si všechny údaje nesmazatelně vryla do paměti, a Kateřina předpokládala, že stejně postupoval i u Horsta Neumanna, než ho poslal do Anglie. Podle pravidel to byla ona, kdo určoval, jestli dojde ke kontaktu. Kdyby se jí cokoliv nezdálo – podezřelý obličej, muži v zaparkovaném automobilu –, schůzku by zrušila a pokusili by se o předání materiálů v určenou dobu na dalším místě podle rozpisu.

Kateřina nic podezřelého nezaregistrovala. Podívala se na hodinky. Ještě dvě minuty. Pokračovala v procházce a v myšlenkách se nevyhnutelně vrátila k nočním událostem. Obávala se, jestli s Jordanem nepostupovala příliš rychle a jestli nezašla moc daleko. Doufala, že ho příliš nešokovala svými milostnými technikami ani tím, co od něj v posteli požadovala. Chovala by se tak průměrná Angličanka ze střední společenské třídy? Asi ne. Jenže teď už je pozdě honit bycha, milá Kateřino.

Ráno si připadala jako ve snu. Jako kdyby se kouzlem změnila v někoho jiného a ocitla v jiném světě. Oblékla se, uvařila kávu a Jordan se zatím osprchoval a oholil – poklidná domácká scéna, jakou dosud nikdy nezažila. Pocítila záchvěv strachu, když odemkl pracovnu a vstoupil. Nezapomněla jsem něco vrátit na své místo? Pozná, že tam v noci někdo byl? Z domu odjeli spolu taxíkem. Během krátké jízdy na Grosvenor Square jí projela jiná obava. Co když se už se mnou nebude chtít vidět? Zatím ji vůbec nenapadlo o této možnosti uvažovat. Pokud mu na ní nezáleží, přišla by veškerá dosavadní námaha vniveč. Ale když taxík na náměstí zastavil, Petr Jordan ji požádal, aby s ním dnes povečeřela v italské restauraci na Charlotte Street.

Kateřina se obrátila a vracela po nábřeží. Blížil se k ní Neumann s rukama v kapsách nepromokavého lodního kabátu, límec vyhrnutý kvůli dešti, klobouk se sklopenou střechou stažený hluboko přes oči. Pro agenta v terénu ideální vzhled i postava – drobný, nenápadný, anonymní, ale přesto jako by v sobě skrýval nebezpečnou sílu. V tomto oděvu by se mohl procházet v docích a nikdo by se neodvážil křivě se na něj podívat, ale navlékněte ho do fraku a můžete ho poslat na audienci ke královně. Kateřina uvažovala, jestli stejně jako ona někdy studoval herectví.

„Vypadáte, že by vám neuškodil šálek kávy,“ řekl jí místo pozdravu. „Nedaleko je docela útulná kavárna.“

Neumann jí nabídl rámě. Kateřina se do něj zavěsila a společně odcházeli po nábřeží. Bylo velmi chladno. Kateřina mu předala film a Neumann ho bezstarostně uložil do kapsy, jako by to byla hrst drobných. Vogel ho opravdu dobře vycvičil.

„Předpokládám, že víte, kam to doručit,“ řekla Kateřina.

„Cavendish Square. Ve tři odpoledne vyzvedne film pracovník portugalské ambasády jménem Hernandez a uloží ho do vaku s diplomatickou poštou, který večer odejde letecky do Lisabonu. Zítra je zásilka v Berlíně.“

„Výborně.“

„Co je to, jestli se můžu zeptat?“

„Diář a záběry pracovny. Není to moc, ale pro začátek stačí.“

*****

„Dobrá práce,“ ocenil Neumann. „Jak se vám to podařilo?“

„Dovolila jsem mu pozvat mě na večeři a potom do postele. V noci jsem vstala a proklouzla do pracovny. Mimochodem, kombinace zámku fungovala. Dostala jsem se do trezoru.“

Neumann potřásl hlavou. „To bylo pekelně riskantní. Kdyby vás načapal, byla byste v pěkném průšvihu.“

„Já vím, Proto od vás něco potřebuju.“ Kateřina sáhla do kabelky a podala mu voskovou kostku s otisky klíčů. „Najděte někoho, kdo by ty klíče vyrobil, a ještě během dneška mi je přineste. Až zítra odejde Jordan do práce, zajdu do domu a vyfotografuju všechno, co v pracovně objevím.“

Neumann uložil vosk do kapsy k filmu.

„Dobře. Ještě něco?“

„Ano. Takto se spolu bavíme naposled. Ode dneška kolem sebe při předávce vždycky jenom projdeme, já vám předám film pro Portugalce a pak bude každý pokračovat svou cestou. Pokud mi budete chtít něco sdělit, napíšete to na papír a dáte mi ho. Jasné?“

„Jasné.“

Zastavili se. „No, čeká vás dnes ještě spousta práce, pane Portere.“ Políbila ho na tvář a pošeptala mu do ucha: „Riskovala jsem život, abych to získala, tak ne abyste to teď podělal.“

Otočila se na patě a odcházela.

*****

První úkol, do kterého se Neumann pustil, bylo nalezení někoho, kdo by podle otisků vyrobil duplikáty Jordanových klíčů. S tímto požadavkem se pochopitelně nemohl obrátit na žádného zavedeného řemeslníka ve West Endu. Ten by s největší pravděpodobností informoval policii a nechal podezřelého zákazníka zatknout. Neumann se musel přemístit do méně honosné čtvrti a objevit zámečníka, který by byl ochoten požadovanou práci vykonat – pochopitelně za přiměřenou cenu. Kráčel podél Temže a přes most Battersea zamířil do jižní části Londýna.

Nemusel pátrat dlouho. Sklo výkladní skříně padlo za oběť bombardování a místo něj byl otvor zakryt plátem překližky. Neumann vešel do dílny. Žádný zákazník, jen za pultem postarší muž ve vytahaném modrém svetru a špinavé pracovní zástěře.

„Zhotovujete klíče, příteli?“ zeptal se Neumann zdvořile.

Řemeslník beze slova pokynul hlavou k brusce.

Neumann vytáhl z kapsy vosk. „Uměl byste vyrobit klíč podle otisku?“

„Jo, ale něco to bude stát.“

„Říká vám něco deset šilinků?“

Zámečník se usmál; chyběla mu dobrá polovina zubů. „Říká mi to hodně.“ Prohlédl si otisky. „Zítra večer budou hotový.“

„Potřebuju je hned.“

Zámečník ho znovu obdařil tím strašným úsměvem. „Jo, ale to přijde na dalších deset šilasů.“

Neumann položil peníze na pult. „Jestli vám to nevadí, počkám tady.“

„Jak je ctěná libost.“

*****

Odpoledne přestalo pršet. Neumann měl v nohou hodně kilometrů, a když se nepřesunoval pěšky, skákal z jednoho autobusu na druhý a spěšně přebíhal mezi linkami metra. Z dětství si na Londýn vzpomínal jen mlhavě a den strávený ve velkoměstě si opravdu užíval. Jaká úleva proti nudě v Hampton Sands, kde není co dělat než běhat po pláži, číst si a pomáhat Seanovi s ovcemi. Když zastrčil novotou se lesknoucí klíče do kapsy a vyšel ze zámečnické dílny, vrátil se do centra. Na mostě Battersea vytáhl z kapsy kostku vosku, zmačkal ji, aby zničil otisky, a hodil do řeky. Ozvalo se hlasité šplouchnutí a beztvará hrudka zmizela pod kalnou hladinou plnou vírů.

Přes Chelesea a Kensington došel do Earl’s Court. Uložil klíče do obálky, kterou vsunul štěrbinou do Kateřininy poštovní schránky. Vyhledal přeplněnou restauraci, našel si místo u stolku u okna a lehce poobědval. Během jídla po něm házela očima jedna žena, která seděla o dva stoly dál, ale Neumann si pro podobné případy přinesl noviny a jen občas nahlédl přes jejich horní okraj a usmál se na ni. Ne že by se ho nezmocnilo pokušení. Byla docela hezká a nabízela určitě velmi příjemný způsob, jak zabít zbytek odpoledne a setřást nahromaděné napětí. Ale Neumann nemohl riskovat, a tak zaplatil, smutně na ni mrkl a odešel.

O čtvrt hodiny později se zastavil u telefonní budky, zvedl sluchátko a vytočil místní číslo. Ozval se mužský hlas, který hovořil s výrazným jihoevropským přízvukem. Neumann se zdvořile zeptal, jestli by mohl mluvit s panem Smythem. Hlas na druhém konci linky snad až příliš vehementně protestoval, že žádného pana Smythe nezná, a práskl sluchátkem. Neumann s úsměvem zavěsil a vyšel z budky. Kód, který při krátkém hovoru použil, byl velmi primitivní, ale účinný. Muž, s nímž právě mluvil, byl portugalský kurýr Carlos Hernandez. Když Neumann zavolal a chtěl k telefonu někoho, jehož příjmení začíná na S, měla se spojka odebrat na Cavendish Square a převzít zásilku.

Neumannovi stále zbývala hodina. Prošel Kensingtonem, procházel se po Hyde Parku a právě došel k Mramorovému oblouku, když se z hrozivě zatažené oblohy spustily první těžké kapky a vzápětí hustý liják. Neumann vklouzl do zastrčeného malého knihkupectví na Portman Square. Odmítl pomoc tmavovlasé dívky, která stála na žebříku a přerovnávala svazky v horní polici, a chvíli si prohlížel vystavené knihy. Vybral si básně T. S. Eliota a nejnovější román Grahama Greena Ministerstvo strachu. Když platil, dívka podotkla, že má také ráda Eliota, a pozvala Neumanna na kávu, až bude mít ve čtyři přestávku. Neumann odmítl, ale řekl, že se v okolí často pohybuje a že se ještě ukáže. Dívka se usmála, zabalila mu knihy do hnědého papírového sáčku a řekla, že se bude těšit. Neumann vyšel z obchodu doprovázen veselým cinkáním zvonku nade dveřmi.

Dorazil na Cavendish Square. Déšť polevil v drobné mžení. Na sezení na lavičce bylo nepříjemně chladno. Neumann náměstí několikrát obešel a nespouštěl oči ze dveří domu v jihozápadním rohu.

Po dvaceti minutách se objevil jeho člověk.

Byl neuvěřitelně tlustý. Měl na sobě šedý oblek, šedý plášť a cylindr a nesl se, jako kdyby měl v úmyslu vyloupit banku. Vsunul klíč do zámku, jako by se chystal vstoupit na nepřátelské území, a vešel do domu. Když se za ním zavřely dveře, Neumann přešel náměstí, vytáhl z kapsy saka film a hodil ho do podlouhlého otvoru pro doručování pošty. Na druhé straně se ozvalo zafunění, jak se tlusťoch shýbal pro zásilku. Neumann pokračoval v obchůzce náměstí a znovu dům pozorně sledoval. Portugalský diplomat vyšel asi po pěti minutách, zastavil si taxík a odjel.

Neumann se podíval na hodinky. Vlak mu jede až za hodinu. Uvažoval, jestli se nevrátit k sympatické tmavovlásce z knihkupectví. Myšlenka na kávu a rozhovor se zjevně inteligentní dívkou ho lákala. Ale i z nevinné rozmluvy se mohla stát procházka minovým polem. Dokonalá znalost jazyka ještě neznamená, že člověk plně rozumí kultuře dané země, nejapná poznámka by mohla vyvolat podezření, a takové riziko Neumann podstoupit nechtěl.

S knihami pod paží pomalu opustil náměstí a odjel metrem na nádraží Liverpool Street, kde počkal na večerní vlak do Hunstantonu.

TŘETÍ ČÁST

.

31 KAPITOLA

BERLÍN, ÚNOR 1944

„Říkají tomu operace Moruše,“ začal admirál Canaris. „Bohužel zatím vůbec netušíme, co je jejim cílem.“

Rty brigadeführera Waltera Schellenberga rozvlnil úsměv, který se však rychle vypařil jako letní přeháňka. Když se oba muži časně ráno projížděli na koních v parku Tiergarten, Canaris se s tou novinkou Schellenbergovi nepochlubil. Když teď admirál zahlédl reakci mladého generála, necítil sebemenší vinu. Jejich ranní setkání se řídila nevysloveným, ale o to platnějším pravidlem – jeden od druhého očekává, že jich využije ke svému prospěchu a k získání výhody nad soupeřem. Canaris svá tajemství sděloval nebo si je podržel podle jednoduché úvahy: pomůže to mé věci? Otevřené lhaní se ovšem setkávalo s podmračeným nesouhlasem. Lež vede k výčitkám a výčitky by narušovaly přátelskou atmosféru projížděk.

„Před několika dny pořídili piloti Luftwaffe při leteckém průzkumu tyto fotografie.“ Canaris položil na ozdobný nízký kávový stolek, u kterého seděli, dvě zvětšeniny. „Tohle je Selsey Bill na jihu Anglie. Jsme si téměř jisti, že toto staveniště s projektem úzce souvisí.“ Jako ukazovátko Canaris používal stříbrné plnicí pero. „Je vidět, že se zde něco ve velkém spěchu buduje. Obrovské hromady pytlů s cementem a armovací oceli. Na této fotografii je zřetelně vidět lešení.“

„To je zajímavé, admirále Canarisi,“ řekl Hitler. „Máte ještě další informace?“

„Víme, že na projektu pracují špičkoví američtí a britští inženýři. Víme také, že se o projekt osobně zajímá generál Eisenhower. Ale bohužel nám chybí ten nejdůležitější díl skládačky – účel, kterému mají tyto obrovské betonové objekty sloužit.“ Canaris se na vteřinku odmlčel. „Když ten chybějící kousek najdeme, možná se nám podaří vyřešit záhadu spojenecké invaze.“

Na Hitlera Canarisovo sdělení očividně zapůsobilo. „Mám jen jednu otázku, pane admirále. Odkud jste své informace čerpal?“

Canaris váhal.

Himmlerovi zacukalo ve tváři. „Doufám, admirále Canarisi, že se nebojíte, že by cokoliv, co zde dnes ráno bude řečeno, mohlo opustit stěny této místnosti.“

„To jistě ne, pane reichsführere. Tyto informace získává jeden z našich agentů v Londýně přímo od vysoce postaveného člena týmu, který na projektu pracuje. Tento zdroj přirozeně netuší, že byl zkompromitován. Brigadeführer Schellenberg vám může potvrdit, že britská kontrarozvědka o naší operaci ví, ale nedokázala ji zastavit.“

„Je to pravda,“ souhlasil Schellenberg. „MI5 pracuje v krizovém režimu. Mám to z naprosto spolehlivého zdroje.“

„Výborně. Je potěšující, že SD a Abwehr pro změnu úzce spolupracují, místo aby si šly po krku. Možná je to předzvěst lepších časů, které nás očekávají.“ Hitler se obrátil na Canarise. „Brigadeführer Schellenberg by vám mohl při luštění hádanky těch betonových bloků účinně pomáhat, nemyslíte?“

„Moje řeč,“ usmál se Schellenberg.

32 KAPITOLA

LONDÝN

Kateřina Blakeová seděla na lavičce, drobila kousky okoralého chleba a házela je holubům, kteří jsou od nepaměti součástí koloritu Trafalgarského náměstí. Krajně nevhodné místo ke schůzce s kurýrem, pomyslela si. Ale co nadělá, když se Vogelovi tak zalíbila myšlenka, že se jeho agenti scházejí hned vedle sídla britské vládní moci? Přišla od jihu přes St. James’s Park a po třídě Pall Mall. Neumann měl uloženu přístupovou trasu od severu ze Soho přes St. Martin’s Place. Kateřina se jako obvykle dostavila na místo schůzky o pár minut dříve, aby se přesvědčila, jestli ji někdo nesleduje, než se rozhodne, zda předání materiálů uskutečnit. Náměstí se lesklo po ranním dešti. Od řeky foukal čerstvý studený vítr a hvízdal mezi hromadou pytlů s pískem. V jeho poryvech se zmítala tabulka ukazující směr k nejbližšímu protileteckému krytu, jako kdyby si nebyla jistá, kde ten kryt vlastně je.

Kateřina se zadívala k severu a spatřila Neumanna, který přicházel podle instrukcí od malého náměstíčka. Proplétal se zástupem chodců. Mnozí mířili proti němu, jiní jako on pokračovali přes Trafalgarské náměstí, a Kateřina neměla šanci zjistit, jestli mu někdo nevěnuje neobvyklou a podezřelou pozornost. Rozhodila poslední drobty chleba a vstala z lavičky. Ptáci poplašeně vzlétli, zakroužili jako letka stíhaček a zamířili k řece.

Kateřina šla Neumannovi naproti. Na předání této zásilky jí obzvlášť záleželo. Včera v noci si Jordan přinesl domů jiný zápisník, který Kateřina dosud neviděla, a zamkl ho do trezoru. Když ráno odešel do kanceláře na Grosvenor Square, vrátila se k domu a počkala, až odejde posluhovačka. Když byl vzduch čistý, odemkla si duplikátem klíče dům a zápisník od první do poslední stránky ofotografovala.

Od Neumanna ji dělilo jen několik metrů. Kateřina vložila svitky filmu do obálky a teď se připravovala, že ji v chůzi vsune Neumannovi do kapsy a bez zastavení půjde dál. Ale Neumann se před ní zastavil, vzal si obálku a místo ní jí podal složený lístek.

„Zpráva od našeho přítele,“ zašeptal a zmizel v davu.

*****

Vogelovo sdělení si přečetla u šálku slabé kávy v restauraci na Leicester Square. Dvakrát, aby se ujistila, že mu opravdu rozumí. Když dočetla, složila lístek a schovala ho do kabelky. Až přijde domů, spálí ho. Nechala na stole peníze a vstala.

Vogel ji v úvodu pochválil za dosavadní úspěchy, ale dožadoval se podrobnějších informací. Dále jí přikazoval, aby vypracovala písemný výčet všech kroků, které podnikla – jakým způsobem navázala kontakt se zdrojem, jak si zajistila přístup k jeho soukromým papírům, všechno, co jí řekl. Kateřina se domnívala, že ví, odkud vítr vane. Dodávala prvotřídní informace a Vogel se chtěl přesvědčit, že její zdroj nebyl kompromitován.

Zamířila nahoru po Charing Cross Road. Občas se zastavila u výkladní skříně a pozorovala, jestli nemá v patách stín. Odbočila do Oxford Street a postavila se do fronty na autobusové zastávce. Autobus za chvíli přijel. Kateřina nastoupila nahoru a posadila se vzadu hned u schůdků.

Nedomnívala se, že by materiály, které si Jordan nosí domů, poskytly kompletní obrázek o jeho práci. Pochopitelně. Ze zprávy o jeho sledování, kterou jí předal zesnulý Vernon Pope, vyplývalo, že se americký námořní důstojník pohybuje přes den mezi dvěma kancelářemi – jednou v budově spojeneckého velitelství na Grosvenor Square a druhou, menší, hned za rohem. A kdykoliv přenášel nějaké papíry, měl kufřík připoutaný řetízkem k zápěstí.

A právě k těmto materiálům by se Kateřina potřebovala dostat.

Jenže jak?

Uvažovala o dalším náhodném setkání, tentokrát přímo na Grosvenor Square. Mohla by Jordana odlákat domů na společné odpoledne v posteli. Vzápětí však tento postup zavrhla pro neúnosné riziko s ním spojené. Jordan by musel být padlý na hlavu, aby mu taková shoda nebyla nápadná. A i kdyby žádné podezření nepojal, otázka je, jestli by s ní opravdu šel. Hlavní problém však spočíval v tom, že bylo prakticky vyloučeno vytratit se uprostřed odpoledne nenápadně z ložnice na tak dlouho, aby stihla obsah kufříku vyfotografovat. Vzpomněla si, co jí sám Vogel během výcviku několikrát zdůrazňoval: Když řídicí důstojníci zlehkomyslní, agenti v terénu umírají. Rozhodla se, že bude trpělivá a počká. Když se jí podaří udržet si Jordanovu důvěru, nakonec se tajemství jeho práce v kufříku, který nosí domů, objeví. Odevzdá Vogelovi požadovanou písemnou zprávu, ale prozatím taktiku nezmění.

Vyhlédla oknem a uvědomila si, že neví, kde je. Pořád na Oxford Street, ale kde přesně? Tak se soustředila na Vogela a Jordana, že na chvíli zapomněla sledovat cestu. Pak autobus projel přes Oxford Circus a Kateřina vydechla úlevou. A v tom okamžiku si všimla ženy, která ji upřeně pozorovala. Seděla naproti ní přes chodbičku a hleděla přímo na ni. Kateřina se odvrátila a předstírala, že se dívá z okna, ale koutkem oka postřehla, že ženina pozornost neochabuje. Co ta ženská proboha chce? Proč na mě tak čumí? Letmo na ni pohlédla. Připadala jí povědomá.

Blížila se další zastávka a Kateřina vstala. Raději nebude nic riskovat a vystoupí. Autobus zpomalil a zastavil. Kateřina se otočila ke schůdkům, když vtom se žena natáhla přes chodbičku a vzala ji za loket.

„Anno, drahoušku, jste to opravdu vy?“

*****

Ten sen se jí vrací od toho dne, kdy zabila Beatrice Pymmovou. Pokaždé začíná stejně. Hraje si na podlaze v šatně své matky, která sedí u toaletního stolku a pudruje si tváře. Vchází otec. Má na sobě bílý smoking s medailemi pověšenými na prsou. Naklání se k matce, líbá ji na krk a říká, že si musí pospíšit, aby nepřišli pozdě. Pak přichází Kurt Vogel. Ten má na sobě černý oblek a vypadá v něm jako pohřební zřízenec. Jeho tvář je tváří vlka. V rukou drží pomůcky, které jí přináší – nádherné stříbrné stileto, na rukojeti diamanty a rubíny uspořádané do tvaru Svastiky, pistoli s tlumičem našroubovaným na hlaveň, kufříkovou vysílačku. „Pospěš si,“ říká jí, „ať nepřijdeme pozdě. Vůdce se na setkání s tebou nesmírně těší. Už se nemůže dočkat.“

Jedou ulicemi Berlína v kočáru taženém koňmi. Vlk Vogel lehce kluše za nimi. Slavnostní sál osvětlený svíčkami se noří do mlžného oparu. Krásné ženy tančí s krásnými muži. Hitler stojí uprostřed parketu a řeční. Vogel ji povzbuzuje, aby si šla s Führerem promluvit. Prochází mezi tančícími páry a nemůže jí uniknout, že se na ni všichni dívají. Myslí si, že je to kvůli její kráse, ale po chvíli se tanečníci zastavují, kapela přestává hrát a všichni ji probodávají očima.

„Ty nejsi malá dívenka. Ty jsi vyzvědačka Abwehru!“

„Ne, nejsem!“

„Ale jsi! Na co bys jinak měla dýku a vysílačku?“

„Ne! To není pravda!“

A pak promluví Hitler: „To ty jsi zabila tu ženu v Suffolku, Beatrici Pymmovou.“

„To není pravda! To není pravda!“

„Zatkněte ji! Pověste ji!“

Všichni se jí smějí. Náhle je nahá a smích ještě zesílí. Obrací se na Vogela, aby jí pomohl, ale ten utekl a nechal ji na pospas davu. A pak vykřikne a posadí se na posteli zalitá potem a říká si, že to byl jen sen. Jenom bláznivý zlý sen.

*****

Kateřina Blakeová si zastavila taxík a nechala se odvézt k Mramorovému oblouku. Epizoda v autobusu jí hodně otřásla a v duchu si spílala, že se nezachovala jinak. Když ji ta žena oslovila jejím skutečným jménem, zděšeně vyběhla na zastávku, místo aby si zase sedla a klidně jí vysvětlila, že si ji s někým spletla. Dopustila se závažné, možná přímo osudové chyby. Přilákala k sobě pozornost a několik lidí v autobusu vidělo její tvář. Připadala si jako ve zlém snu. Naplnily se její nejhorší obavy.

Za jízdy v taxíku se uklidnila a promyslela další postup. Věděla samozřejmě, že existuje vzdálená možnost, že narazí na někoho, kdo ji pozná. Po matčině smrti přece žila dva roky v Londýně, kde její otec pracoval na německém velvyslanectví, a chodila do anglické dívčí školy, i když si tam nenašla žádnou důvěrnou přítelkyni. Pak už navštívila tuto zemi jen jednou, když sem přijela v létě 1935 s Marií Romerovou na krátkou dovolenou. Bydlely u Mariiných přátel a na večírcích, v divadlech a restauracích se setkaly s řadou dalších mladých a bohatých lidí. Dokonce tehdy prožila krátký románek s jedním Angličanem, jehož jméno již dávno zapomněla. Vogel usoudil, že toto riziko je přijatelné, protože pravděpodobnost setkání s někým známým byla velmi malá. A kdyby už k tomu došlo, měla zcela klidně odpovědět: Promiňte, ale musel jste si mě s někým splést. Šest let se jí náhoda vyhýbala a Kateřina zapomněla na ostražitost. Když ji pak někdo skutečně poznal, trestuhodně zpanikařila.

Nakonec si vzpomněla, kdo ta žena je. Jmenovala se Rosa Morelyová a pracovala jako kuchařka v otcově londýnském domě. Kateřina si na ni sotva vzpomínala – v paměti jí uvízlo jen to, že moc dobře nevařila a vždycky servírovala maso příliš propečené. Tehdy se s ní prakticky nestýkala a to, že ji ta žena po tak dlouhé době poznala, byl malý zázrak.

Teď měla na výběr ze dvou možností: setkání ignorovat a předstírat, že se nic nestalo, nebo jednat a snažit se zjistit rozsah napáchané škody.

Kateřina zvolila druhou možnost.

Zaplatila řidiči a vystoupila. Stmívalo se a v oknech se začínaly objevovat zatemňovací rolety. U Mramorového oblouku se křižuje řada autobusových tras včetně té, z které právě tak spěšně vystoupila. Při troše štěstí tady Rosa Morelyová vystoupí a přesedne na jinou linku. Autobus, v němž jela, odbočí vpravo na Park Lane, nejbližší zastávka Hyde Park Corner. Jestli se Rosa neukáže, Kateřina se pokusí nenápadně přistoupit, aby si jí kuchařka nevšimla.

Autobus už přijížděl. Rosa Morelyová seděla na stejném místě, a když řidič před zastávkou zpomalil, vstala. Kateřina hádala správně. Autobus zastavil a Rosa vystoupila zadními dveřmi.

Kateřina jí zastoupila cestu. „Vy jste Rosa Morelyová, nemám pravdu?“

Žena překvapením zalapala po dechu. „Ano – a vy jste Anna. Věděla jsem, že jste to vy. Bezpečně jsem vás poznala. Vůbec jste se nezměnila. Ale jak jste se sem dostala tak…“

„Když mi došlo, kdo jste, vzala jsem si taxík,“ skočila jí Kateřina do řeči. Když zaslechla své skutečné jméno vyslovené uprostřed davu lidí, zamrazilo ji. Vzala Rosu Morelyovou za paži a odváděla ji do přítmí Hyde Parku.

„Pojďme se trochu projít, Roso. Už jsme se tak dlouho neviděly.“

*****

Večer Kateřina napsala na stroji zprávu pro Vogela a pak ji ofotografovala. Papír, na němž byla napsána, spálila – spolu s páskou, jak jí opakovaně Vogel kladl na srdce – a popel spláchla do výlevky. Vzhlédla a zahleděla se na svůj obraz v zrcadle. Odvrátila se. Umývadlo bylo černé popelem a barvou z pásky. I prsty měla začerněné. Ruce…

Kateřina Blakeová – vyzvědačka.

Popadla mýdlo a začala si drhnout prsty.

Rozhodnutí nebylo těžké, protože situace byla mnohem horší, než očekávala. Emigrovala jsem do Anglie ještě před válkou, vysvětlovala, když kráčely cestičkou v houstnoucí tmě. V hitlerovském režimu bych už nevydržela ani minutu. Bylo to prostě strašné, hlavně jak se nacisté chovali k židům.

Kateřina Blakeová – lhářka.

Určitě vám dali zabrat.

Kdo myslíte?

Úřady, policie. Zašeptání: Vojenská rozvědka.

Ne, ani ne. Nebylo to tak hrozné.

Teď sloužím u fregatního kapitána Higginse. Starám se o jeho děti. Jeho žena zahynula při náletu, chudinka. Kapitán Higgins pracuje na Admiralitě. Říká, že každý, kdo přišel do Anglie před válkou, byl podezříván, že je německý špion.

Opravdu?

Fregatního kapitána Higginse jistě bude zajímat, že vás nikdo neobtěžoval.

Ale vždyť není nutné takovými maličkostmi kapitána Higginse zatěžovat, nemyslíte, Roso?

Nebylo úniku. Britská veřejnost měla naočkovánu chorobnou obavu z vyzvědačů a dobře si uvědomovala, jaké nebezpečí pro vlast představují. Na varování před špiony jste narazili všude – v novinách, v rozhlase, v kině. Rosa nebyla žádný hlupák. O setkání s Annou se jistě kapitánu Higginsovi zmíní, ten zatelefonuje na MI5 a lidé z kontrarozvědky zaplaví celý Londýn a nedají si pokoj, dokud ji nenajdou. Přepečlivě a dlouhodobě připravované krytí vybouchne kvůli jednomu náhodnému setkání se služkou, která přečetla příliš mnoho špionážních románů.

Hyde Park v době zatemnění. Nebýt vzdáleného hluku provozu na Bayswater Road, člověk by si připadal jako v Sherwoodském lese za časů Robina Hooda. Obě ženy rozsvítily baterky, dva úzké proužky nažloutlého světla. Rosa nesla v druhé ruce tašku s nákupem. Bože můj, jak mám nakrmit děti při přídělu čtyř uncí masa na týden? Bojím se, že zakrní a nevyrostou. Před nimi se objevila skupinka stromů, beztvará skvrna na pozadí posledních záchvěvů dne za západním obzorem. Už musím jít, Anno. Ráda jsem vás zase potkala. Jdou ještě kousek spolu. Udělej to tady, mezi stromy. Nikdo tě neuvidí. Policie připíše vraždu nějakému zvrhlému násilníkovi nebo uprchlíkovi. Všichni vědí, že za války se pouliční zločinnost ve West Endu rozrostla do hrozivých rozměrů. Seber jí jídlo a peníze, ať to vypadá, že ji někdo chtěl okrást, a když se bránila, zabil ji. Taky jsem ráda, že jsem vás viděla, Roso. Bože, po tolika letech…

Mezi stromy se rozešly. Rosa se vydala k severnímu okraji parku, Kateřina k jižnímu. A pak se Kateřina otočila a šla za ní. Sáhla do kabelky a vytáhla pistoli. Musí ji zabít rychle. Počkejte, Roso, na něco jsem zapomněla. Rosa se zastavila a otočila se. Kateřina zvedla ruku s pistolí, a než Rosa stačila vykřiknout, střelila ji do oka.

Ten zatracený inkoust ne a ne pustit. Znovu si namydlila ruce a drhla je kartáčem, až jí praskala kůže. Uvažovala, proč se jí tentokrát neudělalo špatně a nezvracela. Vogel jí řekl, že po čase to bude snazší. Pod kartáčem inkoust z pásky konečně povolil. Znovu se podívala do zrcadla, ale tentokrát pohled neodvrátila.

Kateřina Blakeová – vražedkyně.

33 KAPITOLA

LONDÝN

Alfréd Vicary usoudil, že mu prospěje večer strávený doma. Chtěl se projít, a tak odešel z kanceláře asi hodinu před západem slunce, aby to stihl do Chelsea, než uvázne v zatemnění. Hezké odpoledne. Chladno, ale nepršelo a vítr sotva zafoukal. Nad West Endem majestátně plula nadýchaná šedá oblaka s břichy narůžovělými paprsky zapadajícího slunce. Londýn žil plnými doušky. Vicary pozoroval hemžící se davy na Parliament Square, obdivoval protiletadlové baterie na Barbicane Walk, procházel zamlklými kaňony mezi georgiánskými budovami ve čtvrti Belgravia. Jiskřivý zimní vzduch lahodil jeho plicím – Vicary zmobilizoval vůli a nezapálil si. V poslední době trpěl suchým sípavým kašlem stejně jako před závěrečnými zkouškami na univerzitě v Cambridgi a svatosvaté se zapřísahal, že s tím hrozným zlozvykem v první den míru skoncuje.

Prošel Belgrave Square, a když přes King’s Road mířil do Chelsea, kouzlo pominulo – zase měl plnou hlavu případu. Myšlenky na něj ho vlastně nikdy neopouštěly, jen je občas dokázal odsunout stranou. Od ledna převzal vládu únor. Brzy přijde jaro a s ním invaze. A jestli uspěje, nebo ztroskotá, to teď leží z větší části na jeho bedrech.

Přemýšlel o poslední rozluštěné depeši, kterou mu poslali kouzelníci z Bletchley Parku. Byla odeslána v noci a příjemcem byl německý agent působící na britském území. Zpráva neobsahovala žádné krycí jméno, ale Vicary předpokládal, že byla určena jednomu z vyzvědačů, které pronásleduje. Stálo v ní, že dosud obdržené informace byly kvalitní, ale že je třeba je upřesnit a doplnit. Pisatel také žádal o vysvětlení způsobu, jakým se agent kontaktoval se svým zdrojem. Vicary se snažil vytěžit z depeše i příznivou implikaci. Jestliže se Berlín dožaduje doplňujících informací, znamená to, že si němečtí analytikové ještě nedokázali vytvořit komplexní obraz situace. A pokud ještě tápou v temnotě, Vicary má čas ucpat díru, kudy tajemství unikají. Tak bezútěšný byl vývoj případu, že musel hledat útěchu v tak pokřivené logice.

Za Sloane Square se už ponořil do ulic Chelsea. Myslel o podobných večerech před mnoha lety. Před válkou a před zatemněním se vracíval z univerzity s kufříkem přetékajícím knihami a papíry s poznámkami. Tehdy měl mnohem jednodušší starosti. Budou dnes studenti usínat s myšlenkami na mou přednášku? Podaří se mi dopsat další knihu v termínu určeném nakladatelem?

Pak se jeho myšlenky obrátily jiným směrem. Přes všechny Boothbyho výhrady je zatraceně dobrý zpravodajský důstojník. Nechybí mu ani potřebné vlastnosti dané přírodou. Je prost marnivosti a ctižádosti. Netouží po veřejném ocenění a uznání. Zcela mu vyhovuje držet se v ústraní a nechlubit se svými úspěchy. Stačí mu vědomí, že zná tajemství, jež jiným zůstávají skryta. Má uzavřenou povahu a miluje soukromí a práce v kontrarozvědce tyto sklony jen posílila.

Myslel na Boothbyho. Proč si vyžádal Vogelův spis a pak to popřel? Proč odmítl předat Vicaryho varovné memorandum Churchillovi a Eisenhowerovi? Proč vyslýchal Karla Beckera, ale zatajil důkazy o existenci separátní sítě německých špionů? Vicary nenacházel pro tyto činy žádné logické vysvětlení. Jako noty, které nelze poskládat do melodie, jež by zněla alespoň trochu příjemně.

Konečně stál před svým domem na Draycott Place. Za dveřmi se přebrodil závějí mnohadenní pošty a vešel do temného obývacího pokoje. Napadlo ho, jestli by neměl pozvat Alici Simpsonovou na večeři, ale na společenskou konverzaci se cítil příliš unavený. Napustil si vanu, ponořil se do horké vody a poslouchal sentimentální hudbu z rádia. Vypil sklenku whisky a přečetl si noviny. Od svého vstupu do světa tajných služeb jim nevěřil ani slovo. Pak zazvonil telefon. Určitě z kanceláře, protože soukromě mu už dávno nikdo nevolal. Vylezl z vany a zahalil se do županu. Telefon měl v pracovně. Zvedl sluchátko a zcela automaticky se zeptal: „Ano, Harry?“

„Váš rozhovor s Beckerem mě přivedl na nápad,“ šel Harry bez úvodu rovnou k věci.

Vicarymu kapala voda z mokrých vlasů na papíry rozházené po psacím stole. Služebná měla přísně zakázáno do pracovny byť jen vstoupit, natož v ní uklízet. V důsledku toho tvořila místnost ostrůvek akademického nepořádku v domě, který byl jinak jako ze škatulky a tak trochu sterilní.

„Počátkem dvacátých let žila Anna Steinerová se svým otcem, diplomatem, dva roky v Londýně. Bohatí diplomaté mívají služebnictvo – kuchařky, stolníky, pokojské.“

„To je pravda, Harry. Doufám, že nás to někam dovede.“

„Tři dny už prověřuju všechny agentury ve městě a snažím se najít jména lidí, kteří sloužili ve Steinerově domácnosti.“

„Dobrý nápad.“

„Pár jsem jich objevil. Většinou jsou mrtví, jiní staří jako hnědé uhlí. Ale narazil jsem na jedno slibné jméno. Rosa Morelyová.

V mládí pracovala u Steinera jako kuchařka. Dnes jsem zjistil, že slouží v Marylebone, v domě fregatního kapitána Higginse z Admirality.“

„Dobrá práce, Harry. Domluv si s ní hned zítra ráno schůzku.“

„To jsem měl v plánu, ale někdo ji právě střelil do oka a mrtvolu nechal ležet v Hyde Parku.“

„Za pět minut jsem oblečený.“

„Před domem už na vás čeká auto.“

O pět minut později Vicary skutečně zamykal vchod do domu.

V tom okamžiku mu došlo, že úplně zapomněl na domluvený oběd s Helenou.

*****

Za volantem seděla mladá atraktivní wrenka, která během krátké cesty nepromluvila ani slovo. Přivezla ho k místu činu tak blízko, jak jen mohla. Zastavila asi dvě stě metrů daleko, na úpatí malého návrší. Znovu se rozpršelo a Vicary si od ní vypůjčil deštník. Vystoupil z auta a tiše přibouchl dveře, jako kdyby právě přijel ke hřbitovu na pohřeb. Před sebou viděl několik pohupujících se kuželů světla z baterek, které mu připomínaly malinké světlomety, snažící se vypátrat bombardéry na noční obloze. Jeden z pruhů světla místo toho zachytil jeho příchod a Vicary si musel zastínit oči. Cesta se protáhla a nízké návrší mu najednou připadalo jako kopec. Přerostlá tráva byla hodně mokrá a Vicary měl nohavice od kolen dolů nasáklé vodou, jako kdyby se brodil přes potok. Když se přiblížil, policisté sklopili baterky jako rytíři meče na pozdrav. Jeden z detektivů v hodnosti inspektora (představil se, ale Vicary jméno přeslechl) vzal profesora za loket a vedl ho k oběti. Měl dost rozumu, aby ho neoslovil jménem.

Tělo leželo pod spěšně přehozenou plachtou, na které se již uprostřed vytvořily loužičky a voda přetékala přes okraje v podobě miniaturních vodopádů. Vedle zmrzačené lebky dřepěl Dalton. Harry je ve svém živlu, pomyslel si Vicary. Když se sklání nad mrtvolou, vypadá tak nenuceně a uvolněně, jako kdyby si hověl ve stínu za horkého letního dne. Vicary letmo přehlédl místo činu. Tělo spadlo na záda a leželo s rukama i nohama roztaženýma jako dítě, když dělá ve sněhu andělíčky. Tráva a hlína kolem hlavy byly zality krví. Oběť svírala v ruce plátěnou nákupní tašku, v níž Vicary spatřil konzervy se zeleninou a jakési maso zabalené do papíru, jaký používají řezníci. Papírem prosakovala krev. Obsah kabelky se válel kolem mrtvoly, ale jak si Vicary všiml, peněženka ani peníze na zemi neležely.

Harry zaregistroval, že nad ním profesor stojí. Napřímil se a přistoupil k němu. Dlouho stáli bok po boku mlčky jako truchlící pozůstalí u čerstvě zasypaného hrobu. Vicary sáhl do kapsy pro půlměsíčkovité brýle, ale hned zase pouzdro zasunul.

„Mohla by to být i shoda okolností,“ řekl Harry, „ale já na ně nevěřím. Zejména když je jejich výsledkem mrtvá žena s okem prostřeleným kulkou.“ Harry se odmlčel a konečně projevil nějaké emoce. „Kristepane, s takovým vrahem jsem se ještě nesetkal. Pouliční kriminálníci nestřílejí lidi do obličeje. To dělají jenom profesionální zabijáci.“

„Kdo našel tělo?“

„Náhodný chodec. Už ho vyslechli. Výpověd, zdá se, sedí.“

„Jak dlouho je po smrti?“

„Jenom pár hodin. To znamená, že byla zavražděna pozdě odpoledne nebo časně zvečera.“

„A výstřel nikdo neslyšel?“

„Ne.“

„Nemohla to být zbraň s tlumičem?“

„Klidně mohla.“

Přistoupil k nim inspektor.

„Ať se propadnu, jestli tohle není Harry Dalton, muž, který rozlouskl případ Spencera Thomase.“ Inspektor střelil očima k Vicarymu a zase se soustředil na Harryho. „Slyšel jsem, že teď pracujete pro tajné.“

„No nazdar,“ povzdechl si Harry.

Zasáhl Vicary: „Od tohoto okamžiku prohlašuji tento případ za záležitost národní bezpečnosti. Ráno dostanete na stůl příslušné oficiální papíry. Nařizuji, aby vyšetřování koordinoval Harry Dalton. Jeho rukama budou procházet všechna hlášení a výsledky. Připraví ve spolupráci s vámi a vaším jménem prohlášení pro tisk. Zločin v něm bude označen za loupežnou vraždu. Přesně popište zranění oběti, ale s detaily na místě činu si moc nehrajte. Dále chci, aby v prohlášení bylo uvedeno, že policie pátrá po dvou uprchlících neurčitého původu, kteří byli viděni v parku v době vraždy. Postupovat budete s maximální diskrétností. Děkuji vám, inspektore. S vámi se uvidím ráno, Harry.“

Harry s inspektorem se dívali za Vicarym, jak kulhá po svahu a mizí ve vlhké tmě. „Co to do něj proboha vjelo? Nebo je takový pořád?“ obrátil se inspektor na Harryho a nechápavě zavrtěl hlavou.

*****

Harry se zdržel v Hyde Parku, dokud neodvezli mrtvolu, což se stalo až po půlnoci. Odvezl ho jeden z policistů. Mohl si sice zavolat pro služební vůz, ale nechtěl, aby se na oddělení vědělo, kam má namířeno. Vystoupil z auta nedaleko bytu Gracie Clarendonové a zbytek cesty došel pěšky. Vrátila mu jeho starý klíč a Harry si bez zaklepání odemkl. Gracie vždycky spávala jako dítě – na břiše, paže a nohy roztažené, pod přikrývkou vykukovalo bledé chodidlo. Harry se potmě tiše svlékl a pokusil se vklouznout pod deku, aniž by ji vzbudil, ale drátěnka postele pod jeho tíhou povážlivě zaskřípala. Gracie sebou trhla, obrátila se a políbila ho.

„Myslela jsem, Harry, že už ses na mě zase vykašlal.“

„Ne, jen moc dlouhý a hnusný večer.“

Opřela se o loket. „Co se stalo?“

Harry jí to řekl. Všechno.

„Je možné, že ji zabil agent – nebo agentka –, kterého hledáme.“

„Vypadáš, jako kdybys viděl ducha.“

„Byl to hrozný pohled. Střela do obličeje. Něco takového se těžko zapomíná, Gracie.“

„Nemám zkusit vymazat ti to z hlavy?“

Harry chtěl jen spát. Byl vyčerpaný a ohledání místa vraždy v něm vždycky zanechalo pocit, že se ušpinil. Ale Gracie ho začala líbat. Zprvu velmi něžně a jemně. Pak mu naznačila, aby jí pomohl přetáhnout flanelovou noční košili přes hlavu. A pak propuklo šílenství. Pokaždé se s ním milovala jako posedlá běsy. Kousala, škrábala, tahala za něj a sála ho, jako by vysávala jed z hadího uštknutí. A když do ní vnikl, zanaříkala a žadonila, aby ji už nikdy neopouštěl. Když potom ležela vedle něj a spala, Harry si s hrůzou uvědomil, že ho napadla nejstrašnější myšlenka jeho života. Přál si, aby se Graciin manžel nikdy z války nevrátil.

34 KAPITOLA

LONDÝN

Kolem modelu umělého přístavu projektu Moruše v tajném sále budovy na Grosvenor Square číslo 47 se druhého dne odpoledne shromáždili vysocí britští a američtí důstojníci zasvěcení do operace. Přítomen byl i náčelník vojenské kanceláře ministerského předsedy Winstona Churchilla generál sir Hastings Ismay a dva generálové z Eisenhowerova štábu, kteří tam seděli nehybně jako sochy.

Setkání bylo zahájeno v srdečném duchu, ale po několika minutách už vzplály emoce. Obvinění střídalo obvinění, výčitka výčitku, dokonce došlo k několika osobním výpadům a urážkám, kterých jejich autoři vzápětí litovali. Zpoždění, odchylky od plánovaného projektu. Britské odhady doby výstavby jsou neskutečně dlouhé! Vy Američané jste příliš netrpěliví, příliš… no, zatraceně, příliš američtí! Nakonec se shodli, že na všech se projevuje dlouhodobé napětí, a začali znovu a v klidu.

Neoddiskutovatelnou pravdou ovšem zůstávalo, že necelé tři měsíce před zahájením invaze se projekt dostal do beznadějného skluzu. To ty zatracené fénixy, zavrčel anglický důstojník, který měl to štěstí, že byl přidělen k méně problémové složce projektu.

Ano, nejvíce skutečně zaostávala výstavba gigantických betonových kesonu, páteře celého projektu. Vynořilo se tolik problémů, že by to bylo až k smíchu, kdyby v sázce nebylo tak mnoho. Kritický nedostatek cementu, štěrku a ocelových vyztužovacích prutů. Nedostatek vhodných míst k výstavbě. Přístavy na jihoanglickém pobřeží nebyly dost prostorné, aby se v nich hotové objekty daly uskladnit. Nedostávalo se kvalifikovaných dělníků a ti, kteří na stavbách pracovali, byli v důsledku kritického nedostatku potravin slabí a podvyživení.

Totální katastrofa. Bez kesonu sloužících jako vlnolamy byl projekt neuskutečnitelný. Nakonec bylo na poradě rozhodnuto, že hned druhý den ráno vyšlou na staveniště někoho, kdo realisticky zhodnotí, zdali je možné všechny fénixy vybudovat včas, někoho, kdo má dost zkušeností s řízením rozsáhlých stavebních projektů a kdo by byl schopen navrhnout případné úpravy již rozestavěných objektů, aby bylo možné časový rozvrh operace Moruše dodržet.

Volba padla na bývalého šéfkonstruktéra Northeast Bridge Company, fregatního kapitána Petra Jordana.

35 KAPITOLA

LONDÝN

Vražda v Hyde Parku zaplnila stránky londýnských novin. Reportéři hojně citovali zavádějící policejní prohlášení. Zločin je vyšetřován jako loupežná vražda. Policie hledá dva muže, údajně uprchlíky z východní Evropy, pravděpodobně Poláky, kteří byli viděni nedaleko místa činu krátce před vraždou. Harry dokonce připravil dva neurčité popisy podezřelých. Redaktoři svorně naříkali nad šokujícím nárůstem zločinnosti ve West Endu, ke kterému došlo od vypuknutí války. Mnohé články uváděly nesčetné případy mužů a žen, kteří byli v posledních měsících zbiti a oloupeni opilými vojáky, dezertéry a uprchlíky z okupované Evropy volně se potulujícími po Londýně.

Když Vicary odpoledne za svým pracovním stolem listoval deníky, cítil se trochu provinile. Ctil posvátnost psaného slova a obelhávání médií a veřejnosti mu bylo proti srsti. Ale nepříjemné pocity snadno zahnal. Pravdu, že Rosa Morelyová byla s největší pravděpodobností zavražděna německou vyzvědačkou, zveřejnit nemohl.

K večeru už Harry Dalton a detektivové Metropolitní policie složili obrázek posledních hodin Rosina života. Harry seděl u Vicaryho v kanceláří s nohama na stole a nabízel svému šéfovi pohled na prošlapané podrážky.

„Vyslechli jsme služebnou v domě fregatního kapitána Higginse,“ referoval Harry. „Podle ní odešla Rosa na nákup. Většinou chodila odpoledne, než se děti vrátily ze školy. Účtenka, kterou jsme našli v její tašce, byla vystavena v jednom obchodě na Oxford Street nedaleko Tottenham Court Road. Vyslechli jsme prodavače. Vzpomněl si na ni. Dokonce si pamatoval téměř každou položku jejího nákupu. Řekl nám, že se v obchodě setkala s jednou svou známou, také služebnou jako ona. Odešly spolu na čaj do kavárny přes ulici. Mluvili jsme s číšnicí. Potvrdila to.“

Vicary napjatě poslouchal.

„Servírka uvedla, že Rosa přešla Oxford Street a postavila se do fronty na autobus. Z té strany ulice vedou linky západním směrem. Nasadil jsem na jednotlivé trasy tolik policistů, kolik jsem jich na to dokázal uvolnit. Před půlhodinou našli průvodčího z autobusu, kterým Rosa včera jela. Dobře si na ni pamatoval. Krátce prý mluvila s velmi vysokou a velmi atraktivní ženou, která pak ve velkém spěchu vystoupila. Když přijeli k Mramorovému oblouku, čekala tam tatáž žena. Průvodčí řekl, že by nám byl sám zavolal, ale v novinách psali, že už máme dva podezřelé a žádný z nich neodpovídá popisu té velmi vysoké a velmi atraktivní ženy.“

Jedna z písařek vstrčila hlavu do dveří. „Promiňte, že ruším, ale máš telefon, Harry. Detektiv seržant Meadows. Je to prý naléhavé.“

Harry si hovor vzal u svého stolu.

„Vy jste ten samý Harry Dalton, co rozluštil případ Spencera Thomase?“

„Jo, jsem to já. Co pro vás mohu udělat?“

„Týká se to toho střílení v Hyde Parku. Myslím, že pro vás něco mám.“

„Ven s tím, seržante. Jsme tady pod časovým presem.“

„Slyšel jsem, že skutečným podezřelým je žena. Vysoká, atraktivní, věk třicet až pětatřicet let.“

„Může být. Co o ní víte?“

„Pracuju na vraždě Vernona Popea.“

„Četl jsem o tom. Pořád nemůžu uvěřit, že někdo měl tu kuráž a podřízl Popeovi a jeho holce hrdlo.“

„Ve skutečnosti byl Pope bodnut do oka.“

„Fakt?“

„Jo,“ potvrdil Meadows. „A jeho holka to dostala do srdce. Jediná rána, téměř chirurgicky přesná.“

Harry nezapomněl, co mu patolog z ministerstva vnitra řekl o mrtvole Beatrice Pymmové. Škrábnutí na levém spodním žebru mohlo svědčit o bodné ráně do hrudníku.

„Ale v novinách…,“ začal Harry.

„Nemůžete věřit všemu, co se píše v novinách, Harry. To snad víte, ne? Záměrně jsme změnili popis smrtelných zranění, abychom odfiltrovali nejrůznější pošuky. Nevěřil byste, kolik lidí se nám už přihlásilo, že zabili Vernona Popea.“

„Ani mě to nepřekvapuje. Byl to hnusný křivák. Ale pokračujte.“

„Žena odpovídající popisu vaší podezřelé byla viděna, jak vstupuje do Popeova skladiště tu noc, kdy došlo k vraždě. Mám na to dva svědky.“

„Kristepane!“

„Počkejte, mám ještě něco lepšího. Hned druhý den vtrhli Robert Pope a jeden z jejich svalovců do penzionu v Islingtonu a hledali tam nějakou ženu. Zdrhali jako zajíci, ale než utekli, srazili majitelku na zem.“

„Jak to, že se to dozvídám teprve teď?“ vyštěkl Harry. „Pope byl zavražděn skoro před dvěma týdny!“

„Protože můj šéf si myslí, že se honím za chimérami. Je přesvědčený, že Popea má na svědomí nějaký rival z podsvětí. Nesnáší, když prověřujeme, jak říká, alternativní teorie.“

„Kdo je váš šéf?“

„Kidlington.“

„Ach bože můj! Svatý Ondřej?“

„Jo, přesně ten. Ještě něco. Minulý týden jsem Roberta Popea sice vyslechl, ale potřeboval jsem si s ním ještě promluvit. Jenže když jsem ho sháněl, zjistil jsem, že se vypařil. Nemůžeme ho najít.“

„Je teď Kidlington u sebe?“

„Ano. Dokonce ho vidím. Sedí u sebe v kanclu a přehrabuje ty svoje věčné papíry.“

„Tak se dívejte dál. Myslím, že se pobavíte.“

*****

Harry se málem přerazil, když sprintoval do Vicaryho kanceláře. Vysypal ze sebe novinky a detaily chrlil tak rychle, že ho Vicary musel dvakrát zastavit a požádat, aby začal znovu a pomalu. Když Harry domluvil, vytočil číslo a podal Vicarymu sluchátko.

*****

„Haló? Detektiv vrchní inspektor Kidlington? Tady Alfréd Vicary z ministerstva války… Dobře, děkuji. Ale obávám se, že vás musím požádat o naléhavou pomoc. Jedná se o Popeovu vraždu. Z důvodu ochrany národní bezpečnosti okamžitě přebírám ten případ do své pravomoci. Posílám k vám jednoho svého člověka. Jmenuje se Harry Dalton. Snad si na něj vzpomenete… Ano? No vidíte. Předáte mu kompletní dokumentaci toho případu… Proč? Obávám se, že to vám říct nemohu, inspektore. Díky za spolupráci. Přeji vám dobrý den.“

Vicary zavěsil a udeřil dlaní do stolu. Když pozvedl zrak k Harrymu, zářil mu na tváři poprvé za několik týdnů úsměv.

*****

Kateřina Blakeová si nachystala do kabelky vybavení na večer – vystřelovací dýku, pistoli, fotoaparát. Odcházela na večeři s Jordanem. Předpokládala, že pak odejdou k němu domů, aby se pomilovali – jako ostatně pokaždé. Uvařila si čaj a začetla se do novin. Hlavní zprávou dne byla vražda Rosy Morelyové v Hyde Parku. Policie je přesvědčena, že se stala obětí bezohledných brutálních lupičů, a dokonce stíhá dva podezřelé. Výborně. Její předpoklad dokonale vyšel. Svlékla se a dopřála si dlouhou koupel. Když si utírala vlasy, zazvonil telefon. Její číslo znal v Británii jediný člověk – Petr Jordan. Když Kateřina zaslechla na druhém konci linky jeho hlas, předstírala překvapení.

„Obávám se, že musím dnešní večeři zrušit. Omlouvám se, Kateřino, ale vlezlo mi do toho něco velmi důležitého.“

„Chápu.“

„Ještě sedím v kanceláři. Dnes se zdržím dlouho do noci.“

„Petře, není tvou povinností mi cokoli vysvětlovat.“

„Já vím, ale chci. Zítra brzo ráno odjíždím z Londýna a do té doby musím vyřídit spoustu práce.“

„Nebudu předstírat, že nejsem zklamaná. Těšila jsem se na společný večer. Už dva dny jsem tě neviděla.“

„Mně to připadá jako celý měsíc. Taky jsem se na tebe těšil.“

„Myslíš, že je úplně vyloučeno, abychom se sešli?“

„Nevrátím se domů dřív než v jedenáct.“

„To nevadí.“

„A ráno pro mě přijede auto už v pět.“

„To taky nevadí.“

„Ale Kateřino…“

„Poslouchej můj návrh. V jedenáct se setkáme před tvým domem. Připravím ti něco k jídlu a ty můžeš zatím odpočívat a chystat se na cestu.“

„Musím se trochu vyspat.“

„Slibuju, že tě nechám spát.“

„Posledně jsem toho s tebou moc nenaspal.“

„Budu se snažit potlačit své choutky.“

„Dobře. Na shledanou v jedenáct.“

„Výborně.“

*****

Tentokrát svítilo červené návěští nad dvojitými dveřmi Boothbyho kanceláře opravdu velmi dlouho. Vicary už natahoval ruku, aby stiskl tlačítko bzučáku podruhé, a dopustil se tak porušení jednoho z výnosů sira Basila, ale pak ji zase stáhl. Za masivními dveřmi totiž zaslechl dva hlasy zesílené hádkou. Jeden patřil Boothbymu, druhý byl nepochybně ženský. Tohle mi přece nemůžete udělat! vykřikla žena téměř hystericky. Boothby odpovídal mnohem klidněji, jako otec tiše kárající neposlušné dítko. Vicary se sice cítil jako idiot, ale přesto přitiskl ucho ke dveřím. Parchante! Hnusný parchante! Zase ta žena. Pak se ozvalo prásknutí dveří a rozsvítila se zelená. Vicary ji ignoroval. Boothbyho kancelář byla vybavena soukromým vstupem, který ovšem používal jen samotný pán a vládce a pak ještě generální ředitel. Jestli Vicary pár vteřin počká, musí se ta žena objevit za rohem chodby. Pak uvidí, kdo to je. Zaslechl klapot vysokých podpatků zlostně bušících do podlahy. A už obešla roh. Byla to Gracie Clarendonová. Zastavila se a probodla Vicaryho znechuceným pohledem divokých zelených očí. Po tváři jí stékala slza. Utřela si ji a zmizela za dalším rohem.

*****

Kancelář se nořila do tmy, jen na Boothbyho stole svítila nízká lampa. Místnost páchla cigaretou, která nepovšimnuta doutnala v popelníku. Boothby seděl jen v košili s vyhrnutými rukávy a probíral se složkou papírů. Bodnutím zlatého plnicího pera beze slova vyzval Vicaryho, aby se posadil na jednu ze židlí před stolem. „Poslouchám,“ zavrčel.

Vicary ho rychle seznámil s nejnovějšími událostmi. Informoval Boothbyho o výsledcích celodenního vyšetřování smrti Rosy Morelyové. Řekl mu o možné spojitosti mezi německou vyzvědačkou a vraždou Vernona Popea. Vysvětlil, proč musí nutně najít Roberta Popea a vyslechnout ho, a požádal o další lidi, které by mohl do pátrání po Popeovi nasadit. Během Vicaryho referátu zachoval Boothby stoický klid a mlčel. Odřekl si obvyklé přecházení po kanceláři i vrtění na židli a zdálo se, že naslouchá mnohem pozorněji než jindy.

„Dobře,“ řekl, když Vicary domluvil. „To je vůbec první dobrá zpráva v tomto případu. Ve vašem zájmu doufám, že naznačená souvislost mezi těmi vraždami opravdu existuje.“

Boothby začal šveholit něco o důležitosti mravenčí práce a trpělivosti, ale Vicary myslel na Gracii Clarendonovou. Měl sto chutí zeptat se Boothbyho, co u něj v kanceláři dělala, ale při představě, že bude muset vyslechnout další lekci o tom, že každý musí vědět jen to, co nutně potřebuje, raději udržel jazyk za zuby. Cítil se hrozně. Přepočítal se. Kvůli tomu, aby zaznamenal zcela zbytečný bod v předem prohrané hádce, ohrozil svou indiskrecí Graciinu budoucnost. Jako kdyby položil její hlavu na špalek a teď ji Boothby usekl. Přemýšlel, jestli dostala rovnou výpověd, nebo vyvázla jen s přísnou důtkou. Byla platným členem týmu, inteligentní, schopná, pracovitá. Vicary doufal, že ji Boothby ušetřil.

„Okamžitě volám veliteli sledovací služby,“ říkal právě Boothby, „a přikážu mu, aby vám uvolnil tolik lidí, kolik bude moci.“

„Děkuji, sire Basile,“ zvedl se Vicary k odchodu.

„Jsem si dobře vědom, Alfréde, že se naše názory na tento případ v mnohém rozcházely, a upřímně doufám, že se v tom, co jste mi dnes řekl, nemýlíte.“ Boothby zaváhal. „Před několika minutami jsem mluvil s generálním ředitelem.“

„Ale?“

„Dává vám příslovečných čtyřiadvacet hodin. Jestli do té doby nedojde ve vyšetřování k zásadnímu obratu, obávám se, že budete z případu odvolán.“

*****

Když Vicary odešel, natáhl se Boothby pro sluchátko zabezpečeného telefonu. Vytočil číslo a čekal.

Muž na druhém konci linky se jako obvykle nepředstavil a řekl jen: „Ano?“

Ani Boothby se neobtěžoval představováním. „Zdá se, že náš přítel už má kořist na dosah. Schyluje se k druhému jednání.“

Muž na druhém konci linky zamumlal pár slov a zavěsil.

*****

Taxík zastavil před domem pět minut po jedenácté. Kateřina viděla, že Petr Jordan na ni čeká na chodníku s baterkou v ruce. Vystoupila a zaplatila. Kdesi dál v ulici se ozval zvuk startéru. Taxík odjel. Kateřina zamířila k Petrovi, ale zarazil ji řev automobilového motoru a kvílení protáčených pneumatik. Otočila se za zvukem a spatřila dodávku, která se na ni řítila plnou rychlostí. Byla jen několik metrů od ní a Kateřina neměla šanci uskočit. Zavřela oči a čekala na smrt.

*****

Dicky Dobbs dosud nikdy nikoho nezabil. Jistě, zlámal hezkou řádku kostí a rozbil stejně tolik obličejů a jednoho majitele obchodu, který vytrvale odmítal platit za ochranu, dokonce zmrzačil, ale lidskou bytost ještě o život nepřipravil. Tu děvku zabiju s největší radostí! Zavraždila Vernona a Vivie. Při sledování mu uklouzla tolikrát, že to ani nedokázal spočítat. A jen Bůh ví, co provádí s tím americkým důstojníkem. Do ztemnělé ulice zabočil taxík. Dicky otočil klíčkem, nastartoval a položil ruku na řadicí páku. Taxi odjelo a žena se vydala přes ulici. Dicky zařadil rychlost a sešlápl plyn k podlaze.

*****

Obklopovala ji jemná, teplá tma. Nevnímala nic než tiché zvonění v uších. Pokusila se otevřít oči, ale nešlo to. Zkusila se nadechnout, ale nemohla. Myslela na otce a na matku. Pomyslela na Marii a zasnila se. Zase ležela na vyhřátém skalisku u řeky v severním Španělsku. Válka nikdy nebyla, Kurt Vogel nikdy nevstoupil do jejího života. Pak si s mučivou pomalostí začala uvědomovat ostrou bolet v týle a nezměrnou tíhu, která na ní ležela. Plíce se drásavé hlásily o kyslík. Tělo se jí křečovitě zachvělo, ale dýchat nemohla. Před očima jí na pozadí nekonečně hluboké tmy křižovaly zářivé komety. Někdo s ní třásl. Někdo ji volal jménem. A pak jí náhle došlo, že není mrtvá. Křeč polevila a konečně se dokázala nadechnout. Potom otevřela oči a spatřila obličej Petra Jordana. Kateřino, slyšíš mě? Jsi v pořádku? Bože, myslím, že tě chtěl zabít! Kateřino, slyšíš mě?

*****

Oba se chtěli napít, ale chuť k jídlu je úplně přešla. Jordan se poprvé za dobu, co ho znala, vrátil domů s kufříkem připoutaným k zápěstí. Zašel do pracovny a odemkl řetízek. Kateřina slyšela, jak otáčí číselníkem kombinačního zámku na trezoru, otevírá těžká dvířka a zase je zavírá. Pak pracovnu zamkl a odešel do salonu. Nalil koňak do dvou objemných sklenek a zanesl je nahoru do ložnice.

Popíjeli brandy a pomalu se svlékali. Kateřina měla co dělat, aby skleničku udržela. Ruce se jí třásly, srdce jí v hrudi bušilo jako zvon a zvedal se jí žaludek, až se bála, že se pozvrací. Přinutila se vypít trochu koňaku. Po prvním doušku alkoholu se jí v těle rozlilo teplo a konečně se jí částečně ulevilo.

Tím, že se obrátila o pomoc na bratry Popeovy, se dopustila strašlivé chyby a teď si trpce vyčítala, proč nevymyslela nějaký jiný způsob, jak si informace o Jordanovi zjistit. A nebyla to jediná chyba. Měla zabít i Roberta a Dickyho. Příležitost už by si našla.

Jordan se posadil na postel vedle ní. „Nechápu, jak můžeš být tak klidná. Vždyť tě málem zabil! Nemusíš se stydět projevit emoce.“

Další chyba. Měla dát najevo zděšení. Měla žadonit, aby ji objímal a ujišťoval, že je všechno v pořádku. Měla mu děkovat, že jí zachránil život. Už nedokázala jasně uvažovat. Cítila, že se jí události vymykají zpod kontroly. Rosa Morelyová… Popeovi… Pomyslela na kufřik, který Jordan před chvílí zamkl do sejfu. Pomyslela na to, že ho přinesl domů připoutaný řetízkem k zápěstí. Možná jí leží na dosah nejdůležitější tajemství války – tajemství invaze do Francie. A co když se opravdu v Jordanově kufříku skrývá? Co když se jí opravdu podaří ho získat? Chtěla vystoupit z rozjetého vlaku. Už se necítila v bezpečí. Už nedokáže pokračovat v dvojím životě, který vedla šest let. Už nedokáže dál udržovat milostný vztah s Petrem Jordanem. Už mu nedokáže každou noc odevzdat své tělo a pak se vykrást z ložnice do jeho pracovny. Jeden úkol a konec, slíbil jí Vogel. Vezme ho za slovo.

Kateřina odložila poslední kousek prádla a natáhla se na postel. Jordan stále seděl, usrkával brandy a hleděl do tmy.

„Říká se tomu anglická rezervovanost,“ vysvětlovala. „Jsme vychovaní tak, abychom nedali najevo žádné emoce, i když nás ve tmě málem srazí auto.“

„A kdy tedy můžete emoce projevit?“ zeptal se s pohledem stále upřeným do tmy.

„Tys dnes mohl také zemřít, Petře. Proč jsi to udělal?“

„Když jsem viděl, jak se na tebe ten šílenec řítí, něco jsem si uvědomil. Došlo mi, že jsem do tebe zoufale, přímo k zbláznění zamilovaný. Od prvního okamžiku, kdy jsem tě spatřil. Nemyslel jsem si, že by mě ještě někdy v životě někdo dokázal učinit šťastným. Ale tobě se to podařilo, Kateřino. A k smrti se bojím, že ztratím i tebe.“

„Petře,“ zašeptala. Seděl k ní zády. Kateřina ho vzala za rameno a chtěla ho k sobě přitáhnout, ale Jordan se vzepřel.

„Celou dobu si marně lámu hlavu tím, kde přesně jsem byl, když zemřela, co jsem právě v tom okamžiku dělal. Vím, že to zní morbidně, ale dlouho jsem tím byl úplně posedlý. Protože jsem s ní nebyl. Protože moje žena zemřela sama uprostřed lijáku na longislandské dálnici. Trápil jsem se úvahami, zda jsem nemohl udělat něco, čím bych její smrt odvrátil. A když jsem před chvílí stál před domem, jako bych to celé prožíval znovu. Jenže tentokrát jsem něco udělat mohl. Mohl jsem tě zachránit. A tak jsem to udělal.“

„Děkuji ti, že jsi mi zachránil život, Petře Jordane.“

„Věř mi, Kateřino Blakeová, že mě vedly vyloženě sobecké důvody. Dlouho mi trvalo, než jsem tě našel, a už tě nechci ztratit. Bez tebe už nemůžu a nechci žít.“

„Myslíš to vážně?“

„Z celého srdce.“

Znovu se po něm natáhla a tentokrát se podvolil. Líbala ho znovu a znovu a mezi polibky opakovala: „Bože, já tě tak miluju, Petře.“ Překvapilo ji, jak snadno jí ta slova jdou přes rty. Náhle po ní hrozně zatoužil. Lehla si na záda, roztáhla nohy a otevřela se pro něj. Když do ní vstoupil, Kateřina cítila, jak se její tělo proti němu vzpíná. Prohnula záda a cítila ho tak hluboko… Stalo se to tak nečekaně, až jí to vyrazilo dech. Když bylo po všem, neovladatelně se rozesmála.

Položil jí hlavu na prsa. „Co je tady k smíchu?“

„Já jsem s tebou tak šťastná, Petře. Tak šťastná.“

*****

Alfréd Vicary držel ve své kanceláři nepřetržitou noční hlídku. V devět hodin si zašel nahoru do kantýny. Menu jako obvykle nestálo za nic. Rajská polévka a jakási vařená bílá ryba, která chutnala, jako kdyby ji vylovili ze znečištěné řeky. Ale Vicary umíral hladem a dokonce požádal o nášup. Jiný důstojník, bývalý prominentní právník, který vypadal, jako by se nemohl vyléčit z permanentní kocoviny, ho pozval k šachové partii. Vicary nebyl náruživý šachista a hrál bez nadšení, ale po sérii odvážných tahů v závěru ke svému překvapení zvítězil a zadoufal, že partie byla alegorií k současnému případu.

Na schodišti minul Gracii Clarendonovou. Pod paží svírala hromadu spisů jako školačka učebnice. Sjela ho nenávistným pohledem a odklapala dolů do archivu.

Po návratu do kanceláře se pokusil pracovat – Beckerova síť vyžadovala také svoje –, ale nedokázal se soustředit.

Proč jste nám to neřekl dřív?

Řekl jsem to Boothbymu.

Ohlásil se Harry. Nic nového.

Vicary si potřeboval alespoň na hodinku zdřímnout. Klapot dálnopisů ve vedlejší místnosti, kdysi tak uklidňující, mu duněl v uších jako rachot sbíječek. Skládací polní lůžko, kdysi záchrana před nespavostí, se stalo symbolem všeho, co se mu v životě nevyvedlo. Půl hodiny je stěhoval po kanceláři. Nejdřív je přisunul ke zdi, pak k protější, nakonec doprostřed. Paní Blanchardová, která dohlížela na písařky na noční směně, dokonce nahlédla do kanceláře, vyděšená šramotem a skřípotem. Když viděla, co se děje, nalila Vicarymu velkou sklenici whisky, donutila ho tu koňskou dávku vypít a vrátila kavalec na původní místo.

Znovu volal Harry, ale zase nic.

Vicary zvedl telefon a vytočil Helenino číslo. Ozval se mu krajně podrážděný mužský hlas. Haló… Haló… Zatraceně, kdo je tam? Vicary opatrně zavěsil.

Harry se ohlásil potřetí. Pořád nic.

Vicary, skleslý a v depresi, začal koncipovat okamžitou výpověd.

Četl jste někdy Vogelův spis?

Ne.

Roztrhal papír, na kterém pracně vyplodil několik řádků rezignace, a hodil útržky do pytle mezi ostatní odpad určený ke spálení.

Ležel na lůžku, do očí mu svítila stolní lampa, a zíral na strop.

Uvažoval, co mohla mít německá vyzvědačka společného s bratry Popeovými. Proč se s nimi zapletla? Spolupracovali s ní? Že by se kromě černého trhu a vydírání pustili i do špionáže? To považoval Vicary za velmi málo pravděpodobné. Možná se na ně obrátila s žádostí o pomoc, kterou jí mohli poskytnout – benzin z černého trhu, zbraně, muže, které potřebovala, aby mohla někoho sledovat. Vicary ovšem věděl, že jistotu získá teprve tehdy, až dopadne Roberta Popea a vyslechne ho, ale přesto si hodlal na Popeův případ pořádně posvítit. Při sebemenším náznaku obviní celý gang ze špionáže ve prospěch Německa a posadí je na dlouhá léta za mříže. A co Rosa Morelyová? Je možné, že její smrt je opravdu dílem kruté shody okolností? Že poznala Annu Steinerovou a zaplatila za to životem? Pravděpodobně ano, usoudil Vicary. Ale co když je to jinak? Vicary si představil nejhorší myslitelný scénář, podle něhož byla Rosa Morelyová také vyzvědačka. Než vyšetřování její vraždy uzavře, prověří si podrobně její minulost.

Podíval se na hodinky. Jedna po půlnoci. Znovu zvedl telefon a vytočil totéž číslo. Tentokrát se na druhém konci linky ozval Helenin hlas. Slyšel ho poprvé po dlouhých pětadvaceti letech. Haló… Haló… Kdo je tam, prosím? Vicary chtěl promluvit, ale nedokázal vypravit jediné slůvko. Jděte k čertu! Spojení se přerušilo.

*****

Kateřina odemkla dveře pracovny, vešla a tiše za sebou zavřela. Rozsvítila stolní lampu. Z kabelky vytáhla fotoaparát a pistoli. Zbraň položila na stůl pažbou k sobě, aby ji mohla v případě nutnosti okamžitě uchopit a střílet. Klekla si před trezor a otáčela číselníkem dopředu a dozadu, dokud nezaslechla klapnutí stavítek. Otočila kličkou a otevřela dvířka. Uvnitř ležel kufřík. Zamčený. Odemkla ho duplikátem od Neumanna, odklopila víko a nahlédla dovnitř.

Černé desky velkého formátu, svázané stužkou, s razítkem PŘÍSNĚ TAJNÉ na štítku a pod ním JEN PRO BIGOT. Plné papírů.

Cítila, jak se jí zrychluje tep.

Odnesla desky ke stolu, položila a vyfotografovala.

Otevřela je a na první stránce si přečetla:

PROJEKT FÉNIX

1) technická specifikace

2) časový harmonogram

3) rozmístění

Kateřina v duchu jásala. Můj bože! Opravdu jsem to dokázala!

Ofotografovala první stranu a otočila na další.

A pak stránku za stránkou. Nejdříve výkresy. Nevynechala ani jeden.

Stránka s nadpisem POŽADAVKY NA PRACOVNÍ SÍLY. Vyfotografovala ji.

Další nadepsaná POŽADAVKY NA PŘEPRAVNÍ KAPACITU. Cvak.

Došel jí film. Přetočila ho, vyjmula z přístroje a vložila nový. Vyfotografovala další dvě strany.

Pak zaslechla nahoře jakýsi zvuk. Jordan vstával z postele.

Přetočila stránku a vyfotografovala ji.

Slyšela kroky na podlaze ložnice.

Přetočila stránku a vyfotografovala ji.

Slyšela zurčení tekoucí vody.

Vyfotografovala další dvě stránky. Věděla, že k tomuto dokumentu se už nikdy nedostane. Jestli opravdu skrývá tajemství invaze, nesmí teď přestat. Cvakala snímek za snímkem a přemýšlela, co udělá, jestli ji Jordan přistihne. Zastřelí ho. Výstřel nikdo neuslyší, protože má mauser vybavený tlumičem. Pak dokončí práci, odjede do Hampton Sands, vyhledá Neumanna a vyšle signál ponorce. Nezastavuj se… A co se stane, až kontrarozvědka SHAEF objeví mrtvolu důstojníka, který znal tajemství invaze? Okamžitě zahájí vyšetřování. Brzy zjistí, že se stýkal s neznámou ženou. Začnou ji hledat, a když se jim to nepodaří, nutně dospějí k závěru, že byla vyzvědačka, že dokumenty v sejfu byly ofotografovány a že tajemství invaze bylo prozrazeno. Nechoď sem, Petře Jordane, nabádala ho nehlasně, jako kdyby se modlila. Nechoď sem pro své vlastní i mé dobro.

Ozvalo se spláchnutí toalety.

Ještě několik posledních stránek. Spoušť cvakala v krátkých intervalech. Hotovo! Složila papíry do desek, svázala stužky, uložila dokument do kufříku a vrátila ho do trezoru. Zabouchnout dvířka. Otočit číselníkem. Zvedla pistoli, natáhla jezdec do palebné pozice a zhasla. Otevřela dveře a vykradla se do haly. Jordan byl ještě nahoře.

Mysli, Kateřino! A rychle!

Prošla halou do salonu. Schovala pistoli do kabelky, kterou pak položila na zem. Rozsvítila a přistoupila k pojízdnému servírovacímu stolku. Uklidni se. Zhluboka se nadechni.

Když Petr Jordan vstoupil do salonu, držela v ruce sklenici a nalévala si brandy.

*****

Harry Dalton čekal ve služební dodávce před Popeovým skladištěm a spolu s ním dva muži – detektiv seržant Meadows z Metropolitní policie a příslušník sledovacího oddílu MI5 jménem Clive Roach. Harry seděl na sedadle spolujezdce, Roach za volantem a Meadows se schoulil dozadu ke krátkému zdřímnutí.

Svítalo. Měli za sebou dlouhou a únavnou noc. Harrymu klesla víčka vyčerpáním, ale kdykoliv se pokusil spát, zjevovaly se mu před očima dva krajně nesourodé obrazy – mrtvé tělo Rosy Morelyové ležící na trávě v Hyde Parku a obličej Gracie Clarendonové zrůzněný vášní při jejich posledním milování. Nejraději by si k ní lehl do postele a prospal celý den a noc. Chtěl ji držet v náručí a nikdy nepustit. Znovu podlehl jejímu kouzlu.

Představu Gracie zaplašil zvuk dodávky zastavující před skladištěm. Ze sedadla řidiče vystoupil vysoký mohutný muž a Harry mu v šeru svítání zřetelně viděl do obličeje. „Znáte ho?“ zeptal se Clive Roach. „Jo. Dicky Dobbs.“

„Vypadá, že by s ním mohly být potíže.“

„Je to Popeova hlavní gorila a vymahač dluhů.“

„Jestli je Pope na útěku a skrývá se, asi ho bude chtít u sebe.“

„Máte pravdu,“ souhlasil Harry. „Vzbuďte tu Šípkovou Růženku vzadu.“

Dobbs odemkl malé plechové dveře a vešel do skladiště. Za okamžik se otevřela dvoukřídlá vrata. Dobbs vyšel ven a posadil se za volant.

Roach nastartoval. Meadows se mezitím posadil.

Dobbs projel vraty do skladiště.

Roach přidal plyn a vjel dovnitř, než stačil Dobbs přibouchnout.

Harry vyskočil z dodávky.

„Co tady sakra děláte?“ zařval Dobbs.

„Otoč se, zvedni pracky a zavři hubu!“ rozkázal Meadows.

Harry přistoupil k dodávce a otevřel zadní dveře.

Na ložné ploše seděl Robert Pope. Zvedl hlavu, usmál se a řekl: „Ať se propadnu, jestli to není můj starý kamarád Harry Dalton.“

*****

Kateřina Blakeová si zastavila taxík a nechala se odvézt ke svému bytu. Bylo časné jitro, krátce po východu slunce a nad hlavou se jí klenula bledá obloha s perleťovým nádechem. Od setkání s Horstem Neumannem v Hampstead Heath ji dělilo ještě šest hodin. Umyla si obličej a krk a převlékla se z šatů do noční košile a županu. Zoufale se potřebovala vyspat, ale ještě ji čekala práce.

V noci vyvázla jen o vlásek. Kdyby Jordan sešel do přízemí o několik vteřin dříve, byla by ho musela zabít. Řekla mu, že nemohla spát, že ji rozrušil incident před domem, kdy ji málem srazilo auto, a že ji napadlo uklidnit rozjitřené nervy douškem koňaku. Zdálo se jí, že výmluvu, proč uprostřed noci odešla z ložnice, přijal, ale pochybovala, že by ji spolkl i podruhé.

Posadila se k psacímu stolku v obývacím pokoji. Ze zásuvky vytáhla list papíru a plnicí pero. Napsala čtyři slova: Dostaňte mě okamžitě ven! Urovnala papír pod lampu a nastavila ji tak, aby světlo dopadalo ve správném úhlu. Vytáhla z kabelky fotoaparát a pravou rukou si ho přiložila k oku. Levou položila vedle listu papíru. Vogel ji pozná – přes palec se jí táhla úzká zubatá jizva, památka na nácvik těch jeho proklatých technik tichého zabíjení. Vyfotografovala ruku a stránku s výzvu pro jistotu dvakrát a pak papír spálila v umývadle.

36 KAPITOLA

LONDÝN

Vydržím ty kecy poslouchat maximálně minutu, pomyslel si Harry Dalton vztekle, a potom připoutám toho smrada Popea k židli a udělám mu z ksichtu krvavou fašírku. Výslech se konal v malé prosklené kóji v přízemí skladiště. Pope seděl na nepohodlné dřevěné židli. Harry přecházel úzkou prostorou jako tygr v kleci. Vicary se usadil jako myška do stínu a zdálo se, že poslouchá úplně jinou hudbu. Ani Harry, ani Vicary neodhalili, pro kterou organizaci pracují, a zadržení je pokládali za obyčejné detektivy Metropolitní policie. Už hodinu Pope popíral, že zná ženu, jejíž fotografií mu Harry mával před nosem. Tvářil se znuděně, flegmaticky a drze, přesně jako člověk, který celý život porušoval zákony, ale nikdy neviděl vězeňskou celu zevnitř. Nedostanu ho, láteřil v duchu Harry, tahá mě za nos a má navrch.

„Dobře, tak to zkusíme ještě jednou,“ povzdechl si Harry.

Pope se podíval na hodinky. „Už ne, Harry. Mám práci. Obchod nepočká.“

Harry cítil, že se přestává ovládat. „Tys tu ženu nikdy neviděl?“

„Opakuju posté, že ne!“

„Máme svědka, který tvrdí, že ta žena vstoupila do vašeho skladu v den, kdy byl tvůj bratr zavražděn.“

„V tom případě se váš svědek mýlí. Nechej mě s ním promluvit, Harry. Určitě bych ho dokázal přesvědčit, aby uznal svůj omyl a změnil názor.“

„To já vím, že bys to dokázal. Kde jsi byl, když tvůj bratr zemřel?“

„Ve svém klubu – jednom z mnoha. Mám sto svědků, kteří mi to dosvědčí.“

„Proč ses vyhýbal policii?“

„Já jsem se policii nevyhýbal. Důkazem je, že vy jste mě našli.“ Pope se ohlédl po Vicarym, který soustředěně pozoroval své ruce. „Tamten chlápek je němý?“

„Sklapni a dívej se na mě, Pope. Vyhýbal ses policii, protože víš, kdo Vernona zabil, a chceš se mu osobně pomstít.“

„To je nesmysl, Harry.“

„Jistá šarmantní dáma z Islingtonu uvedla do protokolu, že jsi vtrhl do jejího penzionu dvě hodiny po Vernonově vraždě a hledal jsi tam nějakou ženu.“

„Tvá šarmantní dáma z Islingtonu se samozřejmě mýlí.“

„Přestaň s těmi báchorkami, Pope.“

„Klídek, Harry, klídek.“

„Celé dny ji hledáš, a neúspěšně. Uvažovals někdy, jak je možné, že dokázala tobě a těm tvým gorilám uklouznout?“

„Ne, neuvažoval, protože vůbec nevím, o čem to sakra mluvíš!“

„Uvažovals, jak je možné, že se ti nepodařilo zjistit, kde bydlí?“

„Já se o to nesnažil, protože jsem tu ženskou v životě neviděl!“

Harry si všiml lesklého potu na Popeově obličeji. Konečně se mu dostávám pod kůži, pomyslel si.

Vicary si toho musel také všimnout, protože právě tento moment si zvolil, aby poprvé promluvil. „Nejste k nám upřímný, pane Pope,“ řekl zdvořile, pohled stále sklopený k dlaním. Pak pozvedl zrak a dodal: „Ale my jsme k vám také nebyli tak docela otevření, že, Harry?“

Dokonalé načasování, Alfréde, ocenil Harry a nahlas řekl: „Ne, Alfréde, skutečně jsme tady k panu Popeovi nebyli otevření.“

Pope vypadal zcela zmateně. „O čem to vy dva sakra mluvíte?“

„Pracujeme na ministerstvu války a máme na starosti bezpečnost země.“

Popeovou tváří přelétl stín. „Co má vražda bráchy společného s válkou?“ Ale hlas ztratil na přesvědčivosti.

„Budu k vám upřímný, pane Pope. Víme, že ta žena je německá vyzvědačka. Víme také, že se na vás obrátila o pomoc. A jestli teď nezačnete mluvit, budeme nuceni přistoupit k drastičtějším opatřením.“

Pope se obrátil na Harryho, jako by ho považoval za svého advokáta. „Nemůžu mu říct, co chce slyšet, protože nic nevím. V životě jsem tu ženskou neviděl.“

Zdálo se, že Vicary prožívá těžké zklamání. „Dobrá. Co se dá dělat. Jste zatčen, pane Pope.“

„A z čeho jsem sakra obviněný?“

„Ze špionáže.“

„Ze špionáže? To přece nejde! Nemáte žádné důkazy!“

„Mám dost důkazů a dostatečně velkou pravomoc, abych vás strčil pod zámek a zahodil klíč.“ Vicaryho hlas teď signalizoval nepokrytou hrozbu. „Jestli nechcete strávit zbytek života ve špinavé smradlavé kobce, doporučuju vám, abyste okamžitě začal mluvit.“

Pope těkal pohledem z Vicaryho na Harryho a víčka se mu třepetala jako motýlí křídla. Prohrál.

„Zapřísahal jsem Vernona, ať tu práci nebere, ale on mě neposlouchal,“ rozmluvil se Pope. „Jemu šlo akorát o to dostat se jí pod sukni. Od začátku jsem věděl, že s ní něco není v pořádku.“

„Co od vás chtěla?“ zeptal se Vicary.

„Požádala nás, abychom sledovali jednoho amerického důstojníka. Chtěla detailní rozpis jeho pohybu po Londýně. Zaplatila za to dvě stovky na dřevo. Od té doby se s ním často schází.“

„Kde?“

„V restauracích. A u něho doma.“

„Jak to víte?“

„Sledovali jsme ji.“

„Jak si říká?“

„Kateřina. Příjmení neznám.“

„A jak se jmenuje ten důstojník?“

„Fregatní kapitán Petr Jordan, válečné námořnictvo Spojených států.“

*****

Vicary nechal Popea a Dickyho odvést v želízkách. Neviděl důvod, proč by měl dodržet slovo dané notorickému lháři a zloději. Kromě toho je dost dobře nemohl nechat volně pobíhat po ulicích. Oba muži byli převezeni do vazební věznice pod správou MI5 nedaleko Londýna.

Harry Dalton zatelefonoval Američanům na Grosvenor Square a zeptal se, zda na spojeneckém velitelství pracuje námořní důstojník jménem Petr Jordan. Za čtvrt hodiny mu někdo zavolal zpátky a oznámil: „Jo, dělá pro nás. Kdo to chce vědět?“ Když se ho Harry zeptal, jaké úkoly Jordan plní, Američan zabručel protáhlým jižanským přízvukem: „Jó, kámo, tohle jde mnohem výš než tvoje šarže – a moje taky.“

Když Harry seznámil Vicaryho s obsahem rozhovoru, profesor cítil, jak se mu vytrácí krev z obličeje.

Půldruhé hodiny nemohli sehnat Basila Boothbyho. Nikdo nevěděl, kde je. Bylo ještě časně a v kanceláři se zatím neukázal. Vicary mu zavolal domů na Cadogan Square a podrážděný majordomus mu oznámil, že sir Basil již odešel. Sekretářka s profesionálním odtažitým klidem prohlásila, že jí není nic známo o tom, kde se sir Basil momentálně nachází, ale že je brzy očekáván na pracovišti. Boothby byl přesvědčen, že ho má nepřítel pod drobnohledem a neustále je mu v patách jako stín, takže se o svých pohybech vždy vyjadřoval velmi neurčitě. Nakonec dorazil do kanceláře krátce po deváté a vypadal sám sebou nesmírně potěšen. Vicary, který se dva dny nekoupal, nespal a neměl čas se převléct, mu šel v patách a za tepla ho informoval o nejnovějším vývoji.

Boothby přistoupil ke stolu a zvedl sluchátko telefonu zabezpečeného proti odposlechu. Vytočil číslo a čekal. „Haló? Generál Betts? Tady je Boothby z pětky. Potřebuju prověřit jednoho amerického námořního důstojníka. Fregatní kapitán Petr Jordan.“

Pauza. Boothby bubnoval prsty na desku stolu jakýsi pochod a Vicary vrtal okopanou špičkou boty do vzorku na perském koberci, kterým si Boothby vyzdobil kancelář.

„Ano, jsem tady…,“ řekl Boothby do telefonu. „Opravdu? No to je průšvih. Měl byste vyhledat generála Eisenhowera. Musím s ním okamžitě mluvit. S kanceláří ministerského předsedy se spojím sám. Obávám se, že situace je nesmírně vážná.“

Boothby pomalu zavěsil a pozvedl k Vicarymu popelavě bledou tvář.

*****

Nad Hampstead Heath visela mrznoucí mlha jako neprostupný příkrov. Kateřina Blakeová seděla na lavičce mezi buky a zapálila si cigaretu. Opar naštěstí neklesl až k zemi, takže se jí otevíral výhled všemi směry pár set metrů daleko. Byla přesvědčena, že je sama. Pak se v dálce vynořil Neumann a s rukama v kapsách kráčel jako někdo, kdo jde neomylně za svým cílem. Když se přiblížil na několik metrů, Kateřina ho oslovila: „Potřebuju s vámi mluvit. Je to v pořádku, jsme sami.“ Neumann usedl vedle ní na lavičku. Kateřina mu nabídla cigaretu a Neumann si ji od jejího oharku zapálil.

Podala mu obálku s filmem. „Jsem si celkem jistá, že pro ně mám, co chtěli. Včera si to přinesl domů. Složka s detaily projektu, na kterém pracuje. Celou jsem ji vyfotografovala.“

Neumann schoval obálku do kapsy. „Blahopřeju, Kateřino. Postarám se, aby se zásilka bezpečně dostala do rukou našeho přítele z portugalské ambasády.“

„Na filmu je ještě něco jiného,“ pokračovala Kateřina. „Požádala jsem Vogela, aby nás stáhl. Vyskytly se jisté problémy. Obávám se, že moje krytí už moc dlouho nevydrží.“

„Chcete mi o tom něco říct?“

„Čím méně toho víte, tím lépe. Věřte mi.“

„Vy jste šéfka, já jenom poslíček.“

„Každopádně buďte připravený k okamžitému odjezdu.“

Vstala a odešla.

*****

„Pojďte dál, Alfréde, a posaďte se,“ pronesl Boothby, který právě vešel do kanceláře soukromým vchodem a měl přes ramena přehozený kašmírový plášť. Pokynul k jedné z židlí před svým psacím stolem. „Obávám se, že se na nás řítí katastrofa kolosálních rozměrů.“ Sundal si kabát a podal ho sekretářce, která ho od prahu sledovala se psí oddaností v očích a čekala na další rozkazy. „Kávu prosím. A nechci být rušen. Děkuji.“

Vicary těžce dosedl na židli a snažil se nedávat najevo, jak je otrávený. Sír Basil se na tři hodiny vypařil. Když ho Vicary naposled viděl, spěchal chodbou a drmolil něco o moruších. Vicary netušil, že je to krycí jméno operace, na níž závisí úspěch invaze. Pro něj byla moruše strom, který nese sladké plody. Vicary ty tři hodiny strávil rázováním po své kanceláři a úvahami o tom, jak rozsáhlé škody německá agentka spojeneckému úsilí způsobila. A taky ho znepokojovala skutečnost, že ačkoliv byl tento případ od počátku svěřen jemu, teď o něm Eisenhowerovi a Churchillovi referuje Boothby.

Sekretářka přinesla tác se stříbrnou konvičkou kávy a křehkými porcelánovými šálky. Opatrně položila podnos na Boothbyho stůl a diskrétně se vzdálila. Boothby nalil. „Mléko, Alfréde? Je pravé, žádná náhražka.“

„Ano, prosím.“

„To, co vám teď řeknu, podléhá nejpřísnějšímu stupni utajení,“ začal Boothby. „Ví o tom jen velmi málo lidí – hrstka nejvyšších spojeneckých velitelů, plánovači invaze ze štábu a přirozeně ti, co na projektu pracují. I já jsem znal pouze základní strategii a žádné detaily. Tedy až do dneška.“

Boothby sáhl do kufříku, vytáhl mapu a rozložil ji na stůl. Nasadil si brýle na čtení, což dosud ve Vicaryho přítomnosti nikdy neudělal, a uchopil zlaté plnicí pero, aby mu posloužilo jako ukazovátko.

„Tady jsou normandské pláže,“ ukázal zavřeným perem na mapě. „Tady je Baie de la Seine. Plánovači invaze dospěli k závěru, že existuje jediný způsob, jak dopravit vojáky a zásoby na břeh dostatečně rychle, abychom se udrželi na předmostí – potřebujeme velký a plně funkční přístav. Bez něj by invaze skončila naprostým fiaskem.“

Vicary napjatě poslouchal a jenom němě přikývl.

„Problémem zůstává, kde ten přístav vzít, když se nechceme zmocnit útokem již existujícího zařízení. Řešení vypadá takto.“ Boothby znovu sáhl do kufříku a vytáhl další mapu téhož úseku francouzského území, tentokrát ovšem s vykreslenými značkami, které lemovaly linii pobřeží. „Operace Moruše. Vybudujeme dva plně vybavené umělé přístavy tady v Británii a v Den D je odtáhneme přes Kanál.“

„Bože můj,“ vydechl Vicary.

„Uvádím vás do velmi uzavřené společnosti, Alfréde. Dávejte prosím dobrý pozor.“ Boothby vzal znovu do ruky pero. „Toto jsou obrovské ocelové plováky, které budou ukotveny několik kilometrů od pobřeží. Jejich účelem je lámat a tlumit vlnobití valící se k pobřeží. V tomto místě potopíme v řadě několik starých obchodních lodí, které vytvoří další vlnolam. Tato část operace má krycí jméno Angrešt. Toto jsou plavební kanály vedoucí k čelům plovoucích přístavních hrází, u nichž budou kotvit lodě typu Liberty. Z nich budou zásoby překládány na nákladní automobily, které je budou převážet na pobřeží.“

„Fantastické,“ poznamenal Vicary.

„Páteří projektu jsou tyto objekty. Tady, tady a tady.“ Boothby ťukl perem do třech značek na mapě. „Mají krycí jméno Fénix, ale pochopitelně nebudou létat. Budou se potápět. Jsou to obrovské železobetonové kesony, které budou na hladině odtaženy k pobřeží a potopeny, aby vytvořily vnitřní vlnolamy. Ty tvoří nejkritičtější součást operace Moruše.“ Boothby zaváhal. „Fregatní kapitán Jordan se na této operaci podílí.“

„Proboha,“ zašeptal Vicary.

„Obávám se, že to není všechno. Projekt Fénix je ve velkém časovém skluzu a potýká se s řadou potíží. Celkem má být vyrobeno sto pětačtyřicet kesonu. Jsou obrovské. Výška dvacet metrů. Některé mají vlastní posádku a jsou vyzbrojeny protiletadlovými děly. K jejich stavbě je potřeba ohromné množství betonu, oceli a kvalifikovaných pracovních sil. Jenže výstavba trpí nedostatkem materiálu a od samého začátku se zpožďuje.“

Boothby složil mapy a zamkl je do zásuvky stolu.

„Včera večer dostal fregatní kapitán Jordan rozkaz navštívit staveniště v jižní Anglii a realisticky zhodnotit, zdali je možné všechny kesony vybudovat včas. Odešel z Grosvenor Square s kufříkem přivázaným k zápěstí. V tom kufříku byly kompletní plány fénixů.“

„Bože všemohoucí,“ vyhrkl Vicary. „Proč to sakra udělal?“

„Jordan bydlí v londýnském domě, který patří jeho rodině. Má tam bezpečný trezor. Kontrarozvědka SHAEF to tam prověřila a Jordan od ní dostal potvrzení i s razítkem.“

Vicary v duchu zuřil. Tohle všechno se nemuselo stát, kdyby mi Boothby dovolil odeslat to zatracené varování! Nahlas řekl: „Takže jestli byl fregatní kapitán Jordan zkompromitován, je vysoce pravděpodobné, že se důležitá část plánů operace Moruše dostala do německých rukou.“

„Bojím se, že je tomu skutečně tak,“ souhlasil Boothby. „Ale tím špatné zprávy nekončí. Moruše svou povahou může prozradit tajemství invaze na kontinent. Němci vědí, že k úspěšné vyloďovací operaci takového rozsahu potřebujeme přístav. Očekávají ovšem, že podnikneme frontální útok na některý ze stávajících a po dobytí se ho pokusíme co nejrychleji uvést do provozu. Jestli zjistí, že budujeme umělý přístav, že se snažíme obejít těžce opevněné a chráněné přístavy v Pas de Calais, celkem snadno si dokážou spočítat, že se chceme vylodit v Normandii.“

„Proboha! Co je to k čertu za chlapa, ten kapitán Jordan?“

Boothby opět zalovil v kufříku a přistrčil Vicarymu přes stůl tenkou složku. „Kdysi pracoval jako šéfkonstruktér u firmy Northeast Bridge Company, což je jedna z největších společností v Americe zabývajících se stavbou mostů. Je pokládán za něco jako zázračné dítě. K účasti na operaci Moruše byl přizván pro své rozsáhlé zkušenosti s řízením velkých stavebních projektů.“

„Kde teď je a co dělá?“

„Pořád na jihu, provádí inspekci stavenišť. Má se vrátit kolem sedmé a v osm by měl informovat Eisenhowera a Ismaye o svých zjištěních. Chci, abyste ho vy a Harry na Grosvenor Square v tichosti sbalili a odvezli do Richmondu, kde ho podrobíme výslechu. Víte kam, ne? Chci, abyste ho vyslýchal vy.“

„Děkuji, sire Basile.“ Vicary vstal.

„Když už k ničemu jinému, budete Jordanovu výpověd potřebovat, abyste zlikvidoval tu novou špionážní síť.“

„Jistě,“ opáčil Vicary. „Ale možná budeme potřebovat další pomoc. To záleží na rozsahu škod, které Jordan způsobil.“

„Máte nějaký nápad, Alfréde?“

„Něco se mi líhne v hlavě. Než začnu Jordana vyslýchat, rád bych se porozhlédl po jeho domě. Máte proti tomu nějaké námitky?“

„Ne,“ odpověděl Boothby. „Ale nenápadně, Alfréde. Nenápadně.“

„Nebojte se. Dám si pozor.“

„Někteří lidé ze sledovacího oddílu se na tyto věci specializují… Vloupání do bytů a podobně, však to znáte.“

„Já už na to vhodného člověka mám.“

*****

Harry Dalton zastrčil jemný kovový nástroj do zámku hlavního vchodu domu Petra Jordana. Vicary stál otočený do ulice a zakrýval Harryho před zraky případných diváků. Po chvíli se ozvalo cvaknutí a Harry, který se od hodiny mohl živit bytovými loupežemi, otevřel dveře, jako kdyby mu ten palác patřil, a pustil Vicaryho napřed.

„Jste zatraceně dobrý,“ poznamenal Vicary.

„Kdysi jsem to viděl v kině.“

„Tomu nevěřím.“

„Já jsem vždycky věděl, že vás rohlíkem jen tak neopiju,“ zavřel Harry dveře. „Otřete si boty.“

Vicary prošel halou a vstoupil do salonu. Přelétl očima po koženém čalouněném nábytku, po kobercích a fotografiích mostů na stěnách. Přistoupil ke krbu a prohlédl si rodinné snímky ve stříbrných rámečcích.

„To je určitě jeho žena,“ řekl Harry. „Byla krásná.“

„Ano,“ potvrdil Vicary. Před odjezdem z kanceláře si prostudoval Jordanovy osobní materiály, které mu Boothby předal. „Jmenovala se Margaret, za svobodna Lauterbachová. Zahynula krátce před vypuknutím války při autonehodě na Long Islandu v New Yorku.“

Potom nahlédli do jídelny a do kuchyně. Když Harry zkusil další dveře, zjistil, že jsou zamčené. „Otevřete je,“ požádal Vicary.

Harry si klekl a začal se vrtat v zámku. Za okamžik se západka odsunula a cesta byla volná. Místnost byla zařízena jako pracovna a rozhodně patřila muži: psací stůl z tmavého dřeva, jemnou kůží potažené křeslo a něco, co jednoznačně vypovídalo o majiteli – rýsovací prkno, jaké používají projektanti a architekti. Vicary rozsvítil stolní lampu. „Dokonalé místo pro fotografování dokumentů,“ poznamenal. Vedle stolu stál trezor. Byl starý a na první pohled velmi těžký. Vicary se sklonil, aby si ho prohlédl, a zjistil, že je upevněn k podlaze. „Pojďme se podívat nahoru.“

V patře byly tři ložnice. Dvě s výhledem do ulice, třetí do dvora. Obě vpředu sloužily očividně jako pokoje pro hosty – prázdné skříně, ani náznak osobního užívání. Vicary s Harrym v závěsu vstoupil do Jordanovy ložnice. Neustlaná manželská postel, z okna s vytaženou roletou se otevíral výhled na malou neudržovanou zahrádku obehnanou zdí. Vicary otevřel starožitnou skříň a nahlédl do ní. Dvě kompletní uniformy amerického námořního důstojníka, několik civilních kalhot z kvalitní vlněné látky, na polici sloupec svetrů a úhledně složených košil se značkou módního obchodu s pánskými oděvy na Manhattanu. Vicary zavřel skříň a rozhlédl se po místnosti. Jestli tady byla, nezanechala po sobě žádnou stopu, jenom jemný závan vůně, která se vznášela ve vzduchu a připomínala Vicarymu parfém, který používala Helena.

Kdo je tam, prosím? Jděte k čertu!

Vicary se zadíval na Harryho: „Sejděte dolů, potichu otevřete dveře pracovny, vejděte a zavřete za sebou.“

Za dvě minuty se Harry vrátil. „Slyšel jste něco?“

„Vůbec nic.“

„Takže se klidně mohla v noci vplížit do pracovny a ofotografovat všechno, co si s sebou přinesl domů.“

„Ano, bohužel musíme vycházet z tohoto předpokladu. Podívejte se do koupelny, jestli tam po sobě nenechala nějaké osobní věci.“

Vicary slyšel, jak se Harry přehrabuje v toaletní skříňce a v lékárničce. Za chvíli se vrátil: „Nenašel jsem nic, co by mohlo patřit ženě.“

„Dobrá. Myslím, že jsme pro tuto chvíli viděli dost.“

Sešli do přízemí, zkontrolovali, zda jsou dveře pracovny zamčené, a vyšli na ulici. Auto zaparkovali za rohem. Když vyrazili po chodníku, Vicary se náhodou podíval na terasu protějšího domu – a hned zase velmi rychle sklopil zrak. Byl by přísahal, že za potemnělým oknem zahlédl mužský obličej. Černé vlasy, úzké rty a tmavé oči, které ho upřeně pozorovaly. Když se tam kradmo zadíval podruhé, tajemná tvář už zmizela.

*****

Aby si ukrátil nudné čekání, hrával Horst Neumann od mládí sám se sebou hru, při níž se snažil zapamatovat si co nejvíce obličejů. Docela mu to šlo a postupem času dosáhl téměř dokonalosti. Dokázal se letmo podívat na několik lidí – ve vlaku nebo na přelidněném náměstí –, uložit si jejich podoby do paměti a pak je v duchu zase vyvolat, jako by listoval albem fotografií. Ve vlacích mezi Hunstantonem a nádražím Liverpool Street trávil tolik času, že mu řada pasažérů byla už důvěrně známých. Tělnatý obchodní cestující, který vystupoval v Cambridgi a vždycky pohladil své milence nohu a políbil ji na rozloučenou, než se vrátil domů k manželce. Stará panna, která jako by pořád měla slzy na krajíčku. Válečná vdova celou cestu hleděla z okna – Neumann byl přesvědčen, že v ubíhající šedozelené krajině vidí manželovu tvář. Na Cavendish Square znal všechny „stálé zákazníky“ – obyvatele domů, které lemovaly náměstí, staříky, co rádi sedávali na lavičkách pod stromy bez listí. Byla to monotónní činnost, ale udržovala mysl v pohotovosti a pomáhala zabít čas.

Tlusťoch přišel přesně ve tři – tentýž šedivý zimník, tentýž cylindr, tentýž ustrašený výraz poctivého člověka, jenž se právě vydal na dráhu zločinu. Diplomat odemkl vchod a vstoupil do domu. Neumann přešel náměstí a strčil obálku do štěrbiny. Ozvalo se důvěrně známé zafunění, jak se pro ni otylý diplomat sehnul.

Neumann se vrátil na svou pozorovatelnu na druhém konci náměstí a čekal. Diplomat se objevil za několik minut, zastavil si taxi a odjel. Neumann ještě chvíli počkal, aby se ujistil, že taxík nikdo nesleduje.

Vlak mu jede až za dvě hodiny. Neumann vstal z lavičky a vydal se směrem k Portman Square. Prošel kolem knihkupectví a přes sklo výlohy zahlédl tmavovlasou dívku. Stála za pultem a četla si knihu básní T. S. Eliota. Tutéž knihu, kterou mu před týdnem prodala. Asi něco vycítila, protože náhle polekaně pozvedla zrak. Pak ho poznala. Usmála se a gestem ho pozvala dovnitř. Neumann poslechl a vstoupil. „Právě mám přestávku,“ zašvitořila dívka vesele. „Naproti je příjemná kavárna. Nepřipojíte se ke mně? Mimochodem, jmenuji se Sára.“

Ale co, k čertu, pomyslel si Neumann, proč ne? „Docela rád, Sáro.“

*****

Na střechu auta jemně ťukal déšť a do kabiny pronikal chlad, takže čekajícím mužům se u úst tvořily obláčky páry. Náměstí Grosvenor Square bylo neobvykle zamlklé, okolní domy v zatemnění sotva rozeznatelné. Vicary si pomyslel, že takto by klidně mohli parkovat v Berlíně před Reichstagem. Na náměstí vjel americký štábní automobil se zacloněnými reflektory, v jejichž tlumeném světle se matně leskla vlhká dlažba. Z auta vystoupili dva muži, ale Petr Jordan mezi nimi nebyl. Za chvíli se tmou kolem nich přehnala spojka na motocyklu a Vicarymu mimoděk vytanula na mysli Francie za předchozí války.

Zavřel oči a pevně stiskl víčka, aby tu vzpomínku zapudil, a místo ní se mu před vnitřním zrakem objevila tvář muže za oknem v Kensingtonu. Asi jenom zvědavý soused, řekl si. Ale něco ho přece jen znepokojovalo. Ten člověk stál asi metr od okna a v pokoji byla nepřirozená tma. Znovu si ten obličej vybavil – tmavé oči, tmavé vlasy, drobná ústa, bledá pleť. Určit národnost podle takových rysů bylo dost obtížné. Mohl to být Němec nebo Ital. Mohl to být Řek nebo Rus. Nebo Angličan.

Harry si zapálil cigaretu. Pak si zapálil i Vicary. Za chvíli se kabina auta vyplnila kouřem a Vicary stáhl okénko, aby oblaka dýmu vypustil. Na tváři ho zamrazil poryv větru.

„Nerušil jsem, že jste taková hvězda, Harry,“ poznamenal Vicary. „Podle jména vás zná každý policista v Londýně.“

„Případ Spencera Thomase,“ řekl Harry.

„Jak jste ho dostal?“

„Ten pitomec si všechno zapisoval.“

„Jak to myslíte?“

„Chtěl si zapamatovat všechny detaily každé vraždy, ale holt mu nesloužila paměť. Takže si vedl deník. Bizarní čtení. Našel jsem ho při domovní prohlídce. To byste se divil, co někteří lidé dokážou dát na papír.“

Ne, nedivil, pomyslel si Vicary při vzpomínce na Helenin dopis na rozloučenou. Prokázala jsem ti svou lásku způsobem, kterým ji nemohu prokázat už žádnému jinému muži. Ale nechci kvůli manželství s tebou obětovat svůj vztah k otci.

„Jak se má Gracie Clarendonová?“ Vicary se na ni Harryho ještě nikdy nezeptal a otázka mu zněla v uších stejně nepřirozeně, jako kdyby se s ním – on, sportovní ignorant – bavil o fotbale nebo kriketu.

„Dobře,“ odpověděl Harry. „Proč se ptáte?“

„Včera večer jsem ji viděl odcházet z Boothbyho kanceláře.“

„Boothby ji často žádá, aby mu přinesla z registrace nějaké materiály. Gracie se domnívá, že je to proto, že se jí rád dívá na nohy. Polovina lidí z oddělení si myslí, že s ním spí.“

Podobné řeči už Vicary také zaslechl. Boothby se vyspal s každým, kdo neměl nohy přišité k sobě, a Gracie Clarendonová prý patřila k jeho favoritkám.

Tohle mi přece nemůžete udělat! Parchante! Hnusný parchante!

Vicary předpokládal, že si Boothby pozval Gracii na kobereček kvůli Vogelovým materiálům, ale teď si uvědomoval, že možná vyslechl hádku mezi milenci. Harrymu to přirozeně říct nemohl a raději změnil téma.

Vůz, na který čekali, vjel na náměstí o několik minut později.

První pohled na Jordana utkví Vicarymu v paměti na hodně dlouhou dobu, lehce dráždivý, jako pach z kuchyně, který se zachytil v oděvu. Uslyšel hukot motoru štábního automobilu a otočil hlavu právě včas, aby spatřil Jordanův obličej, když se mihl kolem jeho okénka. Zahlédl ho jen na zlomek vteřiny, ale jeho mysl zachytila Jordanovu podobu stejně spolehlivě, jako film fotoaparátu zachytí hru světla a stínů. Viděl oči hledící přes náměstí, jako kdyby vyhlížely skrytého nepřítele. Viděl bradu, přísnou a lehce vysunutou, jako kdyby se hotovil k souboji. Zaznamenal i důstojnickou brigadýrku staženou hluboko do čela a kabát upnutý až ke krku.

Jordanův štábní vůz zastavil před číslem 47. Jejich řidič nastartoval a rychle se rozjel, aby vzápětí přibrzdil. Harry vyskočil na chodník a pustil se za Jordanem.

Vicary sledoval další scénu jako pantomimické představení. Harry zastavuje Jordana a vyzývá ho, aby si nastoupil do druhého auta, které se jako kouzelnickým trikem vynořilo ze tmy. Jordan zírá na Harryho jako na bytost z jiné planety.

Harry se s přehnanou zdvořilostí londýnského policisty identifikuje a ukazuje služební průkaz. Jordan ho velmi zřetelně posílá někam. Harry ho snad až zbytečně důrazně bere za loket a něco mu šeptá do ucha.

Jordan zbledne jako stěna.

37 KAPITOLA

RICHMOND, ANGLIE

Cihlový viktoriánský dům nebylo ze silnice vidět. Stál na nejvyšším bodě pozemku na konci klikaté stužky štěrkované příjezdové cesty. Vicary seděl sám v zadní části kabiny promrzlého automobilu, a když se přiblížili k domu, zhasl lampičku vnitřního osvětlení. Za jízdy si prostudoval obsah Jordanova kufříku. Pálily ho oči a v hlavě mu bušilo. Jestli se tento dokument dostal Němcům do rukou, analytici Abwehru mohou podle údajů v něm obsažených odhalit tajemství invaze. Prohlédnou kouřem a mlhou operace Statečnost a zpravodajské hry s využitím dvojitých agentů, dublérů, a získané informace jim pomohou vyhrát válku. Vicary si dokázal živě představit, co se asi odehrává v Berlíně. Hitler tancuje na stole a cvaká podpatky jezdeckých bot. A to všechno jen proto, že jsem nebyl schopen vymyslet způsob, jak tu proklatou vyzvědačku chytit!

Vicary hřbetem ruky otřel na zamlženém okénku průhledný pás. Dům byl ponořený do tmy, jen nad vchodem svítila žlutá žárovka. MI5 ho koupila před válkou od zkrachovalých potomků původního majitele. Byl určen k tajným schůzkám, výslechům a jako útočiště pro důležité hosty – většinou přeběhlíky z druhé strany. Používal se jen zřídka. Zahrada zarostla plevelem a oprýskaná budova vypadala, jako kdyby ji právě opustila ustupující armáda. Jedinou známkou obydlení byla desítka štábních automobilů zaparkovaná neuspořádaně na zaplevelené příjezdové cestě.

Ze tmy se vynořil strážný v uniformě Královské námořní pěchoty a otevřel Vicarymu dveře. Odvedl ho do studené haly poznamenané zubem času a přes několik místností – salon s nábytkem zakrytým plachtami a knihovnu s prázdnými policemi – a dvojité dveře do velkého pokoje s výhledem na ztemnělý pozemek za domem. Místnost voněla kouřem z hořícího dřeva a koňakem a lehce tam byla cítit i promočená psí srst. Velký kulečníkový stůl byl odsunut stranou a jeho místo zaujal jídelní stůl z leštěného dubu. V krbu plápolal oheň. V křeslech nejblíže krbu seděla dvojice tmavookých příslušníků americké kontrarozvědky SHAEF nehybně jako ministranti. Basil Boothby pomalu přecházel ve stínu.

Vicary si našel místo u stolu. Jordanův kufřík položil na podlahu vedle židle a začal neuspěchaně vytahovat materiály ze svého. Vzhlédl, zachytil Boothbyho pohled, přikývl a zase se věnoval svým papírům. Slyšel otevírání dveří a zvuk dvojice nohou kráčejících po dřevěné podlaze. V jedněch neomylně poznal rázný krok Harryho Daltona, druhé musely patřit Jordanovi.

Za okamžik slyšel, jak Jordan dosedá na židli přímo naproti němu, ale stále se na něj nepodíval. Vytáhl poznámkový blok a jedinou žlutou tužku a položil je na desku stolu se stejnou pečlivostí, s jakou by prostíral členu královské rodiny. Vedle bloku umístil Jordanův osobní spis. Posadil se, otevřel poznámkový blok a olízl hrot tužky.

Pak konečně pozvedl hlavu a poprvé se podíval Jordanovi přímo do očí.

*****

„Jak jste se s ní setkal?“

„Narazil jsem do ní při zatemnění.“

„Co tím chcete říct?“

„Šel jsem po chodníku bez baterky a srazili jsme se. Nesla si z obchodu tašku se zásobami potravin. Nákup se jí rozsypal všude kolem.“

„Kde se to stalo?“

„V Kensingtonu před klubem Vandyke.“

„Kdy?“

„Asi před dvěma týdny.“

„Kdy přesně?“

„Kristepane, já si to nepamatuju! Nejspíš v pondělí.“

„V kolik hodin?“

„Kolem šesté.“

„Jak si říkala?“

„Kateřina Blakeová.“

„Setkal jste se s ní někdy předtím?“

„Ne.“

„Viděl jste ji před tím setkáním?“

„Ne.“

„Poznal jste ji?“

„Ne.“

„Jak dlouho trvalo vaše první setkání?“

„Necelou minutu.“

„Domluvil jste si s ní další schůzku?“

„Ne tak docela. Zeptal jsem se jí, jestli by si se mnou nezašla na skleničku. Řekla, že ráda, a odešla.“

„Dala vám svou adresu?“

„Ne.“

„Telefon?“

„Ne.“

„Jak jste se s ní měl tedy spojit?“

„Dobrá otázka. Předpokládal jsem, že už se se mnou sejít nechce.“

„Kdy jste se s ní znovu setkal?“

„Hned následující večer.“

„Kde?“

„V baru hotelu Savoy.“

„Za jakých okolností?“

„Zašel jsem si tam s přítelem na drink.“

„Jméno toho přítele?“

„Shepherd Ramsey.“

„A setkal jste se s ní v baru?“

„Ano.“

„Přišla k vašemu stolu?“

„Ne. Já jsem šel za ní.“

„Co se stalo potom?“

„Řekla, že tam čeká na jednoho známého, který se nedostavil. Zeptal jsem se, jestli jí mohu koupit něco k pití. Řekla, že by šla raději někam jinam, a tak jsem s ní odešel.“

„Kam?“

„Ke mně domů.“

„Co jste tam dělali?“

„Uvařila večeři a najedli jsme se. Chvíli jsme se bavili a pak odešla.“

„Miloval jste se ní v tu noc?“

„Poslyšte, nebudu tady…“

„Ale ano, budete, na to vemte jed, že budete, fregatní kapitáne Jordane! Miloval jste se ní v tu noc?“

„Ne!“

„Mluvíte pravdu?“

„Cože?“

„Ptám se, jestli mluvíte pravdu.“

„Samozřejmě.“

„A nehodláte mi dnes lhát, fregatní kapitáne Jordane, že ne?“

„Ne, nehodlám.“

„Dobře, protože to bych vám neradil. Už tak vězíte až po uši v průšvihu. A teď budeme pokračovat.“

*****

Vicary náhle změnil směr výslechu a zavedl Jordana do klidnějších vod. Hodinu procházel jeho životopis – dětství na Manhattanu, vzdělání na Renssealerově polytechnickém institutu a práci u firmy Northeast Bridge Company, sňatek s bohatou a krásnou debutantkou Margaret Lauterbachovou, její tragickou smrt při autonehodě na Long Islandu v srpnu 1939. Vicary ty otázky kladl, jako kdyby neznal odpovědi předem, ale Jordanův spis znal přirozeně zpaměti – za jízdy měl dost času si ho prostudovat. Když se zdálo, že se Jordan nechal průběhem výslechu ukolébat, Vicary ho vždycky vyvedl z míry nějakým dotazem na tělo. A celou dobu si horečně zapisoval poznámky. Výslech byl zaznamenáván skrytými mikrofony, ale Vicarymu běhala tužka po stránkách, jako kdyby se jeho blok měl stát jedinou trvalou kronikou dnešního večera. Kdykoliv Jordan promluvil, následovalo protivné skřípání tužky po papíru. Každých pár minut se tužka otupila. Vicary se omluvil, přerušil Jordana uprostřed věty a pak zdlouhavě vylovil z kufříku novou tužku – pokaždé jenom jednu, nikdy více, aby měl do zásoby. A každé další hledání psacího nástroje jako by bylo delší než předchozí. Harry pozoroval Vicaryho z přítmí pokoje a obdivoval jeho herecký výkon. Profesor zjevně chtěl, aby ho Jordan začal podceňovat a pokládat za hloupého ňoumů. Jen tak dál, ty naivní pitomče, pomyslel si Harry, však ty se ještě budeš divit. Vicary otočil stránku v notesu a vytáhl další tužku.

*****

„Ve skutečnosti se nejmenuje Kateřina Blakeová. A také není Angličanka. Její pravé jméno je Anna Kateřina von Steiner. Ale já ji tímto jménem nikdy označovat nebudu. Chci, abyste zapomněl, že jste je kdy slyšel. Důvody pochopíte později. Narodila se v Londýně před první válkou anglické matce a německému otci. Do Anglie se vrátila v roce 1938 s falešným holandským pasem. Poznáváte tu fotografii?“

„Je to ona. Dnes vypadá jinak, ale je to ona.“

„Předpokládáme, že si jí německá rozvědka všimla díky jejímu původu a znalosti jazyka. Jsme přesvědčeni, že ji zverbovali už v roce 1936 a poslali do výcvikového střediska v Bavorsku. Tam ji vyškolili v používání šifer a v radiotelegrafii, naučili získávat vojensky důležité informace a také zabíjet. Aby zamaskovala svůj vstup do země, brutálně zavraždila nevinnou ženu. Domníváme se, že kromě ní zavraždila další tři oběti.“

„Tomu mohu jen těžko uvěřit.“

„Nuže, věřte tomu. Je úplně jiná než ostatní agenti. Většina Canarisových vyzvědačů byli jen neškodní idioti, špatně vycvičení a pro špionáž se vůbec nehodili. Jejich síť jsme zlikvidovali na samém počátku války. Ale Kateřina Blakeová je z jiného těsta. Hvězda Abwehru. Špičková agentka. Jí podobným říkáme ‚spáči‘. Nikdy nepoužila vysílačku a podle všeho se nikdy nepodílela na žádné jiné operaci. Prostě a jednoduše splynula s britskou společností a čekala, až ji nadřízení probudí k životu.“

„Proč si vybrala zrovna mě?“

„Dovolte mi tu otázku přeformulovat, kapitáne Jordane. Vybrala si ona vás, nebo jste si vybral vy ji?“

„O čem to mluvíte?“

„Je to docela prosté. Chci zjistit, proč jste předával tajné informace Německu.“

„To jsem nedělal!“

„Chci vědět, proč jste nás zrazoval.“

„Nikoho jsem nezradil!“

„Chci vědět, proč jednáte jako agent německé rozvědky.“

„To je směšné.“

„Vážně? A co si podle vás máme asi tak myslet? Udržujete milostný poměr s německou vyzvědačkou vyslanou do Británie. Nosíte domů plné kufry přísně tajných dokumentů. Proč to děláte? Proč jste jí tajemství operace Moruše rovnou neřekl? Požádala vás, abyste ty materiály přinesl domů, aby je mohla ofotografovat?“

„Ne! Chci říct…“

„Vy jste se dobrovolně nabídl, že je přinesete?“

„Ne!“

„Tak proč jste chodil po Londýně s tím, co jsme našli ve vašem kufříku?“

„Protože jsem brzo ráno odjížděl na jih na inspekci stavenišť. Potvrdí vám to dvacet lidí. Příslušníci bezpečnostní služby zkontrolovali můj dům i trezor v pracovně. Za jistých okolností jsem měl dovoleno přinést si tajné dokumenty domů, za předpokladu, že je zamknu do sejfu.“

„No, zdá se, že tohle byla zásadní chyba. Protože já se domnívám, že jste ty materiály nosil domů proto, abyste je předával Kateřině Blakeové.“

„To není pravda.“

„Pouze si zatím nejsem jistý, jestli jste od prvopočátku německý vyzvědač, nebo vás ke špionáži svedla teprve ona.“

„Jděte se vycpat! Už toho mám dost!“

„Zajímalo by mě, jestli jste nás zradil kvůli sexu.“

„Ne!“

„Ptám se tedy, jestli jste nás zradil pro peníze.“

„Žádné peníze nepotřebuju.“

„Pracujete na základě tajné dohody se ženou, kterou znáte pod jménem Kateřina Blakeová?“

„Ne.“

„Předal jste záměrně nebo vědomě spojenecká tajemství ženě, kterou znáte pod jménem Kateřina Blakeová?“

„Ne!“

„Pracujete přímo pro německou armádní rozvědku?“

„Vaše otázka je směšná.“

„Odpovězte!“

„Ne! Ne, ksakru!“

„Udržujete intimní sexuální vztah se ženou, kterou znáte pod jménem Kateřina Blakeová?“

„To je moje věc.“

„Už ne, fregatní kapitáne. Ptám se znovu. Udržujete intimní sexuální vztah se ženou, kterou znáte pod jménem Kateřina Blakeová?“

„Ano.“

„Jste do Kateřiny Blakeové zamilován? Kapitáne Jordane, slyšel jste otázku? Kapitáne? Kapitáne Jordane, jste zamilován do Kateřiny Blakeové?“

„Ještě před několika hodinami jsem opravdu byl zamilovaný do ženy, o které jsem si myslel, že je Kateřina Blakeová. Nevěděl jsem, že je německá vyzvědačka, a nepředal jsem jí záměrně spojenecká tajemství. Musíte mi věřit.“

„To nevím, kapitáne Jordane. Ale pokračujme.“

*****

„K námořnictvu jste se přihlásil loni v říjnu.“

„Správně.“

„Proč ne dříve?“

„Jsem vdovec. Nechtěl jsem opustit syna.“

„Proč jste změnil názor?“

„Protože jsem byl požádán, abych k námořnictvu nastoupil.“

„Popište mi, jak to proběhlo.“

„Přišli za mnou dva muži. Do mé kanceláře na Manhattanu. Bylo jasné, že už si mě prověřili, protože znali můj profesní i soukromý životopis. Oznámili mi, že moje znalosti a zkušenosti jsou potřebné pro jistý projekt v souvislosti s invazí. Neřekli mi, čeho se ten projekt týká. Požádali mě, abych odjel do Washingtonu. Od té doby jsem je neviděl.“

„Jak se jmenovali?“

„Jeden se představil jako Leamann. Jméno druhého muže jsem zapomněl.“

„Oba byli Američané?“

„Leamann byl Američan, ten druhý Brit.“

„Ale jeho jméno jste zapomněl.“

„Ano.“

„Jak vypadal?“

„Byl vysoký a hubený.“

„Aha. Tím se nám výběr zužuje na polovinu populace. Co se stalo, když jste přijel do Washingtonu?“

„Po bezpečnostní prověrce jsem byl informován o operaci Moruše a seznámen s jejími skutečnými plány a cíli.“

„K čemu vás potřebovali?“

„Chtěli někoho, kdo má zkušenosti s rozsáhlými stavebními projekty. Moje firma vybudovala některé z největších mostů na východě Spojených států.“

„Jaký jste získal prvotní dojem?“

„Domníval jsem se, že Moruše je realizovatelná technicky, ale časový harmonogram jsem pokládal doslova za frašku. To nemohl nikdo, ani největší optimista, myslet vážně! Okamžitě mi bylo jasné, že se projekt nutně opozdí.“

„A jaké jsou závěry vaší dnešní inspekce?“

„Že projekt nebezpečně zaostává za plánem a že šance dokončit fénixy v termínu je nejvýše jedna ku třem.“

„Podělil jste se o tyto závěry s Kateřinou Blakeovou?“

„Ne. Přímo ze stanoviště jsem jel na spojenecké velitelství.“ Vicary sáhl do kufříku a položil na stůl dvě fotografie. Na jedné byl Robert Pope, na druhé Dicky Dobbs. „Viděl jste někdy tyto muže?“

„Připadají mi vzdáleně povědomí, ale nedokážu říct, kde jsem je viděl.“

Vicary otevřel složku s Jordanovými osobnímu údaji a nalistoval požadovanou stránku. „Řekněte mi něco o domě, ve kterém bydlíte.“

„Patří mému tchánovi. Koupil ho před válkou. Trávil v Londýně hodně času. Jezdil sem obchodně i za zábavou a chtěl mít k dispozicí pohodlné útočiště.“

„Používá ten dům ještě někdo jiný?“

„Bydlívali jsme tady s Margaret, když jsme jezdili do Evropy na dovolenou.“

„Měla banka vašeho tchána nějaké investice v Německu?“

„Ano, mnoho. Ale před válkou většinu z nich zlikvidoval.“

„Dohlížel na likvidaci osobně?“

„Většinu práce odvedl Walker Hardegen, druhý nejvýše postavený muž v bance. Hovoří plynně německy a zná tu zemi skrz naskrz.“

„Jezdil před válkou do Německa?“

„Ano, byl tam několikrát.“

„Doprovázel jste ho někdy?“

„Ne. S obchody svého tchána jsem neměl nic společného.“

„Používal Walker Hardegen ten dům v Londýně?“

„Nevím. Možné to je.“

„Znáte Walkera Hardegena osobně?“

„Znám ho velmi dobře.“

„Předpokládám, že jste dobří přátelé.“

„Ani bych neřekl.“

„Znáte ho dobře a nejste přátelé?“

„Přesně tak.“

„Jste tedy nepřátelé?“

„Nepřátelé je silné slovo. Prostě spolu nevycházíme.“

„Proč ne?“

„Scházel se s mou ženou, než jsem ji poznal. Myslim, že do ní byl pořád zamilovaný. Když jsem odcházel do armády, hodně toho vypil. Obvinil mě, že jsem ji zabil, abych uzavřel obchod.“

„Myslím, že kdyby tohle někdo řekl mně, pokládal bych ho za svého nepřítele.“

„V tu chvíli jsem z něho chtěl vymlátit duši.“

„Kladete si za vinu manželčinu smrt?“

„Ano, celou dobu. Kdybych ji nepožádal, aby přijela do města a zašla se mnou na tu proklatou obchodní večeři, mohla ještě žít.“

„Kolik toho Hardegen ví o vaší práci?“

„Vůbec nic.“

„Ví, že jste nadaný a schopný inženýr?“

„To ano.“

„Ví, že jste byl vyslán do Londýna, abyste se podílel na tajném projektu?“

„Mohl si to vydedukovat.“

„Zmínil jste se o operaci Moruše v dopisech rodině?“

„Nikdy. Všechny prošly vojenskou cenzurou.“

„Řekl jste někdy někomu z rodiny o operaci Moruše?“

„Ne.“

„Co ten váš kamarád. Shepherd Ramsey. Tomu jste to řekl?“

„Ne.“

„Ptal se vás někdy na vaši práci?“

„Vyptává se pořád – samozřejmě žertem.“

„Máte v plánu se s Kateřinou Blakeovou ještě někdy setkat?“

„Ne, to v plánu nemám. Už ji nechci nikdy vidět.“

„Inu, obávám se, že se tomu nebudete moci vyhnout, fregatní kapitáne Jordane.“

„Jak to myslíte?“

„O tom až příště. Je pozdě. Domnívám se, že se všichni potřebujeme vyspat. Ráno budeme pokračovat.“

*****

Vicary vstal a přešel ke křeslu, v němž seděl Boothby. Naklonil se k němu a prohlásil: „Myslím, že bychom si měli promluvit.“

„Měli,“ souhlasil Boothby. „Půjdeme vedle, ano?“ Zvedl se z křesla a vzal Vicaryho za loket. „Odvedl jste s ním fantastickou práci. Bože můj, Alfréde, kdy se z vás stal takový sadista?“

Boothby otevřel dveře a gestem Vicarymu naznačil, aby šel první. Vicary se kolem něho protáhl a vstoupil do místnosti. Nevěřil svým očím.

„Zdravím vás, Alfréde,“ přivítal ho Winston Churchill. „Rád vás zase vidím. Škoda, že to není za příznivějších okolností. A teď bych vás rád představil jednomu svému příteli. Seznamte se, pánové. Profesor Alfréd Vicary, generál Dwight Eisenhower.“

Vrchní velitel spojeneckých sil v Evropě vstal a podal Vicarymu ruku.

*****

Místnost kdysi sloužívala jako studovna. Psací stůl, na zdech upevněné police na knihy, dva ušáky, které zabrali Churchill s Eisenhowerem. V krbu plápolal oheň, ale na lezavý chlad v pokoji byl krátký a Churchill měl přes kolena přehozenou vlněnou deku. Žvýkal provlhlý konec nezapáleného doutníku a v ruce držel sklenku brandy. Eisenhower kouřil cigaretu a pil kávu. Na stole mezi nimi stál malý reproduktor spojený s mikrofonem ve vedlejší místnosti, kde Vicary vyslýchal Jordana. Vicary to snadno poznal, protože zesilovač byl stále ještě zapnutý a odvedle slyšel vrzání židlí a tlumené hlasy. Boothby se natáhl k přístroji a ztlumil zvuk. Otevřely se dveře a do pokoje vstoupil pátý návštěvník. Vicary tu vysokou mohutnou postavu poznal – brigádní generál Thomas Betts, zástupce náčelníka výzvědné služby SHAEF, muž odpovědný za ostrahu tajemství invaze.

„Mluví pravdu, Alfréde?“ zeptal se Churchill.

„Nejsem si jistý,“ odpověděl Vicary a z konvice na sekretáři si nalil šálek kávy. „Rád bych mu věřil, jenže něco mě na něm znepokojuje. Ale ať se propadnu, jestli vím, co to je.“

„V jeho minulosti není nic,“ podotkl Boothby, „co by naznačovalo, že je německý agent nebo že nás vědomě zrazoval. Koneckonců, oslovili jsme ho my, ne on nás. Zverbovali jsme ho, aby pracoval na Moruší, nepřihlásil se dobrovolně. Kdyby to byl vyzvědač, zabušil by na dveře první den války a snažil by se vypracovat na důležitou pozici.“

„Souhlasím,“ potvrdil Eisenhower.

„Jeho minulost je čistá jako padlý sníh,“ pokračoval Boothby. „Viděli jste jeho materiály. Prověřovala ho FBI a nenašli sebemenší škraloup. Peněz má mnohem víc, než dokáže utratit. Není komunista. Nepotrpí si na chlapečky. Nemáme žádný důvod k domněnce, že sympatizuje s nacisty. Krátce řečeno, nemáme žádný důvod k podezření, že ten člověk je špion nebo že byl ke špionáži získán.“

„To je všechno pravda,“ souhlasil Vicary a v duchu se ptal, kdy se, ke všem čertům, Boothby stal předsedou fanklubu Petra Jordana? „Ale co ten Walker Hardegen? Byl prověřen, než se Jordan stal členem týmu Moruše?“

„Podrobně,“ ujistil Vicaryho generál Betts. „FBI se zajímala o jeho kontakty v Německu dávno před tím, než ministerstvo války požádalo Jordana, aby se na Moruši podílel. Agenti FBI si vzali jeho minulost pod drobnohled, ale na nic nenarazili. Hardegen je čistý jako slovo boží.“

„Nuže, byl bych rád, kdyby se do toho drobnohledu podívali ještě jednou,“ prohlásil Vicary. „Jak k čertu věděla, že má jít zrovna po něm? A jak vůbec získává informace? Já jsem si ten dům prohlédl. Teoreticky je možné, že se dostane k jeho papírům, aniž by o tom věděl, ale je to velmi nebezpečný postup. A co ten jeho přítel Shepherd Ramsey? Chci ho nechat sledovat a FBI by měla prověřit jeho minulost.“

Ozval se Churchill: „To by neměl být problém, generále Eisenhowere, viďte?“

„Vůbec ne,“ potvrdil Eisenhower. „Nemám, pánové, námitky proti žádným krokům, které považujete za nezbytné, naopak.“

Churchill si odkašlal. „Tato debata je sice velmi zajímavá, ale ještě jsme se nedotkli nejnaléhavějšího tématu. Vypadá to, že ten chlap – ať už záměrně, nebo nevědomky – naservíroval velmi významnou část plánů operace Moruše přímo do rukou nepřátelského špiona. A já se teď ptám, co s tím uděláme. Basile?“

Boothby se obrátil na generála Bettse. „Kolik toho můžou Němci na základě dokumentu z Jordanova kufříku o operaci Moruše odvodit?“

„Těžko říct,“ pokrčil Betts rameny. „Ty materiály jim kompletní obrázek rozhodně neposkytnou. Na druhé straně je pravda, že představují důležitou část projektu. Ten má, jak zajisté všichni víte, řadu komponent. Dokumenty se týkají fénixů. Jestli jsou opravdu na cestě do Berlína, jejich analytici a technici je zevrubně prozkoumají. Jestli se jim podaří odhalit účel fénixů, nebude těžké domyslet si celek a odkrýt tajemství projektu výstavby umělého přístavu.“ Betts se s trudnomyslným výrazem v obličeji odmlčel. „A jakmile Němci zjistí, že budujeme umělý přístav, k závěru, že zaútočíme v Normandii a ne v Pas de Calais, je už jen krůček.“

„Myslím, že bychom měli vycházet právě z tohoto předpokladu a podle toho jednat,“ konstatoval Vicary.

„Navrhuji, abychom použili Petra Jordana k vylákání Kateřiny Blakeové,“ řekl Boothby. „Zatkneme ji, nasadíme na ni třetí stupeň a obrátíme ji. A pak jejím prostřednictvím vypustíme kouřovou clonu. Pokusíme se Němce zmást, přesvědčit je, že Moruše je cokoliv, jenom ne umělý přístav určený pro Normandii.“

Vicary si tiše odkašlal a podotkl: „Plně souhlasím s druhou částí vašeho návrhu, sire Basile. Ale obávám se, že ta první nebude tak snadná, jak na první pohled vypadá.“

„Vaše důvody, Alfréde?“

„Všechno, co o té ženě víme, napovídá, že je dokonale vycvičená, tvrdá, krutá a naprosto bezohledná. Pochybuju, že bychom ji dokázali přimět ke spolupráci. Ta není jako ostatní.“

„Podle mých zkušeností nakonec – tváří v tvář oprátce – spolupracuje každý, Alfréde. Ale co tedy navrhujete?“

„Ano, ať se s ní Petr Jordan dál schází. Ale od této chvíle budeme rozhodovat my, co si dá do kufříku a co si odnese domů a zamkne do trezoru. Ponecháme jí volnost a budeme ji pozorovat. Zjistíme, jak předává materiály do Berlína. Odhalíme další agenty, kteří patří do její sítě. A teprve potom ji zatkneme. Jestli se nám podaří tu síť nenápadně a čistě zlikvidovat, dokážeme prostřednictvím dvojitých agentů zásobovat podstrčenými informacemi přímo nejvyšší složky Abwehru, a to až do okamžiku invaze.“

„Co si myslíte o Alfrédově plánu, Basile?“ zeptal se Churchill.

„Je brilantní,“ odpověděl Boothby. „Ale co když jsou Alfrédovy obavy, pokud se týká kapitána Jordana, oprávněné? Co když je to opravdu německý agent? V tom případě by nám Jordan způsobil nenapravitelné škody.“

„Totéž ovšem plně platí i pro váš scénář, sire Basile. Obávám se, že toto riziko budeme muset chtě nechtě podstoupit. Ale Jordan s ní nezůstane ani na vteřinku sám. Ani s nikým jiným. Od tohoto okamžiku je čtyřiadvacet hodin denně pod dohledem. Kam půjde on, půjdeme i my. Jestli uvidíme nebo uslyšíme něco, co se nám nebude líbit, okamžitě zasáhneme. Sbalíme Kateřinu Blakeovou a dál budeme postupovat podle vašeho plánu.“

Boothby přikývl. „Myslíte, že to Jordan zvládne? Uvědomte si, že se přiznal, že tu ženu miloval. A ona ho krutě oklamala a zradila. Těžko si dokážu představit, že by byl schopen pokračovat v romantickém vztahu, jako by se nic nestalo.“

„Inu, prostě bude muset,“ opáčil Vicary. „On nás do této strašlivé šlamastiky dostal a je jediný, kdo nás z ní může zase vytáhnout. Nejsme v situaci, kdy bychom si mohli dovolit pořádat složité šarády a nastrčit místo něho profesionála. Němci si ho vybrali. Jeho místo nemůže zaujmout nikdo jiný. Berlín uvěří jen tomu, co uvidí v Jordanově kufříku.“

Churchill se podíval na Eisenhowera. „Generále?“

Dwight Eisenhower uhasil cigaretu, na okamžik se zamyslel a pak řekl: „Pokud skutečně neexistuje jiná cesta, pak hlasuji pro profesorův plán. Spolu s generálem Bettsem zajistíme, aby měl ze strany SHAEF veškerou možnou podporu.“

„Takže jsme domluvení,“ uzavřel Churchill. „A bůh nám pomáhej, jestli to nevyjde.“

*****

„Mimochodem, jmenuji se Vicary. Alfréd Vicary. Tohle je Harry Dalton, můj spolupracovník. A tento gentleman je sir Basil Boothby, který má všechno na povel.“

Bylo časné ráno následujícího dne, asi hodinu po svítání. Kráčeli po úzké stezce mezi stromy, Harry o několik kroků vpředu jako průzkumná hlídka, Vicary a Jordan bok po boku a vzadu se nad nimi tyčil Boothby. V noci přestalo pršet, ale obloha byla zatažená těžkými mraky. Olověně šedé zimní ráno zbavilo stromy i úbočí kopců barevného kouzla. Při zemi se držela mlha a vzduch byl cítit kouřem z komínů. Jordan se při představování na oba muže krátce zadíval, ale ruku jim nenabídl. Obě měl zastrčené do kapes saka, které mu přinesli z domu spolu s vlněnými kalhotami a tlustým svetrem.

Nějakou dobu šli po stezce mlčky jako staří spolužáci na procházce po bohaté snídani. Lezavá zima se zavrtávala Vicarymu do zraněného kolena jako ostrý hřebík. Kráčel pomalu s rukama založenýma za zády a hlavou skloněnou, jako kdyby na zemi hledal ztracený předmět. Hradba stromů se rozestoupila a před nimi se vynořila Temže. Na břehu stály dvě dřevěné lavičky. Harry se posadil na jednu, Vicary a Jordan na druhou a Boothby zůstal stát.

Vicary Jordanovi vysvětlil, co po něm chtějí. Jordan poslouchal a upřeně hleděl na řeku. Seděl nehybně, ruce stále vražené v kapsách a nohy natažené před sebe. Když Vicary domluvil, Jordan namítl: „To po mně přece nemůžete chtít! Já to nedokážu. Jste blázen, že chcete použít zrovna mě. Musí přece existovat nějaký jiný způsob.“

„Věřte mi, fregatní kapitáne Jordane, že kdyby existoval jiný způsob, jak vzniklou škodu napravit, neváhali bychom ho použít. Ale není zbytí. Musíte to zvládnout. Dlužíte nám to. Dlužíte to všem mužům, kteří s nasazením života zaútočí na normandské pláže.“ Vicary se na okamžik odmlčel a sledoval Jordanův pohled upřený na jakýsi neurčitý bod na hladině řeky. „A dlužíte to i sám sobě, kapitáne Jordane. Dopustil jste se strašlivé chyby a teď nám musíte pomoct a odčinit ji.“

„Tohle je nalejvárna, která mě má povzbudit?“

„Ne, já na tyto věci nevěřím. Je to prostě pravda.“

„Jak dlouho to bude trvat?“

„Tak dlouho, jak bude třeba.“

„Neodpověděl jste mi na otázku.“

„Přesně tak. Může to trvat šest dní nebo šest měsíců. Prostě to nevíme. Špionáž není exaktní věda. Ale ukončím tu hru, co nejdříve to bude možné. Dávám vám své slovo.“

„Nedomníval jsem se, pane Vicary, že si ve své práci příliš potrpíte na pravdu.“

„Obvykle ne, ale tohle je výjimka.“

„Co moje práce na projektu?“

„Nadále se budete chovat jako aktivní člen týmu Moruše, ale ve skutečnosti jste skončil.“ Vicary vstal z lavičky. „Měli bychom se vrátit do domu, kapitáne Jordane. Než odjedeme, podepíšete nám nějaké papíry.“

„Jaké papíry?“

„Ale jenom takové prohlášení, ve kterém se zavazujete, že do konce života neřeknete nikomu ani slovo z toho, co jste se tu dozvěděl.“

Jordan se odvrátil od řeky a konečně pohlédl Vicarymu přímo do očí.

„Věřte mi, že v tomto směru si nemusíte dělat žádné starosti.“

38 KAPITOLA

RASTENBURG, NĚMECKO

Kurta Vogela škrtil límeček košile. Už si ani nevzpomínal, kdy si naposled oblékal unifonnu Kriegsmarine. Před válkou mu docela seděla, ale jako téměř všichni v Německu i Vogel značně ztratil na váze. Teď na něm sako viselo jako vězeňské pyžamo.

Byl pekelně nervózní. S vůdcem se ještě nesetkal, dokonce s ním ani nepobýval v jedné místnosti. Osobně zastával názor, že Hitler je krvelačná obluda a šílenec, který přivedl Německo na pokraj katastrofy, ale s překvapením si uvědomil, že po setkání s ním touží a že z nějakého neuchopitelného důvodu na něj chce zapůsobit co nejlépe. Litoval, že nemá líbivější, řečnický hlas. Aby ulevil napnutým nervům, zapaloval si jednu cigaretu od druhé. Prokouřil celý let z Berlína a kouřil i teď v autě, až ho Canaris nakonec musel požádat, aby kvůli jeho jezevčíkům alespoň na chvíli přestal. Psi leželi Vogelovi u nohou jako tlusté klobásky a škodolibě na něj hleděli. Vogel stáhl okénko a zahodil cigaretu do vířícího sněhu.

Štábní mercedes zastavil u prvního z hlídkových stanovišť vnějšího ochranného okruhu Hitlerova Vlčího doupěte. Automobil obstoupili čtyři po zuby ozbrojení příslušníci SS. Otevřeli kufr i kapotu motoru, pomocí zrcátek prohlédli podvozek a pak jim mávli, že mohou dál. Od bunkru je dělil ještě kilometr. Bylo pozdní odpoledne, ale okolní lesy již zářily desítkami obloukových lamp. Na stezkách mezi stromy hlídkovaly stráže SS s vlčáky.

Další prohlídka je čekala na vnitřním perimetru, a tentokrát i osobní. Museli vystoupit z kabiny a strážní je prohmatali. Pohled na Wilhelma Canarise, šéfa německé armádní rozvědky, stojícího s pažemi ve vzduchu a oplácávaného všetečnýma rukama, jako kdyby to byl nějaký pouliční zločinec, Vogela doslova šokoval.

Esesák si vyžádal jeho kufřík a Vogel mu ho neochotně odevzdal. Obsahoval fotografie přísně tajných spojeneckých dokumentů a výsledky analýzy techniků Abwehru v Berlíně. Strážný se v kufříku chvíli přehraboval a pak ho Vogelovi vrátil, spokojen, že nenašel zbraně ani trhaviny.

Vogel se připojil ke Canarisovi a společně mlčky kráčeli ke schodišti, které vedlo dolů do bunkru. Dvě fotografie zůstaly v Berlíně zamčené ve Vogelově stole, fotografie vzkazu napsaného ženskou rukou. Ta ruka byla její, nerovnou jizvu u kořene palce Vogel bezpečně poznal. Zmítaly jím protichůdné pocity. Vyhovět jejímu přání a umožnit jí útěk z Británie, nebo ji ponechat na místě? Obával se však, že rozhodnutí za něj učiní jiní.

U záhlaví schodiště čekal další esesák pro případ, že by se vůdcovým návštěvníkům nějakým zázrakem podařilo získat na těch několika metrech zbraně. Canaris a Vogel se zastavili a byli podrobeni další osobní prohlídce.

Canaris mrkl na svého společníka a utrousil: „Vítejte v táboře paranoiků.“

*****

Vogel s Canarisem dorazili jako první. „Zakuřte si, než přijde drůbežář,“ radil Canaris. Vogel se při té poznámce zachvěl zděšením. Místnost je určitě odposlouchávaná, pomyslel si. Probíral se svými materiály a snažil se potlačit nezřízenou chuť na cigaretu.

A pak už Vogel sledoval, jak do sálu vcházejí jeden za druhým nejmocnější muži Třetí říše – reichsführer SS Heinrich Himmler, brigadeführer Walter Schellenberg, polní maršál Gerd von Rundstedt, polní maršál Erwin Rommel a říšský maršál Hermann Goring.

Když dvacet minut po ohlášeném začátku jednání vstoupil Hitler, všichni povstali. Vůdce měl na sobě břidlicově šedé kalhoty a černou blůzu. Pokynul ostatním, aby si sedli, ale sám zůstal stát. Vogel ho fascinovaně pozoroval. Prošedivělé vlasy, nažloutlá pleť, oči podlité krví a tmavé kruhy pod nimi tak výrazné, že vypadaly jako modřiny. Přesto z něj vyzařovala až děsivá energie. Dvě hodiny řídil poradu o přípravách na invazi a jednoznačně dominoval všem přítomným. Zkoumal jednotlivé body a žádal o informace a návrhy, aby je vzápětí vesměs zamítl jako nepodstatné a nerealizovatelné. Jeho znalost i těch nejmenších detailů byla úžasná a Vogelovi bylo jasné, že Adolf Hitler ví o rozmístění německých sil na západě minimálně tolik jako nejvyšší vojenští velitelé. Důrazně se domáhal vysvětlení, proč je v Pas de Calais o tři protiletadlová děla méně než minulý týden. Chtěl znát přesné složení betonu používaného při budování opevnění, známého jako Atlantický val, a zajímal se o tloušťku vrstvy, v jaké je kladen. Ke konci porady se obrátil ke Canarisovi a řekl: „Bylo mi řečeno, že Abwehr získal další informace, které by mohly vrhnout trochu světla na nepřátelské záměry.“

„Ano, můj vůdče. Duchovním otcem této operace je kapitán Vogel a od počátku ji řídí. Proto bych ho požádal, aby vás o jejích výsledcích informoval sám.“

„Dobře,“ souhlasil Hitler. „Kapitáne Vogele?“ Vogel zůstal sedět. „Můj vůdče, před dvěma dny se jeden z našich londýnských agentů zmocnil důležitých dokumentů. Jak víte, zjistili jsme, že na nepřátelské straně probíhá operace s krycím jménem Moruše. Na základě dokumentů, o nichž jsem se právě zmínil, jsme se přiblížili poznání, co je cílem této spojenecké operace.“

„Přiblížili?“ opáčil Hitler a potřásl hlavou. „Takže pořád ještě tápete, kapitáne?“

„Dovolte mi pokračovat, můj vůdče.“

„Prosím, ale má trpělivost je už pro dnešek vyčerpána.“

„Teď už toho o těch mohutných železobetonových konstrukcích, které se staví na několika místech v Anglii, víme mnohem víc. Víme například, že nesou krycí jméno Fénix. Víme také, že v okamžiku invaze budou odtaženy přes Lamanšský průliv a potopeny u francouzského pobřeží.“

„Potopeny? A jaký to bude mít účel, kapitáne?“

„Během posledních čtyřiadvaceti hodin naši technici tyto nové dokumenty pečlivě analyzovali. Každý objekt, který má být potopen, je vybaven prostorami pro posádku a plošinou pro umístění protiletadlového děla. Jednou z možností je, že se nepřítel pokusí vybudovat příbřežní protiletadlový komplex, aby chránil vyloďující se jednotky.“

„To se mi nezdá,“ utrousil Hitler. „Proč by sí nepřítel dával tolik práce s budováním protiletecké obrany? Všechny naše odhady napovídají, že se Británii zoufale nedostává surovin a stavebního materiálu. Nemají cement, ocel, hliník. Všichni mi tvrdí, že Churchill dlouhé měsíce přivádí Británii svou šílenou válkou na buben. Proč by plýtval vzácnými zdroji na tak pochybný podnik?“

Hitler se obrátil na Goringa a probodl ho krutě ironickým pohledem. „Kromě toho se obávám, že se nepřítel během invaze bude těšit mnohonásobné vzdušné převaze.“

Pak už opět věnoval pozornost Vogelovi. „Máte ještě jinou teorii, která by tyto objekty vysvětlovala?“

„Ano, můj vůdče. Jde o menšinové stanovisko, velmi předběžné, které by vyžadovalo dodatečné zkoumání a ověřování.“

„Poslouchám,“ vyštěkl Hitler.

„Jeden z našich analytiků je přesvědčen, že ponorné konstrukce jsou ve skutečnosti komponenty umělého přístavu, zařízení, které může být postaveno v Británii, odtaženo přes moře a v prvních hodinách invaze instalováno u francouzského pobřeží.“

Hitler, zjevně zaujatý, začal přecházet místností. „Umělý přístav? Je taková věc vůbec možná?“

Himmler si opatrně odkašlal. „Zdá se mi, kapitáne Vogele, že váš analytik informace zaslané agentem z Londýna špatně interpretoval. Umělý přístav? To mi připadá hodně přitažené za vlasy.“

„Ne, pane reichsführere,“ odmítl Himmlerův názor Hitler. „Myslím, že kapitán Vogel tady na něco narazil.“ Hitler přidal do kroku a divoce rázoval sem a tam. „Umělý přístav! Jen si to představte! Jaká arogance, jaká troufalost! Jasně v tom vidím prsty toho šílence Churchilla!“

„Můj vůdče,“ ozval se Vogel váhavě. „Umělý přístav je jen jedním z možných vysvětlení těch železobetonových konstrukcí. Varoval bych před ukvapenými závěry na základě prvotních a nekompletních zjištění.“

„Ne, kapitáne. Ta vaše teorie mě zaujala. Postupme o krok dál, ať se podíváme, co z ní vyplývá. Jestli se nepřítel skutečně zabývá stavbou něčeho tak složitého a náročného, jako je umělý přístav, kam ho hodlá umístit? Začněte vy, von Rundstedte.“

Starý válečník vstal, pomalu přešel k mapě a poklepal na ni maršálskou holí. „Když se zamyslíme nad nezdařeným nepřátelským vyloděním v Dieppe ve dvaačtyřicátém, dospějeme k poučným a cenným závěrům. Prvotním cílem každé vyloďovací operace musí být co nejrychlejší dobytí a zprovoznění velkého přístavu. Tehdy se to nepříteli nepodařilo. Problém lze zformulovat takto: nepřítel ví, že mu budeme co nejdéle bránit ve využití přístavu a že ho, budeme-li nuceni jej vyklidit, při odchodu zničíme. Předpokládám tedy, že je docela dobře možné, že nepřítel staví v Británii zařízení, které mu umožní zprovoznit přístav v co nejkratším čase. Je to logická domněnka. Ale pokud je tomu skutečně tak – a připomínám, že kapitán Vogel a jeho kolegové dosud nemají pro tuto domněnku jednoznačné důkazy –, potom stále tvrdím, že cílem nepřítele je Calais. Invaze do Calais je z taktického i strategického hlediska stále nejžhavějším kandidátem. To nemůžeme pominout.“

Hitler pozorně poslouchal a pak se zeptal Vogela: „Co si myslíte o analýze polního maršála, kapitáne?“

Vogel zaváhal. Přímo na sobě cítil von Rundstedtův ledový pohled a uvědomoval si, že se musí vyjádřit velice opatrně.

„Argumenty pana polního maršála von Rundstedta jsou velmi rozumné.“ Vogel se odmlčel a von Rundstedt souhlasně přikývl. „Ale pro úplnost bych si dovolil nabídnout ještě jedno vysvětlení.“

„Mluvte,“ vyzval ho Hitler.

„Jak pan polní maršál správně zdůraznil, nepřítel nutně potřebuje přístavní zařízení. Bez nich nedokáže zajistit dostatečně rychlý přísun materiálu a posil nezbytných pro udržení a posléze rozšíření invazního předmostí. V první fázi operace odhadujeme zásobovací potřeby nepřítele v řádu desítek tisíc tun denně. Vykládka takového rozsahu by nebyla problémem v žádném z větších přístavů v Pas de Calais, ať už by si nepřítel vybral Calais, Boulogne nebo Dunkerque. Ale jak uvádí polní maršál von Rundstedt, nepřítel také ví, že tyto přístavy jsou opevněné a chráněné mohutnou vojenskou silou a že je před vyklizením zdemolujeme. Čelní útok na kterýkoliv z nich by spojence přišel velmi draho.“

Vogel si všiml, že se Hitler netrpělivě ošívá, a věděl, že si musí pospíšit.

„Podél pobřeží Normandie se nachází řada malých rybářských přístavů, ale žádný z nich není dostatečně velký, aby byl schopen zajistit vykládku tak velkého množství zásob a těžké techniky. Dokonce ani kapacita Cherbourgu by na tento úkol nemusela stačit. Uvědomme si, že Cherbourg slouží především jako terminál transatlantické přepravy osob, ne jako překladiště zboží.“

„Váš závěr, kapitáne Vogele!“ přeskočil Hitlerovi hlas.

„Můj vůdče, zvažme možnost, že by nepřítel vykládal vojska, zásoby a techniku přímo na invazních plážích a obešel by se tak bez přístavních zařízení. Pokud by to dokázal, vyhnul by se našim nejsilnějším opevněním. Zachytil by se na slaběji bráněném normandském pobřeží a zásoboval by své jednotky prostřednictvím umělého přístavu.“

Hitler rychle mrkal a bylo vidět, že na něho Vogelova analýza silně zapůsobila.

Polní maršál Erwin Rommel vrtěl hlavou. „Scénář, který jste naznačil, kapitáne Vogele, je receptem na dokonalou katastrofu. I na jaře dokáže počasí podél lamanšského pobřeží nebezpečně řádit. Déšť, silný vítr, rozbouřené moře. Meteorologové z mého štábu vypracovali dlouhodobé přehledy. Jestli se jim dá věřit, pak nemůže nepřítel očekávat slušnější podmínky po dobu delší než tři nebo čtyři dny. Jestli se pokusí hromadit jednotky a zásoby na otevřené pláži bez ochrany přístavních hrází a bez kryté laguny, bude zcela vydán na milost a nemilost přírodním živlům. A žádné přenosné zařízení, bez ohledu na to, jak dokonale vymyšlené, nedokáže přežít jarní bouři v Lamanšském průlivu.“

„Zajímavá diskuse, pánové,“ vmísil se Hitler, „ale už by to stačilo. Je jasné, kapitáne Vogele, že váš agent musí získat o tom projektu dodatečné informace. Předpokládám, že je stále na místě, nebo ne?“

Teď se Vogel dostal na velmi tenký led. „Je zde jistý problém, můj vůdče. Agent se domnívá, že britské bezpečnostní síly kolem něj stahují smyčku a že další pobyt v Anglii by pro něj mohl být nebezpečný.“

Poprvé zasáhl do diskuse Walter Schellenberg. „Kapitáne Vogele, naše zdroje v Londýně uvádějí přesný opak. Totiž že Britové sice vědí o úniku informací, ale nejsou schopni mu zabránit. Váš agent si hrozící nebezpečí jen namlouvá.“

Ty arogantní blbče, pomyslel si Vogel. Kdo to je, ten slavný zdroj, který SD v Londýně má? Nahlas řekl: „Agent, o kterém mluvím, je dokonale vycvičený a mimořádně inteligentní. Domnívám se…“

„Jistě nechcete naznačit, kapitáne Vogele,“ přerušil ho Himmler, „že zdroj brigadeführera Schellenberga je méně spolehlivý než váš.“

„Při vší úctě, pane reichsführere, já nemám možnost ověřit si důvěryhodnost zdroje pana brigadeführera.“

„Velmi diplomatická odpověď, pane kapitáne,“ řekl Himmler. „Ale je snad jasné, že váš agent musí zůstat na místě, dokud nezjistíme pravdu o těch železobetonových objektech. Souhlasíte se mnou?“

Vogel byl v pasti. Nesouhlasem s Himmlerem by si podepsal vlastní rozsudek smrti. Vyfabrikovali by proti němu důkazy o velezradě a oběsili ho na klavírní struně, jak se to stalo mnoha jiným. Pomyslel na Gertrudu a na děti. Ti barbaři by nevynechali ani je. Věřil Annině úsudku, ale stáhnout ji teď z Anglie by se rovnalo sebevraždě. Nemá na vybranou. Anna musí zůstat.

„Ano, souhlasím, pane reichsführere.“

*****

Himmler pozval Vogela na procházku kolem bunkru. Snesla se noc. Les za pásmem obloukových lamp pohltila černá tma. Značky na sloupech důrazně varovaly přítomné, aby nescházeli z chodníků a cestiček, protože areál führerova hlavního stanu byl zaminován. Vítr ohýbal vrcholky jehličnanů. Vogel slyšel štěkot psa, ale těžko mohl odhadnout, z jaké dálky, protože čerstvý sníh každý zvuk tlumil. Byla mu zima. Na poradě se při vypjatém jednání pod uniformou silně zpotil a teď cítil, jak mu prádlo mrzne k tělu. Toužil po cigaretě, ale raději se rozhodl neriskovat. Nemohl si dovolit popudit proti sobě Himmlera podruhé tentýž den. Když říšský vůdce SS konečně promluvil, Vogel mu sotva rozuměl. Uvažoval, jestli Himmler mluví tak tiše proto, že má strach, že se bojí odposlouchávacích mikrofonů v lese.

„Pozoruhodné výsledky, kapitáne Vogele. Zasloužíte ocenění.“

„Vaše chvála je mi velkou ctí, pane reichsführere.“

„Váš londýnský agent je žena,“ konstatoval Himmler.

Vogel mlčel.

„Vždycky jsem měl dojem, že admirál Canaris ženám nevěří, že je pokládá za příliš citově nevyrovnané pro špionáž, a domnívá se, že pro tajnou práci v terénu nemají dostatek objektivity.“

„Mohu vás ujistit, pane reichsführere, že naše agentka žádným z těchto nedostatků netrpí.“

„Musím přiznat, že mně samému se vysílání agentek za nepřátelské linie poněkud příčí. SOE neustále posílá ženy do Francie, jenže když je dopadneme, očekává je bohužel stejný osud jako muže. Způsobovat ženám takové utrpení je přinejmenším politováníhodné.“ Himmler se odmlčel a zhluboka vdechoval ledový noční vzduch. V tváři mu cukal sval. „Vaše výsledky jsou o to záslužnější, že jste jich dosáhl navzdory tomu, že sloužíte pod admirálem Canarisem.“

„Teď si nejsem jistý, jak to myslíte, pane reichsführere.“

„Chci tím říct, že dny admirála Canarise v čele Abwehru jsou sečteny. S jeho činností nejsme již delší dobu spokojeni. Je neschopný, a to se vyjadřuji mírně. A jestli se prokážou má podezření, je také zrádcem našeho vůdce.“

„Pane reichsführere, já jsem nikdy…“

Himmler ho mávnutím ruky přerušil.

„Vím, že vás k admirálu Canarisovi váže jistý pocit loajality. Koneckonců, vděčíte mu za svůj rychlý postup ve vojenské zpravodajské službě. Ale i kdybyste se ho bůhvíjak zastával, svůj názor na admirála Canarise nezměním. A jak se říká, chytrému napověz. Buďte opatrný, a než se vrhnete na pomoc člověku, který se topí, dvakrát si to rozmyslete. Mohl by vás stáhnout pod vodu s sebou.“

Vogel otřeseně mlčel. Štěkání psa utichalo, až v dálce zaniklo. Poryv větru zvedl do vzduchu sněhovou peřinu a odhalil hranici lesa. Vogel uvažoval, jak blízko u stezky jsou miny položeny. Ohlédl se a spatřil dvojici mužů v černých uniformách SS, kteří je pomalu následovali.

„Máme únor,“ pokračoval Himmler. „Se značnou dávkou jistoty lze předpokládat, že admirál Canaris bude brzy, možná ještě před koncem měsíce, odvolán. Mám v úmyslu podřídit si všechny bezpečnostní a zpravodajské služby v Německu včetně Abwehru, aby byly pod jednotným velením.“

Abwehr řízený Himmlerem? Kdyby to ten chlap nemyslel vážně, musel bych se nahlas rozesmát, pomyslel si Vogel.

„Vy jste očividně velmi nadaný a schopný muž, kapitáne Vogele. Byl bych rád, kdybyste v Abwehru zůstal. Můžete počítat s povýšením, o jakém se vám dosud ani nesnilo.“

„Děkuji, pane reichsführere.“ Vogelovi se zdálo, že ten hlas nepatří jemu.

Himmler se zastavil. „Je chladno. Měli bychom se vrátit.“ Prošli kolem tělesných strážců, kteří počkali, až se oba muži vzdálí mimo doslech, a pak se vydali za nimi.

„Jsem rád, že jsme se dohodli na nutnosti ponechat vaši agentku v Londýně,“ řekl Himmler. „Pokládám to v dané situaci za nejrozumnější řešení. Kromě toho, kapitáne Vogele, není nikdy moudré, když člověk připustí, aby mu osobní pocity zatemnily úsudek.“

Vogel se zastavil v půli kroku a pohlédl do Himmlerových prázdných očí. „Co tím chcete naznačit?“

„Prosím vás, kapitáne, nedělejte ze mě blázna. Brigadeführer Schellenberg navštívil minulý týden v jiné věci Madrid a setkal se tam s jedním vaším přítelem. Jmenuje se Emilio Romero, Seňor Romero brigadeführera Schellenberga o vaší nejcennější akvizici informoval.“

Zatracený Romero, láteřil v duchu Vogel. Musel to Schellenbergovi vykecat? A zatracený Himmler, který strká nos do věcí, po kterých mu nic není! Esesáci jako by vycítili napětí mezi oběma muži a mlčky přistoupili blíž.

„Slyšel jsem, že je velmi půvabná,“ obracel Himmler nůž v ráně. „Muselo to být těžké, oželet tak krásnou ženu, a docela chápu vaše pokušení odvolat ji domů a ukrýt v nějakém hnízdečku. Ale prozatím musí zůstat v Anglii. Je to jasné, kapitáne Vogele?“

„Ano, pane reichsführere.“

„Schellenberg má své chyby. Je arogantní, příliš okázalý, a ta jeho posedlost pornografií…“ Himmler pokrčil rameny. „Ale je to chytrý a schopný zpravodajský důstojník. Bližší spolupráce s ním se vám určitě bude líbit.“

Himmler se náhle otočil na podpatku a odcházel. Vogel zůstal stát a klepal se zimou.

*****

„Nevypadáte dobře,“ přivítal ho Canaris, když se Vogel vrátil k autu. „Já se po rozhovoru s drůbežářem vždycky cítím podobně. Ale musím konstatovat, že mně se daří své pocity zamaskovat mnohem líp než vám.“

Ozvalo se zaškrábání na plech. Canaris otevřel dveře na své straně. Jezevčíci vtrhli dovnitř jako velká voda a usadili se Vogelovi u nohou. Canaris zaťukal na skleněnou přepážku. Řidič nastartoval a pod koly vozu zaskřípal čerstvý sníh. Když pronikavá zář osvětlení areálu zmizela ve tmě za lesem, Vogela zalila vlna nesmírné úlevy.

„Ten malý frajtr byl na vás dnes večer velmi pyšný,“ prohodil Canaris opovržlivě. „A co Himmler? Pomohl jste mu vrazit mi nůž do zad, za té vaší procházky při měsíčku?“

„Pane admirále…“

Canaris se naklonil a položil Vogelovi ruku na rameno. Takový pohled Vogel v jeho ledově modrých očích ještě neviděl.

„Buďte opatrný, Kurte. Hra, do které jste se pustil, je nebezpečná. Skutečně velmi nebezpečná.“

S těmito slovy se admirál Canaris zase opřel, zvrátil hlavu a okamžitě usnul.

39 KAPITOLA

LONDÝN

Operace byla ve spěchu označena krycím jménem Tympán. Kdo a proč takové jméno vymyslel, to Vicary netušil. Šlo o příliš složitou a citlivou akci, aby ji mohl řídit ze své miniaturní kanceláře v St. James’s Street, a Vicary tedy získal nové velitelské stanoviště – vznešený georgiánský dům na terasách ve West Halkin Street. Prostorný salon byl upraven na operační středisko, kam byly přivedeny nové telefonní linky a instalována vysílačka. Na zdi visela velká mapa metropolitního Londýna. V knihovně v prvním patře si Vicary a Harry Dalton zřídili společnou kancelář. Dům měl zadní vchod, kudy mohli nenápadně přicházet sledovači, a bohatě zásobenou spižírnu. Písařky se dobrovolně přihlásily ke službě v kuchyni, a když Vicary pozdě večer dorazil na své nové pracoviště, překvapila ho vůně smažené slaniny, topinek a dušeného skopového, které bublalo na plotně.

Hlídka ho odvedla nahoru do knihovny. V krbu plápolalo několik kusů uhlí a vzduch v místnosti byl suchý a teplý. Vicary se s jistou námahou vyprostil z mokrého pláště a pověsil ho na ramínko. Rozhlédl se a pak ramínko zavěsil na háček na dveřích. Jedna z úřednic mu přinesla konvici čaje a Vicary si nalil do šálku. Byl k smrti utahaný. Po Jordanově výslechu spal jen krátce a naději, že se vyspí v autě, mu zhatil Boothby, který navrhl, aby se do kanceláře vrátili spolu a cestou si promluvili.

Boothby si ponechal strategické vedení operace Tympán; Vicary měl řídit Jordana a byl zodpovědný za dohled nad Kateřinou Blakeovou. Současně se měl pokusit vypátrat ostatní agenty její sítě a zjistit, jakým způsobem komunikují s Berlínem. Boothby bude jeho styčným důstojníkem s tak zvaným „Výborem dvaceti“ nebo také „Dvacítkou“. Tato skupina vysokých činitelů z různých oddělení a divizí kontrarozvědky měla na starosti globální řízení zpravodajských her využívajících systém dublérů, obracených agentů nepřítele. Ne že by měl výbor dvacet členů. Za své pojmenování vděčil tomu, že anglický termín Double Cross, který doslovně znamená Dvojitý kříž a označuje se jím dvojí hra neboli práce pro obě strany, a římskou číslici dvacet graficky znázorňuje stejný symbol – XX. V součinnosti s výborem bude Boothby připravovat falešné dokumenty pro Jordanův kufřík a zajistí, aby Tympán organicky zapadl do akcí v rámci sítě dublérů a plánu Tělesná stráž. Vicary se na podstatu podstrčených informací nezeptal a Boothby mu žádné podrobnosti nesdělil. Vicary věděl, co to znamená. Odhalil existenci dosud neznámé německé sítě a vystopoval ji až k Jordanovi, ale teď mu byla přidělena jen vedlejší role. Otěže drží pevně v rukou sir Basil Boothby.

„Hezký podnájem,“ ocenil Vicary, když vstoupil do místnosti. Nalil si šálek čaje a postavil se zády ke krbu, aby se zahřál. „Kde je Jordan?“

„Spí nahoře.“

„Takový pitomec,“ ulevil si Harry tiše.

„Ale teď je to náš pitomec, Harry, na to nezapomínejte. Máte něco?“

„Otisky prstů.“

„Cože?“

„Otisky, latentní otisky prstů, které nepatří Petru Jordanovi. Jsou rozeseté po celé pracovně. Na psacím stole, na trezoru. Jordan říká, že své posluhovačce nikdy nedovolil do pracovny vstoupit. Můžeme tedy s jistotou předpokládat, že ty otisky po sobě zanechala Kateřina Blakeová.“

Vicary pomalu potřásl hlavou.

„Jordanův dům je v podstatě připravený,“ pokračoval Harry. „Prošpikovali jsme ho tolika mikrofony, že slyšíme každé myší uprdnutí. Rodinu odnaproti jsme vystěhovali a zřídili tam stálou pozorovatelnu a kontrolní stanoviště. Výhled je dokonalý. Každý, kdo se k Jordanovu domu přiblíží, je vyfotografován.“

„A co Kateřina Blakeová?“

„Vystopovali jsme její telefonní číslo do jistého bytu v Earl’s Court. Obsadili jsme jeden z bytů v domě přes ulici.“

„Dobrá práce, Harry.“

Harry se na Vicaryho dlouze zadíval a potom řekl: „Nevykládejte si to špatně, Alfréde, ale vypadáte otřesně.“

„Už si nepamatuju, kdy jsem se naposled vyspal. Co udržuje při životě vás?“

„Pár tablet benzedrinu a pět litrů čaje.“

„Já si teď něco zakousnu a pak si půjdu lehnout. Co vy?“

„No, abych byl upřímný, mám na večer nějaké soukromé plány.“

„Gracie Clarendonová?“

„Pozvala mě na večeři. Řekl jsem si, že by bylo škoda odmítnout a nevyužít příležitost. Pochybuju, že bychom v příštích týdnech nevěděli, co s volným časem.“

Vicary vstal a nalil si další šálek čaje. „Poslyšte, Harry, nechci zneužívat váš vztah s Gracií, ale rád bych ji vaším prostřednictvím požádal o jistou laskavost. Potřeboval bych, aby ve vší tichosti prohnala registrací několik jmen a podívala se, co se vynoří.“

„Zeptám se jí. O jaká jména vám jde?“

Vicary si přenesl šálek ke krbu a postavil se vedle Harryho.

„Petr Jordan, Walker Hardegen a někdo nebo něco jménem Broome.“

*****

Gracie velmi nerada před milováním jedla. Potom ležel Harry v posteli, kouřil a poslouchal Glenna Millera z gramofonu a klapot a cinkání z malé, ale útulné kuchyňky, kde Gracie vařila. Za deset minut se vrátila do ložnice. Měla na sobě župan, volně svázaný ve štíhlém pase a přinášela podnos s večeří. Byla skromná, jen polévka a chléb. Harry se posadil a opřel o zeď v záhlaví postele, Gracie o pelest v nohách. Podnos ležel mezi nimi. Podala mu misku s polévkou. Blížila se půlnoc a oba měli hlad jako vlk. Harry se na ni se zalíbením díval; líbilo se mu, jaké potěšení čerpá z tak prostého pokrmu. A také jak se jí otevírá župan a odhaluje pohled na pevné, krásně stavěné tělo.

Všimla si, že se na ni dívá, a zeptala se: „Na co myslíš, Harry Daltone?“

„Na to, jak strašně nechci, aby tohle skončilo. Na to, jak bych byl rád, kdyby každá noc mého života byla právě taková jako ta dnešní.“

Gracie jako mávnutím kouzelného proutku zvážněla; nikdy nedokázala své city skrývat pod lhostejnou maskou. Když byla šťastná, tvář se jí jako by rozsvítila. Když se zlobila, zelené oči plály hněvem. A když byla smutná jako nyní, ztichla jako pěna.

„Takové věci nesmíš říkat, Harry. To je proti pravidlům.“

„Vím, že je to proti pravidlům, ale taky je to pravda.“

„Někdy bývá lepší nechat si pravdu pro sebe. Když ji nevyslovíš nahlas, alespoň tak nebolí.“

„Myslim, Gracie, že jsem zamilovaný…“

Gracie praštila lžící na podnos. „Proboha, Harry! Takové věci neříkej! Ty mi to někdy tak zatraceně ztěžuješ! Nejdřív řekneš, že se nesmíme scházet, protože se cítíš provinile, a teď zase vykládáš, že mě miluješ.“

„Promiň, Gracie, ale taková je prostě pravda. Myslel jsem si, že my dva bychom si vždycky měli říkat pravdu.“

„Dobře. Chceš pravdu, tady ji máš. Jsem vdaná za výborného muže, na kterém mi moc záleží a kterému nechci ublížit. Ale zoufale jsem se zamilovala do detektiva, z kterého se stal lovec špionů a jmenuje se Harry Dalton. A až tahle prokletá válka skončí, budu na něho muset zapomenout. A hrozně mě to bolí, kdykoliv na to jenom pomyslím.“ Oči jí přetékaly slzami. „Teď konečně sklapni a sněz polévku. Snažně tě prosím, mluvme o něčem jiném. Celý den jsem zavrtaná v registraci s Jagem a s tou jeho odpornou fajkou. Chci vědět, co se děje v okolním světě.“

„Dobrá. Rád bych tě požádal o laskavost.“

„Jakého druhu?“

„Pracovního.“

Gracie se na něj šibalsky zasmála. „Zatraceně, doufala jsem, že sexuálního.“

„Potřeboval bych, abys nenápadně prověřila v archivním indexu několik jmen a podívala se, jestli na ně něco nemáme.“

„Jasně. Která jména?“

Harry jí to řekl.

„Dobře, uvidím, jestli něco najdu.“

Dojedla polévku, pohodlně se opřela a dívala se, jak si Harry pochutnává. Když dojedl i on, posbírala nádobí na podnos a postavila ho na zem vedle postele. Zhasla světlo a rozsvítila svíčku v malém svícnu na nočním stolku. Svlékla si župan a pak se s Harrym pomilovala tak, jako dosud ještě nikdy – pomalu, trpělivě, jako kdyby měl tělo z křehkého skla. Když oba ukojila, předklonila se, lehla si Harrymu na hruď, blaženě se uvolnila a horce mu dýchala na krk.

„Chtěl jsi pravdu, Harry. Teď jsi ji dostal.“

„Budu k tobě upřímný, Gracie. Vůbec to nebolelo.“

*****

Aktivní část operace Tympán začala na druhý den v deset dopoledne, kdy Petr Jordan v knihovně upravené na Vicaryho kancelář vytočil číslo bytu Kateřiny Blakeové. Dlouhou dobu držel odposlech jednominutového rozhovoru rekord mezi nejposlouchanějšími záznamy v pohnutých dějinách britských bezpečnostních a zpravodajských služeb. Vicary sám ho slyšel více než stokrát, když se snažil objevit sebemenší nesrovnalost – jako mistr klenotník, který s lupou u oka hledá vady převzácného drahokamu. Totéž dělal Boothby. Kopie nahrávky spěšně putovala v brašně kurýra na motocyklu na ústředí MI5 v St. James’s Street a dobrou hodinu svítilo nad dveřmi sira Basila červené světlo, jak ji znovu a znovu poslouchal.

Poprvé slyšel Vicary pouze Jordana. Stál několik metrů od něho taktně obrácený zády a díval se do ohně.

„Poslouchej, je mně líto, že jsem ti nemohl zavolat dřív. Měl jsem hrozně práce. Vrátil jsem se o den později, než jsem si myslel, a vůbec jsem se nedostal k telefonu.“

Ticho, v němž mu říká, že se nemusí omlouvat.

„Moc jsi mi chyběla. Celou dobu jsem na tebe myslel.“

I on jí chyběl a už se nemůže dočkat, až ho zase uvidí.

„I já tě chci vidět. Proto ti taky volám. Rezervoval jsem pro nás stůl v Mirabelle. Doufám, že máš čas se mnou zajít na oběd.“

Půjde velmi ráda.

„Dobře. Sejdeme se tam v jednu hodinu.“

Ticho, v němž mu říká, že ho moc miluje.

„Já tebe taky, miláčku.“

Jordan zavěsil a dlouho zaraženě mlčel. Vicarymu, který ho nenápadně pozoroval, připomínal Karla Beckera a jeho špatnou náladu, do níž upadl pokaždé, když ho Vicary donutil odeslat podvrženou zprávu. Zbytek dopoledne si krátili u šachovnice. Jordan hrál profesorský, matematicky přesný šach, kdežto Vicaryho hra byla plná léček a záludností. Zezdola k nim doléhala ozvěna psacích strojů z operačního střediska a tlumený hovor strážných. Jordan si vypracoval drtivou převahu a Vicary partii vzdal.

V pravé poledne odešel Jordan do svého pokoje a převlékl se do uniformy. Ve čtvrt na jednu vyšel zadním vchodem a nastoupil do služební dodávky. Vicary a Harry se přesunuli do operačního střediska v přízemí, zatímco dodávka s Jordanem ujížděla vysokou rychlostí po Park Lane, jako kdyby vezla nebezpečného vězně. Zastavila v Blackburn Street u určeného postranního vchodu budovy, v níž sídlil hlavní stan SHAEF. Jordan zmizel za dveřmi a pro následujících šest minut ho Vicaryho tým ztratil z očí.

Ve 12:35 Jordan vyšel hlavním vchodem s kufříkem připoutaným k zápěstí a zamířil na protější stranu náměstí, aby zmizel za jinými dveřmi, tentokrát na plných deset minut. Když zase vyšel, kufřík již u sebe neměl. Z Grosvenor Square zamířil přes South Audley Street na Curzon Street. Cestou ho nenápadně sledovaly tři stíny. Příslušníci sledovacího oddílu MI5 Clive Roach, Tony Blair a Leonard Reeves patřili v tomto oboru k nejlepším. Žádný z nich si nevšiml nějakých známek, že by Jordan byl pod dohledem druhé strany.

Ve 12:55 dorazil Jordan k restauraci Mirabelle a přesně podle Vicaryho instrukcí vešel dovnitř. Úderem jedné zastavilo před podnikem taxi, z něhož vystoupila půvabná, přitažlivá žena. Ginger Bradshaw, nejlepší fotograf sledovacího oddílu, se krčil na ložné ploše služební dodávky zaparkované na protější straně ulice. Když Kateřina Blakeová vzala Petra Jordana za ruku a políbila ho, Ginger v rychlém sledu cvakl šest snímků. Film byl okamžitě odeslán do domu na West Halkin Street, a než Vicary dojedl oběd, leželo před ním šest zvětšenin.

*****

Když bylo po všem, prohlásil Blair, že to byla jeho chyba. Reeves mu oponoval, že naopak za všechno může on. Ale Roach měl nejvyšší hodnost, a tak vzal odpovědnost na sebe. Všichni tři se shodli, že Kateřina Blakeová ční vysoko nad ostatní německé agenty, které dosud sledovali, že je jasně nejlepší. A že jestli se někdy dopustí té chyby a příliš se k ní přiblíží, spálí si prsty.

Po odchodu z Mirabelle se Kateřina a Petr vraceli pěšky na Grosvenor Square. Zastavili se u jihozápadního rohu náměstí a asi dvě minuty rozmlouvali. Ginger Bradshaw pořídil další záběry včetně velmi letmého polibku na rozloučenou. Když Jordan odešel, Kateřina mávla na taxík a nastoupila. Blair, Roach a Reeves naskákali do sledovací dodávky a ujížděli za taxíkem východním směrem na Regent Street, Potom taxi odbočilo na sever do Oxford Street, kde Kateřina řidiči zaplatila a vystoupila.

Později Roach označí její procházku po Oxford Street za nejlepší ukázku práce na ulici, jakou kdy viděl. Zastavila se před nejmíň půltuctem výkladních skříní. Dvakrát změnila směr o sto osmdesát stupňů, z toho jednou tak rychle, že Blair musel zapadnout do kavárny, aby se jí uklidil z cesty. Na křižovatce s Tottenham Court Road sešla po schodech do stanice podzemní dráhy a koupila si lístek na nádraží Waterloo. Roachovi a Reevesovi se podařilo nastoupit do soupravy metra spolu s ní. Roach stál pět metrů od ní ve stejném voze, Reeves ve vedlejším. Když se na Leicester Square, příští zastávce, otevřely dveře vlaku, zůstala klidně stát, jako kdyby chtěla pokračovat v jízdě, ale pak najednou na poslední chvíli vyklouzla na nástupiště. Roach se musel protáhnout zavírajícími se dveřmi, ale Reeves uvízl v tlačenici a byl ze hry venku.

Na schodišti splynula Kateřina s davem a Roach ji ztratil z očí. Vyšla po schodech na ulici, přeběhla Charing Cross Road a na druhé straně se vrátila zpět do vestibulu stanice podzemní dráhy, který před necelou minutou opustila.

Roach by byl přísahal, že ji viděl nastupovat do autobusu, a po zbytek odpoledne zahrnoval sám sebe přívalem trpkých výčitek za tak hloupou chybu. Sprintem doběhl k zastávce a naskočil do autobusu, který právě odjížděl. O deset vteřin později už viděl, že si Kateřinu spletl s jinou ženou. Na další zastávce vystoupil a zatelefonoval Vicarymu na West Halkin Street, aby ho informoval o svém nezdaru.

*****

„Nevím o případu, že by Clive Roach ztratil německého agenta,“ řekl Boothby, když si večer ve své kanceláři přečetl zprávu o sledování, a podíval se na Vicaryho. „Ten chlap by dokázal sledovat komára přes Hampstead Heath.“

„Ona je nejlepší, on jenom zatraceně dobrý.“

„Jen se na to podívejte. Taxík, pak dlouhá procházka, aby si kryla záda, a pak do metra, kde si koupí lístek do jedné stanice a vystoupí na druhé, která je blíž.“

„Je mimořádně opatrná. Proto taky jsme na ni nikdy nenarazili.“

„Existuje ještě jiné vysvětlení, Alfréde. Možná zahlédla své stíny.“

„Já vím. Ta možnost mě taky napadla.“

„A jestli je tomu skutečně tak, celá operace vybouchla, ještě než vůbec začala.“ Boothby poklepal na úzký kovový diplomatický kufřík, který obsahoval první příděl zavádějících informací. „Jestli ví, že je pod dohledem, a my jí tohle předáme, můžeme zrovna tak dobře otisknout tajemství invaze v novinách pod palcovými titulky. Němci poznají, že se je snažíme vodit za nos. A když poznají tohle, pochopí, že pravdou je pravý opak toho, co stojí v těchto dokumentech.“

„Roach je přesvědčen, že si ho nevšimla.“

„Kde je ta ženská teď?“

„Ve svém bytě.“

„V kolik se má s Jordanem sejít?“

„V deset u něj doma. Řekl jí, že má hodně práce a že se zdrží dlouho do noci.“

„Jaký z ní měl Jordan dojem?“

„Tvrdí, že v jejím chování nezaregistroval žádnou změnu ani žádné známky napětí nebo nervozity.“ Vicary se odmlčel. „Je dobrý, náš fregatní kapitán Jordan, zatraceně dobrý. Kdyby nebyl tak vynikající inženýr, mohl z něj být výborný tajný agent.“

Boothby poklepal na kufřík masitým ukazovákem. „Jestli si všimla, že je sledovaná, proč sedí doma? Proč se nepokusí o útěk?“

„Třeba chce zjistit, co je v tom kufříku,“ odpověděl Vicary.

„Ještě není pozdě, Alfréde. Pořád ještě můžeme Tympán odpískat, okamžitě ji sbalit, strčit pod zámek a vymyslet jiný postup, jak napravit vzniklé škody.“

„Domnívám se, že by to byla chyba. Neznáme další agenty sítě a nevíme, jak komunikují s Berlínem.“

Tentokrát Boothby zabubnoval na diplomatický kufřík klouby prstů. „Nezeptal jste se, Alfréde, co v tom kufříku je.“

„Nechtěl jsem si vyslechnout další lekci o tom, že potřebuju vědět jen to nejnutnější.“

Boothby se usmál. „Výborně. Učíte se. Tohle skutečně vědět nepotřebujete, ale protože ten vynikající nápad byl váš, já vám to řeknu. Výbor dvaceti chce Němce přesvědčit, že Moruše je ve skutečnosti příbřežní protiletadlový komplex určený pro Calais. Fénixy jsou vybaveny prostory pro posádku a plošinami pro děla, takže to téměř sedí. Stačilo lehce pozměnit výkresy.“ Vicary uznale pokýval hlavou.

„Uvažujeme o dalších kanálech, kudy tu dezinformaci propašovat. V případě nutnosti budete o dalším postupu informován.“

„Chápu, sire Basile.“

Několik minut seděli mlčky a hleděli do zdi, ponořeni v myšlenkách.

„Tak se vyslovte, Alfréde,“ vyzval nakonec Boothby Vicaryho. „Tuto část operace máte pod palcem vy. Ať doporučíte cokoliv, já váš návrh podpořím.“

Proč se cítím, jako kdyby mně bral míru na oprátku? pomyslel si Vicary. Boothbyho nabídka podpory ho vůbec neuklidnila. Při prvním náznaku nebezpečí zaleze sir Basil do nejbližší díry. Nejjednodušší by přirozeně bylo udělat to po jeho – zatknout Kateřinu Blakeovou, pokusit se ji obrátit a přinutit ke spolupráci. Ale Vicary byl stále přesvědčen, že tudy cesta nevede, že mohou podstrčit nepříteli falešné informace jejím prostřednictvím pouze tehdy, když o tom ona nebude vědět.

„Ještě pamatuju doby, kdy člověk nemusel přijímat tak dalekosáhlá rozhodnutí.“ V Boothbyho hlase zněla smutná nostalgie. „Jestli se rozhodneme špatně, může nás to stát vítězství ve válce.“

„Děkuji, že jste mi to připomněl, sire Basile. Neměl byste náhodou v šuplíku křišťálovou kouli?“

„Bohužel ne.“

„A minci? Že bychom si hodili?“

„Alfréde!“

„Promiňte ten chabý pokus o vtip, sire Basile. Rozhodně neberu situaci na lehkou váhu.“

Boothby už zase poklepával na kufřík. „Jak tedy zní vaše rozhodnutí, Alfréde?“

„Zatím ji ponecháme na svobodě.“

„Modlím se k bohu, abyste se nemýlil. Dejte sem pravou ruku.“

Vicary natáhl paži a Boothby mu tenkým řetízkem připoutal kufřík k zápěstí.

*****

O půl hodiny později stála Gracie Clarendonová na chodníku v Northumberland Avenue. Podupávala, aby se zahřála, a sledovala hustý večerní provoz. Kdyby na ni řidič nezablikal zacloněnými světly, možná by si Boothbyho velkého černého humberu ani nevšimla. Automobil přibrzdil u obrubníku, Boothby otevřel zadní dveře a Gracie nastoupila.

„Zima jako v psinci!“ láteřila Gracie. „Měl jste tady být už před patnácti minutami. Nevím, proč se tohle nemohlo odbýt ve vaší kanceláři.“

„Tam je příliš mnoho všetečných očí, Gracie. A příliš mnoho je v sázce.“

Gracie si vsunula do úst cigaretu a zapálila si. Boothby uzavřel okénko v prosklené přepážce.

„Tak co pro mě máš?“

„Vicary chce, abych mu v registraci prověřila několik jmen.“

„Proč si za mnou nepřijde pro povolenku?“

„Asi se bojí, že byste mu ji nedal.“

„Co jsou to za jména?“

„Petr Jordan a Walker Hardegen.“

„Myslí mu to,“ utrousil Boothby. „Ještě něco?“

„Ano, chce, abych mu prověřila heslo Broome.“

„V jakých souvislostech?“

„Jména našich zaměstnanců. Krycí jména agentů, německých a britských. Kódová označení operací, živých i uzavřených.“

„Proboha,“ vydechl, Boothby. Odvrátil se a sledoval provoz na ulici. „Obrátil se na tebe Vicary přímo, nebo přes Daltona?“

„Požádal mě o to Harry.“

„Kdy?“

„Včera v noci.“

Boothby se otočil a usmál se na ni. „Už jsi zase byla hanbatá holka, že, Gracie?“

Gracie jeho poznámku ignorovala. „Co chcete, abych mu řekla?“

„Řekni mu, že jsi hledala jména Jordan a Hardegen v každém indexu, který tě napadl, ale nic jsi nenašla. Totéž platí pro heslo Broome. Rozumíš, Gracie?“

Beze slova přikývla.

„Netvař se tak nakvašeně. Přispíváš velkým dílem k obraně vlasti.“

Gracie se k němu zprudka obrátila a hněvivě přimhouřila zelené oči. „Zrazuju někoho, na kom mi velmi záleží, a vůbec se mi to nelíbí.“

„Už to brzy skončí. A až bude po všem, vezmu tě někam na dobrou večeři jako za starých časů.“

Gracie trhla snad až příliš prudce klikou a vystrčila nohu ze dveří. „Dovolím vám pozvat mě na drahou večeři, sire Basile, ale to je všechno. Ty staré časy definitivně skončily.“

Vystoupila, zabouchla dveře a dívala se, jak Boothbyho vůz mizí ve tmě.

*****

Vicary čekal nahoře v knihovně a písařky mu postupně nosily lístky s hlášeními o vývoji situace v terénu.

21:15 Hlídka na kontrolním stanovišti v Earl’s Court vidí Kateřinu Blakeovou odcházet z bytu a posílá fotografie.

21:17 Kateřina Blakeová jde na sever po Cromwell Road. Sleduje ji pěší hlídka a s odstupem dodávka.

21:20 Kateřina Blakeová zastavuje taxík a odjíždí směrem na východ. Sledovací dodávka nakládá pěší hlídku a jede za taxíkem.

21:35 Kateřina Blakeová vystupuje z taxíku u Mramorového oblouku. Jiná pěší hlídka z dodávky jde za ní.

21:40 Kateřina Blakeová si na Oxford Street bere další taxi. Sledovací dodávka ji málem ztrácí a nemůže naložit pěší hlídku.

21:50 Kateřina Blakeová zastavuje u Picadilly Circus a odchází po Picadilly směrem na západ. Sleduje ji nová pěší hlídka a s odstupem dodávka.

21:53 Kateřina Blakeová nastupuje do autobusu. Dodávka autobus sleduje.

21:57 Kateřina Blakeová vystupuje z autobusu a vchází po stezce do Green Parku. Sleduje ji jedna pěší hlídka.

*****

O pět minut později vběhl do knihovny Harry Dalton. „Ztratili jsme ji v Green Parku!“ vyhrkl. „Otočila se a šla zpátky a náš člověk musel pokračovat, aby nebyl nápadný.“

„To je v pořádku, Harry. Víme, kam má namířeno.“

Jenže příštích dvacet minut ji nikdo neviděl. Vicary sešel dolů a nervózně přecházel po operačním středisku. Z reproduktoru slyšel, jak Jordan chodí po domě a čeká na ni. Všimla si, že je sledována? Zahlédla naši dodávku? Přepadl ji v parku někdo? Setkala se s jiným agentem? Pokouší se o útěk? Venku zarachotil motor sledovací dodávky, která se vrátila z neúspěšné mise, a vzápětí se ozvaly těžké kroky mužů, kteří z ní vystoupili a šli ke vchodu do domu. Znovu je přelstila. Pak volal Boothby. Monitoroval akci ze své kanceláře a chtěl vědět, co se sakra stalo. Když mu to Vicary řekl, něco nesrozumitelně zavrčel a zavěsil.

Nakonec se z vysílačky ozval hlas hlídky ze stacionárního stanoviště před Jordanovým domem.

22:25 Kateřina Blakeová přichází ke vchodu. Kateřina Blakeová mačká tlačítko zvonku.

Tuto informaci Vicary nepotřeboval, protože Jordanův dům byl doslova prošpikován mikrofony a řinčení zvonku zaznělo z reproduktoru v operačním středisku naléhavě jako Protiletecký poplach.

*****

Vicary zavřel oči a poslouchal. Jejich hlasy stoupaly a klesaly, jak přecházeli z místnosti do místnosti a vzdalovali se tak jednomu mikrofonu a blížili k druhému. Jejich výměna banalit Vicarymu připomněla dialog v jednom z milostných románů Alice Simpsonové: Můžu ti dolit pití? Ne, zatím mi to stačí. Nechceš něco sníst? Určitě máš hlad. Ne, pojedla jsem doma. Ale hrozně bych chtěla něco jiného.

Vicary poslouchal, jak se líbají. Pátral v jejím hlase po falešných tónech, V domě přes ulici čekala zásahová jednotka pro případ, že by něco kikslo a on se rozhodl Kateřinu Blakeovou okamžitě zatknout. Poslouchal, jak Jordanovi říká, jak moc ho miluje, a nejednou se přistihl, že z nějakého sebemrskačského důvodu myslí na Helenu. Pak zmlkli. Cinkání skleniček. Tekoucí voda. Kroky stoupající po schodech. Ticho, když procházeli mrtvou zónou nepokrytou mikrofony. Zvuk Jordanovy postele vrzající pod tíhou dvou těl. Šustění svlékaných šatů. Šepot. Vicary už slyšel dost. Obrátil se k Harrymu a oznámil: „Jdu nahoru. Přijďte mi říct, až se pohne z ložnice.“

*****

Clive Roach to slyšel první, po něm Ginger Bradshaw. Harry usnul na pohovce; jeho dlouhé nohy visely přes boční opěrku. Roach se natáhl a poplácal mu na podrážku. Harry sebou škubl, posadil se a napjatě naslouchal. Pak vyskočil, vyběhl po schodech a málem vyrazil dveře knihovny. Vicary si ze své bývalé kanceláře přinesl skládací polní lůžko. Spal, jak měl ve zvyku, se světlem lampy mířícím rovnou do obličeje. Harry se k němu sklonil, popadl ho za ramena a zatřásl. Vicary se okamžitě probudil a instinktivně se podíval na hodinky. Tři čtvrtě na tři ráno. Beze slova následoval Harryho po schodech a do operačního střediska. Ten zvuk okamžitě poznal, protože často experimentoval s německými fotoaparáty. Kateřina Blakeová, zavřená v Jordanově pracovně, spěšně fotografovala první dávku podvržených materiálů. Po chvíli cvakání spouště utichlo. Vicary slyšel šustivý zvuk skládaných papírů a přibouchnutí dvířek trezoru. Pak kliknutí vypínače a Kateřina Blakeová se vracela nahoru do ložnice.

40 KAPITOLA

LONDÝN

„Tak tady máme našeho hrdinu!“ zacvrlikal Boothby a otevřel zadní dveře svého humberu. „Nastupte si, Alfréde, než tam venku zmrznete. Právě jsem informoval Dvacítku. Nemusím vám snad říkat, že členové výboru jsou přímo nadšení. Požádali mě, abych vám vyřídil jejich blahopřání. Takže vám blahopřeji, Alfréde.“

„Asi se sluší poděkovat, takže děkuji.“ Kdy měl sakra čas výbor informovat? pomyslel si Vicary. Krátce před sedmou bylo ráno ubrečené a protivně chladné a Londýn se probíral do kalného zimního svítání. Automobil se tiše rozjel po vlhkem se lesknoucí dlažbě prázdné ulice. Vicary se svalil na sedadlo, opřel se a na okamžik zavřel oči. Tomu už se nedalo říkat únava. Totální vyčerpání mu ochromovalo údy, tížilo ho na hrudi a drtilo mu hlavu jako ve svěráku. Lehnout si už nešel – poté, co slyšel, jak Kateřina Blakeová fotografuje podvržené materiály, by stejně neusnul. Jenom nevěděl, jestli by mu nedovolilo spát radostné vzrušení, že se mu tak obratně a dovedně podařilo oklamat nepřítele, nebo znechucení nad prostředky, které k tomu použil.

Otevřel oči. Jeli georgiánskou temnotou čtvrti Belgravia na východ. Minuli Hyde Park Corner a po Park Lane se dostali na Bayswater Road. Ulice byly opuštěné, jen tu a tam projel taxík a jeden či dva náklaďáky. Po chodnících spěchali osamělí chodci.

Vicary, už zase se zavřenýma očima, se zeptal: „Co má tohle všechno vlastně znamenat?“

„Vzpomínáte, jak jsem vám říkal, že Výbor dvaceti uvažuje o použití jiných dvojitých agentů, aby se podepřela věrohodnost materiálů, které v rámci Tympánu dodáváme do Berlína?“

„Vzpomínám.“ Vzpomínal také, jak ho udivila rychlost, s níž výbor, notoricky známý svou byrokratickou těžkopádností, k rozhodnutí dospěl. Dvacítka musela schválit každou zprávu, která prostřednictvím sítě obrácených agentů putovala k nepříteli, a Vicary musel někdy čekat celé dny, než získal povolení a mohl předat svou depeši Beckerovi nebo jinému dublérovi. Jak je možné, že se najednou tak rozhýbali?

Byl příliš unavený, aby si namáhal mozek vymýšlením příčin, a držel oči zavřené. „Kam jedeme?“

„Východní Londýn. Přesněji do Hoxtonu.“

Vicary pootevřel víčka na úzkou štěrbinu a zase je zavřel. „Když máme namířeno na východní předměstí, proč potom jedeme po Bayswater Road na západ?“

„Abychom se pojistili, že nás nesledují příslušníci jiné tajné služby, ať už nepřátelské, nebo spojenecké.“

„A kdo by nás asi tak sledoval, sire Basile? Američané?“

„Já se, Alfréde, spíše obávám Rusů.“

Vicary zvedl hlavu, aby se po Boothbym ohlédl, ale pak ji zase bezvládně složil na kožené opěradlo. „Kdybych nebyl tak unavený, požádal bych vás o vysvětlení.“

„Za několik málo minut všechno pochopíte.“

„Bude tam káva?“

Boothby se zazubil. „Spolehněte se. Máte mé slovo.“

„Dobře. A teď, kdyby vám to nevadilo, mohl bych těch několik málo minut využít ke spánku?“

Vicary usnul tak rychle, že Boothbyho odpověď ani neslyšel.

*****

Automobil s trhnutím zastavil. Vicary, plující na vlnách lehkého spánku, cítil, jak se mu hlava překlopila dopředu a zase zpátky. Slyšel kovové klapnutí otevíraných dveří a do obličeje mu zavanul poryv ledového větru. Pak se probudil do plného vědomí. Ohlédl se vlevo a překvapilo ho, že tam vidí sedět Boothbyho. Mrkl na hodinky. Nebesa, skoro osm! Jezdili po londýnských ulicích téměř hodinu. Krk ho bolel, jak usnul zhroucený na sedadle s bradou opřenou o prsa. Hlava mu tupě duněla silnou potřebou kofeinu a nikotinu. S rukama na opěrkách se vzepřel do vzpřímené pozice a vyhlédl okénkem. Východní Londýn, Hoxton – šeredná viktoriánská terasová zástavba, která vypadala jako továrna, na niž dolehly těžké časy hospodářské krize. Domy na protější straně ulice byly vybombardované. Stojící zdi se střídaly s hromadami trosek a připomínaly dásně s prohnilými zuby.

Slyšel, jak na něj Boothby volá: „Vzbuďte se, Alfréde, jsme na místě. Co se vám, pro všechno na světě, zdálo?“

Vicary najednou zrozpačitěl. O čem vlastně snil? Nemluvil ze spaní? O Francii se mu nezdálo – jak dlouho? – od té doby, co vypátrali Kateřinu Blakeovou. Uvažoval, jestli se mu nakonec nezdálo o Heleně. Vyškrábal se z auta a dolehla na něj tak těžká únava, že se musel opřít o kapotu, aby neupadl. Zdálo se, že si Boothby jeho slabosti nevšiml; stál na chodníku, vysílal k Vicarymu netrpělivé pohledy a chrastil drobnými v kapse. Déšť zhoustl a v pusté nehostinné příměstské čtvrti jako by se ještě více ochladilo. Vicary se připojil k Boothbymu na chodníku, a když se několikrát nadechl ledově vlhkého vzduchu, hned se cítil lépe.

Boothby ho vedl hlavním vchodem do chodby. Dům byl přestavěn na bytovku, protože na zdi visely hranaté kovové poštovní schránky. Vzadu v chodbě naproti dveřím se v šeru rýsovalo schodiště. Když Vicary přivřel dveře, obklopila je tma. Natáhl ruku po vypínači, kterého si před okamžikem všiml, a otočil jím. Nic.

„Tady berou předpisy o zatemnění o něco vážněji než my ve West Endu,“ poznamenal Boothby. Vicary vylovil z kapsy nepromokavého pláště baterku. Podal ji Boothbymu, který zamířil k dřevěnému schodišti.

Vicary neviděl nic než širokou siluetu Boothbyho rozložitých zad a kaluž světla ze svítilny se slabou baterií. Měl pocit, že jako u slepce vnímají jeho zbylé smysly okolí mnohem ostřeji. Jako by ho Boothby úmyslně vedl trasou nepříjemných pachů – moč, zvětralé pivo, dezinfekce, vejce v prášku smažená na žluklém tuku –, a zvuků – rodičovská facka, hádající se dvojice, jiná dvojice hlasitě kopulovala. Dokonce tu zněly varhany a mužský sbor a Vicary uvažoval, jestli je někde nablízku kostel, ale pak si uvědomil, že slyší rozhlas. Teprve v tom okamžiku si uvědomil, že je neděle, kdy BBC pravidelné vysílá ranní mši. Operace Tympán a honba za Kateřinou Blakeovou ho tak pohltily, že ztratil pojem o střídání dnů v týdnu.

Konečně stáli na podestě nejvyššího patra. Boothby posvítil baterkou do chodby. Pruh světla se odrazil od žlutých očí vyzáblé kočky. Zlostně na ně zaprskala a odběhla. Boothby šel za zvuky bohoslužby. Zpěv utichl a věřící shromáždění v kostele se modlili Otčenáš. Boothby vylovil z kapsy klíč, odemkl, a než vstoupil, zhasl baterku.

*****

Místnost byla nevelká a panoval v ní značný nepořádek a špína. Neustlaná postel ne větší než polní lůžko ve Vicaryho kanceláři, kuchyňský kout, kde na plynovém hořáku bublala konvice s kávou, malý stolek, za nímž nehybně jako sochy seděli dva muži a poslouchali rádio. Oběma visela z koutku úst smrdutá cigareta s černým tabákem a vzduch modrý dýmem by se dal krájet. Jediným zdrojem světla bylo úzké okénko s výhledem na zničené domy. Vicary přistoupil k oknu a podíval se dolů do uličky poseté troskami a odpadky. Dva hoši vyhazovali do vzduchu rezavé plechovky a odpalovali je klacky. Zavanul vítr a zvedl do vzduchu staré noviny, které poletovaly sem a tam jako raněný racek. Boothby nalil připálenou kávu do dvou podezřelých smaltovaných hrnků. Jeden podal Vicarymu a druhý si ponechal. Káva byla nechutná, hořká, zvětralá a příliš silná, ale horká a obsahovala kofein.

Boothby použil otlučený hrnek k vzájemnému představení přítomných. Nejprve jím mávl směrem ke staršímu a mohutnějšímu z dvojice. „Alfréde Vicary, toto je pan Pelikán. Jméno je přirozeně krycí, nikoliv skutečné, které, obávám se, vám zůstane utajeno. Nejsem si jistý, jestli je sám znám.“ Ruka s hrnkem namířila na druhého muže u stolku. „A tohle je pan Sokol. Tentokrát jde o pravé jméno. Sokol pracuje pro nás, nemám pravdu, Sokole?“

Sokol nehnul brvou a vůbec nedal najevo, že Boothbyho proslov slyšel. Jeho postava ovšem vůbec nepřipomínala dravce, a kdyby se příjmení rozdávala podle vzhledu, musel by se jmenovat Tyčka nebo Hůlka, jak byl vychrtlý. Kdyby se pohnul, určitě by v něm zachrastily kosti, pomyslel si Vicary. Laciný plášť z válečného materiálu mu visel na kostnatých ramenou jako na věšáku. Obličej měl mrtvolně bledý jako někdo, kdo trvale pracuje po nocích nebo v podzemí. Prořídlé blond vlasy měl silně prošedivělé, i když nemohl být o moc starší než studenti, které Vicary učil na univerzitě, než nastoupil k MI5. Cigaretu – Vicary si všiml, že je to značka Gauloise – držel jako Francouz, tedy mezi špičkou palce a ukazováku. Vicary měl nejasný – a nepříjemný – pocit, že toho člověka už kdysi viděl. Možná v kantýně nebo na schodišti, když šel z archivu s hromadou spisů pod paží. Nebo to bylo na chodbě, když ten muž odcházel soukromým vchodem z Boothbyho kanceláře, podobně jako onehdy Gracie Clarendonová? Sokol se na Vicaryho ani nepodíval a pohnul se jen tehdy, když k němu Boothby přistoupil o několik kroků blíž – o centimetr sklonil hlavu a ztuhl v obličeji, jako by se obával, že ho Boothby udeří.

Pak Vicary věnoval svou pozornost Pelikánovi. Profese? Mohl být spisovatel stejně dobře jako dokařský dělník. Národnost? Mohl být Němec nebo Francouz, možná i Polák, těch je tady plno. Na rozdíl od Sokola se Pelikán zadíval Vicarymu upřeně do očí neuhýbavým, lehce pobaveným pohledem. Jeho oči Vicary pořádně nerozeznával, protože ten člověk nosil brýle se silnými skly, jaké Vicary ještě u nikoho neviděl, a navíc kouřovými, jako kdyby byl citlivý na jasné světlo. Pod černým koženým kabátem měl navlečené dva svetry – šedivý rolák a roztřepenou propínací vestu, kterou jako by mu upletla snaživá příbuzná se stejně mizerným zrakem jako má on, jenže bez brýlí. Dokouřil gauloisku na půlcentimetrový špaček a pak popraskaným nehtem tlustého palce vyloupl žhavý oharek do popelníku.

Boothby si svlékl zimník a vypnul rádio. Pak se zadíval na Vicaryho a řekl: „Dobrá, tak začneme od začátku.“

*****

Sokol nepracoval pro nás, pracoval výlučně pro Boothbyho.

Boothby znal jeho otce, který stejně jako on sloužil v Indii u bezpečnostních složek. S mladým Sokolem se poprvé setkal v Británii v roce 1935 na obědě v rodinném sídle v Kentu. Mladík hodně pil a hodně mluvil. Spílal otci i Boothbymu kvůli jejich práci, recitoval díla Marxe a Lenina jako Shakespearovy sonety a rozmáchlými gesty ukazoval na nádherně udržovanou parkovou zahradu jako na symbol zkorumpovaností britské vládnoucí třídy. Po obědě se Sokol senior na Boothbyho chabě usmál a jal se omlouvat synovo nezdvořilé, ba přímo urážející chování: děti v dnešní době… Však to znáte… Nesmysly, které je učí ve škole… Drahé vzdělání a co z toho vzejde… Promarněná příležitost…

I Boothby se usmíval. Člověka, jako je mladý Sokol, už dlouho hledal.

*****

Boothby byl pověřen novým úkolem – dávat pozor na komunisty. Zejména na univerzitách, jmenovitě v Oxfordu a Cambridgi. Komunistická strana Velké Británie s požehnáním a penězi sovětských vůdců brousila po akademické půdě a sháněla nové ovečky pro své nevelké stádo – NKVD potřebovala nové špiony. Sokol začal sloužit Boothbymu za svých studií v Oxfordu. Boothby ho svedl ze scestí a ukázal nový směr jeho nerozhodnému zbloudilému srdci. Na to byl sir Basil skutečně expert. Sokol se stýkal s komunisty, pil s nimi, hádal se s nimi, hrál s nimi tenis, smilnil s nimi. Když však za ním přišli představitelé komunistické strany, Sokol je poslal někam.

Pak za ním přišel Pelikán.

Sokol zavolal Boothbymu. Sokol byl hodný chlapec.

*****

Pelikán byl Němec, žid a komunista a Boothby okamžitě postřehl jeho netušené možnosti. Jako komunista se ve dvacátých letech aktivně účastnil pouličních šarvátek a bitek s „hnědokošiláči“, jak posměšně nazýval příslušníky bojůvek SA, ale jakmile se Hitler dostal k moci, Pelikán usoudil, že by si měl vyhledat bezpečnější útočiště, a hned v roce 1933 emigroval do Anglie. V NKVD o Pelikánovi věděli ještě z jeho berlínských časů, a když zjistili, že se usadil v Británii, zverbovali ho jako svého agenta. Měl pro Sověty pouze vyhledávat vhodné typy, nic světoborného se od něj neočekávalo. První „vhodný typ“, který pro NKVD objevil, byl Boothbyho agent Sokol. Při příští schůzce mezi Pelikánem a Sokolem se jako džin z láhve vynořil Boothby a spustil stavidla hněvu jako Zeus Hromovládce. Pelikán souhlasil, že bude pracovat pro Boothbyho.

„Stačíte mě sledovat, Alfréde?“

Vicary se na svém stanovišti u okna ušklíbl. Ale ano, stačím, pomyslel si. Ve skutečnosti jsem o čtyři tahy před tebou.

*****

V srpnu 1939 přivedl Boothby Sokola do MI5. Pelikán podle jeho příkazu informoval své řídicí orgány v Moskvě, že jeho špičkový rekrut teď pracuje pro britskou výzvědnou službu. V Moskvě jásali nadšením a Pelikánova hvězda stoupala. Boothby jeho prostřednictvím zásoboval Sověty pravdivými, ale neškodnými informacemi, které údajně pocházely od krtka v MI5 – tedy Sokola – a které si Rusové mohli spolehlivě ověřit z jiných zdrojů. Pelikánova hvězda zářila jako supernova.

V listopadu 1939 poslal Boothby Pelikána do Holandska, kam pod falešným jménem pravidelně jezdil také arogantní mladý důstojník zpravodajské služby SS Walter Schellenberg a setkával se zde s dvojicí agentů MI6.

Schellenberg se vydával za člena Schwarze Kapelle a žádal Brity o pomoc. Ve skutečnosti chtěl, aby mu Britové předali seznamy zrádců Německa a on je mohl zlikvidovat. Pelikán se s Schellenbergem sešel v jedné kavárně v městečku hned za holandskými hranicemi a nabídl mu, že pro něj bude pracovat jako vyzvědač v Anglii. Přiznal, že dříve párkrát pomohl NKVD a kromě jiného zverboval pro Sověty oxfordského studenta, který nedávno nastoupil u MI5 a se kterým je v pravidelném kontaktu. Jako výraz dobré vůle předal Pelikán Schellenbergovi dárek – sbírku asijské erotiky. Schellenberg dal Pelikánovi na oplátku tisíc liber, fotoaparát a vysílačku a poslal ho zpátky do Anglie.

*****

V roce 1940 prošla MI5 rozsáhlou reorganizací. Churchill odvolal z jejího čela Vernona Kella, muže, který kontrarozvědku v roce 1909 založil a od té doby řídil, a do Kellova křesla usedl sir David Petrie. Boothby znal nového generálního ředitele ještě z Indie a možná právě tomu vděčil za svůj raketový služební postup. Pelikána oficiálně předal řídicímu důstojníkovi – byl to amatér jako vy, Alfréde, i když ne profesor historie, ale právník –, ale nadále si ho podržel pevně v rukou. Pelikán byl příliš důležitý, než aby mohl jeho řízení přenechat někomu, kdo sotva najde cestu do kantýny.

Kromě toho se Pelikánovy styky s Schellenbergem vyvíjely velmi zajímavým směrem.

Už první Pelikánova zpráva na Schellenberga hluboce zapůsobila. Šlo o sice důležitý, ale opět zcela neškodný materiál – muniční výroba, pohyby vojsk, odhad škod způsobených bombardováním. Schellenberg depeši přímo hltal, i když pocházela od pohrdaného židobolševika, který pracoval jako vyhledávač talentů pro NKVD. Mladý brigadeführer, jako ostatně každý příslušník bezpečnostní služby SS, bytostně nesnášel Canarise a jeho profesionální zpravodajce a zprávám, které Abwehr předával vůdci, prostě nevěřil. Teď viděl svou příležitost. Mohl vybudovat v Británii nezávislou síť, která by dodávala informace přímo jemu a Heinrichu Himmlerovi, tedy mimo běžné kanály armádní zpravodajské služby.

I Boothby viděl svou příležitost. Pelikánovu síť mohl využít dokonce dvojnásobně – dodávat důvěryhodnosti falešným zprávám podsouvaným Canarisovi prostřednictvím dvojitých agentů a současně zasévat sémě nedůvěry mezi dvě soupeřící zpravodajské služby Třetí říše. Tak složitá akce ovšem vyžadovala pečlivou přípravu a delikátní provedení, vedené především snahou o udržení jisté rovnováhy na straně protivníka. MI5 pochopitelně nechtěla, aby Canaris padl – vždyť jeho „zkompromitovaným“ Abwehrem dle libosti manipulovala –, ale na druhé straně jí drobné palácové intriky mohly jen prospět. Britská zpravodajská služba tedy lehce foukala do ohníčku odpadlictví a zrady. Boothby začal přes Pelikána krmit Schellenberga informacemi, které zpochybňovaly Canarisovu věrnost vůdci, ovšem zase ne natolik průkaznými a jednoznačnými, aby Starý lišák skončil s dýkou v zádech.

V roce 1942 se už Boothby obával, že se mu složitá hra vymkla z rukou. Schellenberg sestavil rozsáhlý seznam Canarisových hříchů a předal ho Himmlerovi. Výbor dvaceti se rozhodl předhodit Canarisovi tučnou kost – výbušné informace, které by mohl předložit Hitlerovi a prokázat tak efektivnost Abwehru – a tím trochu uvolnit smyčku, která se kolem krku bělovlasého admirála stahovala. Manévr zabral. Himmler schoval Schellenbergův seznam do šuplíku a Starý lišák si své postavení udržel.

*****

Boothby si naléval další hrnek odporné kávy. Vicary nedokázal pozřít ani svůj první a poloprázdný hrnek teď stál na okenním parapetu vedle mrtvé můry, která se pomalu obracela v prach. Prudký vítr, v jehož poryvech dešťové kapky prudce bubnovaly do okna, dávno vyhnal hochy z uličky. Místnost se topila ve tmě. Dům po ranní aktivitě ztichl a jediný zvuk teď představovalo vrzání podlahy pod neúnavnými Boothbyho kroky. Vicary se odvrátil od okna a chvíli ho sledoval. V malém zatuchlém bytě sice působil anglický baron nepatřičně jako kněz ve vykřičeném domě, ale zdálo se, že se královsky baví. I špioni se někdy rádi podělí o svá tajemství.

Boothby sáhl do náprsní kapsy saka, vytáhl list papíru a podal ho Vicarymu. Bylo to memorandum, které Vicary napsal před několika týdny a žádal v něm o vyhlášení poplachu z důvodu ohrožení národní bezpečnosti. Vicary se zadíval na levý horní roh, kde zřetelně rozeznal razítko AKCE a vedle něj sotva čitelné iniciály podpisu: BB. Boothby natáhl ruku a papír si zase vzal, aby ho vzápětí podal Pelikánovi.

Tehdy se Pelikán vůbec poprvé pohnul. Položil Vicaryho memorandum na stůl a rozsvítil lampu. Vicary stál nad ním a viděl, jak Pelikán přimhouřil v ostrém světle oči a vytáhl z kapsy německý fotoaparát, bezpochyby ten, který mu ve čtyřicátém roce předal Schellenberg. Pečlivě jako dokonalý profesionál pořídil deset snímků memoranda, přičemž pokaždé lehce změnil úhel osvětlení a záběru, aby se ujistil, že alespoň jeden negativ vyjde naprosto čistě. Pak přiložil aparát k oku a zamířil objektiv na Sokola. Spoušť dvakrát cvakla a fotoaparát zmizel v Pelikánově kapse.

„Pelikán odjíždí večer do Lisabonu,“ vysvětlil Boothby. „Schellenberg a spol. si s ním vyžádali schůzku. Domníváme se, že si ho podrobně rozeberou. Ještě před začátkem výslechu jim Pelikán předá tento film. Až si Schellenberg příště vyrazí do parku Tiergarten na vyjížďku s Canarisem, jistě se admirálovi tímto úspěchem pochlubí. Canaris a Vogel to budou považovat za důkaz, že Tympán je ryzí zlato. Britskou kontrarozvědku zachvátila panika. Agentka Abwehru v Londýně nebyla zkompromitována, a její informace o operaci Moruše, které posílá do Berlína, musí být tudíž naprosto přesné. Už chápete, Alfréde?“

*****

Boothby a Vicary odešli jako první – Boothby opět v čele, Vicary za ním. Sestup po schodech v temnotě byl mnohem obtížnější než výstup a Vicary musel dvakrát natáhnout ruku a opřít se o měkký kašmír zimníku na Boothbyho rameni, aby nespadl. Z tmavého kouta na ně opět vztekle prskala podvyživená kočka.

I nepříjemné pachy zůstaly, jenom útočily v obráceném pořadí. Konečně dosáhli paty schodiště a Vicary ucítil pod nohama okoralé linoleum chodby. Boothby otevřel dveře. Vicary vyšel před dům a na tváři ho zastudila sprška deště.

Ještě nikdy v životě nebyl tak rád, že odněkud vypadl. Cestou k autu se ohlédl a setkal se s Boothbyho pohledem. Připadal si, jako kdyby pod Boothbyho vedením nahlédl zakázanou špehýrkou to tajemného světa klamných operací a válečných lstí, jehož existenci by si nedokázala představit ani ta nejbujnější fantazie. Vicary nastoupil dozadu. Boothby si sedl vedle něj a zabouchl dveře. Projeli po Kingsland Road a mířili na jih k řece. Vicary se letmo zadíval na Boothbyho a hned zase odvrátil oči. Boothby vypadal jako člověk mimořádně potěšený sám sebou.

„Nemusel jste mě do těch tajemství vůbec zasvěcovat. Proč jste to udělal?“ zeptal se Vicary. „Protože jsem chtěl.“

„Jak se to slučuje s pravidlem o tom, co kdo potřebuje vědět? Tyhle informace já rozhodně nepotřebuju. Mohl jste moje memorandum poslat Schellenbergovi a neříct mi o tom ani slovo.“

„To je pravda.“

„Proč tedy? Abyste mě ohromil?“

„Svým způsobem ano. Vy jste zase ohromil spoustu lidí – včetně mě – svým nápadem ponechat Kateřinu Blakeovou na svobodě. Uvědomil jsem si, že jsem vás podceňoval, Alfréde. Podcenil jsem vaši inteligenci i vaši nemilosrdnost. Poslat Petra Jordana zpátky do ložnice s kufříkem plným podvržených informací vyžadovalo velkou dávku chladnokrevné a bezohledné tvrdosti. Chtěl jsem vám předvést vyšší úroveň této hry.“

„Tak za tohle svou práci považujete, sire Basile? Za nějakou hru?“

„Ne za nějakou hru, Alfréde, za Hru s velkým H.“ Boothby se usmál. Tohle je možná jeho nejsilnější zbraň, pomyslel si Vicary a napadlo ho, že takto se asi sir Basil usmívá na svou manželku Penelopu, když ji ujišťuje, že definitivně zapudil svou poslední milenku.

*****

Aby byla kulisa operace Tympán dokonalá, musel Vicary trávit hodně času ve své miniaturní kanceláři na St. James’s Street. Koneckonců, chtěli v nepříteli i ve zbytku oddělení vyvolat dojem, že Vicary stále pronásleduje agentku Abwehru, která má přístup k supertajným spojeneckým dokumentům. Zavřel dveře a posadil se za pracovní stůl. Zoufale se potřeboval vyspat. Mátožně položil hlavu na tvrdou desku jako ospalý student a zavřel oči. Okamžitě se ocitl zpátky v temném špinavém bytě v Hoxtonu. Viděl Pelikána a viděl Sokola. Viděl chlapce v uličce plné odpadků, viděl jejich bledé hubené nohy v hrubých botách bez ponožek. Viděl práchnivějící můru. Slyšel varhany dunící v katedrále. Pomyslel na tetu Matildu a jako proud horké vody jím projel záchvěv hořké lítosti, že kvůli práci nestihl její pohřeb.

Zatraceně! Proč nemůžu alespoň na chvíli vypnout a vyspat se?

Pak se mu před duševním zrakem vynořil Boothby, kterak rozhodnými kroky měří malou zakouřenou místnost a seznamuje ho s příběhem Pelikána a Sokola a s geniálně nastraženou pastí, do níž polapil Waltera Schellenberga. Zdálo se mu, že ještě nikdy neviděl sira Basila tak šťastného. Boothby ve svém živlu. Boothby v terénu, obklopen svými agenty, Boothby pijící nechutnou kávu z otlučeného smaltovaného hrnku. Uvědomil si, že se v siru Basilovi spletl, že ho špatně odhadl, přesněji řečeno – nechal se jím ošálit. Stejně jako zbytek oddělení. Boothby celou dobu nosil masku. Komický byrokrat namyšleně se předvádějící ve své přepychové kanceláři, hloupé průpovídky a pravidla, červené a zelené světlo, směšná posedlost, aby si mokrým dnem šálku neponičil svůj převzácný mahagonový nábytek – to vše je maska, ochranné zbarvení. Basil Boothby není úředník, který jenom přesouvá papíry z místa na místo, Basil Boothby je mistr špionáže, který ovládá své i nepřátelské agenty jako figurky na šachovnici. Lhář. Manipulátor. Podvodník. Vicary pomalu klouzal do náruče spánku a zjišťoval, že ho nenávidí o něco méně. Ale jedna věc ho pořád znepokojovala. Proč Boothby poodhrnul závoj? A proč právě teď?

Vicary upadal do bezesného spánku. V dálce odbíjel Big Ben deset hodin. Zvony umlkly, aby je vystřídal klapot dálnopisů a psacích strojů za zavřenými dveřmi kanceláře. Vicary už dlouho toužil po spánku, který by mu dovolil alespoň na okamžik na všechno zapomenout. Po chvíli však ucítil, že jím někdo třese. Zprvu jemně, pak prudčeji. Pak uslyšel dívčí hlas. Zprvu něžný a příjemný, pak polekaný. „Profesore Vicary… Profesore Vicary… Probuďte se… Prosím, probuďte se… Pane profesore, slyšíte mě?“

Vicary stále s hlavou na desce stolu otevřel oči. Vteřinku se mu zdálo, že ho budí Helena, ale pak mu došlo, že je to Prudence, plavovlasý anděl mezi písařkami. „Promiňte, pane profesore, že vás budím. Je mi to moc líto, ale volá vás Harry Dalton a je to prý naléhavé. Chudáčku, přinesu vám šálek horkého čaje.“

41 KAPITOLA

LONDÝN

Kateřina Blakeová odešla z bytu krátce před jedenáctou dopoledne do mírného, ale studeného deště. Temná obloha věštila pro nejbližší hodiny horší počasí. Do setkání s Neumannem zbývaly tři hodiny. Za pošmourných dní jako tenhle musela bojovat s pokušením vynechat pracný rituál úhybných manévrů v londýnských ulicích a zamířit rovnou na místo schůzky. Byla to monotónní a vyčerpávající činnost, neustále se zastavovat a ohlížet se, pozorovat odraz ve výkladních skříních, přesedat z autobusu na metro a do taxíku a zase naopak. Ale byla to také absolutní nutnost, zejména nyní.

Zastavila se před domem a uvázala si pod bradou šátek, přičemž očima přelétla ulici. Klidné nedělní dopoledne, provoz řídký, obchody ještě zavřené, jen kavárna na druhé straně ulice už otevřela. Za stolem u okna seděl plešatý muž a četl noviny. Vzhlédl, obrátil stránku a znovu sklopil zrak.

Před kavárnou čekalo několik lidí na autobus. Kateřina si je pozorně prohlédla a zdálo se jí, že jednu tvář už kdysi viděla. Možná na zastávce, možná někde jinde. Pozvedla zrak k oknům protějšího domu. Kdyby tě sledovali, zřídí si pevné stanoviště, nejspíš byt nebo pokoj nad obchodem. Nic neobvyklého nespatřila, za okny nikdo nestál a nepozoroval ji. Utáhla uzel šátku, roztáhla deštník a vyšla do deště.

První autobus chytila na Cromwell Road. Byl poloprázdný – dvojice postarších dam, sešlý stařík, který si něco sám pro sebe mumlal, drobný štíhlý špatně oholený muž v promoklém plášti četl noviny. Vystoupila na zastávce Hyde Park Corner a spolu s ní i muž s novinami. Kateřina zamířila do parku, muž s novinami na opačnou stranu k Picadilly. Jak ji to Vogel poučoval o praktikách sledovačů MI5? Muži, kteří kolem tebe projdou na ulici a vůbec si tě nebudou všímat. Kdyby si měla Kateřina vybrat, kdo z cestujících v autobuse patří k MI5, hlasovala by pro muže s novinami.

Kráčela po stezce, která vedla souběžně s Park Lane. Na severním okraji parku u Bayswater Road udělala čelem vzad a vracela se. Uprostřed cesty k Hyde Park Corner se zase otočila a znovu zamířila na sever. Přesvědčila se, že pěší stín za sebou nemá. Šla po Bayswater Road a po dvaceti metrech se zastavila u poštovní schránky. Vhodila do ní prázdnou obálku bez známky a využila tuto příležitost, aby ještě jednou zkontrolovala, jestli ji někdo nesleduje. Nic neviděla. Mraky ztěžkly a déšť zesílil. Kateřina zastavila taxík a udala řidiči adresu ve Stockwellu.

Seděla vzadu a pozorovala dešťové kapky, které ve spletitých vzorech stékaly po okénku. Na mostě Battersea se do nich opřel vítr plnou silou a řidič musel zápolit s volantem. Provoz byl stále velmi řídký. Kateřina se otočila a vyhlédla malým zadním okénkem automobilu. Asi dvě stě metrů za nimi jela černá dodávka. Viděla dva muže na předních sedadlech. Když se zase pohodlně opřela, všimla si, že ji taxikář pozoruje ve zpětném zrcátku. Na prchavý okamžik se jejich pohledy střetly a pak se řidič zase věnoval vozovce před sebou. Kateřina instinktivně sáhla do kabelky a sevřela rukojeť dýky. Taxík odbočil do ulice lemované po obou stranách jednotvárně stejnými šedivými viktoriánskými domy. Na dohled ani živáčka. Žádné auto, žádní chodci. Kateřina se ohlédla. Černá dodávka zmizela.

Uvolnila se. Na dnešní schůzce jí obzvlášť záleželo. Chtěla znát Vogelovu odpověď na svůj požadavek, aby ji stáhl z Anglie. Trochu litovala, že tu žádost poslala. Cítila, že MI5 kolem ní stahuje smyčku, protože se dopustila několika hloupých chyb, které mohly mít dalekosáhlé důsledky. Ale současně získávala z Jordanova sejfu nedocenitelné informace. Včera v noci ofotografovala dokument se štítem a mečem ve znaku SHAEF a razítkem PŘÍSNĚ TAJNÉ. Vše napovídalo tomu, že se skutečně zmocnila tajemství invaze nebo k němu má velmi blízko. Ze své pozice to přirozeně nemohla posoudit, protože projekt, na kterém pracoval Petr Jordan, tvořil jen jeden díl obrovské skládačky. Ale v Berlíně, kde se pokoušejí tu skládačku sestavit, mohou mít informace z Jordanova trezoru cenu zlata. Překvapeně si uvědomila, že chce pokračovat. Ale proč? Takové přání přece postrádá logiku. Nikdy se nechtěla stát vyzvědačkou; Vogel ji k tomu vydíráním donutil. Nikdy necítila žádný vztah, žádnou věrnost k Německu; Kateřina ve skutečnosti neměla vztah k ničemu a k nikomu a soudila, že právě proto je dobrou agentkou. Ale bylo zde i něco jiného. Vogel špionáži vždycky říkal hra a teď ta hra Kateřinu pohltila. Nechala se do ní vtáhnout a přála si v ní zvítězit. Nechtěla ukořistit tajemství invaze proto, aby Německo vyhrálo válku a nacisté ovládli na tisíc let Evropu. Chtěla ukořistit tajemství invaze proto, aby dokázala, že je nejlepší, že o hlavu převyšuje všechny ty neschopné hlupáky, které Abwehr do Anglie poslal. Chtěla ukázat Vogelovi, že tu hru umí hrát lépe než on.

Taxík zastavil. Řidič se k ní otočil a zeptal se: „Víte určitě, že jste chtěla právě sem?“

Kateřina se podívala z okna. Stáli vedle řady vybombardovaných a opuštěných skladů. Ulice pusté a prázdné. Kdyby ji tady někdo sledoval, musela by si ho všimnout. Zaplatila a vystoupila. Taxi odjelo. O několik vteřin později se za rohem vynořila černá dodávka se dvěma muži na předních sedadlech. Projela kolem ní a pokračovala v cestě. Stanice metra Stockwell byla o několik desítek metrů dál. Kateřina roztáhla deštník, rychle došla k pokladně a koupila si lístek na Leicester Square. Doběhla na nástupiště ve chvíli, kdy se vlak chystal k odjezdu. Proklouzla zavírajícími se dveřmi a našla si volné sedadlo.

*****

Horst Neumann stál u vchodu domu nedaleko Leicester Square a pojídal smaženou rybu s hranolky zabalené do novinového papíru. Dojedl poslední kousek a pocítil lehkou nevolnost v žaludku. Zahlédl Kateřinu, jak vchází na náměstí uprostřed malého hloučku chodců. Zmačkal zamaštěný novinový papír, hodil ho do odpadkového koše a šel za ní. Po chvíli už kráčel vedle ní. Kateřina hleděla před sebe, jako kdyby o jeho přítomnosti nevěděla. Natáhla ruku a vložila mu do dlaně film. Neumann jí beze slova předal malý složený lístek a vzápětí se rozdělili. Neumann se posadil na lavičku a díval se za ní, jak odchází.

*****

„Co se stalo potom?“ zeptal se Alfréd Vicary. „Zašla do stanice metra Stockwell,“ odpověděl Harry. „Poslali jsme tam našeho člověka, ale ona mezitím nasedla do vlaku a odjela.“

„Zatraceně!“ ulevil si Vicary.

„Na nádraží Waterloo nastoupil do jejího vlaku další náš člověk a znovu se na ni přilepil.“

„Jak dlouho zůstala bez dozoru?“

„Asi pět minut.“

„Spousta času na setkání s jiným agentem.“

„Bohužel ano, Alfréde.“

„A co potom?“

„Obvyklý postup. Půldruhé hodiny proháněla sledovače po celém West Endu. Nakonec si sedla do kavárny a dala nám půlhodinovou pauzu. Pak se vydala na Leicester Square. Jednou prošla náměstím a vrátila se do Earl’s Court.“

„Žádný kontakt? S nikým?“

„Žádný, který bychom zachytili.“

„Co na Leicester Square?“

„Sledovači si ničeho nevšimli.“

„Poštovní schránka na Bayswater Road?“

„Vybrali jsme její obsah a našli jsme prázdnou neofrankovanou obálku. Ležela úplně nahoře. Byl to jen trik, aby zkontrolovala, jestli ji někdo nesleduje.“

„Zatraceně, ta je teda dobrá.“

„Profík.“

Vicary složil prsty do miniaturní gotické klenby. „Nevěřím, že se prochází po městě, protože je ráda na čerstvém vzduchu, Harry. Buď hodila film někam do mrtvé schránky, nebo se setkala s jiným agentem.“

„Muselo k tomu dojít ve vlaku.“

„Houby! Mohlo k tomu dojít kdekoliv,“ namítl Vicary a bouchl pěstí do opěradla křesla. „Zatracená práce!“

„Musíme ji prostě dál sledovat. Nakonec udělá chybu.“

„Na to bych, Harry, nespoléhal. A čím déle se jí budeme lepit na paty, tím větší je riziko, že své stíny zaregistruje. A když si jich všimne…“

„…jsme vyřízení,“ dokončil Harry Vicaryho myšlenku.

„Přesně tak, Harry. Jsme vyřízení.“

Vicary rozbil gotickou klenbu z prstů, aby si uvolnil ruce a mohl si zakrýt ústa při mohutném zívnutí. „Mluvil jste s Gracií?“

„Jo, prošla s těmi jmény všechno, co ji napadlo, ale nic nenašla.“

„Co Broome?“

„Totéž. Není to krycí jméno žádné operace ani agenta.“ Harry se na Vicaryho dlouze zadíval. „Nechcete mi vysvětlit, proč jste po Gracii chtěl, aby vám ta jména ověřila?“

Vicary pohlédl Harrymu do očí. „Kdybych to udělal, musel byste mě ohlásit. Asi to nic nebude, prostě se mi něco zdálo a spletl jsem se.“ Vicary se podíval na hodinky a znovu zazíval. „Musím informovat Boothbyho a vyzvednout další várku podvržených dokumentů.“

„Tympán tedy pokračuje?“

„Ano. Dokud Boothby nepřikáže operaci zastavit.“

„Co máte v plánu na dnešní noc?“

Vicary namáhavě vstal z křesla a oblékl si nepromokavý plášť. „Uvažoval jsem, že si zajdu na večeři do klubu Four Hundred. Byla by to vítaná změna tempa. Potřeboval bych tam někoho nasadit, ať má Jordana a tu ženu pod dohledem. Zeptejte se Gracie, jestli by tam s vámi nezašla. Dopřejte si příjemný večer na útraty oddělení.“

42 KAPITOLA

BERCHTESGADEN

„Dýchalo by se mi volněji, kdyby ti parchanti byli před námi, a ne za námi,“ utrousil admirál Canaris nakvašeně. Štábní mercedes ujížděl po betonové dálnici k Berchtesgadenu, nevelké vesnici ze šestnáctého století. Vogel se otočil a vyhlédl zadním okénkem. Za nimi jeli ve druhém mercedesu reichsführer SS Heinrich Himmler a brigadeführer Walter Schellenberg.

Vogel se odvrátil a sledoval, kudy jedou. Na malebnou vesničku se snášel sníh a Vogel si ve své mizerné náladě pomyslel, že okolí vypadá jako laciná pohlednice. Navštivte nádherný Berchtesgaden, domov našeho Vůdce! Štvalo ho, že se v tak kritické chvíli musí vláčet tak daleko od Tirpitzova nábřeží. Proč nemůže sedět v Berlíně jako všichni ostatní? pomyslel si na adresu Hitlera. Buď je zahrabaný ve svém Vlčím doupěti v Rastenburgu, nebo tady nahoře v Orlím hnízdě v Bavorsku.

Vogel se rozhodl, že když už musel odjet, využije výletu k něčemu pozitivnímu. Měl v plánu povečeřet doma a strávit noc s Gertrudou a dcerami. Bydlely u tchyně ve vesnici vzdálené od Berchtesgadenu asi dvě hodiny jízdy autem. Bože, jak dlouho už je neviděl? Naposledy na Vánoce, kdy se zdržel jeden den, a předtím dva dny v říjnu. Manželka mu k večeři slíbila pečené vepřové s brambory a se zelím a kromě toho ho laškovným tónem navnadila, jaké nádherné věci spolu budou provádět na předložce před krbem, až její rodiče a děti půjdou spát. Gertruda se vždycky vyžívala v milování okořeněném špetkou nebezpečí, že je někdo přistihne. Něco ji na tom vždycky dráždivě vzrušovalo, dnes stejně jako před dvaceti lety, kdy byla mladá a studovala na univerzitě v Lipsku. Pro Vogela už vzrušení z jejich vztahu dávno vyprchalo. A mohla za to ona. Udělala to schválně, aby ho potrestala za to, že ji posílá do Anglie.

Podívej se na mě. Pořádně se podívej a zapamatuj sí, jak vypadám, aby sis na to vzpomněl, až budeš příště se svou ženou.

Proč na to proboha myslím právě teď, zaúpěl Vogel v duchu. City k Anně před Gertrudou utajil, stejně jako se mu podařilo utajit před ní všechno ostatní. Nebyl rozený lhář, ale život z něj udělal v tomto oboru mistra. Gertruda stále věřila, že pracuje jako Canarisův soukromý právní poradce, a neměla ponětí, že její manžel řídí nejutajovanější špionážní síť Abwehru v Anglii. I o svém dnešním poslání jí jako obvykle zalhal. Oznámil jí, že v Bavorsku něco zařizuje pro admirála Canarise, a nepřiznal, že ve skutečnosti jede osobně informovat vůdce o nepřátelských plánech na invazi do Francie. Vogel se obával, že kdyby jeho žena poznala pravdu, opustila by ho. Často si říkal, že by bylo snazší vyzpovídat se manželce ze vztahu k Anně než jí sdělit, že pracuje jako šéfšpion pro Hitlera.

Canaris krmil své jezevčíky suchary. Vogel se na něj letmo zadíval a hned zase odvrátil pohled. Pořád si to nemohl srovnat v hlavě. Muž, který ho přiměl, aby opustil advokacii a přidal se k Abwehru, kde se vypracoval na mistra špionážního řemesla, a zrádce? Je to možné? Canaris se zajisté vůbec nesnažil zakrýt své opovržení k nacistům. Odmítl vstoupit do strany a neustálý proud sarkastických narážek a poznámek o Hitlerovi byl dostatečně výmluvný. Ale aby pohrdání a odpor vyústily ve zradu? Ovšem pokud je Canaris opravdu zrádce, pak důsledky pro síť Abwehru v Británii budou přímo katastrofální. Admirál ve svém postavení mohl nepříteli prozradit každou podrobnost. Ale jak je potom možné, že většina špionážních sítí Abwehru v Británii dosud funguje? To přece nedává smysl. Kdyby Canaris zradil, Britové by dávno všechny agenty sbalili. Prostý fakt, že drtivá většina německých špionů vyslaných do Anglie stále ještě pracuje, je přece možné považovat za důkaz, že admirál zrádce není.

Vogelova vlastní síť by teoreticky měla být proti zradě imunní. Na základě vzájemné dohody Canaris o řetězci V prakticky vůbec nic nevěděl. Vogelovi agenti s ostatními vyzvědači vůbec nepřišli do styku, jejich cesty se nekřížily. Měli vlastní volací znaky a kódy, používali odlišné pracovní postupy a byli financováni z nezávislých zdrojů. A s kontrolním střediskem všech britských agenturních sítí v Hamburku neměl Vogel také nic společného. Dobře si pamatoval na mnohé neschopné pitomce, které Canaris a další důstojníci Abwehru poslali do Anglie, zejména v létě 1940, kdy byla invaze do Británie na spadnutí a Canaris hodil veškerou opatrnost za hlavu. Agenti byli naprosto nedostatečně vycvičeni a odjížděli téměř bez peněz. Vogel věděl, že někteří dostali pouze žebráckých dvě stě liber, protože Canaris sdílel přesvědčení generálního štábu, že se Velká Británie poddá stejně snadno jako Polsko nebo Francie, Většinu tehdejších agentů bylo možno směle označit za naprosté blbce. Klasickou ukázkou byl ten trouba Becker, poživačný děvkař, který se dal na špionáž jen kvůli penězům a z touhy po dobrodružství. Vogel jenom nechápal, jak se takový idiot mohl tak dlouho vyhýbat dopadení. Vogel dobrodruhům instinktivně nedůvěřoval. Nevěřil nikomu, kdo chtěl dobrovolně odejít za nepřátelské linie a pracovat jako vyzvědač. Po něčem takovém mohl toužit jenom blázen a z blázna nemůže být nikdy dobrý agent. Vogel používal pouze ty, kdo měli základní charakterové vlastnosti a inteligenci potřebnou k tomu, aby byli ve špionážním řemesle úspěšní. Zbytek – motivaci, dovednosti, ochotu použít v případě nutnosti násilí – už dodal on.

Stoupali serpentinami Kehlsteinstrasse a teplota venku citelně klesala. Namáhaný motor auta měl co dělat a pneumatiky na zledovatělém povrchu vozovky prokluzovaly. Po několika minutách řidič zastavil před masivními bronzovými vraty na úpatí hory Kehlstein. Strážní SS automobil důkladně prohlédli a pak jeden z nich stisknutím knoflíku bránu otevřel. Husté sněžení nechali za sebou a mercedes vjel do dlouhého tunelu, jehož mramorem obložené stěny zářily ve světle ozdobných bronzových lamp.

Pak už na ně čekal Hitlerův pověstný výtah. Kabina připomínala spíše malý hotelový pokoj s plyšovým kobercem, hlubokými koženými křesly a řadou telefonů. Jako první vstoupil Canaris následován Vogelem. Admirál se posadil a okamžitě si zapálil cigaretu, takže než dorazil Himmler s Schellenbergem, byla už kabina plná kouře. Všichni čtyři seděli mlčky a dívali se před sebe, zatímco s nimi výtah stoupal na Obersalzberg, tyčící se téměř dva tisíce metrů nad Berchtesgadenem. Himmler, který kouř nesnášel, pozvedl ruku v kožené rukavici k ústům a tiše zakašlal.

Rychlou změnou výšky píchalo Vogela v uších. Rozhlédl se po trojici, s níž ho osud svedl do kabiny Hitlerova výtahu. Byli to tři nejmocnější představitelé zpravodajských služeb Třetí říše – pěstitel drůbeže, sexuální zvrhlík a věčně nespokojený malý admirál, který může být klidně zrádcem. V jejich rukou spočívá budoucnost Německa.

Bůh pomáhej nám všem, pomyslel si Vogel.

*****

Nordický obr v uniformě SS, který sloužil jako velitel Hitlerovy tělesné stráže, je vpustil do přijímacího salonu. Vogela, na kterého jindy přírodní scenérie příliš nepůsobila, nádhera panoramatického výhledu doslova uchvátila. Hluboko dole viděl věže a vršky Salcburku, rodiště Wolfganga Amadea Mozarta. Nedaleko města stál Untersberg, kopec, kde podle legendy čeká císař Fridrich Barbarossa, až bude povolán, aby znovu pozvedl čest a slávu Německa. Místnost měřila patnáct krát dvacet metrů, a než Vogel došel k sedací soupravě u krbu, točila se mu následkem řídkého vzduchu hlava. Usedl na okraj rustikální pohovky a jeho oči bloudily po stěnách, na nichž visely zarámované olejomalby a tapiserie. Nemohl Hitlerovu sbírku neobdivovat. Akt připisovaný samotnému Tizianovi, Spitzwegova krajinka, římské zříceniny od Panniniho. Wagnerova busta a velké stojací hodiny korunované bronzovou orlicí. Sloužící tiše nalil hostům kávu a pro domácího pána čaj. Za chvíli se otevřely dveře a do salonu rázně vešel Adolf Hitler. Canaris věren svému zvyku povstal jako poslední. Vůdce jim gestem naznačil, aby se posadili, ale sám zůstal stát.

„Kapitáne Vogele,“ začal Hitler bez úvodu, „byl jsem informován, že váš agent v Londýně zaznamenal další úspěch.“

„Jsme o tom přesvědčeni, můj vůdče.“

„Dobrá, nebudeme s tím tedy dělat tajnosti.“

Vogel pod bdělým dohledem strážného SS otevřel kufřík. „Náš agent ukořistil další pozoruhodný dokument, který pomůže objasnit podstatu operace Moruše.“ Vogel zaváhal. „Můžeme nyní s větší jistotou odhadnout, jakou roli bude tato operace v plánu invaze hrát.“

Hitler přikývl. „Pokračujte prosím, kapitáne Vogele.“

„Na základě těchto nových dokumentů jsme dospěli k závěru, že cílem operace je vybudování protiletadlového komplexu podél francouzského pobřeží za účelem ochrany útočících vojsk před údery Luftwaffe v kritických prvních hodinách nepřátelské invaze.“ Vogel opět sáhl do kufříku. „Naši analytikové vypracovali podle získané výkresové dokumentace náčrt tohoto komplexu.“ Vogel položil výkres na stůl. Himmler a Schellenberg si ho se zájmem prohlíželi.

Hitler poodešel k oknu a zahleděl se na hory, které obklopovaly Orlí hnízdo. Věřil, že právě tady, vysoko nad okolním světem, dokáže nejlépe uvažovat a přemýšlet. „A kam chce, podle vašeho mínění, kapitáne Vogele, nepřítel tento komplex umístit?“

„To z dokumentů, které náš agent získal, nevyplývá. Ale na základě ostatních informací, které má Abwehr k dispozici, lze logicky odvodit, že tyto objekty jsou určeny pro Calais.“

„A co vaše původní teorie o umělém přístavu v Normandii?“

„Bylo to…“ Vogel se odmlčel a hledal nejsprávnější výraz. „Bylo to předčasné, můj vůdče. Unáhlený závěr, který jsem vyslovil, aniž bych ho měl podložený relevantními důkazy. Promiňte mi tu metaforu, můj vůdče, jsem původním vzděláním právník…“

„Ne, kapitáne Vogele,“ přerušil ho Hitler. „Já jsem naopak přesvědčen, že jste měl tehdy pravdu. Jsem přesvědčen, že to skutečně je umělý přístav. A jsem také přesvědčen, že ho nepřítel chce použít v Normandii.“ Hitler se otočil ke svým návštěvníkům. „Tohle je celý Churchill, ten šílenec! Grandiózní bláznivá vymyšlenost, která prozrazuje jeho záměry, protože nám říká, kde on a jeho američtí spojenci udeří! Ten chlap se pokládá za velkého myslitele, velkého stratéga! Ale ve vojenských záležitostech je naprostý diletant! Jenom se zeptejte duší mrtvých vojáků, které poslal na jatka v Dardanelách. Ne, kapitáne Vogele, napoprvé jste se nemýlil. Je to umělý přístav a bude nasazen v Normandii. Vím to, cítím to,“ udeřil se Hitler v prsa, „tady.“

Walter Schellenberg si odkašlal. „Máme, můj vůdče, i jiné důkazy, které podporují závěry kapitána Vogela.“

„Poslechněme si je, pane brigadeführere.“

„Před dvěma dny jsem v Lisabonu mluvil s jedním naším londýnským agentem.“

Ach bože, už zase, zaúpěl v duchu Vogel.

Schellenberg vytáhl z kufříku složku.

„Toto je memorandum, jehož autorem je důstojník MI5 Alfréd Vicary. Bylo schváleno někým s iniciálami BB a zasláno Churchillovi a Eisenhowerovi. Vicary v memorandu varuje před závažným ohrožením národní bezpečnosti a navrhuje přikročit až do odvolání k mimořádným preventivním opatřením. Upozorňuje také, aby si spojenečtí důstojníci dávali obzvlášť pozor, jestli se je nepokusí kontaktovat neznámá žena. A váš agent v Londýně je přece žena, kapitáne Vogele, nemám pravdu?“

„Mohl bych se podívat?“ požádal Vogel.

Schellenberg mu podal fotokopii Vicaryho memoranda.

„Alfréd Vicary,“ ozval se Hitler. „To jméno je mi povědomé.“

„Vicary je osobním přítelem Winstona Churchilla,“ vysvětloval Canaris. „Ve třicátých letech patřil ke skupině Churchillových příznivců, a když se stal Churchill ministerským předsedou, povolal ho – v květnu 1940 – do MI5.“

„Aha, už si vzpomínám. Nenapsal ve třicátých letech řadu nactiutrhačných článků o národněsocialistickém hnutí?“

A všechny se ukázaly pravdivé, pomyslel si Canaris. „Ano, to je on,“ potvrdil.

„A kdo je ten BB?“

„Basil Boothby. Vede jedno z oddělení MI5.“

Hitler pomalu přecházel od okna ke stolu a zpět. Velebné ticho hor na něj vždy mělo uklidňující účinek. „Vogel, Schellenberg a Canaris jsou tedy přesvědčeni. Nuže, já ne.“

*****

„Zajímavý obrat událostí, souhlasíte, pane reichsführere?“ Oblačnou frontu rozehnal vítr a slunce klesající k obzoru zbarvilo vrcholky hor růžovým a fialovým nádechem alpského soumraku. Ostatní odešli, zůstal jen Himmler. „Nejdřív mě kapitán Vogel přesvědčuje, že operace Moruše je umělý přístav, a pak tvrdí, že jde o protiletadlový komplex.“

„Skutečně zajímavé, můj vůdče. Také mám své teorie.“ Hitler se odvrátil od okna. „Seznamte mě s nimi.“

„Za prvé, Vogel mluví pravdu. Získal nové informace, kterým věří, a o tom, co vám řekl, je upřímně přesvědčen.“

„Je to možné. Pokračujte.“

„Za druhé, informace, s nimiž vás seznámil, jsou vyfabrikované a Kurt Vogel je, stejně jako jeho nadřízený Wilhelm Canaris, zrádce, jehož cílem je zničit vás a celé Německo.“

Hitler složil paže na prsou a zaklonil hlavu. „Proč by se nás pokoušeli klamat, pokud se týká invaze?“

„Jestli nepřítel ve Francii uspěje a německý lid pozná, že válka je ztracena, Canaris a jeho přisluhovači, ta lůza ze Schwarze Kapelle, se obrátí proti nám a pokusí se nás zničit. Jestli se spiklencům podaří převzít moc, požádají o mír, podepíšou kapitulaci a Německo skončí stejně jako po první válce – vykastrované, slabé, žebrák Evropy, který se živí odpadky ze stolu Britů, Francouzů, Američanů…“ Himmler se působivě odmlčel, „a bolševiků, můj vůdče.“

Hitlerovi zaplálo v očích, jako by samotná představa Německa úpícího pod ruskou botou byla pro něj nesnesitelně bolestná. „To nesmíme nikdy připustit!“ zvolal a pozorně se na Himmlera zadíval. „Podle vašeho výrazu soudím, že máte ještě další teorii, pane reichsführere.“

„Ano, mám, můj vůdče.“

„Poslouchám.“

„Vogel věří, že informace, které vám předložil, jsou pravdivé. Ale napil se vody z otrávené studny.“

Himmlerovo obrazné vyjádření Hitlera očividně zaujalo. „Pokračujte, pane reichsführere.“

„Můj vůdče, se svými pocity vůči admirálu Canarisovi jsem se před vámi nikdy netajil. Jsem skálopevně přesvědčen, že je zrádce. Vím, že se osobně stýkal s britskými a americkými agenty. A jestli jsou mé obavy z admirálovy zrady oprávněné, nebylo by logické předpokládat, že všechny naše špionážní sítě v Británii prozradil? Nebylo by také logické předpokládat, že všechny informace pocházející od Canarisových špionů v Británii jsou falešné? Co když kapitán Vogel zjistil, jak se věci skutečně mají, ale admirál Canaris ho umlčel, aby si zachránil kůži?“

Hitler znovu neklidně přecházel salonem. „Brilantní dedukce, jako ostatně vždy, pane reichsführere. Jste jediný, komu mohu důvěřovat.“

„Mějte na paměti, můj vůdče, že lež je převrácená pravda. Postavte lež před zrcadlo a uvidíte pravdu.“

„Vidírn, že máte nějaký plán.“

„Ano, můj vůdče. A jeho klíčovou postavou je Kurt Vogel. Vogel nám může poskytnout tajemství invaze a jednoznačný důkaz Canarisovy zrady.“

„Vogel na mě působí jako velmi inteligentní muž.“

„Před válkou ho pokládali za jeden z nejlepších právnických mozků Německa. Ale nezapomínejte, že ho pro práci v armádní rozvědce získal osobně Canaris. O jeho loajalitě mám tudíž oprávněné pochybnosti. Budeme k němu muset přistupovat velmi obezřetně.“

„A to je vaše specialita, viďte, pane reichsführere.“ Himmler roztáhl tenké rty v úsměvu. „Ano, můj vůdče.“

*****

Když Vogel konečně dorazil, v domě se nesvítilo. Hustá vánice zapříčinila, že se dvouhodinová cesta protáhla na čtyři hodiny nekonečného ploužení závějemi. Vystoupil z auta a vytáhl z kufru malou cestovní tašku. Potom řidiče propustil; rezervoval mu nocleh v hotýlku ve vsi. Gertruda stála v otevřených dveřích a v mrazivém vzduchu si objímala ramena rukama. Vypadala až nepřirozeně zdravě. Bledý obličej zrůžovělý ledovým větrem, hnědé vlasy pozlacené sluncem zapadajícím za vrcholky hor. Měla na sobě huňatý lyžařský svetr, vlněné kalhoty a pohorky a navzdory volnému teplému oblečení, které zakrývalo linie postavy, Vogel viděl, že jí pobyt na venkově neobyčejně prospívá a že je v dokonalé fyzické kondici. Když ji objal, zašeptala mu do ucha: „Proboha, Kurte, ty jsi kost a kůže. To je v Berlíně opravdu tak zle?“

Všichni si už šli lehnout. Děvčátka sdílela společnou ložnici v patře, a než mu manželka připravila večeři, Vogel se na ně zašel podívat. V místnosti byla zima. Nikola si vlezla do postele k Lisbet a Vogel ve tmě nerozeznal jednu dceru od druhé. Stál tam, poslouchal, jak oddechují, a nasával jejich vůni – dechu, vlasů, mýdla, teplých těl a ložního prádla. Gertruda ho v tomto považovala za podivína, ale on si nemohl pomoci – na svých dcerách nejvíc zbožňoval jejich vůni.

Dole ho čekal plný talíř a sklenice vína. Manželka se navečeřela už před několika hodinami, a tak jen seděla vedle něj a mluvila, zatímco si pochutnával na pečeném mase a bramborách. Samotného ho překvapilo, jaký má hlad. Talíř byl rychle prázdný a Gertruda mu naložila druhou porci. Tu už Vogel nesnědl tak hltavě jako první. Manželka mu vyprávěla o svých rodičích, o dcerách a o tom, jak do vesnice přišli vojáci a odvedli všechny zbylé muže včetně školáků. Děkovala bohu, že mají dvě dcery a žádného syna. Na jeho práci ani na účel dnešní cesty se ho nevyptávala a Vogel o tom sám nezačal.

Dojedl a Gertruda sklidila nádobí. Uvařila konvici náhražkové kávy a právě stála u plotny a nalévala mu šálek, když se ozvalo tiché zaklepání. Otevřela dveře a nevěřícně zírala na černě oděnou postavu před sebou.

„Ach, bože můj,“ vydechla. Šálek a talířek jí vypadly z rukou a s třesknutím se rozbily na prahu.

*****

„Pořád nemůžu uvěřit, že Heinrich Himmler opravdu překročil práh tohoto domu,“ řekla Gertruda tichým, nevzrušeným hlasem, jako by mluvila sama se sebou. Stála u dohasínajícího ohně v ložnici přísně vzpřímená, ruce založené na prsou. Ve slabém mihotavém odlesku plamenů Vogel viděl, že má vlhké tváře a že se celá třese. „Když jsem ho tam spatřila ve dveřích, myslela jsem, že sním. Pak mě napadlo, že nás přišel všechny zatknout. A potom mi to došlo. Heinrich Himmler přišel do domu mých rodičů, protože si potřeboval promluvit s mým manželem.“

Otočila se od ohně a probodla ho pohledem. „Proč, Kurte? Řekni, že pro něho nepracuješ. Řekni, že nepatříš k jeho katům. Řekni mi to, i kdyby to měla být lež.“

„Nepracuju pro Heinricha Himmlera.“

„Kdo byl ten druhý?“

„Jmenuje se Walter Schellenberg.“

„Co dělá?“

Vogel jí to řekl.

„A co děláš fy? A netvrď mi, že jsi jenom Canarisův právník.“

„Před válkou jsem vyhledával určitý druh lidí. Velmi speciální druh. Potom jsem je vycvičil a poslal do Anglie jako špiony.“

Gertruda tu informaci přijala, jako by něco podobného už dávno tušila.

„Proč jsi mi o tom neřekl dřív?“

„Nesměl jsem to říct nikomu, ani tobě ne. Klamal jsem tě, abych tě chránil. Jiný důvod jsem k tomu neměl.“

„Kde jsi byl dneska?“

Už nemělo smysl jí lhát. „V Berchtesgadenu na poradě u Hitlera.“

„Všemohoucí bože,“ zašeptala a potřásla hlavou. „A v čem ještě jsi mě obelhal, Kurte Vogele?“

„Nelhal jsem ti o ničem jiném než o své práci.“

Výraz jejího obličeje prozradil, že mu nevěří.

„Heinrich Himmler v tomto domě! Co se to s tebou stalo, Kurte? Mohls být úspěšným právníkem. Mohl se z tebe stát druhý Herman Heller. Možná jsi to mohl dotáhnout až k nejvyššímu soudu. Tys přece právo miloval.“

„V Německu žádné právo není, Gertrude Tady je jenom Hitler.“

„Doufám, že jsi odmítl, co po tobě chtěl.“

Vogel pohlédl manželce do očí. „Kdybych odmítl, zaplatil bych to životem. A nejen já. Nechal by popravit i tebe a děti. Všechny by nás zlikvidoval.“

ČTVRTÁ ČÁST

.

43 KAPITOLA

LONDÝN, ÚNOR 1944

„Pořád to stejné, Alfréde. Tři hodiny si hrála se sledovači na honěnou a pak se vrátila domů.“

„Nesmysl, Harry. Schází se s jiným agentem nebo navštěvuje mrtvou schránku.“

„Jestli to opravdu dělá, uniklo nám to. Už zase.“

„Zatraceně!“ Vicary si od oharku cigarety zapálil novou. Hnusil se sám sobě. Kouřem je i tak hrozný zlozvyk a zapalovat si jednu cigaretu od druhé je nesnesitelné. To je tím napětím, pomyslel si. Operace Tympán vstoupila do třetího týdne. Umožnil Kateřině Blakeové vyfotografovat čtyři sady podvržených dokumentů. Čtyřikrát vytáhla sledovací tým na dlouhou honičku Londýnem. A čtyřikrát se jim nepodařilo zjistit, jak a komu materiály předává, jakým způsobem se filmy dostávají ze země. Vicary byl stále více nervózní, podrážděný, nabroušený a protivný. Čím déle bude operace takto neproduktivně pokračovat, tím větší je pravděpodobnost, že se dopustí chyby. Sledovači byli vyčerpaní a Petr Jordan neměl daleko k revoltě a odmítnutí další spolupráce.

„Co když na to jdeme celou dobu špatně?“ uvažoval Vicary nahlas.

„Jak to myslíte?“

„Sledujeme ji v naději, že zjistíme, jak se filmů zbavuje. Co kdybychom změnili taktiku a poohlédli se po agentovi, kterému je předává?“

„Ale jak? Vůbec nevíme, kdo to je, ani jak vypadá.“

„Možná to víme. Pokaždé, když Kateřina odejde z bytu, nalepíme se na ni. A stejně tak Ginger Bradshaw. Pořídil už desítky a desítky záběrů. Alespoň na několika z nich by se měl náš člověk objevit.“

„Což o to, možné by to bylo. Rozhodně to stojí za zkoušku.“ Harry se vrátil po deseti minutách s třicet centimetrů vysokým stohem fotografií. „Je jich přesně sto padesát, Alfréde.“

Vicary se posadil ke stolu a nasadil si na nos své půlměsíčkovité brýle na čtení. Bral jeden snímek po druhém a prohlížel si jednotlivé obličeje, šaty, podezřelé pohledy a výrazy tváří. Obdařen téměř dokonalou fotografickou pamětí si uložil do mozku všechny detaily a postoupil k dalšímu záběru. Harry popíjel čaj a čas od času se protáhl nebo prošel ve stínu místnosti.

Po dvou hodinách se Vicarymu zdálo, že našel odpovídající dvojici.

„Podívejte, Harry, tady je jeden na Leicester Square. A zde ho máme znovu před Eustonským nádražím. Může to být náhoda, mohou to být dva různí muži, ale já o tom silně pochybuju.“

„Páni! Ať se propadnu!“ Harry si prohlížel postavu na snímcích. Nevysoký, tmavovlasý muž s hranatými rameny v běžném nenápadném oděvu. Nic na jeho vzhledu nepoutalo pozornost – dokonalé vybavení pro práci v ulicích velkoměsta.

Vicary složil zbytek fotografií a rozdělil hromadu na dvě poloviny.

„Tak se po něm podívejte, Harry. Hledejte jenom jeho, nikoho jiného.“

Za půl hodiny zvedl Harry snímek pořízený na Trafalgarském náměstí, zatím nejlepší záběr podezřelé osoby.

„Měli bychom mu přidělit kódové označení,“ poznamenal Vicary.

„Vypadá jako Rudolf.“

„Dobře,“ souhlasil Vicary. „Tedy Rudolf.“

44 KAPITOLA

HAMPTON SANDS, NORFOLK

V okamžiku, kdy mu bylo přiděleno krycí jméno, šlapal Horst Neumann na kole od Doghertyho domku k vesnici. Měl na sobě tlustý svetr s ohrnovacím límcem ke krku, lodní kabátec a kalhoty s nohavicemi zastrčenými do gumových holínek. Byl jasný zimní den. Nadýchaná oblaka hnaná severním větrem majestátně plula modrou oblohou a jejich stíny běžely přes louky a úbočí kopců, aby vzápětí zmizely přes pláž nad moře. Na jistou dobu poslední pěkný den, který tato část Anglie prožívá, protože meteorologové předpovídali pro celé východní pobřeží na několik dní počínaje zítřejším polednem deštivé a větrné počasí. Neumann chtěl z domku alespoň na pár hodin vypadnout, dokud ještě má možnost. Potřeboval si promyslet řadu závažných problémů. Nečekaně prudký poryv větru ho málem srazil z kola. Sklonil hlavu a opřel se do pedálů. Ohlédl se přes rameno. Dogherty to vzdal. Sesedl z kola a otráveně ho tlačil po hrbolaté úzké cestě plné výmolů.

Neumann předstíral, že si toho nevšiml, a usilovně šlapal k vesnici. Předklonil se nad řídítka, vystrčil lokty a co mu síly stačily, stoupal na nevysoké návrší. Na temeni kopce nezvolnil a s větrem o závod sjížděl po úbočí. Povrch nezpevněné silnice po nočním mrazíku nepříjemně ztvrdl a bicykl poskakoval na vyjetých kolejích tak divoce, až se Neumann bál, že se mu z předního kola svleče plášť. Vítr naštěstí polevil. A už se před ním objevila vesnice. Neumann přejel můstek přes potok a na druhé straně zastavil. Položil kolo do vysoké trávy u cesty a posadil se vedle něho. Pozvedl hlavu a nastavil obličej slunci. Přes řezavě chladivý vzduch ho paprsky příjemně hřály. Nad hlavou mu kroužilo hejno racků. Neumann zavřel oči a zaposlouchal se do šumění příboje. Myslí mu prolétla absurdní myšlenka. Až nastane čas odejít, bude mu po téhle vesnici smutno.

Když otevřel oči, spatřil na kopci Doghertyho. Farmář si sundal čepici, utřel si pot z čela a zamával. „Není kam spěchat, Seane,“ zavolal na něj Neumann a ukázal na slunce, aby vysvětlil, proč tam tak nečinně sedí. Dogherty vyskočil na kolo a pustil se dolů svahem.

Neumann ho několik vteřin pozoroval a pak se zahleděl na moře. Zpráva, kterou dostal časně ráno od Vogela, ho znepokojila. Nechtěl o ní uvažovat, ale už to nemohl dál odkládat. Telegrafista z Hamburku odvysílal kódované sdělení, které Neumannovi přikazovalo, aby v Londýně zahájil kontrasledování Kateřiny Blakeové. Podle lexikonu špionážního řemesla kontrasledování znamenalo, že má začít hlídat Kateřinu, aby zjistil, jestli ona není sledována druhou stranou. K tomuto požadavku mohla Vogela vést řada důvodů. Vogel se prostě mohl chtít ujistit, že informace, které mu Kateřina posílá, jsou pravé. Mohlo to však také znamenat, že má podezření, že je protivníkem manipulován, a v tom případě by se Neumann dostal do velmi nebezpečného postavení. Pokud je Kateřina pod dohledem nepřítele a on ji začne sledovat, ocitne se vedle pracovníků MI5, kteří jsou přirozeně vycvičeni, aby kontrasledování rozpoznali. Neumann by nakráčel rovnou do pasti. Na co si to sakra hraješ, Vogele? zlobil se v duchu.

A co když ji druhá strana opravdu sleduje? Neumann si mohl vybrat ze dvou možností. Pokud by to okolnosti dovolily, mohl vysílačkou kontaktovat Vogela a vyžádat si od něj svolení, aby Kateřinu Blakeovou dostal z Anglie. A kdyby mu na tento zdlouhavější postup nezbýval čas, měl od Vogela dovoleno jednat podle vlastní úvahy.

Dogherty přejel můstek a zabrzdil vedle Neumanna. Slunce zakryl velký mrak a Neumann se zachvěl zimou. Vstal a spolu s Doghertym zamířil k vesnici. Oba muži drželi kola za řídítka a tlačili je před sebou. Poryvy větru svištěly mezi popraskanými náhrobními kameny hřbitova. Neumann si vyhrnul límec kabátu.

„Poslyš, Seane, existuje možnost, že brzy budu muset odjet, a pravděpodobně dost narychlo.“

Dogherty se na něj lhostejně zadíval a zase hleděl před sebe.

„Řekni mi něco o tom člunu,“ vyzval ho Neumann.

„Na počátku války jsem dostal z Berlína příkaz, abych zajistil na pobřeží Lincolnshire únikovou cestu a připravil ji tak, aby se agent v případě potřeby mohl přeplavit do vzdálenosti deseti mil od pobřeží, kde by na něho čekala ponorka. Ten člověk se jmenuje Jack Kincaid. Bydlí v Cleethorpes. Je to malé město při ústí řeky Humber. Jack má malý rybářský člun. Já tu loďku viděl. Je v dost mizerném stavu – kdyby nebyla, námořnictvo by mu ji zkonfiskovalo –, ale postačí.“

„A co ten Kincaid? Kolik toho ví?“

„Myslí si, že obchoduju na černém trhu. Kincaid sám je pašerák a kdo ví, do čeho je namočený, ale jisté je, že pomáhat Abwehru by na něho bylo silný kafe a že by odmítl. Zaplatil jsem mu sto liber předem a řekl mu, aby byl na požádání okamžitě nachystaný – ve dne v noci.“

„Spoj se s ním hned dnes a upozorni ho, že se u něj možná brzy ohlásíme.“

Dogherty přikývl.

„Tohle bych ti podle pravidel vůbec neměl nabídnout, ale přesto to udělám. Chci, abyste s Mary uvážili, jestli nechcete odjet se mnou.“

Dogherty se tiše, jakoby pro sebe, zasmál. „A co bych asi v tom podělaným Berlíně dělal?“

„Přežil bys, to za prvé,“ odpověděl Neumann. „Nechali jsme za sebou dost stop a Britové nejsou žádní blbci, i když si to o nich asi myslíš. Najdou tě. A až tě sbalí, odvedou tě rovnou pod šibenici.“

„Už mě to taky napadlo. Spousta dobrých lidí položila život za naši věc. Mezi nimi i můj bratr. A já jsem připravený položit svůj. Nebojím se.“

„To je pěkná řeč, Seane, ale nebuď blázen. Sázíš na špatného koně. Nezemřeš pro vaši věc, ale proto, že jsi se zapojil do špionáže ve prospěch nepřítele, nacistického Německa. Hitler a jeho kamarádi na Irsko zvysoka kašlou. A pomáhat jim právě v této době? Tím se Severní Irsko z anglického útlaku neosvobodí. Ani dnes, ani nikdy jindy. Chápeš?“

Dogherty mlčel.

„A ještě jednu otázku by sis měl položit. Ty jsi třeba připraven obětovat svůj život. Ale co Mary?“

Dogherty se na něj ostře zadíval. „Jak to myslíš?“

„Mary ví, že jsi vyzvědač Abwehru, a ví taky, že já jsem nepřátelský agent. Jestli to Britové zjistí, určitě z toho nebudou mít žádnou radost, abych se vyjádřil velmi mírně. Skončí na dlouhou dobu ve vězení – když bude mít štěstí. Když ne, oběsí ji stejně jako tebe.“

Dogherty mávl rukou. „Oni Mary nic neudělají. Neměla s tím nic společného.“

„Říká se tomu spoluvina, Seane. Mary se dopustila spoluviny na zločinu špionáže ve prospěch nepřítele v době války.“

Dogherty chvíli kráčel mlčky a přemýšlel o Neumannových argumentech. „A co budu sakra v Německu dělat?“ vyhrkl nakonec. „Já do Německa nechci.“

„Vogel ti může zajistit přesun do třetí země. Do Portugalska nebo do Španělska. Dokonce by ti mohl pomoci vrátit se do Irska.“

„Mary by nikdy nešla. Ta by Hampton Sands nikdy neopustila. Jestli s tebou odjedu, půjdu sám. Ona určitě odmítne. To raději zůstane tady a nechá se od těch zasraných Britů umučit.“

Došli k hospodě. Neumann si opřel kolo o zeď a Dogherty následoval jeho příklad.

„Večer si to promyslím,“ uzavřel Dogherty debatu. „Promluvím s Mary a ráno ti řeknu, co a jak.“

Vešli do hospody. Byla prázdná, až na majitele, který stál za výčepním pultem a leštil sklenice. V krbu plápolala mohutná polena. Neumann a Dogherty si svlékli kabáty, pověsili je na věšák u dveří a posadili se ke stolu nejblíže ohni. Jídelní lístek pro ten den obsahoval jedinou položku – pirožky s vepřovým masem. Objednali si dvě porce a každý půllitr piva. Z ohně sálalo teplo a Neumann si svlékl svetr. Když majitel za několik minut přinesl pirožky, nechali si načepovat další pivo. Neumann ráno pomáhal Seanovi opravit plot a docela vyhládl. Vzhlédl od talíře teprve v okamžiku, kdy se otevřely dveře hospody. Stál v nich mohutný muž. Neumann ho poznal. Už ho ve vsi několikrát viděl. Jennin otec, Martin Colville.

Colville si poručil whisky a zůstal u pultu. Neumann dojídal a po očku po něm pokukoval. Byl to rozložitý silný chlap. Černé prošedivělé vlasy mu padaly do čela a bradu si nechal zarůst hustým plnovousem. Špinavý flekatý kabát smrděl motorovým olejem. Popraskané ruce se zažranou špínou měl jako lopaty. První sklenku whisky vypil na jediný doušek a hned si nechal nalít další. Neumann dožvýkal poslední sousto a zapálil si cigaretu.

Colville vypil druhou dávku a zahleděl se k jejich stolu. „Drž se vod mý holky,“ zavrčel. „Po vesnici se povídá, že vás dva viděli spolu, a to se mi vůbec nelíbí.“

„Nezačínej si s ním, kamaráde,“ procedil Dogherty sevřenými rty.

„Vídávám se s Jenny, protože jsme přátelé,“ řekl Neumann. „Nic jiného v tom není.“

„A tomu mám jako věřit? Chceš se jí dostat pod sukni! Upozorňuju tě, že Jenny taková není.“

„Abych byl upřímný, tak zvysoka kašlu na to, čemu věříte.“

„Ještě jsem schopnej se smířit s tím, že se motá tady kolem Paddyho a jeho ženy, ale lidi, jako seš ty, vod ní musej dát pracky pryč. A jestli ještě někdy uslyším, že vás spolu viděli,“ bodl ukazovákem k Neumannovi, „vyřídím si to s tebou.“

„Přikývni a usměj se,“ nabádal Dogherty, „a on dá pokoj.“

„Za Seanem a Mary chodí proto, že jim na ní záleží. Má u nich přívětivý a bezpečný domov, což se o vás říct nedá.“

„Jaký má kde Jenny domov, po tom je tobě velký kulový! Přestaň do nás strkat ten svůj podělanej nos! A jestli víš, co je pro tebe dobrý, budeš se vod ní držet dál!“

Neumann zahasil cigaretu v popelníku. Dogherty má pravdu. Měl by klidně sedět a držet pusu. Rvačka s místním opilcem je to poslední, co potřebuje. Změřil si Colvillea pohledem. Ten parchant neumí nic jiného než celý život terorizovat své okolí, včetně vlastní dcery. Neumann by s radostí využil příležitost a srovnal toho hrubiána do latě. Když mu ukážu, jaké to je, pomyslel si, třeba přestane Jenny ubližovat.

Rozhodl se. „A co uděláš? Praštíš mě? To je tvoje odpověď na všechno, co? Kdykoliv se ti něco nelíbí, musíš někoho praštit. Proto Jenny tráví tolik času u Doghertyových. Proto s tebou nedokáže vydržet.“

Colville zkřivil tvář. „Kdo sakra seš? Nevěřím, že seš ten, za kterýho se vydáváš.“ Několika skoky stál u jejich stolu a prudce ho odsunul stranou. „Ale teď seš můj. Todle si vychutnám.“

Neumann vstal ze židle. „Mám štěstí.“

*****

Před hospodou se kolem obou rozkohoutěných mužů rychle shromáždil hlouček vesničanů, kteří vycítili, že jde do tuhého. Colville vyrazil pravým hákem, jemuž se Neumann pohybem hlavy lehce vyhnul. Pozvednutýma rukama si chránil obličej, hleděl Colvilleovi zpříma do očí a zatím zůstával v defenzivě. Kdyby se k němu chtěl přiblížit, aby mu zasadil úder, Colville by ho mohl sevřít mocnými pažemi a získat tak neocenitelnou výhodu. Neumann musel čekat na protivníkovu chybu. Pak přejde do útoku a co nejrychleji tu záležitost skončí.

Colville vyslal do vzduchu ještě několik prudkých úderů a začal se potit a prudce oddechovat. Neumann viděl, jak v něm roste frustrace. Colville se rozmáchl a zaútočil jako rozzuřený býk. Neumann bleskurychle uskočil, a když ho soupeř míjel, podrazil mu nohy. Colville dopadl s žuchnutím tváří k zemi. Neumann k němu přiskočil, a když se Colville vzepřel na kolena, v rychlém sledu ho dvakrát kopl do obličeje. Colville pozvedl mohutné předloktí a třetí kopanec zachytil. Vzápětí stál na nohou. Z rozbitého nosu mu crčela krev a stékala do úst.

„Už máš dost, Martine,“ utrousil Neumann. „Necháme toho a vrátíme se ke stolu.“

Colville zaťal zuby. Přiskočil k Neumannovi, naznačil výpad levačkou a pak se pravou paží zeširoka rozmáchl k mohutnému úderu. Neumann se cítil jako po ráně perlíkem. Zaťatá pěst mu rozsekla kůži nad lícní kostí. V hlavě mu dunělo. Do očí mu vyhrkly slzy a zastřely mu výhled. Potřásl hlavou, aby rozehnal obluzení, a vzpomněl si na Paříž. Zase ležel ve špinavé uličce za barem, jeho krev se mísila s vodou v kalužích a nad ním stáli esesáci, kopali ho okovanými špičkami bot a mlátili pěstmi, pažbami pistolí, láhvemi od vína, vším, co jim přišlo pod ruku.

Colville vypálil další brutální úder. Neumann se přikrčil, otočil se bokem a vší silou vykopl do strany. Zasáhl soupeře do pravého kolena. Colville zařval nesnesitelnou bolestí. Neumann ho kopl ještě třikrát a podařilo se mu soupeře ochromit. Uvažoval, jestli mu nezlomil čéšku.

Colville měl v obličeji výraz děsu. V životě dosud nenarazil na protivníka, který bojoval jako tento skrček.

Neumann kroužil kolem protivníka a držel se po jeho pravém boku, aby ho nutil přenášet váhu na zraněné koleno. Colville se sotva držel na nohou a Neumann si pomyslel, že už je vyřízený.

Když se Neumann ocitl zády k hospodě, Colville se zapřel zdravou nohou a skočil na něho. Překvapený Neumann nebyl dost rychlý, aby včas uhnul. Colville do něj narazil jako lokomotiva a přirazil ho zády ke zdi. Neumann zalapal po dechu. Colville prudce škubl hlavou a zasáhl ho do brady. Neumann si prokousl jazyk a ústa mu zaplavila krev.

Než mohl Colville podruhé udeřit, Neumann ho nakopl kolenem do rozkroku. Colville se zlomil v pase a zachrčel. Neumann znovu vymrštil koleno a tentokrát zasáhl soupeře do obličeje. Zapraskaly drcené kosti. Neumann přiskočil těsně k protivníkovi, zvedl paži a praštil ho loktem do spánku.

Pod Colvillem se podlomila kolena a mohutný muž se téměř v bezvědomí skácel k zemi.

„Nevstávej, Martine,“ zasípal Neumann. „Jestli víš, co je pro tebe dobré, zůstaneš ležet.“

Pak se ozval výkřik. Neumann zvedl hlavu. Běžela k nim Jenny.

*****

Uprostřed noci ležel Neumann v posteli a nespal. Sice na chvíli usnul, ale probudil se bolestí. Ležel nehybně a tiše a naslouchal kvílení větru, který se opíral o dům. Z dálky slyšel hučení vln rozbíjejících se o pláž. Neměl ponětí o čase. Jeho náramkové hodinky ležely na nočním stolku vedle postele. Opřel se na lokti, natáhl se pro ně a podíval se na luminiscenční ciferník. Pár minut před půlnocí.

Položil se na polštář a hleděl ke stropu. Rvačkou s Martinem Colvillem se dopustil velké a mimořádně hloupé chyby. Ohrozil své krytí, a tím i zdar a bezpečnost celé operace. A ublížil Jenny. Tam před hospodou ho zahrnula proudem výčitek a bušila do něj pěstmi. Byla na něj vzteklá za to, že zranil jejího otce. Nechtěl nic jiného než dát tomu parchantovi pořádnou lekci, ale bohulibý záměr se obrátil proti němu. Když teď ležel v posteli a naslouchal nepravidelnému rytmu větrných poryvu, uvažoval, jestli není výzvědná operace odsouzena k zániku. Myslel na Kateřinino varování v Hampstead Heath. Vyskytly se jisté problémy. Obávám se, že moje krytí už moc dlouho nevydrží. Myslel na Vogelův příkaz zahájit kontrasledování. Napadlo ho, kolika fatálních chyb se už asi všichni dopustili – Kateřina, Vogel i on sám.

Pak provedl inventuru svých zranění. Měl pocit, že ho bolí celé tělo. Žebra samou modřinu a při každém nadechnutí ho bodlo v hrudníku, ale nezdálo se, že by měl něco zlomeného. Jazyk měl oteklý, a když jím přejel po patře, cítil ránu po vlastních zubech. Zvedl ruku a prohmatal si zranění na tváři. Mary udělala, co bylo v jejích silách, aby kůži po stranách rozšklebeného šrámu stáhla k sobě a rána se nemusela sešít – návštěva lékaře nepřipadala v úvahu. Neumann zkontroloval, jestli se mu obvaz nesvezl. I při lehkém doteku mu v celé polovině obličeje zaškubalo bolestí.

Zavřel oči a snažil se usnout. Upadal do polospánku, když na prkenné podlaze před dveřmi zašoupaly kroky. Instinktivně sáhl po pistoli. Další krok a zaskřípání uvolněného prkna. Zvedl pistoli a namířil na dveře. Cvaknutí, jak někdo vzal za kliku. Jestli si pro mě přišli z MI5, uvažoval horečně, jistě by se nepokoušeli přikrást se v noci do pokoje. Ale jestli to není kontrarozvědka nebo policie, kdo k čertu? Dveře se otevřely a na prahu stála drobná postava. Ve slabém světle, které pronikalo nezatemněným oknem, poznal, že je to Jenny Colvilleová. Tiše odložil pistoli na podlahu vedle postele a zašeptal: „Co tady proboha děláš?“

„Přišla jsem se podívat, jestli jsi v pořádku.“

„Vědí Sean a Mary, že jsi tady?“

„Ne. Otevřela jsem si vlastním klíčem.“ Posadila se na kraj postele. „Jak se cítíš?“

„Už jsem zažil horší věci. Ale tvůj otec umí dát ránu, jen co je pravda. To ostatně víš sama nejlíp.“

Natáhla v hlubokém šeru ruku a dotkla se ho na tváři. „Měl bys jít k doktorovi. Ta rána na líci byla děsivá.“

„Mary odvedla perfektní práci.“

Jenny se zasmála. „No jo, však si to na Seanovi výborně nacvičila, když byl mladý. Nebyl by to sobotní večer, kdyby neskončil pořádnou rvačkou před hospodou.“

„Jak je tvému otci? Myslím, že jsem to v závěru přehnal.“

„Bude v pořádku. Jo, obličej má hodně zřízený, ale on moc k světu nevypadal ani předtím.“

„Omlouvám se, Jenny. Taková trapná a směšná hádka. Měl jsem mít rozum a ignorovat ho.“

„Hospodský říká, že rvačku vyprovokoval otec. Zasloužil si, co dostal. Už si o to dlouho koledoval.“

„Ty už se na mě nezlobíš?“

„Ne. Víš, mě se ještě nikdy nikdo nezastal. Bylo to od tebe odvážné. Můj otec je silný jako býk. Mohl tě zabít.“ Stáhla ruku z jeho tváře a pohladila ho na hrudi. „Kde ses naučil tak prát?“

„V armádě.“

„To bylo hrozné. Strašně jsem se bála. Proboha! Ty jsi samá jizva!“

„Žil jsem velmi bohatý a plný život.“

Poposedla k němu blíž. „Kdo vlastně jsi, Jamesi Portere? A co děláš v Hampton Sands?“

„Přišel jsem, abych tě chránil.“

„To jsi teda můj rytíř v zářivé zbroji?“

„Něco podobného.“

Jenny se náhle postavila a zprudka si přetáhla svetr přes hlavu.

„Jenny! Co to děláš?“

„Tiše. Probudíš Mary.“

„Tady nemůžeš zůstat.“

„Už je po půlnoci. Přece bys mě nevyhnal do noci, nebo snad ano?“

Než jí stačil odpovědět, Jenny si stáhla holínky a svlékla kalhoty. Pak si lehla do postele a přitulila se k němu.

„Jestli tě tady Mary najde, zabije mě.“

„Ale ty se Mary nebojíš, že?“

„Bojím. Tvého otce zvládnu, ale Mary? To by bylo horší.“

Políbila ho na tvář. „Dobrou noc,“ zašeptala a po několika minutách už pravidelně oddechovala.

Neumann přitiskl hlavu k její. Poslouchal vítr a za chvíli usnul také.

45 KAPITOLA

BERLIN

Lancastery přiletěly dvě hodiny po půlnoci. Vogel, který neklidně spal na polním lůžku ve své kanceláři, vstal a přistoupil k oknu. Berlín se otřásal pod dopady bomb. Vogel poodhrnul zatemňovací závěs a vyhlédl na ulici. Automobil tam ještě stál – velký černý sedan zaparkovaný u protějšího chodníku. Přijel odpoledne a od té doby se nehnul. Vogel věděl, že v něm sedí přinejmenším tři muži, protože viděl ve tmě zářící ohníčky cigaret. Věděl, že mají zapnutý motor, protože si všiml oblak kouře stoupajícího z výfuku v ledovém vzduchu. Profesionál v něm se bouřil proti tak fušersky prováděnému sledování. Kouří, a přitom si musí uvědomovat, že je bude v noci vidět. Mají puštěný motor, aby si mohli zatopit, a přitom i ten největší amatér si musí kouře z výfuku všimnout. Jenže na druhé straně si gestapo nemusí dělat moc velké starosti se správnou technikou a postupem. Německá tajná policie spoléhá na teror a brutální sílu. Rány kladivem.

Vogel se zamyslel nad rozhovorem s Himmlerem, který vedli v domě rodičů jeho ženy v Bavorsku. Musel Himmlerově teorii přiznat značnou dávku logiky. Skutečnost, že většina německých špionů v Británii stále pracuje, není důkazem Canarisovy věrnosti vůdci, ale spíše důkazem pravého opaku – jeho zrady. Jestli je hlava Abwehru zrádce, proč si přidělávat práci s chytáním jeho špionů a jejich věšením? Mnohem výhodnější by přece bylo využít jich a jejich prostřednictvím se za Canarisova přispění pokusit oklamat vůdce tím, že mu podstrčí falešné informace.

Vogel pokládal Himmlerem naznačený scénář za docela reálný. Ale komplot tak obrovského rozsahu a dosahu si dokázal představit jen velmi obtížně. Druhá strana by musela jednoho každého německého agenta obrátit nebo strčit pod zámek. Do akce by musely být zapojeny stovky britských zpravodajců, důstojníků i pomocného personálu, kteří by chrlili stohy podvržených hlášení určených k odvysílání centrále v Hamburku. Je něco takového vůbec fyzicky možné realizovat? Ano, byl by to gigantický a mimořádně riskantní podnik, ale Vogel nakonec dospěl k závěru, že to možné je.

Novátorské, přímo úžasné pojetí špionáže, ale Vogel v něm přesto spatřoval fatální slabinu. Taková operace by vyžadovala totální zmanipulováni všech německých výzvědných sítí na území Velké Británie. Každý agent do jednoho musel být podchycen – obrácen nebo uklizen někam, kde nemohl způsobit žádnou škodu. Stačilo, aby jediný agent mimo kontrolu MI5 odeslal zprávu, která by protiřečila dosavadním informacím, a Abwehr by zavětřil něco nekalého. Na základě pravdivých hlášení jediného agenta mohl Abwehr usoudit, že záplava ostatních informací, které dostává, jsou podvrhy. A kdyby ty falešné informace jednoznačně ukazovaly na Calais jako místo invaze, závěr, že k vylodění dojde naopak v Normandii, by se už nabízel sám.

Odpověď na sebe ostatně nedá dlouho čekat. Jestli Neumann zjistí, že Kateřina Blakeová je pod dohledem, může Vogel její informace zavrhnout jako kouřovou clonu vypuštěnou Brity, jako součást zpravodajské dvojí hry.

Pustil závěs a vrátil se na lůžko. Projelo jím zamrazení. Může se stát, že získá důkazy o rozsáhlé klamné operaci britské rozvědky. To by ovšem nezvratně naznačovalo, že admirál Wilhelm Canaris, šéf německé vojenské zpravodajské služby, je zrádce. Himmler by to rozhodně za nezvratný důkaz zrady považoval. Za tak těžký zločin mohl pachatel očekávat jediný trest – klavírní strunu kolem krku a mučivě pomalou smrt udušením, zachycenou na filmovém pásu, aby se na ni Hitler mohl znovu a znovu dívat.

Dobrá. Uvažujme, že se podezření opravdu potvrdí. Co z toho plyne dál? Německé obrněné divize budou nepřítele očekávat na místě, kde se pokusí o vylodění, a zmasakrují ho. Německo vyhraje válku a nacisté na dlouhá desetiletí ovládnou Evropu.

V Německu žádné právo není, Gertrudo. Tady je jenom Hitler.

Vogel zavřel oči a snažil se usnout, ale marně. V jeho nitru sváděly boj dvě protikladné složky jeho osobnosti. Vogel, mistr špionáže a velký manipulátor, na straně jedné a Vogel, člověk věřící ve vládu zákona, na straně druhé. Až mučivě ho lákala představa, že získá důkazy o nepředstavitelně rozsáhlé zpravodajské hře Britů, že vyzraje na své protivníky, že jejich záměr překazí. Současně ho však děsily důsledky, k jakým by jeho vítězství vedlo. Kdyby přesvědčivě prokázal, lstivý záměr britských zpravodajských služeb, zničil by tím svého přítele a rádce Canarise, vyhrál by Německu válku a upevnil nacistické panství.

Ležel na lůžku, nespal a poslouchal dunění bombardérů.

Řekni, že pro něho nepracuješ, Kurte.

Už pracuju, Gertrudo, už pro něho pracuju.

46 KAPITOLA

LONDÝN

„Nazdar, Alfréde.“

„Nazdar, Heleno.“

Usmála se a políbila ho na tvář. „Ach, to jsem ráda, že tě zase vidím.“

„I já jsem rád.“

Zavěsila se do Vicaryho a vsunula mu ruku do kapsy kabátu, jak to kdysi dělávala. Otočili se a kráčeli pomalu stezkou ve Svatojakubském parku. Vicarymu ticho, které mezi nimi zavládlo, nevadilo. Naopak, bylo mu příjemné. Před stovkami let patřilo k důvodům, proč ji tak upřímně miloval. Mlčet s Helenou patřilo ke slastem jeho života. Jistě, bylo mu s ní dobře, když se spolu bavili a smáli se, ale stejně tak mu bylo dobře, když nedělali vůbec nic. Rád sedával tiše vedle ní na verandě jejího domu, procházel se s ní lesem nebo ležel u jezera. Být vedle ní nebo ji držet za ruku mu stačilo.

Odpoledne bylo dusné, obloha tmavá a v únorovém vzduchu cítili závan léta. Vítr čechral větve stromů a čeřil hladinu jezírka, po níž plulo hejno kachen.

Vicary se na Helenu poprvé důkladně podíval. Zestárla, ale rozhodně do krásy. Vysoká a štíhlá, a pokud za ta léta přibrala na váze, dokonale střižené a ušité šaty to úspěšně zamaskovaly. Světlé vlasy, které nosívala rozpuštěné do půli zad, byly teď stažené do uzlu a na něm měla slušivý klobouček.

Pak přesunul pozornost k obličeji. Nos, kdysi snad trochu dlouhý, dnes krásně ladil s ostatními rysy. Věkem jí lehce propadly tváře, ale tím více vynikly hezky tvarované lícní kosti. Pootočila hlavu a všimla si, že se na ni dívá. Usmála se, ale až k očím její úsměv nepronikl. Zastíral je stín smutku, jako by jí nedávno zemřel někdo hodně blízký.

Vicary prolomil mlčení jako první. Odvrátil pohled a řekl: „Omlouvám se za ten oběd, Heleno. Vlezlo mi do toho něco v práci a nestihl jsem ti ani zavolat.“

„To nevadí, Alfréde. Prostě jsem seděla sama u stolu a hrozně se opila.“ Vicary se na ni ostře zadíval. „Ale ne, jenom tě škádlím. Nebudu však předstírat, že jsem nebyla zklamaná. Trvalo mi hodně dlouho, než jsem sesbírala dost odvahy k setkání s tebou. Zachovala jsem se tak strašně, když…“ Zmlkla a nechala větu vyznít do ztracena.

To ses tedy zachovala, pomyslel si Vicary a nahlas řekl: „Už je to dávno za námi. Jak jsi mě proboha našla?“

Před dvaceti minutami mu zatelefonovala do kanceláře. Vicary zvedl sluchátko a očekával, že uslyší kohokoliv jiného, jenom ne ji. Mohl volat Boothby, aby ho pozval k sobě nahoru a předvedl mu další ukázku své dokonalosti. Mohl volat Harry, aby mu oznámil, že Kateřina Blakeová střelila dalšího člověka do obličeje. Mohl volat Petr Jordan, aby ho poslal k čertu a oznámil mu, že už se s Kateřinou nikdy nesejde. Když uslyšel Helenin hlas, zalapal po dechu a chvíli nedokázal promluvit. „Ahoj, miláčku, to jsem já,“ zavrkala Helena do telefonu a jako správná agentka se nepředstavila. „Pořád se ještě chceš se mnou sejít? Stojím v telefonní budce naproti tvé kanceláře. Ach, moc tě prosím, Alfréde.“

„Můj otec se dobře zná s vaším generálním ředitelem,“ vysvětlovala Helena, „a David, můj manžel, zase s Basilem Boothbym. Už nějakou dobu vím, co děláš.“

„Tvůj otec, David a Basil Boothby. Všechno moji oblíbenci.“

„Nedělej si starosti, Alfréde. Není to tak, že by seděli kolem stolu a bavili se o tobě.“

„Zaplať pánbu, ještě že tak!“

Stiskla mu ruku. „Jak ses, pro všechno na světě, k této práci dostal?“

Vicary jí to objasnil. Vylíčil jí, jak se před válkou spřátelil s Winstonem Churchillem, jak se stal členem kroužku jeho důvěrných rádců, kteří se scházeli v Chartwellu, jak ho Churchill v květnu 1940 přemluvil, aby se dal ke zpravodajcům.

„Opravdu při tom ležel ve vaně?“ zvolala Helena.

Vicary přikývl a musel se té vzpomínce zasmát. „Jak vypadá nahý ministerský předseda?“

„Růžový jako mimino. Byl to mimořádně inspirující zážitek. Až do večera jsem si pobrukoval Vládní, Británie.“

Helena se rozesmála. „Tvoje práce musí být hrozně vzrušující.“

„Občas ano. Ale také bývá hrozně nudná a unavující.“

„Nejsi někdy v pokušení svěřit se někomu se všemi těmi tajemstvími, která znáš?“

„Heleno!“

„Tak jsi?“ trvala na odpovědi.

„Ne, samozřejmě že ne.“

„Já bych byla,“ řekla a na okamžik se odvrátila. „Vypadáš nádherně, Alfréde,“ prohlásila, když se na něj zase podívala. „Jsi velmi pohledný muž. Zdá se, že tobě ta strašná válka prospívá.“

„Děkuji za poklonu.“

„Ale musím přiznat, že mi chybí ten tvůj manšestr a tvíd. Teď jsi celý šedivý jako všichni ostatní.“

„Tohle je bohužel oficiální uniforma státního zaměstnance. Už jsem si na ni zvykl. Dokonce se mi ta změna docela líbila. Ale už se těším, až se po válce zase vrátím na univerzitu, kam patřím.“

Nevěřil svým uším. Opravdu ta slova vyšla z jeho úst? Kdysi pokládal MI5 za svou spásu. Dnes věděl, že se mýlil. Ano, zažil tam nádherné chvíle. Vzrušení, dlouhé hodiny napětí, často nepoživatelná strava v kantýně, střety s Boothbym, pozoruhodná skupina nadaných amatérů jako on, která se ve vší tichosti ztratila ze svých původních pracovišť a vrhla se do víru boje na tajné frontě. Dokonce si pohrával s myšlenkou, že po válce požádá, aby mohl zůstat. Ale už by to bylo jiné. Už by nad sebou necítil jako Damoklův meč hrozbu zkázy vlasti.

A ještě něco. Intelektuálně byl pro práci v kontrarozvědce zajisté dokonale vybaven, ale sama podstata špionáže se příčila jeho povaze. Vzděláním a povoláním historik zasvětil svůj život hledání pravdy. Špionáž je založena na lži, lsti a zradě a více než kde jinde v ní účel světí prostředky. Vrazit nepříteli nůž do zad – a v případě nutnosti i příteli. Dnes si Vicary vůbec nebyl jistý, zdali se mu líbí člověk, který se z něj stal.

„Mimochodem, jak se má David?“ zeptal se.

Helena si těžce povzdechla. „David je David,“ odpověděla, jako by další vysvětlování bylo zbytečné. „Vyhnal mě na venkov a sám zůstal v Londýně. Vyšplhal se nahoru a teď dělá něco pro Admiralita. Jednou za dva za tři týdny ho navštěvuju. Vyhovuje mu, že jsem pryč. Může se svobodně věnovat svým zájmům.“

Vicaryho její upřímnost uváděla do rozpaků a odvrátil pohled. David Lindsay byl nejen pohledný a bohatý muž, ale také nenapravitelný sukničkář. Není divu, že jsou s Boothbym takoví kamarádi.

„Nemusíš předstírat nevědomost, Alfréde,“ řekla Helena. „Je mi známo, že každý ví, jak David s oblibou tráví volný čas. Postupně jsem si zvykla. David má rád ženy a ony mají rády jeho. Dokonalá souhra.“

„Proč od něho neodejdeš?“

„Ale no tak, Alfréde.“ Řekla Helena a mávnutím ruky tu myšlenku zavrhla.

„Je v tvém životě ještě někdo jiný?“

„Myslíš jiný muž?“ Vicary přikývl.

„Jednou jsem to zkusila, ale nebyl to ten pravý. Byl to David v jiném obleku. Kromě toho jsem před pětadvaceti lety učinila v jednom venkovském kostele jistý slib a nejsem schopna ho porušit.“

„Škoda, žes podobný závazek necítila ke slibu, který jsi dala mně.“ Jen co ji vyslovil, nejraději by tu hořkou výčitku vzal zpět. Helena však jen zamrkala: „Nemysli si, že toho občas taky nelituju. Ach bože, tak vidíš, co to plácám. Tak neanglická otevřenost. Promiň mi to, prosím tě. Myslím, že na mě působí ta spousta Američanů, kteří se tu roztahují.“ Vicary cítil, jak rudne.

„Ještě se vídáš s Alicí Simpsonovou?“ zajímala se Helena. „Jak proboha o Alici víš?“

„Vím všechno o tvých ženách, Alfréde. Je moc hezká. Dokonce se mi líbí i ty kýčovité romány, co píše.“

„Nějak jsem s ní ztratil kontakt. Namlouval jsem si, že je to válkou a přemírou práce. Ale pravda je taková, Heleno, že Alice je Alice, a ne ty. A tak jsem ji nechal plavat jako všechny ostatní.“

„Ach, bůh tě zatrať, Alfréde Vicary! Bůh tě zatrať za tvá slova!“

„Je to pravda. Kromě toho jsi právě tohle chtěla slyšet. Především proto jsi mě vyhledala, nemýlím se?“

„Vyhledala jsem tě proto, abych se ujistila, že jsi šťastný.“ V očích se jí zaleskly slzy. „Ne proto, abych slyšela, že jsem ti zničila život.“

„Moc si nelichoť, Heleno. Tys mi život nezničila a nemůžu ani říct, že bych byl nešťastný. Jenom jsem prostě ve svém srdci potom už nenašel dost místa pro někoho jiného. Víš, já lidem moc nevěřím. A myslím, že za to mohu poděkovat tobě.“

„Příměří. Prosím tě, vyhlašme příměří. Nechtěla jsem, aby se dnešní setkání zvrhlo v pokračování našeho posledního rozhovoru. Nechtěla jsem nic než být chvíli s tebou. Bože, jak já se potřebuju napít! Nezavedl bys mě někam, kde je pěkně a kde bys do mě mohl nalít láhev vína, Alfréde?“

Zašli k Vévodovi. Restaurace byla odpoledne klidná a téměř prázdná. Vrchní je usadil k rohovému stolu. Vicary se bál, že je spolu uvidí někdo z Heleniných a Davidových přátel, ale dělal si zbytečné starosti. Byli sami. Vicary se omluvil a odešel si zatelefonovat, aby Harrymu oznámil, kde je. Když se vrátil, stála na stole v kbelíku s ledem láhev absurdně drahého šampaňského.

„Nedělej si starosti, drahý,“ uklidnila ho. „Tohle je Davidův večírek.“

Vicary se posadil a společně velmi rychle vypili asi polovinu láhve. Bavili se o Vicaryho knihách a Heleniných dětech. Dokonce prohodili několik slov i o Davidovi. Vicary od ní nedokázal odtrhnout zrak. Stále ten vzdálený smutek v jejích očích, křehká zranitelnost jako důsledek nevydařeného manželství, která ji činila ještě přitažlivější a půvabnější. Natáhla se a položila mu dlaň na ruku. Vicarymu se v hrudi silně rozbušilo srdce. Něco podobného naposled prožíval před pětadvaceti lety.

„Myslíš na to někdy, Alfréde?“

„Na co?“

„Na to ráno.“

„Heleno, co tím chceš…“

„Proboha, Alfréde, ty dokážeš být někdy tak šíleně natvrdlý! Ptám se, jestli někdy myslíš na to ráno, kdy jsem za tebou přišla, vlezla si k tobě do postele a poprvé zneužila tvé tělo.“

Vicary dopil poslední slzu vína ve své sklence a oběma dolil. „Ne, ani ne.“

„Můj bože, Alfréde Vicary, jako lhář nestojíš vůbec za nic. Nechápu, jak můžeš dělat to, co děláš.“

„No dobře. Ano. Opravdu na to myslím.“ Kdy naposled? Tehdy ráno v Kentu, když sumíroval podvržené hlášení pro agenta s krycím jménem Tetřev. „Občas na to myslím v tu nejnemožnější chvíli.“

„Víš, já jsem Davida obelhala. Pořád mu tvrdím, že byl můj první. Ale jsem ráda, žes to byl ty.“ Helena otáčela sklenkou v prstech a ohlédla se k oknu. „Trvalo to tak krátce, minutu nebo dvě, ale když na to dnes vzpomínám, připadá mi, že jsem tam s tebou ležela celé hodiny.“

„Ano, chápu, jak to myslíš.“

„Ještě máš ten dům v Chelsea?“ zeptala se, stále otočená k oknu.

„Slyšel jsem, že pořád stojí,“ zažertoval Vicary. „Nebyl jsem tam od čtyřicátého roku,“ dodal.

Odvrátila se od okna, pohlédla mu zpříma do očí, naklonila se přes stůl a zašeptala: „Chtěla bych tam teď s tebou odejít a milovat se ve tvé posteli.“

„Taky bych rád, Heleno, ale zase by mi to zlomilo srdce. Ve svém věku se obávám, že tentokrát bych to nemusel přežít.“

Z Heleniny tváře se vytratil veškerý výraz, a když konečně promluvila, její hlas zněl prázdně a suše. „Bože můj, Alfréde, kdy se z tebe stal tak bezcitný parchant?“

Ta slova mu zněla povědomě. A pak si vzpomněl. Když ho Boothby vzal po prvním výslechu Petra Jordana za paži, položil mu tutéž otázku.

Jako by mezi ně padl stín, který Heleně pohladil tvář, potemnil ji a zase odplul. Seděla nehybně a ani nedutala. Zvlhly jí oči. Zamrkala, aby potlačila slzy, a znovu nabyla klid. Vicary se cítil jako idiot. Zašel příliš daleko a události se mu vymkly zpod kontroly. Blázen, že se s ní sešel! Mohl vědět, že z toho nevzejde nic dobrého. Mlčení mu hučelo v uších jako broušení kovové hrany. Nepřítomně sáhl do náprsní kapsy pro půlměsíčkovité brýle a snažil se vymyslet nějakou výmluvu, aby mohl odejít. Helena vy – cítila jeho neklid. Stále otočená k oknu zašeptala: „Už jsem tě zdržela dost dlouho. Vím, že by ses měl vrátit.“

„Ano, to bych opravdu měl. Promiň, omlouvám se.“

„Nenech se od nich svést,“ řekla otočená k oknu. „Až válka skončí, rozluč se s těmi strašnými šedými obleky a vrať se domů ke svým knihám. Tehdy ses mi líbil víc.“ Vicary na ni beze slova hleděl. Naklonil se, aby ji políbil na tvář, ale Helena k němu pozvedla obličej, položila mu dlaně na krk a lehce ho políbila na ústa. Usmála se a řekla: „Doufám, že změníš názor – a brzo.“

„Je to možné.“

„Dobře.“

„Sbohem, Heleno.“

„Sbohem, Alfréde.“

Vzala ho za ruku. „Chtěla bych ti říct ještě jednu věc. Ať děláš cokoliv, nedůvěřuj Basilu Boothbymu, drahý. Je jako jed. Nikdy, opravdu nikdy se k němu neotáčej zády.“

A pak si vzpomněl, co řekla o svém milenci. Byl to David v jiném obleku.

Ne, Heleno, opravil ji v duchu, byl to Boothby.

*****

Šel rychlým krokem. Kdyby dokázal běžet, rozběhl by se. Kráčel bez cíle jako slepý. Šel tak dlouho, až ho zjizvené koleno pálilo jako cejch. Šel tak rychle, že ho přemohl záchvat kuřáckého kašle. Bezlisté větve stromů v Green Parku se zmítaly ve větru, který hučel jako vodopád a nadzvedával mu cípy kabátu, až mu ho málem serval z těla. Zatemnění se snášelo na město jako hustý závoj. V šeru se srazil s americkým důstojníkem. Hele, dávej bacha, Macu. Vicary zamumlal omluvu: „Ach promiňte, nechtěl jsem,“ a vzápětí toho zalitoval. Pořád je to sakra naše země!

Cítil se jako loutka, kterou někdo ovládá. Jako kdyby za něj jeho pohyby vykonával někdo jiný. Najednou si vzpomněl na nemocnici v Sussexu, kde se zotavoval ze zranění. Na chlapce, který ležel vedle něho; měl poraněnou páteř a ochrnuly mu obě nohy i ruce. Na jeho popis, jak tupě a bezmocně se cítí, když mu lékaři pohybují končetinami. Bože můj, Heleno! Jaks to mohla udělat? Boothby! Pro smilování boží, Heleno! Myslí mu projela odporná představa, jak se Helena s Boothbym milují. Zavřel oči, aby ji zapudil. Zatraceně! Zatraceně! Kdokoliv, jenom ne Basil Boothby! Zarazilo ho, jak absurdně se jeho život překlopil a dotkl se jiného. Helena a Boothby – neuvěřitelné, děsivé, morbidní, až se to vzpírá zdravému rozumu. Přesto věděl, že je to pravda.

Kde vlastně je? Ucítil řeku a zamířil k ní. Viktoriino nábřeží. Remorkéry táhnou čluny s nákladem proti proudu, návěstní světla zhasnutá, vzdálené houkání mlhové sirény. Zdálo se mu, že zaslechl muže sténajícího rozkoší, a pomyslel si, že ho zase šálí zvrácená představivost. Ohlédl se a spatřil prostitutku s rukou v poklopci jakéhosi vojáka. Ach, Bože všemohoucí, odpusť mi.

Přidal do kroku. Cítil naléhavé nutkání vpadnout k Boothbymu do kanceláře a praštit ho do obličeje. Uvědomoval si jeho fyzickou sílu a vzpomněl si, že Boothby má pověst člověka, který ovládá nejrůznější bojová umění. Chápal, že takový akt pomsty by se rovnal pokusu o sebevraždu. Bojoval s pokušením vrátit se k Vévodovi, popadnout Helenu za ruku, odejít s ní k sobě domů a k čertu s následky. A pak se mu, jako pokaždé, začaly do mozku vkrádat myšlenky na případ. Prázdná složka, v níž chyběl Vogelův spis. Karl Becker v cele – Řekl jsem to Boothbymu. Prostřelené oko Rosy Morelyové. Uslzený odchod Gracie Clarendonové z Boothbyho doupěte. Pelikán. Sokol, Boothbyho mladistvý špion z Oxfordu. Zmocnil se ho nepříjemný pocit, že i jeho někdo řídí. Jsem druhý Sokol?

Kde to zase je? Northumberland Avenue. Zpomalil a zaposlouchal se do uklidňujícího šumu večerního provozu. Pozvedl zrak a spatřil přitažlivou mladou ženu, která netrpělivě pozorovala projíždějící automobily. Gracie Clarendonová. Tu krátkou plavou hřívu a krvavě rudé rty si Vicary nemohl splést. U obrubníku zastavil černý humber. Boothbyho vůz. Otevřely se dveře a Gracie nastoupila. Automobil vplul do proudu vozidel. Když projížděl kolem něho, Vicary se odvrátil.

*****

Vicary jel na West Halkin Street. Setmělo se a noc přinesla prudký lijavec, předzvěst jarních bouřek. Hřbetem ruky otřel zamlžené okénko a vyhlédl. Po chodníku proudily zástupy Londýňanů jako uprchlíci před postupující armádou. Choulili se do kabátů a pod deštníky, z nichž mnohé silný vítr obrátil naruby, a slabé baterky sváděly ztracený boj s temnotou bičovanou deštěm. Vicary se zamyslel nad podivným řízením osudu, který ho posadil na zadní sedadlo služebního vozu a ne tam ven mezi ostatní. Mimoděk si vzpomněl na Helenu a uvažoval, kde asi teď je. Zadoufal, že v suchu a bezpečí. Pomyslel na Gracii Clarendonovou, která nastoupila k Boothbymu do auta, a uvažoval, co to má k čertu znamenat. Nejjednodušší odpověď – spí s Boothbym a současně s Harrym. Nebo mají její styky s Boothbym zlověstnější pozadí? Na mysli mu vytanula její vzteklá slova, která vyslechl za dveřmi šéfovy kanceláře. Tohle mi přece nemůžete udělat! Parchante! Hnusný parchante! Řekni mi, co ti udělal, Gracie, protože i kdybych si lámal hlavu sebevíc, sám na to nepřijdu.

Automobil zastavil před domem. Vicary vystoupil a s kufříkem nad hlavou jako štítem před prudkým lijavcem vběhl do dveří. Připadal si jako ve westendském divadle před premiérou s nejistým výsledkem. Přišel sem, aby si vychutnal atmosféru místa – hlučné klábosení sledovačů, kteří se před noční směnou převlékají do oděvu vhodného pro špatné počasí v ulicích, a techniků, kteří kontrolují kvalitu signálů z mikrofonů rozmístěných v Jordanově domě, vůni jídel připravovaných v kuchyňce.

Něco v jeho osobě muselo vysílat vlny napětí, protože když procházel rušným operačním střediskem ke schodišti do knihovny, nikdo na něj nepromluvil. Svlékl si nepromokavý plášť a pověsil ho na háček za dveřmi. Kufřík odložil na psací stůl. Pak se vydal přes chodbu do Jordanova pokoje. Fregatní kapitán stál před zrcadlem a oblékal si uniformu.

Jestli jsou sledovači moji kulisáci, pak Jordan je moje hlavní hvězda a námořní uniforma jeho kostým, pomyslel si Vicary.

Vicary se na důstojníka pozorně zahleděl. Zdálo se mu, že si uniformu neobléká právě rád, a vzpomněl si, s jakou nechutí sám před deseti lety vylovil svou černou kravatu zastrčenou vzadu v prádelníku. Uvažoval, kam a proč tehdy šel. Lehce si odkašlal, aby avizoval svou přítomnost. Jordan se ohlédl, přeměřil si ho pohledem a pak se zas věnoval zrcadlu.

„Kdy už to skončí?“ zeptal se Jordan.

Dotaz se už stal součástí jejich večerního rituálu. Pokaždé, když Vicary vysílal fregatního kapitána na setkání s Kateřinou Blakeovou a předával mu plný kufřík zavádějících informací, pokládal mu Jordan jednu a tutéž otázku. Vicary ji zatím vždy zahrál do autu, ale dnes odpověděl: „Možná už hodně brzo.“

Jordan ostře vzhlédl. Pak pokynul hlavou k prázdnému křeslu a vyzval Vicaryho: „Posaďte se. Vypadáte otřesně. Kdy jste se naposled vyspal?“

„Mám dojem, že naposledy v květnu roku čtyřicet,“ opáčil Vicary a ztěžka dosedl do křesla.

„Asi mi neřeknete, proč by to podle vás už mohlo brzo skončit, že ne.“

Vicary pomalu zavrtěl hlavou. „To bohužel nemohu.“

„Ani jsem v to nedoufal.“

„Mají pro vás ty důvody nějaký význam?“

„Asi ne, řekl bych.“

Jordan si zapnul poslední knoflík, zapálil si cigaretu a posadil se naproti Vicarymu. „Je mi vůbec dovoleno klást vám nějaké otázky?“

„To závisí výhradně na povaze těch otázek.“

Jordan se potěšeně usmál. „Je mi úplně jasné, že nejste kariérní zpravodajec. Co jste dělal před válkou?“

„Byl jsem profesorem evropských dějin na University College v Londýně.“ Vicarymu zněla vlastní slova podivně. Jako by předčítal z cizího oficiálního životopisu. Ta doba mu dnes připadala neskutečně vzdálená.

„Jak jste se dostal k MI5?“

Vicary se zamyslel, ale nakonec usoudil, že žádný předpis o utajovaných skutečnostech neporuší, a stručně Jordanovi vylíčil svůj příběh.

„Baví vás ta práce?“

„Občas ano. Ale jsou chvíle, kdy ji vyloženě nesnáším a nemůžu se dočkat, až se vrátím za zdi akademického světa a zabouchnu za sebou dveře.“

„Kdy třeba?“

„Třeba teď,“ odpověděl Vicary suše.

Jordan na sobě nedal nic znát, jako kdyby chápal, že žádného rozvědčíka, ať by byl sebevíce otrlý, nemůže podobná operace těšit.

„Jste ženatý?“

„Ne.“

„A byl jste?“

„Ne.“

„Proč ne?“

Před třemi hodinami odpovídal Vicary na tutéž otázku ženě, která znala odpověď. A nyní se jeho agent ptá stejnými slovy. Chabě se usmál a řekl: „Asi jsem nikdy nenašel tu pravou.“

Jordan si ho zkoumavě prohlížel. Vicarymu to nebylo příjemné, protože byl zvyklý na opačný poměr vzájemných vztahů, s Jordanem stejně jako s dopadenými německými vyzvědači. Byl to on, kdo se vyptával. Byl to on, kdo odemykal uzavřené komnaty emocí a vrtal se ve starých ranách tak dlouho, dokud nezačaly krvácet. Byl to on, kdo hledal slabá místa a pak do nich vrážel dýku. Domníval se, že to byl jeden z důvodů, proč je úspěšným zpravodajským důstojníkem. Práce mu umožňovala nahlížet pod pokličky životů cizích lidí a využívat jejich osobnostních defektů, aniž by se musel zabývat svými vlastními. Pomyslel na Karla Beckera, který sedí ve své cele, navlečený do hnědého vězeňského mundúru, a uvědomil si, jak moc se mu líbí, když je to on, kdo má situaci pevně v rukou, kdo manipuluje s druhými, kdo jim podstrkuje falešné informace, kdo tahá za skryté nitky. Jsem takový proto, že mě Helena před pětadvaceti lety odkopla? uvažoval. Vylovil z kapsy saka krabičku playersek a duchem nepřítomný si zapálil.

Jordan zabořil loket do opěradla křesla a podepřel si bradu dlaní. Zamračil se a hleděl na Vicaryho, jako kdyby si prohlížel most hrozící každou chvíli zřícením.

„Domnívám se, že jste tu ženu našel, ale ona vás odmítla.“

„Řekl jsem…“

„Aha. Tak vidíte, že mám pravdu.“

Vicary vyfoukl kouř ke stropu. „Jste velmi inteligentní. Myslel jsem si to o vás od samého začátku.“

„Jak se jmenovala?“

„Helena.“

„Co se stalo?“

„Promiňte, ale do toho vám nic není.“

„Vídáte se s ní ještě?“

Vicary zavrtěl hlavou. „Ne.“

„Litujete toho?“

Vicary si vzpomněl na Helenina slova. Nevyhledala jsem tě proto, abych slyšela, že jsem ti zničila život. Zničila mu ho? Rád si namlouval, že ne. Jako většina svobodných mužů nalézal útěchu v pomyšlení, jaké měl štěstí, že se nemusí zatěžovat starostmi o manželku a rodinu. Měl své soukromí a svou práci a nemusel se nikomu zodpovídat ze svých činů. Vydělal dost peněz, aby si mohl dopřát, po čem zatouží. Dům si zařídil podle svého vkusu a nikdo se mu nepřehraboval v jeho papírech a osobních věcech. Ale ve skutečnosti byl osamělý a samota někdy hodně bolí. Ve skutečnosti si přál, aby se měl s kým podělit o své úspěchy i zklamání. Přál si, aby se někdo dělil o své životní osudy s ním. Když se na vlastní život podíval s odstupem a objektivně, viděl, že něco postrádá – smích, něhu, občas i trochu zmatku a nepořádku. Je to nenaplněný, poloviční život, uvědomil si. Poloviční život, poloviční domov a já jsem jenom poloviční člověk.

„Ano, lituju toho,“ řekl Vicary, překvapený, že na otázku odpověděl. „Lituju, že mě neschopnost oženit se připravila o možnost mít děti. Myslím, že musí být krásné být otcem. Myslím, že by ze mě byl přes všechny nedostatky a výstřední libůstky docela dobrý otec.“

Jordanovou tváří přelétl v šeru prchavý úsměv a vzápětí zmizel. „Můj syn pro mě představuje celý svět. Je mou spojnicí s minulostí a nadějí do budoucnosti. Je to jediné, co mi zůstalo, jediné, na čem mi záleží. Margaret je mrtvá. A Kateřina? Lež a klam.“ Odmlčel se s pohledem upřeným na ohníček cigarety. „Nemůžu se dočkat, až tohle všechno skončí a já se budu moci vrátit domů k synovi. Pořád musím uvažovat, co odpovím, až se zeptá: ‚Tati, co jsi dělal za války?‘ Co mu mám k čertu asi tak říct?“

„Pravdu. Řekněte mu, že jste byl velmi schopný inženýr, že jste budoval důležitá zařízení a podílel se na operaci, která nám pomohla válku vyhrát.“

„Ale taková pravda není.“

Něco v Jordanově tónu přimělo Vicaryho překvapeně vzhlédnout. Kterou část pravdy má na mysli? „Vadilo by vám, kdybych se teď na něco zeptal já vás?“

„Myslel jsem si, že vy se můžete ptát na cokoliv, aniž byste potřeboval mé svolení,“ poznamenal Jordan.

„Tyhle otázky jsou jiného druhu a mám pro ně jiné než profesionální důvody.“

„Ptejte se.“

„Miloval jste ji?“

„Viděl jste ji někdy?“

Vicary si uvědomil, že Kateřinu vlastně zná jen z fotografií pořízených při sledování.

„Ano, miloval jsem ji. Je krásná, inteligentní a bezpochyby nesmírně talentovaná herečka. A věřte tomu nebo ne, domníval jsem se, že by byla dobrou matkou mému synovi.“

„Pořád ji milujete?“

Jordan odvrátil pohled. „Miluji osobu, kterou jsem si myslel, že ztělesňuje. Nemiluji tu ženu takovou, jaká tvrdíte, že je. Něco jako by mi pořád našeptávalo, že tohle všechno je jenom jakýsi nepovedený žert. Řekl bych tedy, že my dva máme něco společného.“

„A co?“ zeptal se Vicary.

„Oba jsme se zamilovali do nesprávné ženy.“

Vicary se zasmál a pak se podíval na hodinky. „Čas běží.“

„Ano,“ povzdechl si Jordan.

Vicary vstal a doprovodil Jordana chodbou do knihovny. Odemkl kufřík a vytáhl z něj složku s papíry. Předal ji Jordanovi a ten ji uložil do svého kufříku. Chvíli stáli v rozpačitém mlčení, než Vicary našel řeč. „Je mi vás líto. Kdyby existoval jiný způsob, použil bych ho. Ale neexistuje… alespoň zatím.“

Jordan mlčel.

„Při vašem výslechu mi pořád něco nehrálo. Jak je možné, že si nedokážete vzpomenout na jména mužů, kteří vás kontaktovali a jako první vás požádali, abyste pracoval pro operaci Moruše.“

„V tom týdnu jsem se setkal s desítkami lidí a na dobrou polovinu si nepamatuji.“

„Uvedl jste, že jeden z nich byl Angličan.“

„Ano.“

„Nejmenoval se náhodou Broome?“

„Ne, Broome se nejmenoval,“ odpověděl Jordan bez nejmenšího zaváhání. „Takové jméno bych si určitě zapamatoval. Myslím, že už bych měl vyrazit.“

Jordan vykročil ke dveřím.

„Ještě poslední otázku.“

Jordan se zastavil. „Jakou?“

„Vy jste Petr Jordan, nebo se mýlím?“

„Co má tahle otázka k čertu znamenat?“

„Je v podstatě velmi jednoduchá. Jste Petr Jordan?“

„Samozřejmě že jsem Petr Jordan. Víte, profesore, opravdu si myslím, že byste se měl jít vyspat.“

47 KAPITOLA

LONDÝN

Clive Roach seděl u stolku u okna v kavárně naproti domu, kde žila Kateřina Blakeová. Servírka mu přinesla čaj a koláček a Roach okamžitě položil na stůl několik mincí – zvyk, který si při práci dávno osvojil. Obvykle opouštěl kavárny a restaurace narychlo a ve spěchu a poslední, po čem toužil, bylo upoutat nepříjemnou pozornost. Usrkával čaj a nepřítomně listoval ranním vydáním novin. Nezajímalo ho, co se v nich píše; soustředil se na dveře na protější straně ulice. Pršelo stále hustěji a představa, že bude muset vyrazit do té sloty, ho vůbec netěšila. Soustavný pohyb v nepříjemném počasí patřil k méně oblíbeným aspektům jeho práce a nikdy by nedokázal spočítat, kolikrát v životě už onemocněl zánětem průdušek nebo alespoň rýmou.

Před válkou pracoval jako učitel v nepříliš prosperující chlapecké škole a hned v roce 1939 se přihlásil do armády. K ideálu vojáka měl hodně daleko – hubený, bledý, prořídlé vlasy, slabý hlas. Z takového materiálu důstojníci nevznikají. V průběhu odvodu si všiml, že ho z rohu místnosti zvědavě pozorují dva muži v nažehlených civilních oblecích. Povšiml si také, že si vyžádali jeho osobní spis a s velkým zájmem ho studovali. Po několika minutách ho vytáhli z řady, oznámili mu, že jsou z vojenské kontrarozvědky, a nabídli mu práci.

Roach měl sledování rád. Všímat si druhých měl v povaze a disponoval vynikající pamětí na jména i tváře. Věděl, že nikdy nezíská vyznamenání za hrdinství na bitevním poli, že se po válce nebude moci v hospodě pochlubit svými činy. Ale byla to důležitá práce a Roach ji dokonale ovládal. Pojídal koláček a zamyslel se nad Kateřinou Blakeovou. Od devětatřicátého roku už sledoval spoustu německých špionů, ale tato žena byla bezkonkurenčně nejlepší. Už jednou ho převezla a Roach si přísahal, že podruhé se jí to nepodaří.

Dojedl koláček a dopil zbytek čaje. Když pozvedl zrak, Kateřina právě vycházela z domu. Roach nemohl neobdivovat její profesionalitu. Vždycky se na okamžik zastavila a zdánlivě se zabývala něčím všedním a obyčejným, zatímco pozorně propátrávala okolí, jestli ji někdo nesleduje. Dnes zápolila s deštníkem a předstírala, že ho nemůže otevřít. Jste vynikající, slečno Blakeová, pomyslel si Roach, ale já jsem lepší.

Pozoroval, jak konečně otevřela deštník a vykročila do deště. Vstal, natáhl si plášť a vysel z kavárny za ní.

*****

Horst Neumann se probudil, když kola vagonu zarachotila na výhybkách na severovýchodním předměstí Londýna. Podíval se na hodinky. Půl jedenácté. Už před sedmí minutami měli podle jízdního řádu zastavit na nádraží Liverpool Street, ale tak nepatrné zpoždění se v těchto dnech mohlo pokládat za malý zázrak. Neumann zívl, protáhl se a posadil. Podíval se z okna na jednotvárnou šeď viktoriánských nájemních domů. Ukoptěné děti ve špinavých šatech mávaly za projíždějícím vlakem a Neumann jim také zamával. Připadalo mu až směšné, jak se najednou cítil Angličanem. V kupé s ním seděli další tři cestující. Dva vojáci a mladá žena v montérkách, zřejmě tovární dělnice, která se zprvu starostlivě mračila na náplasti na Neumannově obličeji. Neumann si je jednoho po druhém pátravě prohlížel. Měl pořád strach, aby se neprozradil mluvením ze spaní, i když v posledních dnech se mu zdály sny v angličtině. Pohodlně se opřel a znovu zavřel oči. Bože, jak je unavený. Vstával kolem páté a v šest už ho Sean odvážel do Hunstantonu. Vlak do Londýna odjížděl v 7:12.

V noci se moc dobře nevyspal. Rány utrpěné při rvačce ho bolely a navíc vedle něj ležela Jenny Colvilleová. Vstala spolu s ním před svítáním, vyklouzla z domku Doghertyových, nasedla na kolo a vyrazila do tmy a deště. Neumann doufal, že se bezpečně vrátila domů. Doufal, že na ni otec nečekal. Pěkná hloupost, dovolit, aby s ním strávila noc! Neumann uvažoval, jak jí asi bude, až on opustí Anglii. Až se ztratí jako duch a už se jí nikdy neozve, nikdy nenapíše. A největší starosti mu dělalo pomyšlení, jak by se asi Jenny cítila, kdyby se dozvěděla pravdu – že není James Porter, zraněný britský voják, který vyhledal ticho a klid opuštěné vesnice na pobřeží, aby se zotavil, ale Horst Neumann, několikrát vyznamenaný německý parašutista, který přišel do Anglie jako špion a který ji tím nejpodlejším způsobem podvedl. Ano, dělal si o ni starosti. Sice ne tak, jak by si přála, ale přesto mu na ní záleželo.

Vlak zpomaloval. Blížila se konečná. Neumann vstal, oblékl si kabát a vyšel z kupé do přeplněné chodbičky. Prodíral se mezi cestujícími ke dveřím. Kdosi je otevřel a Neumann vyskočil, ještě než vlak úplně zastavil. Odevzdal jízdenku kontrolorovi u východu z nástupiště a zavlhlým podchodem prošel do metra. Koupil si lístek na stanici Temple a nastoupil do prvního vlaku. O několik minut později už vyšel po schodech na denní světlo a mířil na sever ke Strandu.

*****

Kateřina Blakeová si vzala taxík a nechala si zastavit na Charing Cross, nedaleko určeného místa setkání před výlohou jistého obchodu na Strandu. Zaplatila řidiči, roztáhla deštník a vykročila k nejbližší telefonní budce. Zvedla sluchátko a předstírala, že někam volá. Ohlédla se. Hustý déšť omezoval viditelnost na pár desítek metrů, ale Kateřině se nezdálo, že by ji někdo sledoval. Zavěsila, vystoupila z budky a pokračovala směrem ke Strandu.

*****

Clive Roach vyklouzl zadními dveřmi z dodávky a sledoval Kateřinu Blakeovou po Strandu. V průběhu krátké jízdy za taxíkem si svlékl nepromokavý plášť a klobouk a vyměnil je za lesklou zelenou pláštěnku a vlněnou čepici. Dosáhl pozoruhodného výsledku – úředník se změnil v dělníka. Když Kateřina Blakeová vstoupila do další telefonní budky, aby sehrála obvyklé představení, zastavil se Roach u novinového stánku. Listoval nazdařbůh deníky a v mysli si přitom vyvolával obličej agenta, kterému profesor Vicary přidělil krycí jméno Rudolf. Roachův úkol pro tento den zněl jednoduše: sledovat Kateřinu Blakeovou, dokud nepředá materiály Rudolfovi, a pak sledovat jeho. Vzhlédl od novin právě včas, aby viděl, jak Kateřina zavěsila sluchátko do vidlice a vyšla z budky. Roach vplynul do proudu chodců a následoval ji.

*****

Neumann Kateřinu spatřil asi čtyřicet metrů před sebou. Zastavil se u obchodu a pozoroval obličeje a oděvy chodců, kteří šli za ní. Když se přiblížila, Neumann se odvrátil od výkladní skříně a vyšel jí naproti. Kontakt trval velmi krátce, pouze jednu dvě vteřiny, ale když skončil, Neumann svíral v dlani film. Zastrčil ho do kapsy lodního kabátce. Kateřina kráčela svižně dál a splynula s davem. Neumann pokračoval asi deset metrů původním směrem a prohlížel si tváře kolemjdoucích. Pak se náhle zastavil u další výlohy, otočil se a šel za ní.

*****

Clive Roach Rudolfa zpozoroval a neuniklo mu ani předání filmu. Jste zatraceně dobří, vy parchanti, pomyslel si. Díval se, jak se Rudolf zastavuje, obrací se a následuje Kateřinu. Od roku 1939 už Roach viděl řadu setkání německých agentů, ale dosud nezažil, aby se jeden otočil a sledoval druhého. Obě strany vždycky pokračovaly původním směrem. Roach si vyhrnul límec pláštěnky k uším a opatrně proplouval mezi chodci za nepřátelskou dvojicí.

*****

Kateřina Blakeová kráčela po Strandu směrem na východ, a když odbočila k Viktoriinu nábřeží, všimla si, že jde Neumann za ní. Její první reakcí byla zlost. Podle standardního postupu se měli oba agenti po předání materiálů okamžitě rozdělit. Neumann to samozřejmě dobře věděl a dosud předepsaný postup přesně dodržoval. Tak proč mě dnes sleduje? uvažovala Kateřina.

Určitě mu to přikázal Vogel.

Ale proč? Napadla ji dvě možná vysvětlení: Vogel jí přestal věřit a chce zjistit, kam jde, nebo se chce přesvědčit, jestli ji nesleduje druhá strana. Krátce pohlédla na hladinu řeky a pak přejela zrakem podél nábřeží. Neumann se vůbec nesnažil krýt. Kateřina se otočila a pokračovala v chůzi.

Vzpomínala na nekonečné hodiny ve Vogelově tajném výcvikovém středisku v Bavorsku. Říkal tomu kontrasledování. Jeden agent jde za druhým, aby se přesvědčil, že kolega není pod dohledem nepřítele. Uvažovala, proč Vogel přistoupil k této taktice právě nyní. Možná si chce potvrdit pravost informací, které od ní dostává, právě tím, že si ověří, že ji druhá strana nesleduje. Při pouhém pomyšlení na druhé možné vysvětlení se jí žaludek sevřel obavami: Neumann ji sleduje proto, že ji Vogel podezřívá, že pracuje pod dohledem MI5.

Znovu se zastavila, zadívala na řeku a téměř násilím se nutila ke klidu. Právě teď musí jasně uvažovat. Ohlédla se. Neumann udržoval stále stejný odstup. Záměrně se vyhýbal jejímu pohledu, o tom Kateřina ani na okamžik nepochybovala. Díval se na řeku, na domy na nábřeží, kamkoliv, jenom ne na ni.

Nemá cenu tady postávat. Kateřina cítila, jak jí buší srdce. Došla ke stanici metra Blackfriars, zamířila do podchodu a koupila si lístek na nádraží Victoria. Neumann ji následoval a také si koupil jízdenku, ale jenom do nejbližší stanice, South Kensington.

Kateřina rychle kráčela po nástupišti. Neumann si koupil noviny a šel za ní. Kateřina se zastavila a čekala na vlak. Neumann stál pět metrů od ní a četl si noviny. Když vlak dorazil, Kateřina počkala, až se otevřou dveře, a nastoupila. Neumann vstoupil jinými dveřmi do téhož vozu.

Kateřina se posadila. Neumann zůstal stát na vzdálenějším konci vagonu. Výraz jeho tváře se Kateřině vůbec nezamlouval. Sklopila oči, otevřela kabelku a nahlédla do ní. Plná peněženka, dýka a nabitý mauser s tlumičem a náhradními zásobníky. Zavřela kabelku a čekala na další Neumannův tah.

*****

Dvě hodiny ji Neumann sledoval na pouti West Endem. Od Kensingtonu do Chelsea, z Chelsea do Bromptonu, z Bromptonu do Blelgravie a pak do Mayfairu. Než došli na Berkeley Square, už věděl s jistotou, co se děje. Byli dobří, zatraceně dobří, ale čas a trpělivost protivníka je nakonec připravily o zdroje a možnosti a donutily je udělat chybu. Ten muž v nepromokavém plášti patnáct metrů za ním. Před pěti minutami se Neumannovi naskytla vynikající příležitost prohlédnout si jeho obličej. Byl to stejný obličej jako ten, který si vryl do paměti na Strandu o necelé tři hodiny dříve, když od Kateřiny Blakeové přebral film. Jenomže tehdy měl ten člověk na sobě zelenou pláštěnku a vlněnou čepici.

Neumann se cítil zoufale osamělý. Přežil nejhorší peklo války, operace v Polsku, v Rusku a na Krétě, ale tady nemohl využít žádnou ze zkušeností nabytých na bitevním poli. Myslel na muže za sebou. Vysoký, hubený, až chorobně bledý, pravděpodobně tělesně slabý. Kdyby Neumann chtěl, mohl by ho ve zlomku vteřiny zabít. Ale v této nové hře stará pravidla neplatí. Nemůže si vysílačkou přivolat posily, nemůže spoléhat na pomoc kamarádů. Kráčel dál udivený vlastním klidem. Sledují nás už celé hodiny, uvažoval. Jak to, že nás ještě nezadrželi? Odpověď si Neumann snadno domyslel. Je jasné, že chtějí získat další informace. Komu a kde předá film? Kde on, Neumann, bydlí? Jsou do sítě zapojeni i další agenti? Dokud jim neposkytne odpovědi na tyto otázky, jsou v bezpečí. Drží v ruce velmi slabé karty, ale bude-li je vynášet pozorně a v pravý čas, třeba tím získá pro oba šanci k úniku.

Neumann přidal do kroku. Kateřina několik metrů před ním odbočila do Bond Street a zastavila se, aby si přivolala taxi. Neumann zrychlil do mírného klusu. „Kateřino!“ zavolal. „Panebože, to už je doba, co jsme se neviděli. Jak se pořád máš?“

Ohlédla se po něm s vyplašeným pohledem. Neumann ji vzal za paži.

„Přece mi teď neutečeš, musíme si promluvit,“ řekl jí nahlas. „Pojď, posadíme se někam na čaj a zavzpomínáme na staré časy.“

*****

Neumannův nečekaný tah dopadl na velitelství operace ve West Halkin Street s účinkem půltunové bomby. Basil Boothby přecházel se sluchátkem v ruce, kam až mu kabel dovolil, a vzrušeným tónem hovořil s generálním ředitelem, který byl v neustálém kontaktu s Výborem dvaceti a štábem ministerského předsedy v podzemním velitelském středisku. Vicary si kolem sebe vybudoval oázu klidu a zíral do zdi, ruce složené pod bradou. Boothby praštil sluchátkem a vyhrkl: „Výbor rozhodl, že je prozatím máme nechat běžet.“

„To se mi nelíbí,“ namítl Vicary s pohledem stále upřeným na stěnu. „Určitě si všimli, že jsou sledováni, a teď tam sedí a spekulují, jak dál.“

„Ale s jistotou to nevíte.“

Vicary pozvedl zrak. „Dosud jsme ji při žádné schůzce s jiným agentem nepřistihli. A teď si klidně sedí v mayfairské kavárně a pije čaj s Rudolfem?“

„Sledujeme ji přece jen krátce. Nevíme, jestli se takto s Rudolfem neschází pravidelně.“

„Ne, tady něco nehraje. Myslím, že spatřili svůj stín. A navíc jsem přesvědčen, že ho Rudolf záměrně hledal. Proto ji po krátkém kontaktu na Strandu sledoval.“

„Výbor dvaceti přijal rozhodnutí a přikázal nechat je běžet, takže je necháme běžet.“

„Jestli si sledovačů opravdu všimli, pak nemá smysl ponechávat je na svobodě. Rudolf za této situace film nepředá a případné ostatní agenty sítě si bude držet daleko od těla. Další sledování nemá žádný smysl. Je po všem, sire Basile.“

„Co navrhujete?“

„Zasáhnout. Okamžitě. Sbalit je, jakmile opustí kavárnu.“

Boothby se na Vicaryho zadíval, jako kdyby z jeho úst vyšlo bohapusté rouhání. „Copak, dostal jste strach, Alfréde?“

„Nechápu, co tím chcete říct.“

„Chci tím říct, že to byl od začátku především váš nápad. Vy jste tu operaci prosadil, vy jste o ní přesvědčil ministerského předsedu. Generální ředitel ji schválil a Výbor dvaceti potvrdil. Celé týdny se skupina důstojníků namáhavě dře dnem i nocí, aby připravila podvržené materiály. A teď to chcete celé odpískat? Jen tak?“ Sir Basil luskl prsty tak hlasitě, že to zaznělo jako výstřel. „Jenom kvůli jakémusi nejasnému tušení?“

„Je to více než tušení, sire Basile. Přečtěte si hlášení sledovačů. Stojí to tam černé na bílém.“

Boothby už zase neklidně přecházel místností, ruce složené za zády a hlavu lehce nachýlenou, jako by se snažil v dálce zaslechnout něco nepatřičného. „Řeknou, že jste byl dobrý na vymýšlení bezdrátových zpravodajských her, ale že jste neměl nervy na práci s živými agenty. Ano, tak o vás budou mluvit, až bude po všem. A nikdo se nebude divit. Jako bych je slyšel: ‚Koneckonců, byl to jenom amatér. Mozek z univerzity, který přispěl svou troškou do mlýna a po válce se zase zavrtal zpátky do prachu. Byl dobrý, skutečně dobrý, ale jakmile šlo opravdu do tuhého, ztratil kuráž.‘ Chcete, aby se o vás takto mluvilo? Protože pokud ano, tak zvedněte telefon, zavolejte generálnímu řediteli a oznamte mu, že chcete operaci okamžitě zrušit.“

Vicary na svého nadřízeného šokovaně zíral. Boothby, muž, který řídí spousty agentů. Boothby, ledově klidný za nejprudší palby. Vicary uvažoval, proč se ho sir Basil snaží zahanbit a donutit ho tak k pokračování v akci, když i slepý musí vidět, že jim operace vybouchla pod rukama.

„Je po všem,“ prohlásil Vicary nevzrušeným, monotónním hlasem. „Všimli si, že je sledujeme. Sedí v kavárně a plánují další tah. Kateřina Blakeová ví, že jsme ji tahali za nos, a oznámí to Kurtu Vogelovi. Vogel nutně dojde k závěru, že Moruše znamená pravý opak toho, co jsme se Němcům snažili namluvit. A v tom okamžiku jsme vyřízení.“

*****

„Jsou všude,“ řekl jí Neumann. „Ten chlap v nepromokavém plášti, dívka, která čeká na autobus, muž, který právě vešel do lékárny na protější straně náměstí. Používali nejrůznější kombinace lidí i oblečení, ale je jasné, že nás už od Strandu sledují.“

Servírka jim přinesla čaj. Kateřina počkala, až odejde, a teprve pak promluvila. „To, že mě máte sledovat, vám přikázal Vogel?“

„Ano.“

„Nepředpokládám, že by vysvětlil proč.“

Neumann zavrtěl hlavou.

Kateřina uchopila třesoucí se rukou šálek. Musela si ho přidržet i druhou, aby se vůbec mohla napít. „Co se vám stalo na obličeji?“

„Měl jsem ve vesnici takový menší problém. Nic vážného.“

Kateřina ho sjela pochybovačným pohledem. „Proč nás ještě nezatkli?“ zeptala se.

„Důvody mohou být různé. Je možné, že o vás už velmi dlouho vědí. Je možné, že vás sledují. Jestli je tomu skutečně tak, potom jsou veškeré informace, které jste získala od fregatního kapitána Jordana, falešné. Kouřová clona, kterou Britové vypustili, aby utajili své plány. A my jsme ty podvržené údaje posílali do Berlína.“

Kateřina odložila šálek. Vyhlédla na ulici a pak se zadívala na Neumanna. Musela zmobilizovat vůli, aby se nepodívala na ty, kteří je podle něho sledují. „Jestli Jordan spolupracuje s britskou rozvědkou, potom opravdu musíme předpokládat, že všechno, co pochází z jeho kufříku, je falešné, že jsou to informace, které nám Britové chtěli předat, informace, které měly odlákat Abwehr na scestí a zamaskovat skutečné plány spojenecké invaze. Vogel se to musí okamžitě dozvědět.“ Kateřině se podařilo vykouzlit úsměv.

„Je možné, že nám ti parchanti právě poskytli klíč k tajemství invaze.“

„Domnívám se, že v tomhle máte pravdu. Ale je tady jeden problém. Musíme to Vogelovi sdělit osobně. Je třeba vycházet z předpokladu, že kanál přes portugalské velvyslanectví byl zkompromitován. Vysílačky také použít nemůžeme, protože podle Vogela Britové rozluštili všechny staré kódy Abwehru. Jestli své poznatky odešleme Vogelovi rádiem, Britové zjistí, že jsme je prohlédli.“

Kateřina si zapálila cigaretu. Ruce se jí stále lehce třásly. Největší vztek měla sama na sebe. Celé roky si dávala záležet, aby poznala, jestli ji protivník nesleduje. A dnes, kdy k tomu opravdu došlo, jí to uniklo. „Jak se pro všechno na světě dostaneme z Londýna?“ zeptala se.

„Máme na své straně několik faktorů. Za prvé tohle,“ poklepal si Neumann na kapsu, kam uložil film. „Možná se mýlím, ale neřekl bych, že mě někdy sledovali. Vogel mě dobře vycvičil a jsem velmi opatrný. Domnívám se, že Britové nevědí, jak materiály předávám, komu je předávám a jestli při tom používám nějaké předem domluvené znamení. Jsem také přesvědčen, že nikdo neví o mé skrýši v Hampton Sands. Vesnice je příliš malá a poznal bych, kdyby mě měli pod dohledem. Britové nevědí, kde bydlím, nevědí, jestli nespolupracuji s dalšími agenty. Běžný postup je takový, že se pokusí získat o špionážní síti co nejvíce informací, a teprve potom ji najednou sbalí. Takto bojuje gestapo proti hnutí odporu ve Francii a stejně se zachová i MI5 v Londýně.“

„Zní to logicky. Co tedy navrhujete?“

„Máte dnes večer schůzku s Jordanem?“

„Ano.“

„V kolik?“

„Máme se sejít v sedm na večeři.“

„Výborně. Teď vám řeknu, co uděláte.“

Příštích pět minut jí Neumann detailně vysvětloval svůj plán útěku. Kateřina pozorně poslouchala, stále pátravě zahleděná do jeho očí, aby odolala pokušení vyhlédnout před kavárnu a podívat se na sledovače z MI5. Když ji Neumann seznámil se všemi podrobnostmi, dodal: „Ať uděláte cokoliv, nesmí to vybočovat ze zaběhaného stereotypu. Nic neobvyklého, nic, co by v nich mohlo vzbudit podezření, že víte, že vás sledují. Až do rozhodujícího okamžiku buďte stále v pohybu. Nakupujte, zajděte si do kina, zdržujte se na veřejně přístupných místech. Dokud nepředám ten film, jste v bezpečí. Až přijde čas, vraťte se do svého bytu a sbalte vysílačku. Já přijdu v pět – přesně v pět – a vstoupím do domu zadním vchodem. Je to jasné?“

Kateřina přikývla.

„Zbývá jediná maličkost. Nevíte náhodou, kde bych sehnal nějaké auto a trochu benzinu?“

Kateřina se navzdory hrozivé situaci rozesmála. „A víte, že ano? Znám to pravé místo. Ale neměl byste se tam hlásit mým jménem.“

*****

Neumann odešel z kavárny jako první. Půl hodiny se procházel Mayfairem, sledován nejméně dvěma muži – v nepromokavém kabátě a v pláštěnce.

Hustě pršelo a vítr nepříjemně zesílil. Neumann byl na kůži promoklý, unavený a byla mu zima. Potřeboval si někde na chvíli odpočinout a ohřát se a přitom pozorovat své stíny, Kabát a Pláštěnku. Vydal se k Portman Square. Neměl příjemný pocit, že ji do toho chce zatáhnout, ale až bude po všem a oni ji vyslechnou, jistě se dovtípí, že neměla o ničem tušení.

Zastavil se před knihkupectvím a nahlédl výlohou dovnitř. Sára stála na žebříku, tmavé vlasy stažené do přísného uzlu. Neumann zaťukal na sklo – lehce, aby ji nevylekal. Otočila se a tvář jí okamžitě rozjasnil šťastný úsměv. Položila knihy a nadšeně na něho zamávala, ať jde dál. Když Neumann vstoupil, vylekaně se na něj zadívala a vydechla: „Proboha, vypadáte hrozně. Co se vám stalo?“

Neumann zaváhal a nevěděl, jak jí vysvětlit, proč má zalepenou tvář. Zamumlal něco o pádu při zatemnění a Sára se s tím vysvětlením naštěstí spokojila. Pomohla mu vysvléct promočený kabát a pověsila ho přes radiátor, aby uschnul. Neumann se zdržel dvě hodiny. Pomohl jí uložit nové knížky do polic, a když měla Sára přestávku, zašel s ní do nedaleké kavárny na čaj. Zaregistroval, že se sledovači vyměnili. Všiml si dodávky zaparkované v rohu náměstí a usoudil, že muži, kteří v ní sedí, patří k MI5.

O půl páté, když už šero ustoupilo noci, vzal z radiátoru suchý kabát a oblékl si ho. Sára udělala smutný obličej a pak ho vzala za ruku a odvedla do skladu. Tam se opřela o stěnu, přitáhla ho k sobě a políbila na ústa. „Vůbec nic o tobě nevím, Jamesi Portere, ale moc se mi líbíš. Je v tobě jakýsi neurčitý smutek, který mě fascinuje.“

Neumann se rozloučil. Věděl, že už ji v životě neuvidí. Z Portman Square se vydal na sever ke stanici metra Baker Street, opět sledován minimálně dvěma muži pěšky a dalšími v dodávce. Sešel do stanice, koupil si lístek na Charing Cross a odjel prvním vlakem. Ve stanici Charing Cross přesedl na jiný vlak a zamířil na Eustonské nádraží. Se dvěma muži v závěsu prošel tunelem, který spojuje stanici metra s nádražím. Čtvrt hodiny počkal a pak přistoupil k pokladně a požádal o jízdenku do Liverpoolu. Než došel na nástupiště, vlak se chystal k odjezdu. Vagony byly plné a další cestující přicházeli. Neumann hledal kupé s jediným volným místem. Když ho konečně našel, otevřel dveře, vstoupil a posadil se.

Podíval se na hodinky. Tři minuty do odjezdu. Chodbička před kupé se rychle plnila pasažéry. Nebylo neobvyklé, když řada méně šťastných cestujících trávila celou cestu vstoje. Neumann vstal a vyšel z kupé. Proplétal se mezi lidmi v chodbičce a trousil výmluvy na náhlou žaludeční nevolnost. Mířil k toaletě na konci vozu. Zaklepal na dveře. Žádná odpověď. Zaklepal podruhé a ohlédl se přes rameno. Muži, který ho sledoval, zakryli ostatní cestující v chodbičce výhled.

Výborně. Souprava se pomalu rozjížděla a zanedlouho už nabrala rychlost, kterou by většina lidí rozhodně nepovažovala za bezpečnou pro skákání z vlaku. Neumann ještě několik vteřin počkal. Pak prudce otevřel dveře vagonu a vyskočil na nástupiště.

Pružně dopadl, několik kroků popoběhl a zpomalil do svižné chůze. Pozvedl zrak právě včas, aby zahlédl rozzlobený obličej průvodčího, který za ním přibouchl dveře. Za okamžik už vyšel z nádraží a zmizel v temnotě.

Euston Road hučela večerní špičkou, Neumann si zastavil taxi a nastoupil. Udal řidiči adresu v East Endu a pohodlně se usadil, aby si odpočinul.

48 KAPITOLA

HAMPTON SANDS, NORFOLK

Mary Doghertyová čekala. Byla sama. Vždycky pokládala jejich domek za příjemné hnízdečko, teplé, světlé a vzdušné, ale teď na ni jeho stěny padaly a svíraly ji jako žalářní kobka. Neklidně přecházela sem a tam. Venku zuřila dlouho předpovídaná průtrž mračen, která konečně dosáhla pobřeží. Lijavec bičoval okenní tabulky, až se okna třásla v rámech, a neutuchající poryvy větru hučely okapovými rourami. Ze střechy se odrhla taška a s drhnutím sjela na zem.

Sean nebyl doma. Odjel na nádraží do Hunstantonu pro Neumanna. Mary se odvrátila od okna a pokračovala v nekonečné pouti prázdným domem. V mysli se jí neustále opakovaly úryvky jejich ranního rozhovoru, jako když jehla gramofonu přeskakuje pořád do jedné drážky. Ponorkou do Francie… Nějakou dobu zůstanu v Berlíně… Odjezd do třetí země… Nějak se dostanu zpátky do Irska… Po válce tam za mnou přijedeš…

Připadala si jako ve zlém snu. Jako kdyby poslouchala rozhovor někoho jiného, jako kdyby se dívala na film nebo četla knihu. Absurdní představa: Sean Dogherty, sedlák z norfolkského pobřeží a sympatizant IRA, odpluje ponorkou do Německa. Mary to pokládala za logické vyústění jeho špionážní činnosti. Byla blázen, když se kojila nadějí, že se jejich život po válce vrátí do normálních kolejí. Klamala sama sebe. Sean uteče a nechá ji, aby čelila následkům jeho činů. Co s ní policie udělá? Stačí, když jim řekneš, žes o ničem nevěděla, Mary. A když jí neuvěří? Co potom? Jak by mohla zůstat ve vsi, kde všichni vědí, že Sean byl německý špion? S ostudou ji vypráskají. Vyženou ji z každé anglické vesnice, kde by se pokusila usadit. Bude muset z Hampton Sands odejít. Bude se muset vrátit do Irska, zpátky do chudé osady, odkud před třiceti lety utekla. Pořád tam má rodinu, kterou bude muset požádat o pomoc. Děsivá představa, ale jiná možnost neexistuje. Po tom, kdy se všichni dozvědí, že Sean pracoval pro Němce, určitě ne.

Mary se rozplakala. Buď proklet, Seane Dogherty! Jak jsi mohl být tak zatracený blázen?

Mary se vrátila k oknu. Na cestě od vsi poskakovalo nezřetelné světélko tlumené oponou lijavce. Po chvíli se vynořila postava v pláštěnce skloněná nad řídítky proti větru, lokty vystrčené, nohy usilovně šlapající do pedálů. Jenny Colvilleová. Seskočila u branky a tlačila kolo ke dveřím. Mary jí otevřela. Závan větru vehnal dovnitř spršku deště. Mary vtáhla Jenny dovnitř a pomohla jí svléct pláštěnku a námořnický klobouk.

„Proboha, Jenny, co tady děláš v takovém počasí?“

„Ach Mary, vždyť je to taková krása. Ten vítr. Nádhera.“

„Bože, děvče, tys přišla o rozum. Posaď se k ohni. Přinesu ti horký čaj.“

Jenny se postavila před plápolající polena. „Kde je James?“ zeptala se.

„Není tady,“ volala Mary z kuchyně. „Odjel kamsi se Seanem.“

Jenny si povzdechla a Mary vycítila v jejím hlase zklamání. „Kdy se vrátí?“

Mary odložila konvici a vešla do obývacího pokoje. Podívala se Jenny do očí: „Proč se tak najednou o Jamese zajímáš?“

„Prostě jsem ho chtěla vidět. Pozdravit ho. Chvíli s ním pobýt. To je všechno.“

„To je všechno? Co to do tebe, Jenny, pro smilování boží vjelo?“

„Já ho mám ráda, Mary. Moc ráda. A on má rád mě.“

„Ty ho máš ráda a on má rád tebe? Jak tě mohlo něco takového napadnout?“

„Já to vím, Mary, věř mi. Neptej se mě, jak to vím, ale je to prostě tak.“

Mary uchopila dívku za ramena. „Teď mě dobře poslouchej, Jenny,“ prudce s ní zatřásla. „Posloucháš mě?“

„Ano, Mary! Au, to bolí!“

„Drž se od něj. Zapomeň na něho.“

Jenny se roztřásl hlas. „Já na něho nemůžu zapomenout, Mary,“ zavzlykala. „Já ho miluju. A on miluje mě. Vím, že mě miluje.“

„On tě nemiluje, Jenny. Nechtěj, abych ti to teď vysvětlovala, maličká, protože nemůžu. Ano, je laskavý a milý, ale není tím, za koho jej považuješ. Zapomeň na něho! Musíš mi věřit, děvče. Ten není pro tebe.“

Jenny se vykroutila z Maryina sevření a utřela si slzy z očí. „Je pro mě, Mary. Já ho miluju. Ty tady sedíš se Seanem jako v pasti už tak dlouho, žes zapomněla, co je to láska.“

Dívka popadla pláštěnku a klobouk a rozběhla se ke dveřím, které za sebou prudce přibouchla. Mary pospíšila k oknu, ale viděla už jen záda postavy šlapající do pedálů.

*****

Jenny ujížděla po hrbolaté cestě k vesnici a do obličeje ji šlehaly proudy deště. Přísahala sama sobě, že už nebude brečet, ale nedokázala dané slovo dodržet. Dešťové kapky se mísily se slzami a stékaly jí po tvářích. Vesnice tonula ve tmě, zatažené rolety, okenice přiražené, hospoda i obchod na noc zavřené. Baterka položená v košíku zavěšeném na řídítka vrhala žlutavý proužek nesmělého světla, který se beznadějně ztrácel v temnotě. Sotva viděla na cestu. Projela vesnicí a mířila k domku, kde bydlela.

Lomcoval jí bezmocný vztek na Mary. Jak se opovažuje stavět se mezi ni a Jamese? A co myslela těmi poznámkami o něm? Není tím, za koho ho považuješ. Jenny se zlobila i sama na sebe za urážku, kterou na Mary při svém spěšném odchodu vychrlila. Nikdy předtím se nepohádaly. Ráno, až se obě uklidní, se jí zajde omluvit.

V dálce rozeznala nezřetelné obrysy jejich domku. U branky seskočila z kola a opřela ho o zeď. Otec stál ve dveřích a utíral si ruce do hadru. Obličej měl ještě oteklý po ranách, které mu James uštědřil. Jenny se kolem něj pokusila protáhnout dovnitř, ale otec ji chytil za rameno a sevřel je jako ve svěráku.

„Už jsi zase byla za ním?“

„Ne, tati,“ vykřikla bolestí. „Prosím těm, pusť mě! To bolí!“

Otec zvedl druhou ruku, aby ji udeřil, obličej pokrytý modřinami zrůzněný vztekem. „Řekni pravdu, Jenny! Bylas s ním?“

„Ne! Přísahám!“ Rozplakala se a zvedla ruce, aby se chránila před úderem, který každým okamžikem očekávala. „Prosím tě, tati, nebij mě! Já nelžu!“

Martin Colville uvolnil železné sevření. „Běž do kuchyně a udělej mi něco k večeři.“

Nejraději by na něj zařvala, ať si tu zatracenou večeři udělá sám, ale dobře věděla, jak by taková vzpoura dopadla. Krátce se podívala na jeho obličej a na okamžik zalitovala, že ho James při rvačce nezabil. Tohle je naposled, pomyslela si. Tohle je opravdu naposled. Vešla do domku, svlékla si pláštěnku, pověsila ji na hřebík zatlučený ve zdi a začala připravovat otci večeři.

49 KAPITOLA

LONDÝN

Clive Roach věděl, že je v průšvihu, sotva Rudolf nastoupil do přeplněného vlaku. Dokud zůstane nepřátelský agent sedět ve svém kupé, bude všechno v pohodě, ale jakmile odejde na toaletu nebo do jídelního vozu, postaví Roache před téměř neřešitelný problém. Cestující úplně ucpali chodbičku. Někteří stáli, jiní se usadili na sedátka nebo zavazadla a pokoušeli se – většinou marně – usnout. Pohybovat se vlakem představovalo hotové martyrium. Člověk se musel protahovat úzkými mezerami mezi lidmi a neustále se omlouvat. Snažit se někoho sledovat, aniž by si toho dotyčná osoba všimla, je za takových podmínek velmi obtížné, a pokud je nepřítel opravdu dobrý, prakticky nemožné. A všechno, co Roach zatím viděl, mu říkalo, že Rudolf dobrý je.

První záchvěv podezření Roach pocítil, ještě když vlak stál na Eustonském nádraží – Rudolf vyšel z kupé, svíral si břicho a postupoval přecpanou chodbičkou. Německý agent byl malý, měřil sotva metr sedmdesát, a jeho hlava rychle zmizela mezi pasažéry. Roachovi se podařilo postoupit o několik kroků, čímž si vysloužil sténání a úšklebky ostatních cestujících. Nechtěl se příliš přiblížit, protože Rudolf se v průběhu dne několikrát zcela nečekaně otočil do protisměru a Roach se obával, že by ho mohl zahlédnout a poznat. Kvůli přísným předpisům o zatemnění byla chodbička jen chabě osvětlena a už teď se v ní vznášela houstnoucí mlha cigaretového kouře. Roach se držel ve stínu a pozoroval, jak Rudolf klepe na dveře toalety. Pak se kolem něj protáhl urostlý pasažér a na několik vteřin mu zakryl výhled. Než se cestující konečně uklidil z cesty, Rudolf zmizel.

Roach tři minuty vyčkával a pozoroval dveře toalety. Pak k nim přistoupil jiný muž, zaklepal, vešel a zavřel za sebou.

To už Roachovi v hlavě zněly poplašné zvony.

Neurvale se protlačil klubkem cestujících a zabušil na dveře.

„Počkej si, až na tebe přijde řada,“ ozvalo se z toalety.

„Tady policie! Okamžitě otevřete!“

Za několik vteřin se dveře vskutku otevřely a vyrušený cestující si zapínal poklopec. Roach nahlédl dovnitř, aby se ujistil, že tam Rudolf opravdu není. Zatraceně! Roach prošel spojovacími dveřmi do vedlejšího vozu. I tam byla tma, zakouřeno a beznadějně přecpáno. Pokud neprohledá vlak kupé po kupé, vagon po vagonu, nikdy Rudolfa nenajde.

Roach horečně uvažoval. Jak mohl Rudolf tak rychle zmizet?

Pospíšil zpět do vozu, odkud se německý agent ztratil, a vyhledal průvodčího, postaršího muže s brýlemi s ocelovou obroučkou a koňskou nohou. Vytáhl Rudolfovu fotografii pořízenou při sledování a strčil ji průvodčímu před nos.

„Viděl jste tohoto muže?“

„Takový malý?“

„Jo,“ vyhrkl Roach a jeho nálada poklesla k bodu mrazu. Zatraceně! Zatraceně!

„Sotva jsme vyjeli z Eustonu, vyskočil z vlaku. Měl štěstí, že si nesrazil vaz. Blázen!“

„Kristepane! Proč jste nic neřekl?“ Roach zmlkl, protože si uvědomil, jak směšně musí průvodčímu připadat. Donutil se ke klidnějšímu tónu. „Kde má tento vlak první zastávku?“

„Ve Watfordu.“

„Kdy?“

„Asi za půl hodiny.“

„To je moc dlouho. Musím okamžitě vystoupit.“

Roach popadl rukojeť záchranné brzdy a zatáhl. Zaskřípaly brzdy a vlak citelně zpomalil.

Průvodčí se na něj za neustálého pomrkávání za skly brýlí podezřívavě zadíval. „Vy nejste jen tak obyčejný policista, že?“

Roach ponechal jeho poznámku bez odpovědi. Počkal, až vlak zastaví, otevřel dveře, seskočil vedle kolejiště a zmizel ve tmě.

*****

Neumann zaplatil taxikáři nedaleko skladiště bratrů Popeových a zbytek cesty došel pěšky. Přemístil pistoli zpoza opasku kalhot do kapsy lodního kabátce a vyhrnul si límec, aby se alespoň trochu chránil před deštěm. První dějství zvládl dokonale a trik ve vlaku mu vyšel přesně podle představ. Věděl s jistotu, že ho od Eustonského nádraží nikdo nesledoval. To znamená, že jeho stín ještě sedí ve vlaku, který ujíždí z Londýna směrem na Liverpool. Ten člověk ovšem není žádný hlupák. Nakonec mu dojde, že se Neumann do svého kupé nevrátil, a začne vlak prohledávat. Určitě se bude vyptávat. Neumannův neobvyklý odchod nezůstal nepovšimnut, průvodčí ho viděl, jak vyskočil z jedoucího vlaku. Když sledovač pochopí, že mu kořist unikla, vystoupí na nejbližší stanici a zavolá svým nadřízeným do Londýna. Neumann si uvědomoval, že má k dispozici jen malý časový prostor a že si musí pospíšit.

Skladiště bylo ponořené do tmy a podle všech známek opuštěné. Neumann stiskl tlačítko zvonku a čekal. Žádná odezva. Zazvonil podruhé a tentokrát se zevnitř ozvaly kroky. Za okamžik se dveře otevřely a stál v nich tmavovlasý obr v koženém kabátě. „Co chceš?“ osopil se na Neumanna.

„Mohl bych prosím mluvit s panem Popem?“ zeptal se Neumann zdvořile. „Potřeboval bych pár věcí a dozvěděl jsem se, že právě sem bych se mohl obrátit.“

„Pan Pope tady není a stejně podnik likviduje, takže přestaň otravovat a vypadni.“

Obr začal zavírat, ale Neumann strčil nohu mezi dveře a práh. „Promiňte, ale je to opravdu naléhavé. Možná byste mi mohl pomoct vy.“

Obr se na Neumanna zadíval s tázavým výrazem v obličeji, jako by si pokoušel v hlavě srovnat zjevný nesoulad mezi přízvukem ze soukromé školy a ošumělým lodním kabátcem a zafačovaným obličejem. „Poslyš, chlape, tys mě asi prve neslyšel. Likvidujeme podnik. Máme zavřeno.“ Popadl Neumanna za rameno. „A teď sakra vypadni.“

Neumann udeřil mohutného muže do ohryzku, pak vytasil pistoli a prostřelil mu chodidlo. Obr se složil na podlahu a střídavě sténal bolestí a lapal po dechu. Neumann vstoupil a zavřel za sebou. Skladiště přesně odpovídalo Kateřinině popisu. Osobní auta, dodávky, motocykly, hromady potravin z černého trhu a spousta kanystrů s benzinem.

Neumann se sklonil ke zraněnému a výhružně zavrčel: „Jestli se pohneš, střelím tě podruhé, a tentokrát to nebude do nohy. Rozumíš?“

Obr zachrčel.

Neumann si vybral černou dodávku. Otevřel ji a nastartoval. Vyskočil, popadl dva kanystry s benzinem a naložil je dozadu. Pak ho napadlo, že je čeká dlouhá cesta, a přidal další dva kanystry. Posadil se za volant, dojel až k vratům, vystoupil a otevřel je.

Než odjel, poklekl vedle zraněného a poradil mu: „Na tvém místě bych spěchal do nemocnice.“

Obr se na něj zadíval ještě zmateněji než předtím. „Co jsi sakra zač, člověče?“

Neumann se usmál. Věděl, že pravda bude znít tak absurdně, že mu ten chlap neuvěří.

„Jsem německý špion na útěku před agenty MI5.“

„Jo. A já jsem posranej Ada Hitler.“

Neumann nastoupil a vzápětí odjel.

*****

Harry Dalton strhl z reflektorů zatemňovací clony a nebezpečnou rychlostí projížděl londýnskými ulicemi. Dopraváci mu nabídli zkušeného řidiče, ale Harry chtěl řídit sám. Kličkoval provozem, jednu ruku neustále na klaksonu. Vedle něho seděl Vicary a nervózně se přidržoval palubní desky. Stěrače sváděly marný souboj s přívaly deště. Harry odbočil do Cromwell Road a přidal plyn tak prudce, že zadek vozu ustřelil stranou a klouzal po mokrém asfaltu. Harry smyk bravurně vyrovnal a po dalším proplétání mezi auty zahnul na jih do Earl’s Court Road. Vjel do postranní ulice, tak úzké, že měl co dělat, aby nevrazil do popelnice u chodníku. V posledním okamžiku strhl volant, aby nepřejel zatoulanou kočku, a pak už dupnul na brzdu a smykem zastavil za starým činžákem.

Harry a Vicary vystoupili z auta a zadním vchodem vešli do budovy. Stoupali po schodech do pátého patra k bytu, kde si MI5 zřídila pozorovací stanoviště. Vicary ignoroval bolest, která mu jako rány dýkou vystřelovala ze zraněného kolena, a statečně s Harrym držel krok.

Kdyby mi Boothby před několika hodinami dovolil je sbalit, pomyslel si hořce, nemuseli jsme teď řešit takový průšvih!

Situace neměla daleko k naprosté katastrofě. Agent s krycím jménem Rudolf si prostě a jednoduše vyskočí na Eustonském nádraží z vlaku a zmizí v ulicích velkoměsta. Vicary musel předpokládat, že se touhle dobou už snaží opustit Británii. Nemá jinou možnost než zadržet Kateřinu Blakeovou, strčit ji pod zámek a nahnat jí pořádnou hrůzu. Potom mu možná řekne, kam má Rudolf namířeno a podle jakého plánu chce utéct, zda jsou do sítě zapojeni další agenti a kde má Rudolf vysílačku. Vicary neoplýval optimismem. Všechno, co o té ženě věděl, mu napovídalo, že odmítne spolupracovat, i kdyby ji čekala okamžitá poprava. Stačí jí vydržet tak dlouho, dokud Rudolf neopustí zemi. Jestli to dokáže, Abwehr bude mít v rukou důkazy, že britská zpravodajská služba vypracovala rozsáhlou zastírací operaci. Následky Vicary raději nedomýšlel. Veškerá námaha vynaložená na Statečnost přijde vniveč. Němci si snadno domyslí, že spojenci chystají vylodění v Normandii. Invaze bude muset být odložena a její plány kompletně přepracovány, jinak skončí katastrofálním krveprolitím. Hitlerova okupace západní Evropy se protáhne o řadu měsíců nebo i let. Zemřou tisíce dalších nevinných obětí. A to vše jen proto, že Vicaryho operace selhala na celé čáře. Zbývá už jen poslední naděje: zatknout ji, donutit ji promluvit a zastavit Rudolfa dříve, než se dostane k vysílačce nebo nadobro opustí Británii.

Harry rozrazil dveře a následován Vicarym vtrhl jako velká voda do bytu, odkud agenti MI5 sledovali dům Kateřiny Blakeové. Záclony na oknech do ulice byly odtažené a místnost se nořila do tmy. Vicary mžoural kolem sebe a snažil se rozeznat postavy shromážděné v pokoji jako sochy v temné zahradě. Dvojice sledovačů s únavou zakalenýma očima postávající u okna. Půl tuctu mužů ze speciální zásahové jednotky opírajících se o stěny. Jejich velitel se jmenoval Carter. Byl to vysoký mohutný muž s býčí šíjí a obličejem poznamenaným neštovicemi. Z koutku masitých úst mu visela cigareta, z bezpečnostních důvodů nezapálená. Když mu Harry Vicaryho představil, důstojník mu krátce potřásl pravicí a pak ho odvedl k oknu, aby mu ukázal, jak rozmístil své muže. Při řeči mu cigareta směšně poskakovala mezi rty.

„Vnikneme dovnitř hlavním vchodem,“ vysvětloval s lehkým náznakem skotského přízvuku v hlase. „Jakmile tam budeme, uzavřeme neprodyšně ulici a dva muži budou střežit zadní trakt budovy. Tím jí odřízneme veškeré ústupové cesty.“

„Nejdůležitější je, abyste ji dopadli živou,“ kladl důstojníkovi na srdce Vicary. „Mrtvá nám nebude absolutně k ničemu.“

„Harry říká, že to ta ženská zatraceně dobře umí s nejrůznějšími zbraněmi.“

„To je pravda. Máme všechny důvody domnívat se, že má střelnou zbraň a že nebude váhat ji použít.“

„Sebereme ji tak rychle, že si ani neuvědomí, co se děje. Jsme připraveni na váš rozkaz okamžitě vyrazit.“

Vicary se odvrátil od okna a přistoupil k telefonu v protějším rohu místnosti. Vytočil číslo oddělení a čekal, až ho ústředna přepojí do Boothbyho kanceláře.

„Speciální jednotka je připravena na náš rozkaz zahájit akci,“ hlásil Vicary, když se mu Boothby ozval. „Máme už schválení z vyšších míst?“

„Ne. Výbor dvaceti stále zvažuje různé varianty. A dokud nám akci neschválí, musíme sedět na zadku. Míč je teď na jejich polovině hřiště.“

„Bože všemohoucí! Nejspíš by někdo měl členům výboru vysvětlit, že se nám zoufale nedostává času. Jestli máme mít sebemenší šanci Rudolfa chytit, musíme vědět, kam má namířeno.“

„Chápu vaše dilema, Alfréde,“ chlácholil ho Boothby.

Vicary v duchu soptil. Vaše dilema! Proč moje, sire Basile? „Kdy se konečně rozhodnou?“

„Každým okamžikem. Jakmile se to dozvím, ihned vám zavolám.“

Vicary zavěsil a vydal se na pochůzku temnou místností. „Jak dlouho už je doma?“ zeptal se jednoho ze sledovačů.

„Asi patnáct minut.“

„Teprve patnáct minut? Proč se tak dlouho potulovala ulicemi? To se mi vůbec nelíbí.“

Zazvonil telefon. Vicary se k němu vrhl a přitiskl sluchátko k uchu. Volal Boothby. „Máme souhlas. Výbor dvaceti dal zelenou. Sbalte ji, Alfréde. A mnoho štěstí.“

Vicary praštil sluchátkem do vidlice.

„Jdeme na věc, pánové.“ A k Harrymu: „Živou. Potřebujeme ji živou.“

Harry s urputně odhodlanou tváří přikývl a v čele mužů ze zvláštní jednotky vyrazil z místnosti. Vicary naslouchal, jak na schodišti postupně utichá dusot jejich nohou. Za okamžik už spatřil, jak vyběhli z budovy a mířili přes ulici k domu, kde bydlela Kateřina Blakeová.

*****

Horst Neumann zaparkoval dodávku v tiché postranní ulici za rohem domu, v němž tolik let žila Kateřina Blakeová. Vystoupil a opatrně přivřel dveře. S rukama hluboko v kapsách a s pistolí pevně sevřenou v dlani spěšně kráčel po chodníku.

V ulici panovala naprostá tma. Neumann narazil na hromadu trosek, pozůstatky terasy za domem. Po hmatu se brodil mezi polámanými trámy, rozdrcenými cihlami a zkroucenými kovovými trubkami. Hromada končila u metr osmdesát vysoké zdi, za níž se, jak Neumann věděl, rozkládala zahrada a zadní trakt Kateřinina domu. Zkusil branku, které si všiml, když zkoumal okolí z oken jejího bytu. Byla zamčená. Bude ji muset otevřít z druhé strany.

Zachytil se rukama za okraj zdi, odrazil se a přitáhl nahoru. Přehodil nohu přes zeď a posadil se. Chvíli pozoroval prostor pod sebou, ale ve tmě na zem neviděl. Při seskoku ho může čekat nepříjemné překvapení. Dopadne-li na spícího psa nebo řadu popelnic, jistě se nevyhne nežádoucímu hluku. Napadlo ho, jestli by si neměl posvítit baterkou, ale tím by mohl vzbudit pozornost. Přehodil přes zeď i druhou nohu a seskočil do tmy. Naštěstí nedopadl na psa ani na popelnici, zato skončil uprostřed trnitého křoví, které ho nepříjemně poškrábalo v obličeji.

Neumann se vyprostil ze sevření trnů a odemkl. Pak prošel zahradou k zadnímu vchodu do domu a vzal za kliku. Zamčeno. Dveře byly naštěstí prosklené. Neumann sáhl do kapsy, vytáhl pistoli a rozbil levou spodní tabulku. Řinčení skla zaznělo překvapivě hlasitě. Neumann prostrčil ruku zubatým otvorem a odemkl si. Pak přeběhl chodbou a vyrazil po schodišti nahoru.

Opatrně zaklepal na dveře Kateřinina bytu.

„Kdo je tam?“ ozvalo se za nimi.

„Já.“

Otevřela. Neumann se kolem ní protáhl dovnitř. Kateřina Blakeová na sobě měla kalhoty, svetr a kožený kabát. Hned u dveří stál kufřík s vysílačkou. Když se jí Neumann zadíval do obličeje, zarazilo ho, jak je popelavý.

„Možná mě jenom šálí smysly,“ vyhrkla, „ale zdá se mi, že se dole něco děje. Na ulici jsem zaregistrovala neobvyklý pohyb a několik mužů sedí dole v zaparkovaných autech.“

V zšeřelém bytě se svítilo pouze v obývacím pokoji. Neumann několika kroky přiskočil k vypínači a zhasl. Pak přešel k oknu, poodtáhl zatemňovací závěs a vyhlédl na ulici. Reflektory několika projíždějících automobilů vrhaly dost světla, aby Neumann spatřil čtveřici mužů, která vyběhla z protějšího domu a mířila přes ulici k nim.

Odskočil od okna a vytasil pistoli.

„Jdou po nás. Musíme okamžitě zmizet! Vemte vysílačku a pojďte za mnou!“

*****

Harry Dalton otevřel hlavní vchod nájemního domu a následován muži ze zásahové jednotky vnikl dovnitř. Cvakl vypínačem v chodbě právě včas, aby spatřil, jak zadními dveřmi mizí Kateřina Blakeová s kufříkovou vysílačkou v ruce.

*****

Horst Neumann proběhl zadním vchodem a spěchal přes zahradu, když z útrob domu za sebou zaslechl výkřik. Pokračoval téměř neproniknutelnou tmou s pistolí v natažené ruce jako záštitou před nenadálým překvapením. Branka ve zdi se náhle otevřela a stála v ní nezřetelná silueta se zbraní připravenou k palbě. Postava křikla na Neumanna, aby zůstal stát. Neumann sprintoval dál a v běhu dvakrát vystřelil.

První kulka zasáhla muže do ramene a otočila ho, druhá se mu zaryla do páteře a na místě ho zabila. Jeho místo okamžitě zaujala další postava a pokusila se vystřelit.

Neumann stiskl spoušť. Mauser mu poskočil v ruce a kromě cvaknutí mechanismu úderníku se neozval téměř žádný zvuk. Hlava postavy v brance se rozprskla jako přezrálý meloun.

Neumann proběhl brankou, přeskočil mrtvá těla a pátral očima ve tmě. Uklidněn, že další záloha již za domem nečeká, se ohlédl. Kateřina Blakeová běžela s vysílačkou v ruce a k brance jí zbývalo několik metrů. Pronásledovala ji trojice mužů. Neumann zvedl pistoli a vyslal do tmy několik výstřelů. Ozvaly se dva výkřiky. Kateřina běžela dál.

Neumann se otočil a přes hromadu trosek zamířil k dodávce.

*****

Harry cítil, že mu kolem hlavy hvízdají kulky, a zaslechl, jak oba muži za ním vykřikli. Od Kateřiny ho dělil necelý metr. S nataženýma rukama běžel za ní. Uvědomoval si, že je ve zřetelné nevýhodě – neozbrojený a sám. Mohl se zastavit, vzít si od jednoho ze zraněných mužů zásahové jednotky zbraň, pokračovat v pronásledování a oba německé agenty zastřelit. Jenže Rudolf by ho mezitím určitě dostal. Mohl by se také další štvanice vzdát, vrátit se do domu a informovat Vicaryho v bytě na druhé straně ulice. Jenže to už by Kateřina Blakeová a Rudolf dávno byli ti tam. Museli by začít s pátráním znovu od nuly a zatím by němečtí vyzvědači stokrát stihli vysílačkou informovat Berlín o tom, co zjistili, a válka by byla prohraná. Do prdele práce! Vysílačka!

Možná je nedokážu zastavit, uvažoval Harry, ale mohu je na jistou dobu odříznout od spojení s Berlínem.

Harry hrdelně zachrčel, odrazil se a jako šipka se vrhl po kufříku s vysílačkou. Sevřel ho oběma rukama a pokoušel se ho Kateřině vykroutit, ale ta držela rukojeť pevně a s překvapující silou. Harry pozvedl zrak a poprvé jí pohlédl do očí. Zarudlý obličej zkroucený strachem a vztekem, po bývalé kráse ani památky. Harry znovu zalomcoval kufříkem, ale Kateřina nepovolila. Její prsty svíraly rukojeť jako čelisti svěráku. Vykřikla Rudolfovo skutečné jméno, které Harrymu znělo jako Wurst.

A pak Harry zaslechl dobře známý kovový zvuk. Před válkou ho několikrát slyšel v ulicích východního Londýna. Byl to zvuk vystřelovacího nože. Viděl, jak se Kateřina rozmachuje a prudce švihá dýkou. Mířila mu na hrdlo. Jestli zvedne paži, podaří se mu smrtelné bodnutí odblokovat, ale pak by Kateřina kufříkovou vysílačku udržela. Harry tedy nepovolil sevření a snažil se ráně vyhnout natočením hlavy. Špička ostří mu prořízla tvář. Harry cítil, jak mu trhá lícní svaly, a v příštím okamžiku jím projel záblesk palčivé bolesti, jako kdyby ho zasáhla sprška roztaveného olova. Vykřikl, ale kufřík nepustil. Kateřina se rozmáchla k dalšímu úderu a tentokrát ho bodla do předloktí. Harrymu unikl přes zaťaté zuby bolestný výkřik, ale jeho ruce dál svíraly vysílačku. Jako kdyby jednaly obdařeny vlastní vůlí a ani sebevětší bolest je nepřiměje sevření uvolnit.

Kateřina Blakeová pustila kufřík. „Jste odvážný chlap,“ sykla na Harryho. „Byla by škoda vás zabít kvůli rádiu.“

Otočila se a rozplynula ve tmě.

Harry ležel na vlhké zemi. Když mu Kateřina zmizela z dohledu, sáhl si na zraněnou tvář. Dotkl se obnažené lícní kosti a zvedl se mu žaludek. Pomalu ztrácel vědomí a bolest se vytrácela. Nedaleko sténal postřelený příslušník zásahové jednotky. Harry cítil v obličeji provazce deště. Zavřel oči. Někdo mu něco přitiskl na ránu. Když zase oči otevřel, viděl, jak se nad ním sklání Alfréd Vicary.

„Říkal jsem vám, ať si dáváte pozor, Harry.“

„Podařilo se jí utéct s vysílačkou?“

„Ne. Zabránil jste jí v tom.“

„Utekli?“

„Ano, ale pronásledujeme je.“

Harryho přemohl náhlý záchvat bolesti. Celý se roztřásl a měl pocit, že se každým okamžikem pozvrací. Pak mu Vicaryho tvář splynula s temnotou a Harry omdlel.

50 KAPITOLA

LONDÝN

V průběhu hodiny, která následovala po tragédii v Earl’s Court, zorganizoval Alfréd Vicary nejrozsáhlejší stíhání v dějinách Spojeného království. Každá policejní stanice v zemi – od Penzance po Dover, od Portsmouthu po Inverness – obdržela popis uprchlých německých špionů. Vicary nechal prostřednictvím kurýrů na motocyklech rozvézt fotografie stíhaných do měst a vesnic v okolí Londýna. Většině policistů zapojených do štvanice bylo oznámeno, že pronásledují podezřelé ze spáchání čtyřnásobné vraždy, přičemž k první došlo už v roce 1938, a jen hrstka nejvyšších policejních představitelů byla informována, že jde o záležitost národní bezpečnosti nejvyšší důležitosti a že průběh pátrání osobně sleduje sám ministerský předseda.

Londýnská Metropolitní policie zareagovala mimořádně rychle a během patnácti minut od Vicaryho prvního telefonátu vyrostly na všech hlavních výpadovkách z Londýna silniční zátarasy. Vicary se snažil odříznout uprchlíkům každou možnou únikovou cestu. Všechna nádraží zaplavili agenti MI5 a příslušníci železniční policie a popis podezřelých byl odeslán i provozovatelům trajektové přepravy do Irska.

Potom se Vicary spojil s BBC a vyžádal si k telefonu vedoucího směny. Hlavní večerní zprávy v devět hodin BBC zahájila informací o přestřelce v Earl’s Court, při níž byli zastřeleni dva policisté a další tři těžce zraněni. Ve vysílání byl uveden popis Kateřiny Blakeové a Rudolfa a zpráva končila výzvou obyvatelstvu a uvedením telefonních čísel, na která mohou občané sdělit případné informace o uprchlících. V necelých pěti minutách se telefony rozdrnčely jako zběsilé. Písařky zapsaly každé dobře míněné sdělení a předaly je Vicarymu. Většina oznámení putovala rovnou do koše a jen málo jich bylo dále rozpracováno. Žádné z nich však neposkytlo sebemenší stopu.

Jako následující krok obrátil Vicary svou pozornost k únikovým cestám, které by mohli využít pouze nepřátelští agenti. Kontaktoval velitelství RAF a požádal, aby se letecké hlídky soustředily na pátrání po malých lehkých letounech. Spojil se s Admiralitou a požádal, aby námořnictvo zabránilo každému pokusu německé ponorky o proniknutí k pobřeží. Pobřežní stráž pak měla prověřit všechny menší lodě mířící na otevřené moře. Nakonec Vicary zavolal na armádní rádiovou monitorovací službu (známou pod kódovým označením „Skupina Y“) a požádal o zachycení každého podezřelého vysílání.

Po dvou hodinách vstal Vicary od stolu a vyšel z kanceláře. Velitelské stanoviště ve West Halkin Street bylo opuštěné a jeho tým se pomalu přesunoval zpět do St. James’s Street. Zbytek osazenstva posedával ve společných prostorách a podřimoval jako zničené oběti přírodní katastrofy – promočení, vyčerpaní, poražení. Clive Roach seděl stranou od ostatních se sklopenou hlavou a rukama založenýma na prsou. Každou chvíli k němu přistoupil někdo ze sledovacího oddílu, položil mu ruku na rameno, zašeptal do ucha pár povzbudivých slov a zase odešel. Petr Jordan přecházel sem a tam a Tony Blair ho sledoval s vražedným pohledem v očích. Jediný zvuk představoval klapot dálnopisů a štěbetání telefonistek.

Ticho na několik minut prolomil Harry Dalton, který přišel krátce po deváté se zavázaným obličejem a rukou. Všichni vyskočili a shlukli se kolem něj. Dobrá práce, Harry… Zasloužil bys medaili… Udržels nás ve hře, Harry… Nebýt tebe, byli bychom vyřízení…

Vicary ho zatáhl do své kanceláře. „Neměl byste ležet a odpočívat?“

„Jo, ale radši budu tady.“

„Bolí to?“

„Není to tak zlé. Dali mi nějakou injekci a prášky.“

„Pořád vás ještě trápí pochybnosti, jak byste se zachoval pod palbou tváří v tvář nepříteli?“

Harrymu se podařilo vyloudit neslaný nemastný úsměv. Sklopil oči a zavrtěl hlavou. „Nějaký pokrok?“ zeptal se, aby změnil téma.

Teď zavrtěl hlavou Vicary.

„Co jste všechno podnikli?“

Vicary ho stručně informoval o přijatých opatřeních.

„Byl to od Rudolfa odvážný tah, že se pro ni vrátil a vyfoukl nám ji před nosem. Ten chlap má kuráž, to musím uznat. Jak se k tomu staví Boothby?“

„Asi tak, jak se dalo očekávat. Teď sedí nahoře u generálního ředitele. Nejspíš plánují mou popravu. Máme otevřenou linku do podzemního velitelského střediska generálního štábu a k ministerskému předsedovi. Starý pán je minutu za minutou informován o vývoji situace. Škoda, že mu nemohu nabídnout lepší zprávy.“

„Pokryl jste všechny možnosti a nezbývá vám než sedět a čekat, až dojde k průlomu. Teď jsou na tahu oni. Jakmile se někam pohnou, vyrazíme za nimi.“

„Kéž bych mohl sdílet váš optimismus,“ povzdechl si Vicary.

Harry zkřivil obličej v bolestné grimase a náhle vypadal k smrti unavený. „Půjdu se na chvíli někam natáhnout.“ Vstal a pomalu zamířil ke dveřím.

„Má Gracie Clarendonová dnes v noci službu?“ zeptal se Vicary.

„Jo, myslím, že ano.“

Zazvonil telefon. „Přijďte okamžitě nahoru, Alfréde,“ přikázal Basil Boothby.

Nad Boothbyho dveřmi zářilo zelené světélko. Vicary vstoupil a zastihl sira Basila, jak rázuje po kanceláři a hlubokými tahy kouří. Svlékl si sako, vestu měl rozepnutou a kravatu povolenou. Zlostným gestem mávl ke křeslu: „Posaďte se, Alfréde. No, dnes v noci se v Londýně všude svítí. Na Grosvenoor Square, v Eisenhowerově hlavním stanu v Hayes Lodge, v podzemí generálního štábu. A všichni chtějí znát jediné: Ví Hitler, že je to Normandie? Je invaze odsouzena ke krachu, ještě než vůbec začala?“

„To zatím nemůžeme s jistotou ani potvrdit, ani vyvrátit.“

„Můj Bože!“ Boothby rozdrtil cigaretu v popelníku a okamžitě si zapálil další. „Dva příslušníci zásahové jednotky mrtví, další dva zranění. Díky bohu, že Harry přežil.“

„Je teď dole. Určitě by to rád slyšel od vás osobně.“

„Na zdvořilostní řečičky teď nemáme čas, Alfréde. Musíme je zastavit, a to rychle. Vám snad nemusím vysvětlovat, co je v sázce.“

„Ne, to nemusíte, sire Basile.“

„Ministerský předseda si přeje být informován každých třicet minut. Máte něco, co bych mu mohl sdělit?“

„Bohužel ne. Pokryli jsme každou možnou únikovou cestu. Přál bych si, abych mohl prohlásit, že je určitě chytíme, ale domnívám se, že je nemůžeme podceňovat. Své schopnosti nám předvedli už několikrát.“

Boothby zase vyrazil na obchůzku kolem svého stolu. „Dva mrtví, tři zranění a dva špioni na útěku, dva špioni, kteří drží v rukou klíč k odhalení mohutné zastírací operace. Snad je zbytečné připomínat, že čelíme nejstrašnější katastrofě v dějinách tohoto oddělení.“

„Muži ze speciální zásahové jednotky šli do akce se silami, které pokládali za dostatečné. Zjevně se přepočítali.“

Boothby se zarazil uprostřed kroku a probodl Vicaryho pistolnickým pohledem. „Nesnažte se svalovat vinu za to, co se stalo, na zvláštní jednotku, Alfréde. Vy jste při akci velel. Tato část operace Tympán spadala plně do vaší kompetence a byl jste za ni osobně odpovědný.“

„To si plně uvědomuji, sire Basile.“

„To je dobře, protože až bude po všem, bude ustavena vnitřní vyšetřovací komise, a já pochybuju, že by vaše činy hodnotila zrovna shovívavě.“

Vicary vstal. „Je to všechno, sire Basile?“

„Ano.“

Vicary se otočil a zamířil ke dveřím.

*****

Když scházel po schodech do archivu, rozezněla se v dálce siréna ohlašující letecký poplach. Místnosti se nořily do šera; svítila jen polovina žárovek. Vicaryho jako vždy udeřil do nosu známý pach – tlející papír, prach, vlhkost a nezaměnitelný pozůstatek smradu odporného tabáku, kterým si Nicholas Jago nacpával dýmku. Krátce se podíval k Jagově prosklené kanceláři. Nesvítilo se v ní a dveře byly zavřené. Pak se ozval ostrý klapot ženských podpatků a Vicary rozeznal energický rytmus přehlídkového kroku Gracie Clarendonové. Nad regálem přeplula jako zjevení koruna blond vlasů a vzápětí zmizela. Vicary ji následoval do jednoho z vedlejších skladů a už z dálky na ni volal, aby ji nevylekal. Gracie se po něm ohlédla, sežehla ho nepřátelským pohledem a zase se věnovala své práci.

„Jdete za mnou oficiálně, profesore?“ zeptala se. „Protože jestli ne, budu vás muset požádat, abyste odešel. Už jste mi způsobil dost potíží, a jestli mě ještě jednou uvidí, že se s vámi bavím, budu moct mluvit o štěstí, když najdu práci jako poslední hlídač zatemnění. Prosím vás, odejděte, pane profesore.“

„Potřebuju si prostudovat jistou složku, Gracie.“

„Znáte úřední postup, pane profesore. Vyplňte si žádanku, a jestli vám ji šéf schválí, můžete ty materiály mít.“

„Složku, kterou musím vidět, mi nikdo neschválí.“

„V tom případě ji neuvidíte,“ odbyla ho Gracie chladným tónem přísné ředitelky základní školy. „Takové jsou předpisy.“

Dopadly první bomby, podle síly otřesů někde na druhém břehu řeky. Pak spustily palbu protiletadlové baterie rozmístěné v okolních parcích. Vicary slyšel nad hlavou vrnění bombardérů Heinkel. Grace přerušila urovnávání spisů a pozvedla hlavu. Nedaleko dopadl svazek pum. Zatraceně blízko, protože se celá budova otřásla v základech a z polic se zřítily hromady složek. Gracie přelétla pohledem tu spoušť a ulevila si hlasitým zaklením.

„Vím, že vás Boothby nutí dělat věci proti vaší vůli. Nedávno jsem náhodou vyslechl, jak jste se s ním v jeho kanceláři hádala. A včera v noci jsem vás viděl na Northumberland Avenue nasedat do jeho auta. Nesnažte se mi namluvit, že se s ním stýkáte z citových důvodů, protože já dobře vím, že milujete Harryho.“

Vicarymu neuniklo, jak se jí zelené oči zaleskly slzami a jak se složka v jejích rukou roztřásla.

„Všechno je to vaše vina,“ vyštěkla. „Kdybyste mu neřekl o Vogelově spisu, mohla jsem si tyhle trable ušetřit.“

„K čemu vás nutí?“

Gracie zaváhala. „Prosím vás, pane profesore, odejděte. Snažně vás prosím.“

„Neodejdu, dokud mi neřeknete, k čemu vás Boothby nutí.“

„K čertu s vámi, profesore Vicary. Chce po mně, abych na vás donášela! Na vás a na Harryho!“ S vypětím vůle se donutila snížit hlas. „Mám mu říct všechno, co se od Harryho dozvím – v posteli i kdekoliv jinde.“

„A co jste mu řekla?“

„Všechno, o čem se mi Harry v souvislosti s případem a o jeho vyšetřování zmínil. Řekla jsem mu také o pátrání v archivu, které jste si objednal.“ Gracie vytáhla z vozíku hromádku spisů a začala je ukládat na police. „Slyšela jsem, že se Harry účastnil té hrůzy v Earl’s Court.“

„To tedy ano. V této chvíli je z něj slavný muž.“

„Byl zraněný?“

Vicary přikývl. „Je nahoře. Doktor ho nedokázal udržet v posteli.“

„Nejspíš udělal nějakou pitomost, co? Snažil se sám sobě něco dokázat. Bože, on umí být někdy tvrdohlavý jako mezek – a stejně hloupý.“

„Poslyšte, Gracie, opravdu si ten spis potřebuju prohlédnout. Boothby mě vyhodí, jen co tenhle případ skončí, a já musím zjistit proč.“

Gracie na něj pohlédla s hořkým smutkem v očích. „To myslíte vážně, pane profesore?“

„Bohužel ano.“

Ještě chvíli na něj beze slova hleděla, zatímco budovu rozechvívaly tlakové vlny výbuchů bomb.

„Co je to za spis?“

„Operace Tympán.“

Gracie zmateně svraštila obočí. „Není to kódové označení operace, na které právě pracujete?“

„Ano.“

„Tak moment. Vy po mně chcete, abych riskovala krk kvůli tomu, abyste se mohl podívat do spisu, který se týká operace, do níž jste osobně zapojený?“

„Tak nějak,“ odpověděl Vicary. „Až na to, že chci, abyste prověřila vazby této operace na jiného řídicího důstojníka.“

„Kterého?“

Vicary jí pohlédl upřeně do zelených očí a jeho rty bezhlesně artikulovaly iniciály BB.

*****

Vrátila se za pět minut s prázdnou složkou. „Operace Tympán byla ukončena.“

„Kde je spis?“

„Buď skartovaný, nebo u řídicího důstojníka operace.“

„Kdy byl spis založen?“ zeptal se Vicary. Gracie se podívala na štítek na složce a pak na Vicaryho. „To je zajímavé,“ poznamenala. „Podle údajů na štítku byla operace Tympán zahájena v říjnu 1943.“

51 KAPITOLA

CAMBRIDGESHIRE, ANGLIE

Než stačil Scotland Yard zareagovat na Vicaryho výzvu a rozmístit na silnicích zátarasy, Horst Neumann již opustil území metropolitního Londýna a ujížděl na plný plyn po silnici A10 na sever. Dodávka byla očividně ve výborném technickém stavu a dokonale udržovaná. Ručička tachometru překročila šedesát mil v hodině a motor spokojeně předl. Pneumatiky s dostatečně hlubokým vzorkem se mokrého asfaltu držely jako klíště. Kromě toho měla černá dodávka další nepopiratelnou výhodu – zapadla mezi ostatní vozidla na silnici. Příděly benzinu za války prakticky znemožnily soukromé cesty autem a policie by zastavila a vyslýchala každého, kdo by takto pozdě v noci seděl za volantem osobního vozu.

Silnice vedla vesměs plochou krajinou. Neumann se za jízdy nakláněl přes volant, aby lépe viděl na vozovku jen chabě osvětlenou zacloněnými reflektory. Jednu chvíli uvažoval, že zatemňovací clony odstraní, ale usoudil, že by to bylo příliš riskantní. Projížděl vesnicemi s úsměvnými jmény jako Puckeridge nebo Buntingford. Všude tma, venku ani živáčka. Jako kdyby někdo vrátil čas o dvě tisíciletí zpátky. Neumanna by snad ani nepřekvapilo, kdyby na břehu řeky Cam spatřil tábor římské legie.

Další vesnice – Melbourn, Foxton, Newton, Hauxton. Při výcviku na Vogelově farmě nedaleko Berlína strávil Neumann dlouhé hodiny studiem oficiálních topografických map Velké Británie a domníval se, že zná cesty a stezky východní Anglie stejně dobře jako každý domorodec a možná i lépe.

Melbourn, Foxton, Newton, Hauxton.

Blížil se ke Cambridgi.

A tím i k problémům. MI5 bezpochyby zalarmovala policejní stanice ve všech větších městech. Neumann pochyboval, že by pro něj místní konstáblové v zastrčených vesnicích představovali vážnější hrozbu. Procházeli svůj okrsek pěšky, nanejvýš na kole, o autech si mohli nechat jen zdát a telekomunikační prostředky měli tak zastaralé, že se k nim zpráva o štvanici na dva nepřátelské agenty možná ani nedostala. Neumann se řítil zatemněnými vesnicemi tak rychle, že místní policisté neměli šanci si ho všimnout. Něco jiného jsou ovšem větší města jako Cambridge. Tam už policisté určitě vědí, co se děje, a mají dostatek sil a prostředků na zajištění silničních hlídek a zátarasů na hlavních tazích, jakým je například magistrála A10. Mají k dispozici auta a mohli by je pronásledovat. Neumann znal cesty a byl schopný řidič, ale zkušenému místnímu policistovi za volantem služebního vozu se rovnat nemohl.

Proto ještě před Cambridgi odbočil na vedlejší silnici. Projel po úpatí vrchoviny a podél východního předměstí mířil na sever.

I v nezřetelném svitu zatemnění rozeznal typické obrysy věží Královské koleje a Koleje svatého Jana. Projel vesnicí jménem Horningsea, překročil řeku Cam a vjel do Waterbachu, vesničky, kterou, jak věděl, protíná silnice A10. Pomalu projížděl temnými ulicemi, až narazil na jednu podstatně širší. K hlavnímu tahu pochopitelně nevedly ukazatele, ale Neumann předpokládal, že se nemůže mýlit. Odbočil tedy doprava směrem na sever a za několik minut ujížděl osamělou bažinatou rovinou Fens.

Cesta ubíhala velmi rychle. Déšť polevil, ale prudký vítr v ploché krajině mokřadů, kde mu od Severního moře nestálo nic v cestě, si pohrával s dodávkou jako s dětskou hračkou. Silnice se vinula po břehu řeky Great Ouse a pak přes Jižní močál. Projeli vesnicemi Southery a Hilgay. Jako příští větší město na trase je čekal Downham Market, menší než Cambridge, ale Neumann předpokládal, že i tam sídlí policejní oddělení, které by mohlo jejich ústup ohrozit, a proto zvolil podobný manévr jako před Cambridgi. Odbočil na vedlejší silnici, objel město a severně od něj se zase vrátil na A10.

Po šestnácti kilometrech dojel do King’s Lynn, přístavu na jihovýchodním okraji Naplaveniny a největšího města na norfolkském pobřeží. Neumann znovu sjel z A10 a po vedlejších komunikacích město objížděl.

Jel zvlněnou zalesněnou krajinou po úzké neudržované silnici, která se místy zužovala na jediný nezpevněný pruh. Na vhodném místě zastavil a nalil do nádrže dva kanystry benzinu. Jak se blížili k pobřeží, počasí se zhoršovalo a Neumann musel často jet pouze krokem. Zmocňovaly se ho obavy, že udělal chybu, když si vybral tuto zastrčenou silničku, že byl zbytečně opatrný. Po více než hodině namáhavé jízdy se před nimi konečně otevřelo moře.

Projel Hampton Sands, přejel dřevěný můstek přes potok a přidal plyn do stoupání k Doghertyovu domku. Pocítil úlevu – konečně důvěrně známá cesta. A to už se v dálce objevil cíl. Neumann odbočil k domku. Otevřenými dveřmi zablikala petrolejka a vydala se směrem k nim. Byl to Sean Dogherty v nepromokavém kabátě a námořnickém klobouku. Přes rameno mu visela brokovnice.

*****

Seana Doghertyho nijak neznepokojilo, když Neumann odpoledním vlakem do Hunstantonu nedorazil. Německý agent ho upozornil, že se možná v Londýně zdrží déle než jindy. Dogherty se rozhodl počkat na večerní vlak. Odešel z nádraží do nejbližší hospůdky, kde si objednal zapékané brambory s mrkví a spláchl je dvěma půllitry světlého piva. Pak se procházel po nábřeží. Před válkou patřil Hunstanton k oblíbeným přímořským letoviskům díky krásným plážím a malebným západům slunce. Onoho večera ovšem zela většina hotelů postavených v edwardovském slohu prázdnotou a v přívalech deště působila velmi skličujícím dojmem. A pověstný západ slunce? Jen poslední šedivé paprsky probleskující těžkými bouřkovými mračny. Dogherty se vrátil na nádraží, aby počkal na večerní vlak. Stál na nástupišti, pokuřoval a pátravě si prohlížel hrstku cestujících, kteří z vlaku vystoupili. Neumann mezi nimi nebyl, a to už se Seana Doghertyho zmocnily obavy.

Cestou do Hampton Sands přemýšlel o nedávných Neumannových slovech. Při rozhovoru před několika dny se německý agent zmínil, že by operace mohla brzy skončit a on sám že opustí Anglii a vrátí se do Berlína. Ale proč tedy nepřijel tím zatraceným vlakem? lámal si hlavu Dogherty.

Když vstoupil do domku, Mary seděla vedle krbu, beze slova se na něj zadívala a odešla nahoru. Dogherty zapnul radiopřijímač. Zprávy upoutaly jeho pozornost. Bylo zahájeno celostátní pátrání po dvou osobách podezřelých z několikanásobné vraždy.

Dogherty zesílil zvuk. Hlasatel přečetl popis obou podezřelých. Prvním byla k Doghertyho překvapení žena a druhým muž, jehož popis dokonale odpovídal Horstu Neumannovi.

Dogherty rádio vypnul. Je to možné? Opravdu jsou ti podezřelí z přestřelky v Earl’s Court Neumann a ta druhá agentka? Jsou teď na útěku před MI5 a dobrou polovinou policejních sil Velké Británie? Mají namířeno do Hampton Sands, nebo ho tady nechají? A pak ho napadlo: vědí Britové, že i já jsem špion?

Zašel nahoru a sbalil si do plátěného ruksaku několik kusů šatstva. Potom vyšel do deště a zamířil do stodoly, kde sundal z háku brokovnici a nabil obě hlavně.

Vrátil se do domku, posadil k oknu a čekal. Už se téměř vzdal naděje, když zahlédl zacloněné reflektory poskakující po příjezdové cestě k chalupě. Automobil zahnul do dvora a on za volantem rozeznal Neumanna. Vedle něj seděla žena.

Dogherty vstal a natáhl si kabát a klobouk. Rozsvítil petrolejku, vzal brokovnici, přehodil si ji přes rameno a vyšel před dům.

*****

Martin Colville si prohlížel v zrcadle svůj obličej. Zlomený nos, tmavé monokly kolem očí, oteklé rty, modřina na pravé tváři.

Zašel do kuchyně a nalil si z láhve poslední kapky vzácné whisky. Všechny instinkty mu napovídaly, že s člověkem, který si říká James Porter, není něco v pořádku. Colville nevěřil, že je to zraněný britský voják, starý rodinný přítel Doghertyových. Nevěřil, že přijel do Hampton Sands kvůli rekonvalescenci a mořskému vzduchu.

Dotkl se zhmožděného obličeje a nakvašeně si pomyslel, že takto ho ještě nikdy v životě nikdo nezřídil. Tohle tomu zakrslýmu parchantovi nedaruju.

Colville vypil zbytek whisky na ex a odložil prázdnou láhev a sklenku do výlevky. Venku zaslechl vrčení motoru. Přistoupil ke dveřím a vyhlédl na cestu. Kolem domku projela černá dodávka. Za volantem rozeznal Jamese Portera, vedle něj seděla na místě spolujezdce jakási žena.

Colville zavřel dveře a zamyslel se. Co se to sakra děje? Přijede si takhle pozdě v noci… A kde k čertu splašil tu dodávku?

Rozhodl se, že té záhadě přijde na kloub. A sám. Zašel do obývacího pokoje a z římsy nad krbem vzal starou brokovnici. Náboje schovával v zásuvce kuchyňského stolu. Otevřel ji a chvíli se v ní přehraboval, než našel krabičku s municí. Pak Vyšel před dům a nasedl na kolo.

Za okamžik již Martin Colville šlapal mezi provazci deště, brokovnici položenou přes řídítka, k domku Seana Doghertyho.

*****

Jenny Colvilleová zaslechla ve svém pokoji v prvním patře otevření a zabouchnutí domovních dveří. Pak kolem projel automobil, což bylo tak pozdě v noci velmi neobvyklé. Když uslyšela dveře podruhé, poplašilo ji to. Vstala z postele, přistoupila k oknu, odtáhla závěs a spatřila otce odjíždět na kole.

Zabušila na okno, ale zbytečně. V příštím okamžiku pohltila otce noc.

Jenny na sobě měla jen flanelovou noční košili. Spěšně si ji přehrnula přes hlavu, natáhla si kalhoty a svetr a seběhla dolů. Gumové holínky stály hned u dveří. Když si je obouvala, všimla si, že brokovnice, která vždycky ležela na krbové římse, zmizela. Nahlédla do kuchyně a otevřená zásuvka stolu, kde otec schovával náboje, ji vyděsila ještě více. Rychle si oblékla kabát a vyběhla před dům.

Po hmatu se posouvala podél zdi ke svému kolu. Vytlačila je na cestu, vyskočila do sedla a rozjela se za otcem. Věděla, že jel k Doghertyovým. Ach bože můj, modlila se, dej, ať ho zastavím, než někdo zemře.

*****

Sean Dogherty otevřel ve svitu petrolejky vrata stodoly a zavedl návštěvníky dovnitř. Sundal si klobouk, rozepnul kabát a pak se zadíval na Neumanna a jeho společnici.

„Sean Dogherty, Kateřina Blakeová,“ představil je Neumann. „Sean spolupracoval s Irskou republikánskou armádou, ale ta nám ho na dobu války laskavě zapůjčila. Kateřina pracuje pro Kurta Vogela stejně jako my dva. Žije v Anglii v hlubokém utajení od roku 1938.“

V Kateřině vyvolal tak nenucený rozhovor o jejím poslání podivný pocit. Po letech skrývání své pravé totožnosti, po všech těch preventivních opatřeních a obavách jen těžko dokázala připustit, že se blíží konec.

Dogherty si ji pátravě prohlédl a pak se obrátil k Neumannovi. „Na BBC se celý večer nemluví o ničem jiném než o přestřelce v Earl’s Court. Měli jste v tom prsty?“

Neumann přikývl. „Nebyli to obyčejní policajti. Tipl bych si na zvláštní jednotku a MI5. Co říkali v rádiu?“

„Dva jste zabili a tři další zranili. Bylo po vás vyhlášeno celostátní pátrání a úřady požádaly veřejnost o pomoc. Polovina země je kvůli vám na nohou a prohledává každý keř. Divím se, že jste se sem vůbec dostali.“

„Drželi jsme se mimo větší města a vyšlo nám to. Na silnicích jsme za celou cestu nenarazili na jedinou hlídku.“

„No, to nemůže trvat věčně, na to vemte jed.“ Neumann se podíval na hodinky. Pět minut po půlnoci. Zvedl Seanovu petrolejovou lampu a odnesl ji k ponku. Ze skříně vytáhl kufříkovou vysílačku a cvakl vypínačem.

„V Severním moři hlídkuje naše ponorka. Jakmile obdrží náš signál, zaujme pozici přesně deset mil od pobřeží východně od Spurn Head a zůstane tam až do šesti hodin ráno. Jestli se do té doby neukážeme, vrátí se na volné moře a počká na další signál.“

„A jak těch deset mil od Spurn Head překonáme my?“ zajímala se Kateřina Blakeová.

Dogherty přistoupil o krok blíže. „Jeden můj známý, Jack Kincaid, má malý rybářský člun. Kotví při ústí řeky Humber.“ Dogherty vylovil ze skříně předválečnou topografickou mapu. „Přesně na tomto místě,“ zapíchl do mapy prst, „nedaleko Cleethorpes. Je to asi sto mil na sever podél pobřeží. V tak ošklivém počasí a při zatemnění to bude dost obtížný výlet. Kincaid bydlí nad garáží u nábřeží. Včera jsem s ním mluvil. Ví, že nás má očekávat.“

Neumann přikývl a vysvětloval: „Jestli hned vyrazíme, máme skoro šest hodin času. Podle mého názoru bychom to dnes v noci mohli stihnout. Další příležitost na setkání s ponorkou budeme mít až za tři dny. Myšlenka, že se budeme muset tak dlouho skrývat a přitom mít v patách každého britského poldu, se mi vůbec nezamlouvá. Proto navrhuju, abychom se o únik pokusili dnes v noci.“

Kateřina souhlasně pokývala hlavou. Neumann si nasadil sluchátka a naladil patřičnou frekvenci. Vyťukal identifikační a volací znak a čekal na odpověď. Za několik okamžiků ho radista na palubě ponorky vyzval, aby pokračoval. Neumann se zhluboka nadechl a pozorně odvysílal připravenou depeši. Pak se odhlásil a vypnul vysílačku.

„Zbývá vyřešit poslední otázku,“ dodal s pohledem upřeným na Seana. „Jedete s námi?“

Dogherty přikývl. „Mluvil jsem s Mary. Vidí to stejně jako já. Odjedu s vámi do Německa a potom mi pan Vogel a jeho přátelé pomohou dostat se do Irska. Až tam budu, Mary přijede za mnou. Máme tam rodiny a přátele, kteří se o nás postarají, než se usadíme. Budeme v pořádku.“

„A jak se na to Mary tváří?“

Dogherty sevřel rty a svraštil obočí. Neumann si uvědomil, že s největší pravděpodobností se Sean s Mary už nikdy neuvidí. Natáhl se pro petrolejku a položil Doghertymu ruku na rameno. „Pojďme.“

*****

Martin Colville seděl obkročmo v sedle kola a těžce oddechoval. Viděl, že se u Doghertyho ve stodole svítí. Položil kolo vedle cesty, tiše přešel trávník a přikrčil se vedle stodoly. Napínal uši, aby v šumění deště zaslechl rozhovor uvnitř.

Neuvěřitelné.

Sean Dogherty pracuje pro nacisty. Muž, který si říká James Porter, je německý agent. Hnízdo německých špionů operující přímo tady, v Hampton Sands!

Colville se snažil vyslechnout další podrobnosti. Trojice uvnitř plánovala útěk podél pobřeží do Lincolnshire, odkud se chtěla na loďce vypravit na moře a tam přesednout na ponorku. Colville cítil, jak mu v hrudi prudce buší srdce, a trhaně oddechoval. Přinutil se ke klidu a pokusil se jasně uvažovat.

V zásadě měl dvě možnosti: odejít, vrátit se do vesnice a upozornit úřady, nebo vniknout do stodoly a vlastními silami nepřátele zadržet. Obě řešení měla své nevýhody. Kdyby odjel pro pomoc, Dogherty a oba němečtí vyzvědači mohou zmizet, než sem policie dorazí. A podél norfolkského pobřeží nebyly policejní stanice rozmístěny natolik hustě, aby mohly zorganizovat úspěšné pátrání. Kdyby se pokusil o zásah na vlastní pěst, čelil by trojnásobné přesile. Škvírami mezi prkny viděl, že má Sean u sebe brokovnici, a musel předpokládat, že Porter i ta žena jsou rovněž ozbrojeni. Přesto by měl na své straně nezanedbatelnou výhodu překvapení.

Druhou možnost zvolil i z jiného důvodu – těšil se, až si osobně vyrovná účet s Němcem, který si říkal James Porter. Colville věděl, že musí jednat, a to rychle. Otevřel krabici s náboji, dva vytáhl a nabil brokovnici. Ještě nikdy nenamířil starou zbraň na jiný cíl než koroptev nebo bažanta a teď uvažoval, jestli bude mít žaludek zacílit na lidskou bytost a stisknout spoušť.

Napřímil se a vykročil k vratům stodoly.

*****

Jenny šlapala do pedálů ze všech sil, až jí umdlévaly nohy. Projela vesnicí, kolem kostela a hřbitova, přes dřevěný můstek. Vzduchem se neslo svištění deště a burácení příboje. Lijavec jí bičoval obličej a poryvy větru ji málem srazily z kola.

V trávě vedle cesty uviděla bicykl svého otce a zastavila. Proč ho nechal tady? Proč nedojel až k domku?

Jenny se domnívala, že odpověď zná. Chtěl se k chalupě přikrást nenápadně, aby ho nikdo neviděl.

V tom okamžiku zaslechla výstřel z brokovnice v Seanově stodole. Jenny vykřikla. Seskočila z kola a nechala ho spadnout na zem vedle otcova. Rozběhla se přes trávu a modlila se. Prosím tě, bože, ať není mrtvý. Ať není mrtvý.

52 KAPITOLA

SCARBOROUGH, ANGLIE

Přibližně sto šedesát kilometrů severně od Hampton Sands vjela v té chvíli Charlota Endicottová na kole po štěrkem vysypané stezce do areálu jedné z monitorovacích stanic Skupiny Y, umístěné nedaleko Scarborough. Cesta z podnájmu v neudržovaném penzionu v centru města jí dala pořádně zabrat. Lilo jako z konve a foukal prudký nárazový vítr. Na kůži promočená a prochladlá do morku kostí seskočila z kola a opřela ho do stojanu vedle několika jiných.

Poryvy větru hvízdaly mezi dráty třech mohutných obdélníkových antén, které stály na vrcholku útesu, odkud se otevíral široký výhled na Severní moře. Charlota Endicottová se po nich ohlédla, když spěchala po vyštěrkovaném chodníku do tepla a sucha, a zarazilo ji, jak povážlivě se houpají. Otevřela si a vklouzla do boudy rychleji, než za ní vítr stačil dveře přirazit.

Do začátku směny jí zbývalo několik minut. Svlékla si vodou nasáklý plášť do deště, odvázala stužku klobouku a pověsila obě součásti oděvu na otlučený věšák v rohu místnosti. Rozlehlá nevytopená bouda, kterou se stále proháněl průvan, připomínala dílenskou halu. Byla postavena ne kvůli pohodlí pracovníků, ale aby plnila svůj účel. Stavitelé ji však vybavili nevelkou jídelničkou, kam teď Charlota zamířila. Nalila si hrnek horkého čaje, posadila se k malému stolku a zapálila si cigaretu. Uvědomovala si, že jde o ohavný zlozvyk, ale když může zastávat stejnou práci jako chlapi, může také jako chlap kouřit. Kromě toho se jí zdálo, že ji cigarety dělají více sexy, a to se jí líbilo. Domnívala se, že vypadá rozumnější a trochu starší než na svých třiadvacet let. No a navíc si na to zatracené kouření tak zvykla, že už by nedokázala přestat. V práci byla vystavena neustálému stresu, pracovní doba hraničila s otroctvím a život ve Scarborough byl k uzoufání nudný. Přesto si vychutnávala každý jeho okamžik.

Zatím zažila pouze jediné skutečně trudné období, kdy svou práci nenáviděla – bitvu o Británii. Za dlouhých a nelítostných vzdušných soubojů slyšely wrenky v monitorovací stanici ve Scarborough na vlastní uši vysílání anglických a německých letců. Jednou zachytila výkřiky anglického mladíčka, který v hrůze volal svou matku, když se jeho prostřílená stíhačka bezmocně řítila do moře. Když ztratila s pilotem spojení, Charlota vyběhla před boudu a pozvracela se. Byla ráda, že už ta doba minula.

Podívala se na nástěnné hodiny. Téměř půlnoc. Nejvyšší čas hlásit se do služby. Vstala a uhladila si provlhlou uniformu. Dala si poslední šluk z cigarety – v „díře“ platil přísný zákaz kouření – a pak špaček udusila v malém kovovém popelníku, který už nedopalky přetékal. Odešla z jídelny a vydala se k operační místnosti. Zamávala služební průkazkou na strážného, který si ji pozorně prohlédl, i když ji viděl nejméně stokrát, a pak ji Charlotě vrátil a usmál se důvěrněji, než by se slušelo. Charlota věděla, že je půvabná a atraktivní dívka, ale tady nebyl na flirt žádný prostor. Zatlačila do lítacích dveří, vstoupila do sálu a zaujala své obvyklé místo.

Jako vždy pocítila krátké zamrazení.

Okamžik zírala na prosvětlené ciferníky a stupnice složitého radiopřijímače RCA AR-88 americké výroby a pak si nasadila sluchátka. Speciální krystaly, které potlačovaly interferenční šumy, umožňovaly přístroji zachytit německou radiotelegrafickou komunikaci z celé severní Evropy. Charlota nastavila kanálový volič na přidělené frekvenční pásmo, které měla dnešní noc monitorovat, a pohodlně se opřela.

Němečtí radisté patřili k nejrychlejším na světě. Charlota se za léta praxe naučila řadu z nich okamžitě identifikovat podle charakteristického vysílacího rytmu a spolu s ostatními příslušnicemi ženských pomocných sborů ve Scarborough je označovala přezdívkami jako Wagner, Beethoven nebo Zeppelin.

Na svou první akci oné noci nemusela dlouho čekat.

Krátce po půlnoci zachytila sérií morseových signálů odvysílaných rukou, kterou neznala. Ubohá kadence, pomalý a nejistý rytmus. Amatér, pomyslela si s úšklebkem. Ten člověk určitě není na vysílačku zvyklý. Rozhodně nepatří k profesionálům na velitelství německého vojenského námořnictva. Charlota rychle zaznamenala odeslanou depeši na oscilografu, který pořídil něco jako otisky prstů příslušného radisty, a spěšně si zapsala její obsah. Když se amatér odmlčel, éterem se na stejné frekvenci rozlehla další sprška čárek a teček. Tuhle zkušenou ruku už Charlota několikrát slyšela a spolu s kolegyněmi obdařila radistu, který sloužil na německé ponorce, přezdívkou Fritz. I jeho zprávu Charlota rychle, ale pečlivě zaznamenala.

Po Fritzově vysílání následovala další pomalá a neohrabaná série signálů neznámého amatéra a pak komunikace skončila. Charlota si sundala sluchátka, vytrhla z bloku list popsaný záznamem a odpochodovala na druhý konec sálu. Běžný postup byl takový, že přepis morseových značek odevzdala motospojce, která jej okamžitě odvezla do Bletchley Parku k dešifrování. Ale tato výměna signálů jí připadala velmi neobvyklá – přímo to cítila v kostech. Profesionální radista Fritz na palubě ponorky, amatér bůhvíkde jinde. Charlota se domnívala, že ví, oč zde běží, ale potřebovala další, zcela přesvědčivé důkazy. Proto se ohlásila u velitele noční směny, bledolícího a vyčerpaně působícího námořního důstojníka jménem Lowe, a položila mu na stůl oscilogram a přepis depeší. Lowe se na ni tázavě zadíval.

„Možná se mýlím, pane,“ začala Charlota nejautoritativnějším tónem, jaký dokázala do svého hlasu vložit, „ale domnívám se, že jsem právě zachytila rozhovor mezi německým špionem na naší půdě a ponorkou nedaleko pobřeží.“

*****

Kapitánporučík Max Hoffman, velitel ponorky U-509, dávno zjistil, že si na odporný puch v útrobách ponorky při dlouhém operačním nasazení nikdy nezvykne. Pot, moč, nafta, shnilé brambory, mužské semeno. Útok na jeho chřípí byl pokaždé tak intenzivní, že raději držel hlídku ve věži bičované větrem a deštěm, než aby se uchýlil do útrob lodi.

Teď stál ve své kajutě a pod nohama cítil vibrace elektromotorů, které loď poháněly po obvodu třicetikilometrového okruhu nedaleko britského pobřeží. Ve vzduchu se vznášela lehká mlha a vytvářela svatozář kolem zdrojů světla. Každá ploška na palubě ponorky byla studená a na omak vlhká. Hoffman si rád představoval, že je to ranní rosa na stéblech trávy, ale pohled do nitra ocelové rakve, kterou obýval, ho o příjemnou iluzi pokaždé rázem připravil.

Únavný a protivný úkol, tvrdnout tady v blízkosti britských výsostných vod celé týdny a čekat na jednoho z Canarisových špionů. Kromě Hoffmana znal jejich pravé poslání z celé posádky pouze první důstojník. Ostatní námořníci si to možná domysleli, protože tohle rozhodně nebyla hlídková plavba. Ale mohli taky dopadnout mnohem hůř. Vzhledem k až devadesátiprocentním ztrátám u ponorkového loďstva mohli Hoffman a jeho posádka mluvit o obrovském štěstí, že přežili tak dlouho.

Ozvalo se zaklepání. Vstoupil první důstojník s listem papíru v ruce. Hoffman se mu zadíval do sklíčeného obličeje a deprimovaně si uvědomil, že on sám asi vypadá stejně odpudivě. Hluboko zapadlé oči, propadlé tváře, chorobně šedivá pleť, všechno neklamné znaky ponorkám. A rozcuchaný, nepěstěný plnovous, protože nebylo možné plýtvat vzácnými zásobami sladké vody na něco tak zbytečného jako holení.

„Náš člověk v Británii se konečně vynořil,“ oznámil první důstojník. „Na dnešní večer si vyžádal odvoz domů.“

Hoffman se usmál. Konečně, pomyslel si s úlevou. Vyzvedneme ho a hurá do Francie, kde čeká dobré jídlo a čistá postel. „Jaká je nejnovější předpověď počasí?“

„Nepříznivá, pane kapitánporučíku. Prudké srážky, severozápadní vítr padesát kilometrů v hodině, vlny deset až dvanáct.“

„Kristepane! A on si to určitě přihasí na pramici – když budeme mít štěstí. Zorganizujte uvítací výbor a připravte loď k vynoření. Radista ať informuje velitelství o našich záměrech. Udejte kormidelníkovi kurz k místu setkání. Já půjdu do věže na hlídku, mně na počasí nezáleží, i kdyby se venku ženili všichni čerti,“ ušklíbl se Hoffman. „Z toho posraného smradu je mi na blití. Nevydržím tu už ani vteřinu.“

„Rozkaz, pane kapitánporučíku.“

Za chvíli již první důstojník palubním rozhlasem uděloval příkazy posádce a o další dvě minuty později se věž ponorky U-509 vynořila nad rozbouřenou hladinu Severního moře.

*****

Systém byl znám pod názvem Vysokofrekvenční směrové vyhledávání, ale téměř všichni pracovníci, kteří se na projektu podíleli, mu důvěrně říkali Hufduf. Pracoval na principu triangulace. Radiový otisk prstu sestavený oscilografem ve Scarborough sloužil rovněž k určení typu a výkonu vysílače. S využitím podobného zařízení na monitorovacích stanicích ve Flowerdownu a na Islandu bylo možno získat tři záměrné linie, jejichž průsečík pak určoval místo, kde se vysílač nachází. Hufduf někdy dokázal lokalizovat vysílačku s přesností deseti námořních mil, ale většinou se museli spokojit s okruhem o poloměru třiceti až padesáti mil.

Fregatní kapitán Lowe nepochyboval, že se Charlota Endicottová ve svém tvrzení nemýlí. Naopak, byl přesvědčen, že narazila na něco velmi důležitého. Večer toho dne rozeslal jistý major Vicary z MI5 všem monitorovacím stanicím důrazné upozornění, aby se zaměřily na cokoliv neobvyklého.

Příštích několik minut strávil Lowe telefonáty se svými protějšky na Islandu a ve Flowerdownu ve snaze upřesnit polohu vysílače. Komunikace byla bohužel příliš krátká na to, aby se původ signálu dal spolehlivě lokalizovat, a Lowe se musel spokojit s omezením na široké pásmo pobřeží východní Anglie – celý Norfolk a značná část Suffolku, Cambridgeshire a Lincolnshire. Asi to moc nepomůže, ale pro začátek mají alespoň něco.

Lowe se přehraboval papíry na svém stole, až našel Vicaryho londýnské telefonní číslo. Pak natáhl ruku po sluchátku zabezpečeného telefonu.

*****

Atmosférické podmínky nad severní Evropou prakticky znemožňovaly krátkovlnnou radiokomunikaci mezi Britskými ostrovy a Berlínem. V důsledku toho sídlila radiová centrála Abwehru ve sklepení rozlehlého domu na hamburském předměstí Wohldorf, 240 kilometrů severozápadně od německého hlavního města.

Pět minut poté, co zachytil vysílání ponorky U-509, informoval radista ze stanice v severní Francii o jeho obsahu centrálu v Hamburku. Tam hlášení převzal veterán radiorozvědky Abwehru kapitán Schmidt. Zaznamenal ho, vyžádal si nejvyšší prioritu, zabezpečenou telefonní linkou se spojil s poručíkem Wernerem Ulbrichtem a informoval ho o nejnovějším vývoji situace. Hned nato vyšel Schmidt z domu a vydal se ulicí k nedalekému hotelu, odkud si objednal další hovor do Berlína. Tentokrát nechtěl mluvit prostřednictvím soustavně odposlouchávaných a pečlivě sledovaných linek Abwehru, protože číslo, které hotelové ústředně nahlásil, patřilo kanceláři brigadeführera Waltera Schellenberga na Prinz Albrechtstrasse. Schellenberg k Schmidtově smůle zjistil, že kapitán v Hamburku udržuje nemravný poměr s šestnáctiletým hochem. Schmidt ochotně přistoupil na návrh, že bude pro mladého brigadeführera pracovat, jen aby se vyhnul skandálu s dalekosáhlými následky. Když se konečně podařilo navázat spojení, ohlásil se jeden z mnoha Schellenbergových adjutantů – generál večeřel mimo svůj úřad – a Schmidt ho seznámil s novinkami.

Kurt Vogel se rozhodl, že dnešní noc výjimečně stráví ve svém malém bytě několik bloků od Tirpitzova nábřeží. Tam ho také zastihl telefonát Wernera Ulbrichta, který ho informoval, že se Horst Neumann spojil s ponorkou a chystá se opustit Británii. Za pět minut vyšel Vogel do deště a rychlým krokem mířil k Tirpitzovu nábřeží.

Ve stejném okamžiku si Walter Schellenberg zavolal do své kanceláře a dozvěděl se o nejnovějším vývoji v Británii. Okamžitě se spojil s reichsführerem Heinrichem Himmlerem a stručně ho informoval. Himmler Schellenbergovi přikázal, aby se vrátil na Prinz Albrechtstrasse. Mají před sebou dlouhou noc a říšský vůdce SS chtěl mít společnost. Shodou okolností dorazili Walter Schellenberg a Kurt Vogel do svých kanceláří prakticky ve stejném okamžiku a posadili se za stůl. Čekání začalo.

Místo vylodění spojeneckých vojsk ve Francii.

Život admirála Canarise.

Šlo o hodně a výsledek stál a padal se slovy dvojice agentů na útěku před MI5.

53 KAPITOLA

HAMPTON SANDS, NORFOLK

Martin Colville strčil do dveří stodoly hlavní brokovnice. Neumann, který stál vedle vysílačky, zvuk zaslechl. Natáhl se pro pistoli právě ve chvíli, kdy Colville vkročil dovnitř. Colville zahlédl Neumanna, jak se snaží zmocnit pistole. Otočil se, namířil brokovnici a vypálil. Dávka broků odhodila Neumanna stranou. Praštil sebou o zem a kutálel se po podlaze stodoly. Rána doprovázející výstřel z brokovnice byla v omezeném prostoru přímo ohlušující. Vysílačka se rozpadla.

Colville znovu zamířil na Neumanna. Německý agent se opřel o lokty s pistolí v natažených rukou. Sean Dogherty zařval na Colvillea, ať přestane střílet. Colville obrátil zbraň proti němu a stiskl spoušť. Dávka zasáhla Doghertyho do hrudníku, zvedla jej ze země a odhodila dozadu jako hadrovou panenku. Dopadl na záda a z hluboké otevřené rány mu prýštila krev. Zemřel během několika vteřin.

Neumann vystřelil a zasáhl Colvillea do ramene. Kateřina v té chvíli již držela oběma rukama vlastní pistoli a namířila vrávorajícímu Colvilleovi na hlavu. Vpálila v rychlém sledu dvě kulky. Díky tlumiči, který výstřely ztišil, se ozvalo jen jemné zasvištění. Colvilleovi se hlava zvrátila nazad a byl mrtvý dříve, než jeho tělo dopadlo na podlahu Doghertyho stodoly.

*****

Mary Doghertyová ležela v ložnici v patře domku a převalovala se v neklidném polospánku, když zaslechla první ránu vypálenou z brokovnice. Okamžitě se posadila, a když klid noci prorazil druhý výstřel, odhodila přikrývku, vyskočila z postele a běžela dolů.

Domek halila tma, obývací pokoj a kuchyně byly opuštěné. Vyšla ven. Déšť jí smáčel obličej. Uvědomila si, že má oblečenou jen flanelovou noční košili. Nebylo slyšet nic než zvuky bouřky. Podívala se přes zahradu a na příjezdové cestě zahlédla neznámou černou dodávku. Otočila se ke stodole a uviděla světlo. „Seane!“ vykřikla a rozeběhla se ke stodole.

Mary vyběhla naboso a do chodidel ji teď zastudila provlhlá hlína. V běhu na Seana ještě několikrát zavolala. Otevřenými dveřmi stodoly pronikal ven slabý paprsek světla dopadající přímo na krabičku s náboji, která ležela na zemi před vraty.

Když vběhla do stodoly, jen krátce vyjekla, protože výkřik děsu jí uvázl v hrdle. První, co uviděla, byla mrtvola Martina Colvillea na podlaze nedaleko od ní. Chyběla mu část hlavy a všude kolem byla krev a mozková tkáň. Mary cítila, jak se jí zvedá žaludek.

Pak obrátila svou pozornost ke druhému tělu. Leželo na zádech, paže rozhozené do stran. V okamžiku smrti se muži zkřížily kotníky a teď vypadal, jako by dřímal. Krev mu zahalila tvář. Jen na malý okamžik si Mary dovolila zadoufat, že to není Sean, kdo tam leží mrtvý. Pak pohlédla na staré gumáky a nepromokavý kabát a věděla, že je to on.

Vyrazila výkřik, který jí prve uvázl v hrdle.

„Och, Seane! Můj bože, Seane! Cos to udělal?“

Vzhlédla a uviděla Horsta Neumanna, jak se s pistolí v ruce sklání nad Seanovým tělem. Metr od Neumanna stála žena, která jí mířila pistolí na hlavu.

Mary se pohledem vrátila k Neumannovi a křikla na něj: „Tos udělal ty? Tys ho zabil?“

„Ne, udělal to Colville,“ řekl Neumann. „Vtrhl sem s brokovnicí. Sean se mu připletl do rány. Je mi to moc líto, Mary.“

„Ne, Horste. Martin možná stiskl spoušť, ale vina je na tobě. V tom se nepleť. Ty a ti tví přátelé v Berlíně – vy jste ho zabili.“

Neumann neodpověděl. Kateřina stála s mauserem pořád namířeným na Maryinu hlavu. Neumann k ní přistoupil, uchopil zbraň a pomalu ji sklonil k zemi.

*****

Jenny Colvilleová se držela na ztemnělé louce a ke stodole se blížila z boku. Krčila se za prkennou stěnou, pláštěnku jí bičoval déšť, a naslouchala rozhovoru, který probíhal uvnitř.

Zaslechla hlas muže, jehož znala pod jménem James Porter, ačkoliv Mary jej oslovovala jinak, jménem, jež znělo jako Host. Ne, udělal to Colville… Sean se mu připletl do rány. Je mi to moc líto, Mary.

Pak uslyšela Mary. Přeskakující hlas se jí třásl vztekem a zármutkem. Vina je na tobě… Ty a ti tví přátelé v Berlíně – vy jste ho zabili.

Čekala, že uslyší také hlas svého otce; čekala, že uslyší Seanův hlas. Nic. Pak si uvědomila, že jsou oba mrtví.

Ty a ti tví přátelé v Berlíně…

Jenny nechápala. Co to říkáš, Mary?

A pak se jí v hlavě všechno spojilo dohromady jako díly skládačky, které najednou začnou zapadat jeden do druhého: Sean tu noc na pláži, muž jménem James Porter, který se tak náhle objevil, Maryino varování tehdy odpoledne: Není tím, za koho jej považuješ… Ten není pro tebe, Jenny…

Tehdy Jenny nepochopila, co se jí Mary snaží naznačit, ale teď měla pocit, že už rozumí. Muž, jehož znala pod jménem James Porter, je německý špion. To znamená, že i Sean pracoval pro Němce jako vyzvědač. Její otec asi odhalil pravdu a postavil se jim. A teď tu leží mrtvý na podlaze stodoly Seana Doghertyho.

Jenny se chtělo křičet. Cítila, jak jí po tvářích stékají horké slzy. Přitiskla si obě ruce na ústa, aby udusila vzlyk. Zamilovala se do něj, ale on jí lhal a využil ji, je to německý špion a pravděpodobně právě zabil jejího otce.

Postřehla ve stodole jakýsi pohyb a tiché příkazy, kterým nerozuměla. Zaslechla hlas německého špiona a také ženský hlas, který ovšem nepatřil Mary. Pak špion vyšel ze stodoly a s baterkou v ruce kráčel k příjezdové cestě. Mířil ke kolům. Jestli je najde, určitě ho napadne, že ona je tu také.

A půjde ji hledat.

Jenny se přinutila dýchat pomalu, pravidelně a jasně uvažovat.

V její mysli se v horečném sledu svářilo několik pocitů. Byla vyděšená, dělalo se jí zle při pomyšlení na otcovu a Seanovu smrt. Ale víc než cokoliv jiného byla rozzlobená. Lhal jí a zradil ji. A teď ji hnala jediná ohromující touha – chtěla, aby je chytili a potrestali.

Jenny bylo jasné, že nebude moci nic podniknout, jestliže ji ten Němec najde.

Ale co dělat? Mohla by vzít nohy na ramena a utíkat do vesnice. V obchodě nebo v hospodě mají telefon. Mohla by zavolat na policii. Poslali by někoho a zatkli je.

Ale vesnice byla prvním místem, kde by ji špioni hledali. Od Doghertyů vedla do vsi jen jediná cesta: přes most u kostela svatého Jana. Jenny věděla, že by ji vyzvědači snadno chytili.

Přemýšlela nad druhou možností. Vždyť oni musí brzy odejít. Koneckonců, právě zabili dva lidi. Jenny by se mohla na tu chvíli schovat, a až odejdou, mohla by vyjít z úkrytu a zburcovat policii.

Pak ji napadlo: ale co když vezmou Mary s sebou?

Pro Mary by bylo lepší, kdyby Jenny zůstala volná a snažila se najít pomoc.

Jenny pozorovala vyzvědače, který se přibližoval k cestě. Viděla, jak kuželem světla baterky prohledává okolní zem. Zpozorovala, že se nad něčím zastavil, a pak najednou posvítil jejím směrem.

Jenny se zajíkla. Našel její kolo. Vyskočila a dala se do běhu.

*****

Horst Neumann si všiml obou kol položených vedle sebe v trávě na okraji silnice. Obrátil baterku směrem k louce, ale slabý paprsek osvítil plochu jen několik metrů před ním. Zvedl obě kola a za řídítka je vedl nahoru po příjezdové cestě. Nechal je v zadní části stodoly.

Určitě tam je, někde venku. Snažil si představit, co se stalo. Její otec vyrazil z domu s puškou v ruce; Jenny jej sledovala, až dorazila k Doghertyovu domku – právě včas, aby viděla následky. Neumann usoudil, že se někde schovává a čeká, až odejdou, a také si myslel, že ví, kde se skrývá.

Okamžik uvažoval, že by ji nechal jít. Ale Jenny je inteligentní dívka. Našla by způsob, jak kontaktovat policii. A ta by rozmístila zátarasy na všech silnicích z Hampton Sands. Už tak bylo velice obtížné dostat se do Lincolnshire tak rychle, aby stihli ponorku. Dovolit Jenny, aby zůstala volná a upozornila na ně policii, by jim útěk ještě ztížilo.

Neumann vešel do stodoly. Kateřina zakryla mrtvoly starými pytli. Mary seděla na židli a divoce se třásla. Neumann se vyhnul jejímu pohledu.

„Máme problém,“ prohlásil a ukázal na zakryté tělo Martina Colvillea. „Našel jsem kolo jeho dcery. Určitě se skrývá někde tady v okolí a ví, co se stalo. A taky musíme počítat s tím, že se pokusí sehnat pomoc.“

„Tak běž a najdi ji,“ opáčila Kateřina.

Neumann přikývl. „Odved Mary do domku. Svaž ji a ucpi jí ústa roubíkem. Asi vím, kde Jenny hledat.“

Vyšel ven a pospíchal deštěm k dodávce. Nastartoval, vycouval po příjezdové cestě a zamířil k pláži.

*****

Kateřina přivázala Mary k dřevěné židli v kuchyni. Roztrhla utěrku na dva kusy a jeden smotala do kuličky. Nacpala ji Mary do úst a druhou část utěrky jí pevně omotala kolem hlavy, aby roubík těsně držel. Kdyby mělo být po jejím, Kateřina by ji okamžitě zabila; nerada za sebou nechávala stopy, které by policie mohla sledovat. Ale Neumann k té ženě očividně cítil jistou náklonnost. Kromě toho bude trvat pravděpodobně několik hodin, než ji někdo najde, a možná i déle. Domek stojí na samotě, dál než kilometr od vsi; může trvat den dva, než si někdo všimne, že Sean, Mary, Colville a ta dívka jsou nezvěstní. Přesto jí pud sebezáchovy velel zabít tu ženu a s celou záležitostí jednou pro vždy skoncovat. Neumann by se to nikdy nedozvěděl. Zalhala by mu, řekla by, že je Mary v pořádku, a on by nikdy nezjistil, co se stalo.

Kateřina naposledy zkontrolovala uzly. Pak vytáhla z kapsy pistoli. Pevně ji uchopila, položila ukazovák na spoušť a hlaveň opřela Mary o spánek. Mary zůstala nehybná a upírala na ni vzdorný pohled.

„Pamatuj si, Jenny jde s námi,“ prohlásila Kateřina. „Jestli něco řekneš policajtům, dozvíme se o tom. A pak ji zabijeme. Rozumíš, co ti říkám, Mary?“

Mary krátce přikývla. Kateřina uchopila pistoli za hlaveň, rozmáchla se a pažbou udeřila Mary do hlavy. Nešťastnice v bezvědomí přepadla kupředu a krev z tržné rány na temeni jí stékala přes vlasy k očím. Kateřina stála před dohořívajícími žhavými uhlíky a čekala, až Neumann přivede tu dívku. Čekala, až bude moci vyrazit na cestu domů.

54 KAPITOLA

LONDÝN

Prakticky ve stejném okamžiku zastavil před bytelnou, břečťanem zarostlou strážní budkou – spíše bunkrem – pod obloukem Admirality taxík. Dveře se otevřely a z auta vystoupil malý, nehezký muž, který se ztěžka opíral o vycházkovou hůl. S deštníkem se neobtěžoval. Nedaleko vchodu do bunkru stála hlídka příslušníků Královského loďstva. Strážní pohotově zasalutovali, ale muž se neobtěžoval na pozdrav odpovědět, neboť by to znamenalo přehodit si hůl z pravé ruky do levé, tedy protivný úkon. Nehledě na to, že i pět let poté, co mu byla udělena důstojnická hodnost v Královském námořnictvu, byly Arthuru Braithwaiteovi zvyklosti, tradice a oficiality vojenského života stále nepříjemné. Oficiálně mu začínala služba až za hodinu. Avšak jak bylo jeho zvykem, dorazil do Citadely o hodinu dříve, aby měl více času na přípravu. Braithwaite, jenž měl od dětství jednu nohu chromou, si celý život uvědomoval, že pokud chce uspět, musí být vždy připraven lépe než ostatní. Odhodlám neslo ovoce.

Středisko pro sledování ponorek, ke kterému se scházelo bludištěm točitých schodišť, nebylo pro muže s těžce zmrzačenou nohou právě lehce dostupné. Přešel přes volné prostranství a vstoupil do střediska hlídaným vchodem.

Činorodost a rozruch na tomto místě na něj okamžitě silně zapůsobily, ostatně jako každou noc. Stěny bez oken natřené krémovou barvou byly pokryty mapami, schématy a fotografiemi ponorek s posádkami. Několik desítek důstojníků a písařek pracovalo u stolů umístěných podél stěn. Uprostřed místnosti stál velký stůl s rozloženou mapou severního Atlantiku, na níž byly barevnými špendlíky vyznačeny pozice každé válečné i nákladní lodi a ponorky, od Baltského moře až po Cape Cod.

Z velké fotografie visící na jedné ze stěn chmurně shlížel admirál Karl Donitz, velitel německého válečného námořnictva. Braithwaite na podobiznu podle svého zvyku zamrkal a pozdravil: „Dobré ráno, Herr Admiral.“ Pak otevřel dveře své prosklené kanceláře, odložil kabát a usedl za stůl.

Sáhl po hromadě dekódovaných zpráv, které na něj každé ráno čekaly, a maně ho napadlo, kolik se toho v jeho životě od roku 1939 změnilo.

Tehdy, v roce 1939, měl v kapse diplomy doktora práv a psychologie z Cambridge a Yaleovy univerzity a snažil se najít způsob, jak je využít. Když vypukla válka, zkusil udat svou schopnost mluvit plynule německy a přihlásil se jako dobrovolník pro vyslýchání německých válečných zajatců. Na své nadřízené tak zapůsobil, že doporučili jeho přeložení do Citadely, kde ho přidělili do střediska pro sledování ponorek jako civilistu-dobrovolníka v době, kdy vrcholila bitva o Atlantik. Díky svému intelektu a elánu Braithwaite brzy vynikl nad ostatní. Práce jej zcela pohlcovala, hlásil se dobrovolně o úkoly navíc a přečetl každou dostupnou knihu o německé námořní strategii a taktice. Vybaven téměř dokonalou pamětí byl schopen zapamatovat si životopisy všech velitelů německého ponorkového loďstva. Během měsíců rozvinul pozoruhodnou schopnost předvídat pohyb ponorek. Nic z toho se nedělo bez povšimnutí. Byla mu udělena dočasná hodnost fregatního kapitána a jeho povinností bylo sledovat podmořská plavidla, což byl oslňující úspěch pro někoho, kdo neprošel dartmouthskou námořní akademií.

Jeho asistent zaklepal na skleněné dveře, počkal na Braithwaiteovo kývnutí a vstoupil. „Dobré ráno, pane,“ pozdravil, zatímco pokládal tác s hrnkem čaje a sušenkami.

„Dobré, Patriku.“

„Vzhledem k počasí se za minulou noc vcelku nic zvláštního nestalo, pane. Nikde ani náznak, že by se nějaká ponorka chtěla vynořit. Bouřka se ze západu přesunula na východ a největším náporem teď trpí hlavně východ, od Yorkshire k Suffolku.“

Braithwaite pokývl a asistent odešel. Prvních pár položek se týkalo obvyklých záležitostí, odposlouchávání běžných rozhovorů mezi ponorkami a mateřskými základnami. Až pátá ho zaujala. Byla to výstraha odeslaná majorem Alfrédem Vicarym z ministerstva války. Uváděla, že policie pátrá po dvou osobách, muži a ženě, kteří se chystají opustit zemi. Braithwaite se pousmál nad obezřetně zdrženlivým vyjadřováním majora Vicaryho. Očividně pracoval pro MI5. Onen muž a ta žena byli zjevně němečtí agenti, a ať se chystají k čemukoliv, musí to být zatraceně důležité; jinak by totiž tahle výstraha o jeho stůl ani nezavadila. Odložil Vicaryho varování stranou a pokračoval ve čtení.

Po několika dalších rutinních záležitostech narazil Braithwaite na další zprávu, jíž věnoval větší pozornost. Jistá pracovnice z monitorovací stanice ve Scarborough zachytila signál, o kterém se domnívala, že putoval z německé ponorky na bezdrátový přijímač na souši. Huff Duff určil polohu přijímače na východním pobřeží – někde mezi Lincolnshire a Suffolkem. Braithwaite vytáhl list z hromady hlášení a položil ho vedle Vicaryho varování.

Vstal a odkulhal z kanceláře do operační místnosti, kde se zastavil u stolu s mapou severního Atlantiku. Dva členové jeho štábu přemisťovali některé barevné špendlíky podle toho, jak se během noci změnila poloha plavidel. Braithwaite si jich nevšímal a s vážným výrazem zaměřil pohled na vody omývající východní pobřeží Británie.

Po chvíli tiše zamumlal: „Patriku, přineste mi spis o ponorce U-509.“

55 KAPITOLA

HAMPTON SANDS, NORFOLK

Jenny dorazila k borovicovému háji na okraji písečných dun a zhroutila se vyčerpáním. Vedl ji instinkt, jako vyděšené zvíře. Držela se mimo silnici a raději utíkala po loukách a mokřinách zaplavených deštěm. Spadla víckrát, než byla schopna si zapamatovat. Od hlavy k patě zablácená byla cítit vlhkou hlínou a mořem. Obličej ji pálil, jako by jí někdo dal facku, tak ho měla sešlehaný větrem a deštěm. A byla jí zima – jako dosud nikdy v životě. Vodou nasáklý oděv vážil snad padesát kilo. Gumáky měla plné vody a chodidla jí mrzla. Pak si uvědomila, že vyběhla z domu bez ponožek. Padla na všechny čtyři a snažila se popadnout dech. Hrdlo měla jako rozdrásané a cítila pachuť rzi.

Zůstala v té poloze ještě chvíli, dokud se jí dech nezklidnil, a potom se přinutila vstát a pokračovat mezi stromy. V husté tmě musela postupovat s rukama napřaženýma před sebou jako slepec tápající v neznámém prostředí. Byla naštvaná sama na sebe, že si nevzala baterku.

Vzduch prorážely zvuky větru a příbojových vln z pláže. Rozestavění stromů se jí nyní už zdálo být povědomé. Jenny šla podle paměti jako někdo šourající se po svém vlastním domě ve tmě.

Stromy se rozestoupily; před ní se objevila její tajná skrýš. Sjela po svahu a zůstala sedět zády opřená o mohutný balvan. Nad ní se borovice svíjely ve větru, ale Jenny byla před tím nejhorším schovaná. Litovala, že si nemůže rozdělat oheň, ale ten by nepřátelé zdaleka viděli. Vyhrabala z nánosu borovicového jehličí kufr, vytáhla starou vlněnou přikrývku a pevně se do ní zabalila.

Po těle se jí rozlilo teplo. Pak se rozplakala. Uvažovala, jak dlouho tady bude muset čekat, než půjde pro pomoc. Deset minut? Dvacet? Půl hodiny? Přemýšlela, jestli najde Mary v domku, až se tam vrátí. Jestli bude zraněná. Hrůzná vidina mrtvého otce jí probleskla před očima. Zatřepala hlavou a snažila se tu představu odehnat. Zachvěla se a přitiskla si přikrývku ještě těsněji k tělu.

Třicet minut. Počká třicet minut. Do té doby špioni odejdou a ona se bude moci bezpečně vrátit.

*****

Neumann zaparkoval u konce stezky, z vedlejšího sedadla popadl baterku a vysoukal se z dodávky. Rozsvítil a spěšně procházel mezi stromy. Vydrápal se na duny a na druhé straně se rychle svezl dolů. Když postoupil přes pláž až k místu, kam dosahovala voda, baterku zhasl. U nánosů drsného písku, v místech, kde příbojové vlny narážely na břeh pláže, se dal do pomalého běhu, hlavu lehce skloněnou proti větru.

Myslel na to ráno, kdy si šel zaběhat na pláži a spatřil Jenny, když se vynořila zpoza dun. Vzpomněl si, že tehdy vypadala, jako by předešlou noc spala kdesi venku. Byl si skoro jistý, že někde blízko má úkryt, kam utíkala, když se doma zhoršila situace. Byla vyděšená, na útěku a osamělá. Schová se někam, kde to dobře zná, jak to dělávají malé děti. Neumann dorazil k místu na pláži, které mu sloužilo jako pomyslný cíl, pak se zastavil a zamířil k dunám.

Na druhé straně dun rozsvítil baterku, objevil ušlapanou pěšinu a vydal se po ní. Vedla k nevelké proláklině, kterou zastřešovalo a před větrem chránilo několik stromů a pár velkých zvětralých skalisek. Posvítil baterkou do prohlubně; světlo dopadlo na tvář Jenny Colvilleové.

*****

„Jaké je tvoje pravé jméno?“ zeptala se Jenny na cestě k Doghertyho domku.

„Ve skutečnosti se jmenuji poručík Horst Neumann.“

„Jak to, že mluvíš tak dobře anglicky?“

„Můj otec byl Angličan a já jsem se narodil v Londýně. Přestěhovali jsme se s matkou do Německa, když umřel.“

„Jsi německý špion?“

„Něco takového.“

„Co se stalo Seanovi a mému otci?“

„Zrovna jsme se dorozumívali vysílačkou v Seanově stodole, když na nás tvůj táta přiletěl. Sean se ho snažil zastavit a tvůj otec ho zabil. Tvého otce jsem zabil já spolu s Kateřinou. Je mi to líto, Jenny. Všechno se to seběhlo hrozně rychle.“

„Zmlkni! Nechci od tebe slyšet, jak je ti to líto!“

Neumann neodpověděl.

„Co bude teď?“ zeptala se Jenny.

„Pojedeme na výlet podél pobřeží nahoru až k řece Humber. Tam se nalodíme na malý člun a vyplujeme na moře, kde na nás čeká ponorka.“

„Doufám, že vás chytí. A doufám, že vás zabiji.“

„Řekl bych, že ta možnost tady je.“

„Jsi parchant! Proč ses kvůli mě tenkrát pral s mým otcem?“

„Protože tě mám moc rád, Jenny Colvilleová. Ve všem jiném jsem ti lhal, ale tohle je pravda. A teď udělej přesně to, co ti řeknu, a nestane se ti nic zlého. Rozumíš mi?“

Jenny přikývla. Neumann odbočil k Doghertyho chalupě. Dveře se otevřely a vyšla Kateřina. Přistoupila k dodávce a zadívala se dovnitř na Jenny. Pak se obrátila na Neumanna a německy mu přikázala: „Svažte ji a položte dozadu. Vezmeme ji s sebou. Člověk nikdy neví, kdy se může hodit rukojmí.“

Neumann zavrtěl hlavou a ve stejném jazyce odpověděl. „Necháme ji tady. K ničemu nám nebude a ještě by mohla přijít k úrazu.“

„Zapomínáte, že mám vyšší hodnost, poručíku?“

„Ne, majore,“ odpověděl Neumann s nádechem sarkasmu v hlase.

„Dobře. Takže ji svažte a už ať jsme z tohohle bohem zapomenutého hnízda pryč.“

*****

Neumann se vrátil do stodoly a hledal kus provazu. Nějaký našel, popadl svítilnu a obrátil se k odchodu. Naposledy se zahleděl na mrtvé tělo Seana Doghertyho, které leželo na zemi zakryté starým pytlem. Neumann nemohl než cítit zodpovědnost za sled událostí, které vedly k Seanově smrti. Kdyby se neporval s Martinem, Martin by dnes večer nepřišel do stodoly s brokovnicí. Sean by s nimi odjel do Německa a neležel by na podlaze své stodoly s rozdrcenou půlkou hrudníku. Zhasl svítilnu, nechávaje tak mrtvoly v milosrdné tmě, vyšel ven a zavřel za sebou vrata.

Jenny se nebránila, ale také s ním nepromluvila jediné slovo. Neumann jí svázal ruce vpředu, aby se jí sedělo pohodlněji. Zkontroloval uzel, ujistil se, že není příliš těsný. Pak jí svázal nohy. Když skončil, odnesl dívku k zadní části dodávky, otevřel dveře a vyzdvihl ji dovnitř.

Nalil do nádrže ještě jeden kanystr benzinu a prázdnou nádobu pak odhodil na louku.

Na cestě mezi domkem a vesnicí se neobjevily žádné známky života. Výstřely patrně nikdo v Hampton Sands neslyšel. Uprchlíci přejeli můstek, rychle minuli věž kostela a pokračovali dál po zšeřelé ulici. Vesnice byla klidná, jako by všichni její obyvatelé byli evakuováni.

Kateřina seděla tiše vedle Neumanna a doplňovala náboje do zásobníku pistole.

Neumann šlápl na plyn a vesnice Hampton Sands jim zmizela z dohledu.

56 KAPITOLA

LONDÝN

Arthur Braithwaite stále upřeně zíral na mapu a čekal na spis o U-509. Ne že by ho tak nutně potřeboval – o velícím důstojníkovi ponorky si pamatoval vše, co považoval za důležité, a pravděpodobně by byl schopen vyjmenovat všechny bojové akce, které kdy ono plavidlo absolvovalo. Chtěl si jen ověřit několik drobných detailů, než zavolá MI5.

S manévry U-pětsetdevítky si lámal hlavu už týdny. Zdálo se, že ponorka hlídkuje v Severním moři naprosto zbytečně, plaví se úplně bez cíle a navíc svou mateřskou základnu na pevnině kontaktuje jen málokdy. A když už se ohlásí, jako svou polohu udá místo nedaleko Spurn Headu u britské pobřežní čáry. Byla zachycena na leteckých snímcích ponorkové základny v jižním Norsku, ale jinak ji vynořenou nikdo nespatřil. Ponorka nepodnikla žádný útok na spojenecké válečné ani obchodní lodě.

Číháte tady jen tak, pro nic za nic? No, to se mi moc nezdá, kapitánporučíku Hoffmane, pomyslel si Braithwaite.

Podíval se na Donitzův zamračený obličej a zamumlal: „Pročpak necháváte ponorku v bezvadném stavu a s výbornou posádkou bez využití, Herr Admiral?“

Asistent se vrátil se spisem o chvíli později. „Tady to máte, pane.“

Braithwaite si však složku nevzal a místo toho začal zpaměti přednášet její obsah.

„Kapitán se jmenuje Max Hoffman, pokud si dobře vzpomínám.“

„Správně, pane.“

„Rytířský kříž v roce 1942. Dubové ratolesti o rok později.“

„Připnuté samotným vůdcem.“

„A teď ta podstatná část. Mám dojem, že před válkou krátce sloužil v armádní zpravodajské službě.“

Pomocník listoval spisem. „Ano, pane, tady to je. Působil na velitelství Abwehru v Berlíně ve třicátém osmém a třicátém devátém. Když vypukla válka, bylo mu svěřeno velení ponorky U-509.“

Braithwaite se znovu zadíval na mapu. „Patriku, kdybyste jako Němec měl důležitého agenta, který by se potřeboval dostat z Británie, byl byste rád, kdyby jeho odvoz zajistil váš starý známý?“

„To určitě, pane.“

„Zavolejte Vicarymu z MI5. Myslím, že bych si s ním měl promluvit.“

57 KAPITOLA

LONDÝN

Alfréd Vicary stál před tři metry dlouhou mapou Britských ostrovů, bez přestání kouřil, popíjel mizerný čaj a přemýšlel. Teď už vím, jak se asi musí cítit Adolf Hitler, pomyslel si. Na základě telefonátu velitele směny na monitorovací stanici ve Scarborough Lowea se dalo celkem s jistotou soudit, že se vyzvědači budou snažit vyklouznout z Anglie na palubě nějaké ponorky. Jenže Vicarymu zbýval sice jen jeden, zato závažný problém. Měl pouze nejasnou představu o tom, kdy se k tomu chystají, a ještě nejasnější, pokud se týká místa.

Předpokládal, že se agenti budou snažit setkat s ponorkou ještě před úsvitem; pro podmořské plavidlo by bylo příliš nebezpečné zůstávat na hladině i po prvním ranním záblesku. Bylo možné, že ponorka vyšle na břeh přistávací četu v gumovém člunu – Abwehr tak do Británie dostal spoustu špionů –, ale Vicary pochyboval, že by se o to pokoušeli při tak silném vlnobití. Utajit člun není tak jednoduché, jak by se mohlo na první pohled zdát. Královské námořnictvo zrekvírovalo každou kocábku, která se dokázala udržet na hladině. Rybolov v Severním moři prakticky ustal, protože pobřežní vody byly hustě zaminované. Pro dva agenty na útěku by tedy bylo velice obtížné hledat plavidlo schopné plavby na poslední chvíli, v bouřce a navíc při zatemnění.

Možná si vyzvědači nějaký člun zajistili v předstihu, napadlo Vicaryho.

Mnohem více ho znepokojovala otázka, kde k útěku dojde. Ze kterého místa na pobřeží se chystají vyplout? Vicary hleděl na mapu. Monitorovací stanice nebyla schopná lokalizovat přesnou pozici vysílače. Vicary by, čistě teoreticky, vybral přesný střed oblasti, kterou mu označili. Posunoval po mapě prst, až narazil na norfolkské pobřeží.

Ano, to by dávalo logický smysl. Vicary byl dobře obeznámen s jízdním řádem „svých“ vlaků. Špion se mohl schovávat v jedné z vesnic podél pobřeží a v případě potřeby přímým vlakem z Hunstantonu dorazit během tří hodin do Londýna.

Vicary soudil, že uprchlíci mají k dispozici dobré vozidlo a dostatek benzínu. Urazili z Londýna již značnou vzdálenost a vzhledem k početným policejním hlídkám na železnici si byl prakticky jist, že takovou cestu nemohli podniknout vlakem.

Takže jak daleko by se mohli vzdálit od norfolkského pobřeží, než nasednou do člunu a vyplují na moře?

Ponorka se pravděpodobně nepřiblíží k pobřeží na menší vzdálenost než pět mil. Špionům by trvalo nejméně hodinu, než by se k ní doplavili, ne-li déle. Pokud by se ponorka ponořila s prvním paprskem světla, agenti musí vyrazit na moře nejpozději v šest ráno, aby se dostali do bezpečí. Radiové sdělení poslali okolo půlnoci. Zbývá jim tedy zhruba šest hodin na to, aby někam dojeli. Jakou vzdálenost mohou za tu dobu překonat? S ohledem na počasí, zatemnění a stav silniční sítě takových sto až sto padesát mil.

Vicary dál sklesle zkoumal mapu. Pořád zbýval široký kus britského pobřeží táhnoucí se od ústí Temže na jihu k řece Humber na severu. Pokrýt celou oblast hlídkami nepřipadalo v úvahu. Pobřežní linie byla poseta malými přístavy, rybářskými vesnicemi a přístavními hrázemi. Vicary požádal místní policejní velitele, aby na pobřeží poslali tolik mužů, kolik si jen mohli dovolit. Přímořské velení Královského letectva souhlasilo s vysláním pátracích letadel hned za úsvitu, ale Vicary se obával, že to už by mohlo být pozdě. Korvety Královského námořnictva vyhlížely malé plavidlo, i když spatřit je na moři za deštivé noci bez měsíčního svitu představovalo takřka nadlidský úkol. Bez dalšího vodítka – dalšího zachyceného radiového signálu nebo náhodného pozorování – existovala tedy jen malá naděje na dopadení Kateřiny Blakeové a jejího společníka.

Zazvonil telefon.

„Vicary.“

„Tady fregatní kapitán Arthur Braithwaite z ponorkového sledovacího střediska. Všiml jsem si vašeho upozornění, když jsem dnes nastoupil službu, a myslím, že bych vám mohl být docela užitečný.“

*****

„Středisko pro sledování ponorek tvrdí, že U-509 se už několik týdnů bezcílně plaví ve vodách kolem pobřeží Lincolnshire,“ oznámil Vicary. Boothby sešel dolů a připojil se k Vicarymu, který stále zkoumal mapu. „Pokud do Lincolnshire okamžitě vyšleme všechny naše muže i zálohy, pořád máme šanci je zastavit.“

„I tak zbývá dost velká plocha k pokrytí.“

Vicary se znovu zadíval na mapu.

„Jaké je největší město v té oblasti?“

„Asi Grimsby.“

„Jak trefné – Grimsby. Jak dlouho by mi podle vás trvalo tam dojet?“

„Dopravní oddělení by vám mohlo odvoz zařídit, ale trvalo by to hodiny.“

Vicary se zašklebil. Dopraváci disponovali několika rychlými vozy pro případy jako je zrovna tento. V záloze byli profesionální řidiči, kteří byli školeni pro vysokorychlostní pronásledování; pár z nich před válkou dokonce závodilo. Vicary si o řidičích myslel, že ač velice nadaní a schopní, jsou také příliš lehkomyslní. Vzpomněl si na noc, kdy se dozvěděl, že na jisté pláži v Cornwallu se má vylodit německý špion – nikdy nezapomene, jak uháněl černou nocí ve výkonném roveru a modlil se, aby žil dostatečně dlouho, aby mohl nepřátelského agenta zatknout.

„A co letadlo?“ navrhl Vicary.

„Určitě bych pro vás mohl zajistit dopravu u Královského letectva. Nedaleko Grimsby je malá základna stíhaček. Mohli by vás tam dopravit tak do hodiny a pak byste mohl využít jejich základny jako svého velitelského stanoviště. Ale podíval jste se teď někdy z okna? Zatraceně hnusná noc na létání.“

„To si uvědomuju, ale taky je mi jasné, že budu moci pátrání koordinovat lépe v tamějším prostoru.“ Vicary se obrátil od mapy a podíval se na Boothbyho. „A ještě něco mě napadlo. Pokud se nám podaří zastavit je dříve, než stihnou odeslat zprávu do Berlína, možná bych ji mohl poslat místo nich.“

„Musíte vymyslet vysvětlení, proč se rozhodli ujet z Londýna, které by dále posílilo důvěru Němců v podvržené materiály.“

„Přesně tak.“

„Dobrá úvaha, Alfréde.“

„Rád bych si s sebou vzal dva muže. Roache a také Daltona, pokud se na to bude cítit.“

Boothby zaváhal. „Myslím, že byste měl přibrat ještě jednoho.“

„Koho?“

„Petra Jordana.“

„Jordana?“

„Podívejte se na to z druhé strany. Jordan byl oklamán a zrazen. Myslíte, že by se rád nepodíval, jak je Kateřina Blakeová nakonec poražena? To já bych určitě chtěl. Rád bych tu spoušť stiskl sám, kdybych byl v jeho kůži. A Němci si to musí myslet také. Je třeba udělat vše, co je v našich silách, aby uvěřili iluzi, kterou jim nabízíme.“

Vicary pomyslel na prázdnou složku v registru.

Telefon znovu zazvonil.

„Vicary.“

Byl to jeden ze spojovatelů na oddělení.

„Profesore Vicary, mám tady meziměstský hovor od vrchního inspektora Perkina z policejní stanice v King’s Lynn v Norfolku. Tvrdí, že je to důležité.“

„Přepojte ho.“

*****

Hampton Sands bylo příliš malé, příliš osamocené a příliš tiché sídlo na to, aby si zasloužilo vlastního policejního konstábla. Dělilo se o policistu se čtyřmi dalšími vesnicemi na norfolkském pobřeží – Holmem, Thorntonem, Titchwellem a Brancasterem. Strážník se jmenoval Thomasson a byl to už vysloužilý policista, jenž v Norfolku pracoval od poslední války. Bydlel na strážnici v Brancasteru, a protože to povaha jeho práce vyžadovala, měl svou vlastní telefonní linku.

Hodinu předtím telefon zazvonil a vzbudil tak Thomassona, jeho ženu i jeho anglického setra Ragse. Hlas na druhém konci linky patřil vrchnímu inspektorovi Perkinovi z King’s Lynn. Ten Thomassona informoval o naléhavém telefonátu, v němž kdosi z ministerstva války v Londýně žádal o podporu místního policejního sboru při pátrání po dvou uprchlících podezřelých z vraždy.

Deset minut po Perkinově telefonátu vyšel Thomasson ze dveří strážnice, na sobě modrou nepromokavou pláštěnku a námořnický klobouk zavázaný pod krkem. V ruce držel termosku sladkého čaje, který mu manželka narychlo přichystala. Z kůlny za domem vytáhl kolo a rozjel se směrem do středu vesnice. Rags, který ho na obchůzkách vždycky doprovázel, klusal uvolněně vedle něj.

Thomasson měl asi padesát pět let. Nikdy nekouřil, sotva se dotkl alkoholu a po třiceti letech jízdy na kole po zvlněném norfolkském pobřeží se těšil výborné kondici a fyzické síle. Jeho svalnaté nohy se neúnavně opíraly do pedálů a poháněly těžké železné kolo do Brancasteru. Jak předpokládal, ve vsi vládlo hrobové ticho. Mohl zaklepat na několikery dveře a vzbudit pár lidí, ale znal ve vesnici každého a věděl, že nikdo z nich by vrahy na útěku neschovával. Projel ztichlými ulicemi, pak odbočil na pobřežní cestu a šlapal k další vesnici, Hampton Sands.

Colvilleův dům stál asi čtvrt míle od vsi. Martina Colvillea znal každý. Žena ho opustila, hodně pil a výnos malé farmy mu sotva stačil na živobytí. Thomasson věděl, že Colville je hrubý na svou dceru. A věděl také, že Jenny trávívá spoustu času v dunách; poté, co si jeden z místních stěžoval na tuláky žijící na pláži, našel ve skryté prohlubni její věci. Dojel kousek setrvačností, zastavil a posvítil baterkou na Colvilleův domek. Byl potemnělý a z komína nestoupal kouř.

Thomasson dotlačil kolo po příjezdové cestě ke dveřím a zaklepal. Žádná odpověď. Z obavy, že by Colville mohl být opilý nebo snad v bezvědomí zaklepal ještě jednou, důrazněji. Znovu, žádná odpověď. Zatlačil do dveří, otevřel je a podíval se dovnitř. Tma, ticho, pusto. Nakonec zavolal Colvilleovo jméno. Když se ani pak neozvala žádná odpověď, opustil domek a pokračoval do Hampton Sands.

V Hampton Sands, stejně jako v Brancasteru, panovalo ticho a zatemnění. Thomasson projel vesnicí, kolem hospody, místního obchodu a kostela svatého Jana Křtitele. Přejel přes most nad potokem. Sean a Mary Doghertyovi žili asi míli za vsí. Thomasson věděl, že Jenny u nich prakticky bydlí. Bylo velmi pravděpodobné, že tam přečkává noc. Ale kde je Martin?

Byla to obtížná míle, cesta se pod ním zvedala a zase klesala. Před sebou slyšel ve tmě ťapání Ragsových tlapek a jeho rytmický dech. Když se objevil dům Doghertyových, došlapal k příjezdové cestě, seskočil z kola a posvítil baterkou dopředu i za sebe.

Zaujalo ho něco na louce. Přejížděl kuželem světla po trávě a – tamhle – zase to zahlédl. Prázdný kanystr. Čichl k němu – benzin. Obrátil ho dnem vzhůru. Vytekl pramínek paliva.

Rags, následován svým pánem, klusal k domku. Zchátralá dodávka Seana Doghertyho parkovala na dvorku. Pak Thomasson zahlédl v trávě vedle stodoly ležet dvě jízdní kola. Došel ke dveřím a zaklepal. Stejně jako u Colvilleů se nikdo neozval.

Thomasson se neobtěžoval klepat podruhé. Teď už byl úplně vyděšený tím, co dosud viděl, nebo spíše neviděl a domýšlel si. Strčil do dveří a zvolal: „Haló!“ Uslyšel podivný zvuk, tlumené zachrčení. Namířil světlo dovnitř místnosti a spatřil Mary Doghertyovou přivázanou k židli, s roubíkem v ústech.

Thomasson k ní za Ragsova vydatného štěkání přiskočil a rychle jí odvázal utěrku z obličeje.

„Mary! Co se tu proboha stalo?“

Mary na pokraji hysterie zalapala po dechu.

„Sean… Martin… mrtví… stodola… špioni… ponorka… Jenny!“

*****

„Tady Vicary.“

„Vrchní inspektor Perkin z policie v King’s Lynn.“

„Co máte?“

„Dvě mrtvoly, hysterickou ženu a pohřešovanou dívku.“

„Můj bože! Začněte od začátku.“

„Poté, co jsem s vámi mluvil, poslal jsem všechny své strážníky na obchůzku. Policejní konstábl Thomasson má na starosti několik vesnic podél severního norfolkského pobřeží. Právě on ten průšvih objevil.“

„Pokračujte.“

„Stalo se to v místě zvaném Hampton Sands. Oběťmi jsou dva místní muži, Martin Colville a Sean Dogherty. Dogherty je Ir. Thomasson našel Doghertyho ženu Mary v domě svázanou a s roubíkem v ústech. Někdo ji praštil do hlavy, a když ji Thomasson objevil, byla hysterická. Vyprávěla mu velmi pěknou historku.“

„Mě už nic nepřekvapí, vrchní inspektore. Prosím, pokračujte.“

„Paní Doghertyová vypověděla, že její manžel od začátku války prováděl špionáž pro Němce – nikdy nepatřil k fanatickým zabijákům z IRA, ale nějaká pouta k té skupině měl. Ta paní tvrdí, že před pár týdny Němci vysadili na pláži padákem dalšího agenta jménem Horst Neumann. Dogherty se prý o něho staral. Ten agent s nimi od té doby bydlel a pravidelně cestoval do Londýna.“

„Co se stalo dnes v noci?“

„Není si tak úplně jistá. Slyšela výstřely, běžela do stodoly, kde našla těla. Ten Němec jí řekl, že na ně přišel Colville a tehdy začala palba.“

„Byla s Neumannem nějaká žena?“

„Ano.“

„Povězte mi o té pohřešované dívce.“

„Colvilleova dcera Jenny. Doma není a její kolo bylo nalezeno u Doghertyů. Thomasson se domnívá, že sledovala otce, byla svědkem střílení nebo toho, co následovalo, a utekla. Mary Doghertyová se obává, že ji Němci našli a odvezli s sebou.“

„Ví, kam měli namířeno?“

„Ne, ale tvrdí, že řídili dodávku – černou, možná.“

„Kde je teď?“

„Stále v tom domě.“

„Kde je strážník Thomasson?“

„Pořád na lince v hostinci v Hampton Sands.“

„Našel v domě nebo ve stodole nějaké stopy po vysílačce?“

„Moment, zeptám se ho.“

Vicary slyšel Perkinův tlumený hlas.

„Říká, že ve stodole viděl jakýsi vynález, mohl by to být klidně i radiopřijímač.“

„Jak vypadal?“

„Kufřík vyplněný něčím, co vypadalo jako rádio. Zničený výstřelem z brokovnice.“

„Kdo o tom ještě ví?“

„Já, Thomasson a možná ještě hostinský. Obávám se, že právě stojí vedle Thomassona.“

„O tom, co se dnes v noci v domě Doghertyů stalo, neřeknete už nikomu jinému. Ve zprávě o této události nebude ani zmínka o německých agentech. Jde o tajnou záležitost nejvyšší důležitosti pro ochranu národní bezpečnosti. Je to jasné, vrchní inspektore?“

„Rozumím.“

„Posílám vám do Norfolku na pomoc tým svých mužů. Prozatím nechte Mary Doghertyovou i mrtvoly přesně tam, kde teď jsou.“

„Ano, pane.“

Vicary se znovu zadíval na mapu. „A teď dál, vrchní inspektore. Máme důvod se domnívat, že ti uprchlíci s největší pravděpodobností míří právě k vám. Jsme přesvědčeni, že jejich cílem je lincolnshirské pobřeží.“

„Vyhlásil jsem svým mužům pohotovost. Blokujeme všechny hlavní silnice.“

„Informujte tuto kancelář o každém dalším vývoji. A hodně štěstí.“

Vicary zavěsil a obrátil se na Boothbyho. „Zabili dva lidi, pravděpodobně mají rukojmí a utíkají na lincolnshirské pobřeží.“ Vicary se usmál a připomínal v tom okamžiku hladového vlka. „A vypadá to, že právě přišli o druhou vysílačku.“

58 KAPITOLA

LINCOLNSHIRE, ANGLIE

Dvě hodiny po odjezdu z Hampton Sands začali Horst Neumann a Kateřina Blakeová silně pochybovat o svých nadějích na včasné setkání s ponorkou. Aby se vzdálil od pobřeží, musel se Neumann vrátit do kopců v samém srdci Norfolku a pak pokračovat po úzkých stezkách přes vřesoviště a ztemnělé vesnice. Objel King’s Lynn jihovýchodně a držel se klikatých cest, které vedly roztroušenými vískami. Ve vesnici Wiggenhall St. Germans překročil řeku Great Ouse.

Cesta po jižním břehu Naplaveniny byla horší než zlý sen. Nelítostný vítr od Severního moře nezastavily ani hráze, ani mokřiny. Déšť ještě zesílil. Občas přicházel v mocných poryvech a rozvířen větrem snižoval viditelnost natolik, že Neumann nerozeznával okraje vozovky. Probíjel se kilometr za kilometrem temnotou a oběma rukama křečovitě svíral volant, když dodávka klouzala po měkkém terénu. Chvílemi mu jízda připadala jako pád do propasti.

Kateřina seděla vedle něho a ve světle baterky studovala Doghertyho starou topografickou mapu. Mluvili německy, aby jim Jenny nerozuměla. Neumannovi se její němčina zdála hodně zvláštní – monotónní, bezvýrazná, bez přízvuku, který by ji spojoval s určitou oblastí. Němčina, kterou člověk ovládá jako druhý nebo třetí jazyk. Taková němčina, která nebyla dlouho používána.

Neumann se s vydatnou Kateřininou pomocí udržel správného směru.

Cleethorpes, kde na ně čekal jejich člun, leží vedle přístavu Grimsby při ústí řeky Humber. Jakmile opustili Naplaveninu, nestála jim v cestě už žádná velká města. Podle mapy tam vedla slušná silnice A16. Stáčela se do vnitrozemí podél úpatí Lincolnshirské vrchoviny a pak mířila přímo k Humberu. Při přípravě plánu pro nejbližší hodiny musel brát Neumann v úvahu nejhorší možné varianty. Předpokládal, že policisté najdou Mary, že MI5 vyhlásí stav pohotovosti a že na všech hlavních cestách v blízkosti pobřeží budou rozestavěny zátarasy. Ujede zhruba polovinu vzdálenosti k Cleethorpes po A16 a pak odbočí na nějakou vedlejší silnici vedoucí blíže pobřeží.

Poslední větší město mezi nimi a Humberem byl Boston. Neumann sjel z hlavní silnice, opatrně a pomalu projel tichými bočními ulicemi a pak se na sever od města zase napojil na A16. Šlápl na plyn a hnal dodávku bouřkou.

Kateřina vypnula vybitou baterku a sledovala déšť vířící ve mdlé záři předních reflektorů. „Jak to teď vypadá v Berlíně?“

Neumann upíral zrak na vozovku. „Hotový ráj. Všichni jsme šťastní, tvrdě pracujeme v továrnách, hrozíme pěstí americkým a britským bombardérům a milujeme Vůdce.“

„To znělo jako Goebbelsův propagandistický film.“

„Pravda není zase tak zábavná. Berlín je na tom dost mizerně. Američané přes den posílají B-sedmnáctky a Britové ty svoje lancastery a halifaxy zase v noci. Někdy to vypadá, že celé město je pod téměř nepřetržitou dělostřeleckou palbou. Z centra zbyla už jen hromada sutin.“

„Bombardování jsem si sama prožila na vlastní kůži. Bohužel mám pocit, že Německo zasluhuje každou minutu, kterou jim to Britové a Američani vracejí. To Němci jako první zatáhli válku mezi civilní obyvatelstvo. Nemůžu ronit mnoho slz kvůli Berlínu, který teď spojenci drtí na prach.“

„Teď mluvíte jako Britka.“

„Jsem z poloviny Britka. Moje matka byla Angličanka. A já žila mezi Brity šest let. V takové situaci není těžké zapomenout, na čí straně člověk stojí. Ale řekněte mi víc o Berlíně.“

„Těm, kdo mají peníze nebo konexe, se daří lépe a najedí se. Těm, kdo peníze ani konexe nemají, se daří hůř a hladoví. Rusové nám na východě ukázali, zač je toho loket. Mám za to, že polovina Němců doufá, že invaze bude úspěšná, aby se Američani dostali do Berlína před Ivany.“

„Jak typicky německé! Zvolí si do čela psychopata, vloží mu do rukou neomezenou moc, a pak pláčou, protože je dovedl na pokraj zkázy.“

Neumann se zasmál. „Když jste obdařena takovou předvídavostí, proč jste se dobrovolně rozhodla stát se vyzvědačkou?“

„Kdo tady mluvil o dobrovolnosti?“

Bleskově se přehnali dvěma vesnicemi – nejprve Stickney a poté Stickfordem. Do kabiny dodávky pronikl pach dřeva páleného v domcích. Neumann zaslechl štěkání psa, po chvíli dalšího. Zašmátral v kapse, vytáhl krabičku cigaret a podal ji Kateřině. Zapálila dvě, jednu si nechala a druhou mu vrátila.

„Mohla byste mi vysvětlit tu poslední poznámku?“

Přemýšlela. Mohla bych? Byl to hrozně divný pocit, po tolika letech mluvit německy. Šest let strávila utajováním každé špetky pravdy o své osobě. Stala se někým jiným, vymazala každičký znak své osobnosti, každý kousek své minulosti. Když uvažovala nad člověkem, kterým byla před Hitlerem a před válkou, jako by přemýšlela o někom úplně jiném.

Anna Kateřina von Steiner zemřela při tragické dopravní nehodě nedaleko Berlína.

„No, nešla jsem zrovna do místní kanceláře Abwehru, abych se přihlásila,“ vysvětlovala. „Jenže v tomhle oboru nepřišel takto k práci vlastně nikdo, že? To oni si vždycky přijdou pro někoho. V mém případě oni znamená Kurt Vogel.“

Vylíčila mu své osudy, příběh, který předtím neřekla ještě nikomu. Příběh o létě ve Španělsku – o létě, kdy vypukla občanská válka. O létě na Mariině haciendě. O poměru s Mariiným otcem. „Takové já mám štěstí. Vyklube se z něj fašista a hledač talentů pro Abwehr. Prodá mě Vogelovi a Vogel si mě snadno najde.“

„Proč jste prostě neodmítla?“

„Proč neodmítl nikdo z nás? V mém případě Vogel ohrožoval jediného člověka, na němž mi na světě záleží – mého otce. Tak to dělají správní zpravodajští důstojníci. Dostanou se vám do hlavy, proniknou do mozku. Naučí se rozpoznat, jak kdo přemýšlí, co cítí. Co miluje a co ho děsí. A pak to využijí k tomu, aby ho přinutili udělat, co po něm chtějí.“

Chvíli potichu kouřila pozorujíc další vesnici, jíž projížděli.

„Věděl, že jsem jako dítě žila v Londýně, že ovládám výborně jazyk, že už také umím zacházet se zbraní a že…“

Odmlčela se. Neumann na ni nenaléhal, jen fascinovaně čekal. „Věděl, že jsem vhodná osobnost pro úkol, který měl na mysli. Prožila jsem v Británii skoro šest let, sama, prakticky bez kontaktů. Žádní přátelé, žádná rodina, žádný styk s jinými agenty – nic. Bylo to spíš jako vězení než úkol. Nemůžu ani vypovědět, kolikrát jsem snila o tom, že se jednou vrátím do Berlína a zabiju Vogela jedním z těch báječných způsobů, které mě on a jeho přátelé naučili.“

„Jak jste se dostala do země?“ Řekla mu to – řekla mu, co ji Vogel donutil udělat. „Ježíšikriste,“ zamumlal Neumann.

„Tak by to udělalo gestapo, že? Další měsíc jsem strávila přípravou své nové identity. Pak jsem si zvykla a čekala jsem. Vogel a já jsme používali způsob dorozumívání přes vysílačku, který nezahrnoval žádná kódovaná jména, takže po mně Britové nikdy nešli. Vogel věděl, že se skrývám na bezpečném místě, nachystaná pro případ nutnosti. Pak mi ten pitomec zadá jediný úkol a pošle mě přímo do náruče MI5.“ Tiše se zasmála. „Můj bože, nemůžu uvěřit, že se tam po takové době vrátím. Nikdy jsem si nemyslela, že Německo ještě uvidím.“

„Nezdá se, že byste byla vyhlídkou na návrat domů příliš nadšená.“

„Domů? Pro mě je těžké pohlížet na Německo jako na domov a sama sebe za Němku také nemohu považovat. Vogel ze mě tuto část mé osobnosti v tom svém nádherném úkrytu v Bavorsku úspěšně vymazal.“

„Co budete dělat?“

„Setkám se s Vogelem, ujistím se, že můj otec je stále naživu, pak si vyzvednu plat a odjedu. Vogel snad pro mě dokáže vytvořit další falešnou totožnost. Můžu se vydávat za příslušnici pěti národů. To je taky to, co mě dostalo do hry, abych nezapomněla. Je to všechno velká hra, ne? Jedna velká hra.“

„Kam pojedete?“

„Zpátky do Španělska,“ odpověděla. „Vrátím se na místo, kde to všechno začalo.“

„Povězte mi o tom něco,“ požádal Neumann. „Potřebuju myslet taky na něco jiného než na tuto bohem zapomenutou silnici.“

„Hacienda leží na úpatí Pyrenejí. Ráno se chodí na lov a odpoledne na vycházky do hor. Teče tam báječná říčka a v ní jsou hluboké studené tůně. Trávíme tam vždycky celé odpoledne, popíjíme ledově bílé víno a čicháme vůni eukalyptů. Na tohle jsem vždycky myslela, když jsem se cítila příliš osaměle. Někdy jsem měla pocit, že z té samoty zešílím.“

„Zní to skvěle. Až budete potřebovat stájníka, dejte mi vědět.“

Podívala se na něj a usmála se. „Vy byste byl skvělý. Nebýt vás…“ Zaváhala. „Bože, ani na to nechci pomyslet.“

„To je v pořádku. Rád jsem pomohl. Nerad ruším naši siestu, ale ještě nejsme mimo nebezpečí.“

„Věřte mi, že si to moc dobře uvědomuju.“

Dokouřila, otevřela okno a škvírou špaček odhodila. Dopadl na zem a odletěly z něj jiskry. Opřela se o sedadlo a zavřela oči. Už příliš dlouho ji hnal adrenalin a strach. Zaplavil ji pocit vyčerpání. Mírné houpání dodávky ji ukolébalo k lehkému polospánku.

„Vogel mi nikdy neprozradil vaše pravé jméno. Můžu se zeptat…?“ Neumann nechal otázku nedopovězenou.

„Mé skutečné jméno znělo Anna Kateřina von Steiner,“ odvětila ospale chraptivým hlasem. „Ale byla bych raději, kdybyste mě dál oslovoval Kateřino. On totiž Kurt Vogel Annu zabil – před tím, než ji poslal do Anglie. Obávám se, že Anna už nežije. Anna je mrtvá.“

Neumannův hlas, když znovu promluvil, zněl zdaleka, jako z druhého konce dlouhého tunelu.

„Jak jen mohla tak krásná a inteligentní žena, jakou bezpochyby Anna Kateřina von Steiner byla, skončit tady – takhle?“

„To je moc dobrá otázka,“ hlesla. Vzápětí ji přemohla únava a usnula.

*****

Ten sen je její jedinou vzpomínkou, odvozený od skutečných zážitků před mnoha lety. Občas se jí vrací v náhlých záblescích – kradmých myšlenkách. Někdy jej znovu jakoby prožívá, jindy zase sleduje sama sebe jako divák sedící na hlavní tribuně.

Dnes v noci ten sen prožívá.

Leží vedle jezera; otec ji pustil samotnou. Ví, že se k vodě nepřiblíží – je příliš chladná na plavání –, a ví také, že když je Anna o samotě, ráda myslí na svou matku.

Je podzim. Přinesla si deku. Vysokou trávu kolem jezírka smáčel ranní deštík. Vítr si hraje s korunami stromů. Nad hlavou krouží hejno hlučných havranů. Stromy pláčou ohnivě rudým a oranžovým listovím. Pozoruje padající listy, jak se lehce snášejí k zemi jako maličké horkovzdušné balony a dopadají na zvlněnou hladinu jezera.

A v okamžiku, kdy její oči doprovázejí klesající suchý list, zahlédne muže, který postává mezi stromy na druhé straně jezera.

Dlouho ji nehnutě sleduje; pak vykročí k ní. Na sobě má vysoké boty ke kolenům a kabát dlouhý až po stehna. Přes pravou paži mu visí brokovnice zlomená v závěru. Vlasy a vousy má nezvykle dlouhé, oči zarudlé a vlhké. Jak se přibližuje, Anna si všimne něčeho, co mu visí u opasku. Uvědomí si, že je to párek zakrvavených králíků. Ochablí smrtí vypadají groteskně dlouzí a Vyzáblí.

Otec užívá pro muže jako tento jeden výraz: pytlák. Chodí na pozemky jiných lidí a zabíjejí zvířata – vysokou, králíky a bažanty. To slovo se jí zdá zvláštní – pytlák. Jako kdyby chodil v pytli. Přemýšlí nad tím, když se muž přibližuje, a musí se pousmát.

Pytlák se ptá, jestli si může přisednout, a ona odpoví, že ano.

On se posadí na bobek a odloží brokovnici do trávy.

„Jsi tady sama?“ zeptá se.

„Ano. Můj otec říká, že mi nic nehrozí.“

„Kde je tvůj otec teď?“

„Je v domě.“

„A sem nepřijde?“

„Ne“

„Chci ti něco ukázat,“ řekne on. „Něco, po čem se budeš cítit skvěle.“

Jeho oči jsou teď velmi vlhké. Usměje se; má černé, prohnilé zuby. Poprvé jí nažene strach. Pokouší se vstát, ale on ji popadne za ramena a srazí na deku. Snaží se křičet, ale on udusí její hlas velkou chlupatou rukou. Najednou leží na ní; je ochromena jeho tíhou. Vyhrnuje jí šaty a stahuje spodní prádlo.

Takovou bolest nikdy předtím nezažila. Cítí, jak ji trhá na kusy. Jednou rukou jí drží obě ruce za hlavou a druhou jí zakrývá ústa, aby ji nikdo neslyšel křičet. Do nohy ji tlačí ještě teplá těla obou králíků. Pak se pytlákovi zkroutí obličej jakoby bolestí a všechno skončí stejně rychle, jako začalo.

Znovu na ni promluví.

„Viděla jsi ty králíky? Viděla jsi, co jsem udělal těm králíkům?“

Snaží se přikývnout, ale on jí tlačí rukou na ústa tak silně, že nemůže vůbec pohnout hlavou.

„Jestli někomu kdy cekneš o tom, co se tady stalo, udělám to samé tobě. A pak tvému otci. Oba vás zastřelím a pak si vaše hlavy připnu za opasek. Posloucháš mě, holka?“

Rozpláče se.

„Jsi zkažená,“ prohlásí on. „No jo, to je vidět. Myslím, že se ti to vlastně líbilo.“

A pak jí to udělá znova.

Začne se třást. Nikdy před tím to ve snu neprožívala tak silně. Někdo ji volá, Kateřino… Kateřino… vzbuďte se. Proč mi říká Kateřino? Jmenuju se přece Anna…

Horst Neumann s ní znovu prudce zatřepal a křikl: „No tak, Kateřino! Vzbuďte se! Máme problém!“

59 KAPITOLA

LINCOLNSHIRE, ANGLIE

Byly tři hodiny ráno, když lysander Královského letectva prorazil hustá mračna a tvrdě dosedl na přistávací plochu malé základny RAF tři kilometry od městečka Grimsby. Alfréd Vicary dosud nikdy letadlem necestoval a nebyl to zážitek, který by si chtěl brzy zopakovat. Prudký déšť lomcoval letadlem celou cestu už od Londýna, a když rolovali k malé budově řídicího střediska letového provozu, Vicary si pomyslel, že v životě neviděl žádné místo raději.

Pilot vypnul motor a jeden z členů posádky mezitím otevřel dveře kabiny. Vicary, Harry Dalton, Clive Roach a Petr Jordan rychle slezli dolů. Čekali na ně dva muži, mladý ramenatý důstojník RAF a mohutný chlap s obličejem poznamenaným neštovicemi v rozpadající se pláštěnce.

Příslušník RAF napřáhl paži a ujal se představování. „Major britského letectva Edmund Hughes. Tohle je vrchní inspektor Roger Lockwood z policejního sboru hrabství Lincolnshire. Pojďte dovnitř. Zařízení nic moc, ale je tam sucho a nachystali jsme pro vás provizorní velitelské stanoviště.“

Vešli dovnitř. Důstojník RAF poznamenal: „Oproti tomu, na co jste zvyklí z Londýna, vám to tady musí připadat velmi skromné.“

„To byste se divil,“ reagoval Vicary. Byla to místnůstka s výhledem na celé letiště, velká mapa hrabství Lincolnshire připíchnutá na stěně, naproti stůl se dvěma otlučenými telefony. „To postačí.“

„Máme bezdrátovou vysílačku a dálnopis,“ dodal Hughes. „Můžeme dokonce připravit i nějaké sýrové sendviče a čaj. Vypadáte, že byste nepohrdli něčím k snědku.“

„Děkuji vám,“ odpověděl Vicary. „Byl to dlouhý den.“

Hughes odešel a slova se ujal Lockwood.

„Rozestavěli jsme hlídky na všechny hlavní silnice mezi tímto místem a Naplaveninou,“ oznámil vrchní inspektor a zabodl tlustý prst do mapy. „V těch nejmenších vesnicích máme jen strážníky s koly, takže se obávám, že by moc nesvedli, kdyby na ně narazili. Ale až se uprchlíci přiblíží k pobřeží, čekají je potíže. Zátarasy tady, tady, tady a tady. Mí nejlepší muži, policejní vozy, dodávky a zbraně.“

„Výborně. A co samotné pobřeží?“

„Nasadil jsem jednoho muže do každého doku i přístaviště podél celé linie lincolnshirského pobřeží a břehů Humberu. Pokud se uprchlíci pokusí ukradnout člun, dozvím se to.“

„A co volně přístupné pláže?“

„To je něco jiného. Nemám neomezené zdroje. Ztratil jsem spoustu dobrých kluků, co odešli do armády – jako ostatně všude. Tyhle vody dobře znám. Sám jsem amatérský námořník. A nechtěl bych se dneska v noci vydat na moře ve člunu, který je možné vypravit jen tak z pláže.“

„Tohle počasí může být nejlepší přítel, který nám zbude.“

„Jo. Ještě jedna věc, majore Vicary. Musíme stále předstírat, že jdete po páru průměrných zločinců?“

„To skutečně ano, vrchní inspektore. Je to nezbytně nutné.“

*****

Křižovatka A16 a vedlejší silnice se nacházela hned za městem Louth. Neumann si naplánoval, že právě tam sjede z A16, pojede po okresce až k pobřeží, odbočí na další vedlejší cestu a zamíří na sever do Cleethorpes. Byl tu však jen jeden problém. Na křižovatce stála dobrá polovina louthského policejního sboru. Neumann zahlédl nejméně čtyři muže. Jak se přibližoval, posvítili baterkami jeho směrem a mávnutím mu naznačili, aby zastavil.

Kateřina už byla zcela vzhůru – a také vyplašená. „Co se děje?“

„Konec výletu, obávám se,“ řekl Neumann, když zastavoval. „Čekají očividně na nás. Z toho se asi nevykecáme.“

Kateřina popadla svůj mauser. „Kdo tady co říkal o vykecávání?“

Jeden ze strážníků s brokovnicí v ruce přistoupil k dodávce a zaklepal na Neumannovo okénko.

Neumann okénko stáhl a nenuceně pozdravil: „Dobrý večer. Co se děje?“

„Mohl byste laskavě vystoupit z auta, pane?“ požádal policista se zdvořilostí vlastní všem britským strážcům zákona. „Doufám, že vám to nevadí,“ dodal.

„No, víte, vlastně vadí. Je pozdě, jsem unavený, počasí je otřesné a rád bych se dostal tam, kam potřebuju.“

„A kampak jedete, pane?“

„Do Kingstonu,“ odvětil Neumann, i když si stačil povšimnout, že policista už o jeho příběhu pochybuje. U Kateřinina okna se vynořil druhý strážník a dva další zaujali pozici za dodávkou.

Policista otevřel dveře na Neumannově straně, namířil mu zbraní do obličeje a nekompromisním tónem ho vyzval: „Tak jo. Zvedněte ruce nad hlavu, abych je viděl, a vystupte si z auta. Pěkně pomalu.“

*****

Jenny Colvilleová seděla vzadu v dodávce, ruce a nohy spoutané, v ústech roubík. Bolela ji zápěstí. A taky záda a krk. Jak dlouho už na té plechové podlaze sedí? Dvě hodiny? Tři? Nebo dokonce čtyři? Když auto zpomalilo, na krátký okamžik se jí srdíčko zatetelilo novou nadějí. Třeba už bude brzy všemu konec, utěšovala se v duchu, a budu se moci vrátit do Hampton Sands za Mary a Seanem a tátou a všechno bude jako dřív, jako před tím, než přišel, a ukáže se, že to byl jen zlý sen a… Zarazila se. Uvažuj rozumně, napomenula se v duchu. Zvaž, jaké jsou tvé skutečné vyhlídky.

Dívala se na ně. Seděli na předním sedadle. Dlouho se tiše bavili německy, pak ta žena usnula a teď s ní Neumann třásl ve snaze ji probudit. Před nimi přes čelní sklo spatřila světlo – kužely světla – pohybující se sem a tam. Asi baterky. Napadlo ji, že kdyby policisté blokovali silnici, určitě by měli baterky. Bylo by to možné? Ví už policie, že jsou to němečtí špioni a že ji unesli? Hledají ji?

Dodávka zastavila. Vpředu zahlédla Jenny dva strážníky a zvenčí, blízko zadní části auta, zaslechla kroky ještě nejméně dvou dalších. Slyšela policistu zaklepat na sklo. Viděla Neumanna stahovat okénko. Všimla si, že má v ruce pistoli. Jenny se zadívala na tu ženu. I ona držela zbraň.

Pak si vzpomněla na to, co se stalo ve stodole. Do cesty jim vešli dva lidé – její otec a Sean – a oni je oba zastřelili. Možná zabili i Mary. Nehodlají se vzdát jen proto, že to po nich vyžadovali nějací venkovští strážníci. Zastřelí i je, jako zabili jejího otce a Seana.

Jenny slyšela, jak se otevírají dveře a jak policista důrazně přikazuje Neumannovi, aby vystoupil. Bylo jí jasné, co bude následovat. Kdepak vystoupit, začnou střílet. Pak budou všichni strážníci mrtví a ona s nimi zůstane zase sama.

Musí policisty varovat.

Ale jak?

Kvůli pevně připoutanému roubíku ze sebe nevydá hlásku.

Takže jí zbylo jediné.

Přitáhla nohy k tělu a vší silou kopla do boční stěny dodávky.

*****

I když se Jennyin zoufalý pokus zcela minul účinkem, alespoň zajistil nečekanou a tedy milosrdnější smrt jednomu z policistů – tomu, který stál nejblíže dveřím na straně spolujezdce. Když natočil hlavu po zvuku, Kateřina Blakeová zvedla pistoli a zastřelila ho. Vynikající tlumič ztišil výstřel tak, že z pistole vyšlo jen krátké puknutí. Kulka prorazila sklo, zasáhla strážníka do čelistního kloubu a odrazila se do spodiny lebeční. Zhroutil se na zabahněnou krajnici už mrtvý.

Jako druhý zemřel policista u Neumannových dveří, i když Neumann smrtící ránu nevypálil. Máchnutím pravé paže mu vyrazil brokovnici z rukou a v tom okamžiku se Kateřina obrátila a vystřelila otevřenými dveřmi. Kulka trefila policistu doprostřed čela a vyšla ven týlem. Spadl mrtvý zády na vozovku.

Neumann se skulil na zem. Jeden ze dvou policistů, kteří zaujali pozici u zadních dveří dodávky, vypálil těsně nad jeho hlavu a roztříštil tak do poloviny otevřené okénko. Neumann rychle stiskl dvakrát po sobě spoušť. První kulka zasáhla strážníka do ramene a otočila ho, druhá pronikla do srdce.

Kateřina vystoupila z auta a zbraní v natažených rukou mířila do tmy. Na druhé straně dodávky ji Neumann, který pořád ležel na břiše, napodobil. Oba potichu vyčkávali a naslouchali zvukům noci.

Čtvrtý člen hlídky usoudil, že za dané situace udělá nejlépe, když vyklidí bojiště a sežene pomoc. Otočil se a dal se na útěk tmou. Po několika krocích se dostal Neumannovi na mušku. Neumann opatrně zacílil a dvakrát vypálil. Brokovnice zarachotila o asfaltový povrch silnice a poslední z policistů se zřítil na deštěm smáčenou vozovku mrtev.

*****

Neumann odtáhl mrtvoly k dodávce. Kateřina otevřela zadní dveře. Jenny, oči strachem doširoka otevřené, zvedla ruce, aby si chránila hlavu. Kateřina se rozmáchla a pažbou pistole ji udeřila do obličeje. Dívce se nad očima otevřela hluboká rána. „Jestli nechceš skončit jako oni, tak už nic takového nezkoušej,“ štěkla na ni Kateřina.

Neumann zvedl Jenny a položil ji na vozovku. Pak společně s Kateřinou naskládali těla mrtvých policistů na ložnou plochu dodávky. Řešení ho napadlo ve zlomku vteřiny. Policisté na křižovatku přijeli vlastním autem; jejich dodávka stála odstavená nedaleko na kraji silnice. Neumann schová těla a ukradené auto mezi stromy mimo dohled a v policejním vozidle pak dojede k pobřeží. Muže trvat hodiny než se sem vydá další policista a odhalí, že zde strážníci už nejsou. Tou dobou budou s Kateřinou na palubě ponorky mířit k Německu.

Neumann odnesl Jenny a uložil ji dozadu do policejní dodávky. Kateřina se posadila za volant a nastartovala. Neumann se vrátil k autu, kterým přijeli z Londýna. Motor ještě běžel. Zacouval, otočil se a uháněl po silnici s Kateřinou v závěsu. Snažil se nemyslet na ta čtyři mrtvá těla ležící za ním.

O dvě minuty později Neumann odbočil na úzkou polní cestu. Ujel asi dvě stě metrů, zastavil a vypnul motor. Pak vystoupil a pospíchat zpět k silnici. Kateřina mezitím dodávku otočila a přesedla si na místo spolujezdce. Neumann usedl za volant, přibouchl dveře a zařadil rychlost.

Přejeli křižovatku, kde policisté rozestavili zátarasy, a sjeli na vedlejší silnici. Podle mapy je od pobřeží dělilo asi deset mil a pak zbývalo dalších dvacet do Cleethorpes. Neumann šlápl na plyn a hnal se dál. Poprvé od chvíle, kdy v Londýně zahlédl agenty MI5, se odvážil doufat, že se jim útěk nakonec přece jen podaří.

*****

Alfréd Vicary přecházel po místnosti základny RAF nedaleko Grimsby. Harry Dalton a Petr Jordan seděli u stolu a pokuřovali. Vrchní inspektor Lockwood se usadil vedle nich a skládal zápalky do geometrických tvarů.

Vicary prohlásil: „Mně se to nelíbí. Někdo už je přece musel alespoň zahlédnout.“

„Všechny hlavní cesty jsou neprodyšně uzavřené. Jednou na ty zátarasy narazit musí,“ opáčil Harry.

„Možná tudy nakonec vůbec nejedou. Třeba jsem se strašně přepočítal. Co když zamířili od Hampton Sands na jih? Co když to znamení ponorce byl jen trik a oni mají v úmyslu odplout trajektem do Irska?“

„Jedou tudy.“

„Třeba se někam zašili a akci zrušili. Třeba se teď krčí v nějaké jiné zapadlé vesnici a čekají, až se bouřka přežene, než se pohnou dál.“

„Ohlásili se ponorce. Musí pokračovat.“

„Oni nemusí nic. Je možné, že si všimli zátarasů a nezvyklého počtu policistů a rozhodli se počkat. Můžou se ohlásit ponorce při další příležitosti a pokusit se znovu o útěk, až se situace uklidní.“

„Zapomínáte na jednu věc. Nemají vysílačku“

„My si myslíme, že nemají vysílačku. Vy jste jim vzal jednu a Thomasson našel druhou zničenou v Hampton Sands. Ale nevíme jistě, jestli nemají ještě třetí.“

„S jistotou nevíme nic, Alfréde. Postupujeme pouze na základě kvalifikovaného odhadu.“

Vicary rázoval tam a zase zpátky a pohledem upřeným na telefon přístroj úpěnlivě zaklínal: Zvoň, sakra, zvoň!

Zoufalý z nečinnosti zvedl sluchátko a požádal operátora, aby jej spojil se střediskem pro sledování ponorek v Londýně. Když Arthur Braithwaite konečně přišel k telefonu, znělo to, jako by hovořil z hlavně torpédometu.

„Máte něco, fregatní kapitáne?“ zeptal se Vicary.

„Mluvil jsem s Královským námořnictvem a oblastní pobřežní stráží. Námořnictvo vysílá do oblasti dvě korvety – čísla 745 a 128 – zrovna v téhle chvíli. Během hodiny vyplují ze Spurn Headu a okamžitě zahájí pátrací operaci. Pobřežní stráž se stahuje blíž ke břehu. RAF vyšle letadla s prvním paprskem světla.“

„A to bude kdy?“

„Kolem sedmi ráno. Možná o něco později, kvůli hustým mračnům.“

„To už může být pozdě.“

„Bylo by zbytečné odstartovat dřív. Letecký průzkum potřebuje světlo. Kdyby šli piloti nahoru teď, byli by nám platní asi jako slepci. A teď jedna dobrá zpráva. Krátce před úsvitem očekáváme změnu počasí. Oblačnost zůstane i nadále, ale déšť by se měl zmírnit a vítr zeslábnout. Pátrání se tím značně usnadní.“

„Vlastně si nejsem tak jistý, jestli je to dobrá zpráva. Spoléhali jsme na bouřku, že se díky ní nebude dát z pobřeží utéct. A příznivější počasí nabídne lepší podmínky i špionům a ponorce.“

„Správná poznámka.“

„Požádejte Královské námořnictvo a RAF, aby pátrali co možná nejnenápadněji. Já vím, že vám můj požadavek připadne absurdní, ale snažte se, aby to vypadalo jako rutina. A upozorněte každého, ať si dává pozor, co říká do vysílačky. Němci nás taky odposlouchávají. Bohužel vám nemůžu prozradit další podrobnosti, ale tohle je velmi důležité, kapitáne.“

„Rozumím. Pošlu to dál.“

„Děkuji.“

„Zkuste se uklidnit, majore Vicary. Pokud se ti vaši špioni opravdu pokusí doplout k ponorce dnes v noci, my je zastavíme.“

*****

Strážníci Gardner a Sullivan jeli na kole bok po boku po ztemnělých uličkách Louthu, vysoký a zavalitý Gardner ve středním věku, štíhlý a zdatný Sullivan sotva dvacetiletý. Vrchní inspektor Lockwood jim nařídil zajet k silničnímu zátarasu kousek na jih od vesnice a vystřídat tam dva jiné policisty. Gardner si za jízdy postěžoval: „Jak to ti londýnští zločinci dělají, že se jim vždycky povede skončit někde tady uprostřed bouřky? Můžeš mi to nějak vysvětlit?“ Sullivan se chvěl rozčilením. Tohle bylo jeho první velké stíhání. A také byl poprvé ve službě ozbrojen – přes rameno měl pověšenou třicet let starou pušku s pákovým uzávěrem, kterou nafasoval ze skladu zbraní.

O pět minut později přijeli ke křižovatce, kde měly být zátarasy. Místo bylo opuštěné. Gardner zabrzdil a zůstal sedět. Sullivan zastavil o kus dál, rozsvítil baterku a posvítil kolem sebe. Nejprve uviděl stopy pneumatik a pak rozsypané střepy skla.

„Pojď sem! Rychle!“ vykřikl Sullivan.

Gardner seskočil z kola a doběhl k němu.

„Bože všemohoucí!“

„Podívej na ty stopy. Dvě vozidla, jedno jejich a to druhé naše. Když se otáčeli, najeli do bláta na krajnici. Nechali nám tady hezké otisky ke stopování.“

„Jo. Ty zjisti, kam vedou. Já pojedu zpátky na stanici a upozorním Lockwooda. A dávej si proboha pozor.“

*****

Sullivan šlapal po cestě s baterkou v ruce a sledoval postupně slábnoucí otisky. Sto metrů od zátarasu se stopa docela vytratila. Urazil ještě půl kilometru a hledal nějaké stopy po policejní dodávce.

Jel kousek dál a všiml si dalších otisků pneumatik. Tyhle byly jiné. Čím dále je sledoval, tím byly zřetelnější a jasnější. Vozidlo, jež je zanechalo, přijelo očividně z druhé strany.

Držel se stop až k místu, kde začínaly, a objevil úzkou polní cestu, která se ztrácela mezi stromy. Posvítil baterkou na zem a znovu spatřil čerstvé otisky pneumatik. Namířil paprsek světla dál ke stromům, ale tma byla příliš neproniknutelná, aby ve světle baterky něco viděl. Pohledem zkoumal cestu – příliš rozježděná a rozbahněné, aby ji projel na kole. Sesedl, opřel bicykl o strom a pokračoval pěšky.

O pár minut později zahlédl zadní část dodávky. Zavolal, ale neozvala se žádná odpověď. Podíval se blíž. Nebylo to policejní vozidlo; mělo londýnskou poznávací značku a byl to jiný model. Sullivan pomalu postupoval kupředu. Přiblížil se k autu ze strany spolujezdce a posvítil dovnitř. Přední sedadla byla prázdná. Obrátil kužel světla do úložného prostoru vzadu.

V příštím okamžiku objevil mrtvoly.

*****

Sullivan nechal dodávku dodávkou a ujížděl zpátky do Louthu tak rychle, jak mu síly dovolily. Dorazil na policejní stanici a okamžitě zburcoval vrchního inspektora Lockwooda na základně RAF.

„Všichni čtyři jsou mrtví,“ líčil, sotva popadaje dech po zběsilé jízdě. „Těla leží v zadní části černé dodávky, ale není to ta jejich. Vypadá to, že uprchlíci se zmocnili policejního auta. Na základě otisků na vozovce soudím, že se vrátili zpátky k Louthu.“

„Kde jsou ta těla teď?“ otázal se Lockwood.

„Nechal jsem je v lese, pane.“

„Vraťte se tam a počkejte, než se dostaví posily.“

„Ano, pane.“

Lockwood položil sluchátko. „Čtyři muži mrtví. Můj bože!“

„To je mi líto, vrchní inspektore. Tolik k mé teorii o tom, že se schovávají. Zjevně míří na sever a udělají cokoliv, aby uniklí, včetně chladnokrevné vraždy čtyř vašich mužů.“

„Je zde ještě jedna potíž – řídí policejní vůz. Bude chvíli trvat, než se spojíme s policisty strážícími zátarasy. A mezitím se vaši špioni dostanou nebezpečně blízko k pobřeží.“ Lockwood poodešel k mapě. „Louth leží nedaleko od nás, jen pár mil na jih. Můžou si teď vybrat z celé řady vedlejších silnic vedoucích k moři.“

„Přesuňte vaše muže. Pošlete všechno mezi Louth a pobřeží.“

„Samozřejmě, ale bude to chvíli trvat. A ti vaši špioni před námi mají náskok.“

„Ještě jednu věc,“ dodal Vicary. „Dovezte ty mrtvé sem tak nenápadně, jak to jen půjde. Až tohle všecko skončí, možná bude nutné vymyslet jiné vysvětlení jejich smrti.“

„A co mám říct jejich rodinám?“ vypěnil Lockwood a vyřítil se ven.

Vicary zvedl sluchátko. Operátor jej spojil s londýnskou centrálou MI5. Ozval se telefonista z oddělení. Vicary požádal, aby zavolali Boothbyho, a čekal, než dojde k přístroji.

„Zdravím vás, sire Basile. Obávám se, že tady máme velké nesnáze.“

*****

Ostrý vítr rozháněl déšť po nábřeží v Cleethorpes. Neumann zpomalil a odbočil mezi sklady a garáže. Zastavil a vypnul motor. Do svítání nezbývalo moc času. V nejasném světle rozpoznal malé přístaviště, kde kotvilo několik rybářských lodí. Čluny přivázané lany se pohupovaly na černé hladině. K pobřeží dorazili za velmi krátkou dobu. Projeli dalšími dvěma zátarasy a pokaždé je bez otázek odmávli, že mohou projet – díky policejní dodávce.

Byt Jacka Kincaida měl být nad garáží. Zvenčí vedlo dřevěné schodiště až nahoru k oprýskaným dveřím. Neumann vystoupil z auta a vyšlapal po schodech. Když se přiblížil ke dveřím, reflexivně sáhl po zbrani. Zlehka zaklepal, ale nikdo nepřišel otevřít. Zkusil kliku. Odemčeno. Otevřel a vstoupil.

Okamžitě ho zasáhl odporný puch v místnosti: hnijící odpadky, nedopalky cigaret, nemytá těla a ochromující zápach alkoholu. Zkusil rozsvítit, ale nic se nestalo. Vytáhl z kapsy baterku a rozžal ji. Kužel světla dopadl na zavalitou postavu muže, který ležel na holé matraci. Neumann prošel špinavým pokojem a šťouchl do něj špičkou boty.

„Nejste náhodou Jack Kincaid?“

„Jo. A kdo jste vy?“

„Jmenuji se James Porter. Máte mě někam odvézt. Ve člunu.“

„A jo, jo.“ Kincaid se pokusil posadit, ale moc se mu to nedařilo. Neumann mu posvítil baterkou přímo do obličeje. Bylo mu nejmíň šedesát a jeho drsná tvář odrážela zálibu v pití.

„Dal jste si večer pár panáků, že, Jacku?“ zeptal se Neumann.

„Několik jich bylo, to jo.“

„Který člun je váš?“

„Camilla.“

„Kde přesně kotví?“

„Dole v přístavišti. Ten nepřehlídnete.“

Kincaid opět přestával vnímat.

„Nebude vám vadit, když si ho na chvilku půjčím, že ne, Jacku?“

Kincaid neodpověděl a místo toho začal hlasitě chrápat. „Tak vám moc děkuju.“

*****

Neumann odešel a opět nastoupil do dodávky.

„Náš kapitán není schopen plavby. Je úplně v lihu.“

„A ten člun?“

„Camilla. Tvrdí, že je hned dole v přístavišti.“

„Je tam ještě něco.“

„Co?“

„Za chvilku uvidíte sám.“

To už si Neumann strážníka také všiml. „Hlídají snad celé pobřeží,“ povzdechl si.

„Smůla. Další zbytečná oběť.“

„Pojďme na věc. Dneska už jsem zabil víc lidí než za celou dobu, co jsem sloužil u padákových myslivců.“

„A proč si myslíte, že vás sem Vogel poslal?“

Na to Neumann neodpověděl. „Co s Jenny?“

„Jde s námi.“

„Chci ji tady nechat. Už nám k ničemu nebude.“

„Nesouhlasím. Kdyby ji našli, mohla by jim toho spoustu vyklopit. A kromě toho, s vědomím, že máme na palubě rukojmí, si dvakrát rozmyslí, jaký postup zvolit, až nás budou chtít zastavit.“

„Jestli se domníváte, že budou váhat s palbou jenom proto, že držíme britského občana, tak se šeredně pletete. Na to je ve hře příliš mnoho. Pokud to budou pokládat za nutné, zabijou nás všechny.“

„Budiž. Každopádně jde ta holka s námi. Až doplujeme k ponorce, necháme ji ve člunu. Britové ji zachrání a nic se jí nestane.“

Neumann pochopil, že hádat se dál by byla ztráta času. Kateřina se otočila a řekla Jenny anglicky: „Už žádné hrdinství. Jestli se o něco pokusíš, vpálím ti kulku přímo do hlavy.“

Neumann potřásl hlavou. Nastartoval, zařadil rychlost a rozjel se k nábřeží.

*****

Policista, který hlídkoval na přístavní hrázi, zaslechl zvuk motoru a ohlédl se. Rozpoznal blížící se policejní dodávku. Divné, pomyslel si, protože ho měli vystřídat až v osm hodin. Sledoval vůz, jak zastavuje a vystupují z něj dva lidé. Namáhal ve tmě zrak, aby zjistil, kdo to je, a během dvou vteřin si uvědomil, že to nejsou policisté. Muž a žena, to budou nejspíš ti uprchlíci!

Pak ho zachvátil hrozivě sklíčený pocit. U sebe měl jenom revolver z předválečných dob, který se navíc často zasekával. Ta žena se k němu přibližovala. Zvedla paži. Uviděl záblesk, ale téměř nic neslyšel, jen tlumené plesknutí. Ucítil, jak mu kulka proletěla hrudí, a uvědomoval si, že ztrácí rovnováhu.

Jeho poslední pohled patřil rychle se přibližující špinavé hladině Humberu.

*****

Ian McMann byl rybář, jenž věřil, že díky čisté keltské krvi, která mu koluje žilami, je obdařen schopnostmi, které jsou obyčejným smrtelníků upřeny. Celých šedesát let, která prožil blízko Severního moře, tvrdil, že slyší volání o pomoc dříve, než se ozve. Tvrdil, že vidí duchy lidí ztracených na moři, jak poletují nad pobřežními hrázemi a přístavy. Tvrdil, že na určitých plavidlech straší, a k těm se pak nikdy ani nepřiblížil. Všichni v Cleethorpes to přijímali jako danou skutečnost, ale v soukromí naznačovali, že Ian McMann strávil na moři příliš mnoho nocí.

McMann vstal v pět hodin, jak bylo jeho zvykem, přestože ponurá předpověď slibovala počasí tak špatné, že žádná z lodí se pravděpodobně nebude moci na moře vypravit. Právě u stolu snídal ovesnou kaši, když ho vyrušily zvuky od nábřeží.

Pleskání dešťových kapek mu bránilo rozpoznat jejich původ, ale McMann by přísahal, že slyšel, jak někdo nebo něco padá do vody. Věděl, že je venku strážník – než šel večer spát, zanesl mu čaj a kus koláče – a věděl také, proč tam je. Policie hledá dva podezřelé vrahy z Londýna. McMann tušil, že tihle dva nejsou jen tak obyčejní podezřelí z vraždy. Zil v Cleethorpes už dvacet let a ještě nikdy se nestalo, aby místní strážníci hlídali nábřeží.

Kuchyňské okno McMannova domku umožňovalo vynikající výhled na přístaviště a na ústí řeky Humber na druhé straně. McMann vstal, roztáhl závěsy a vyhlédl ven. Po strážníkovi ani vidu. McMann popadl nepromokavý plášť a námořnický klobouk, ze stolku u dveří vzal svítilnu a vyšel do deště.

Rozsvítil baterku a vyrazil. Po několika krocích uslyšel, jak někdo natahuje naftový motor jednoho z člunů a ten s hlasitým prskáním naskakuje. Zrychlil a došel tak daleko, aby rozpoznal, o který člun se jedná. Camilla. Loďka Jacka Kincaida.

Je tak opilý, že se chystá vyplout v takové bouřce? uvažoval McMann.

Rozeběhl se a křičel: „Jacku, Jacku! Zastav! Kam si myslíš, že dopluješ?“

Pak poznal, že muž, který nejprve odvázal lano a pak skočil na záď, není Jack Kincaid. Někdo krade Jackův člun! McMann se rozhlížel po strážníkovi, ale ten nebyl k nalezení. Muž vešel do kormidelní budky a přidal plyn. Camilla vyrazila z přístaviště.

McMann utíkal za odjíždějícím člunem a křičel: „Vraťte se! Hej, vy! Vraťte se!“

Z kormidelní budky vyšla druhá osoba. McMann postřehl záblesk u ústí hlavně, ale nic neslyšel. Hvízdnutí, jak mu kulka prosvištěla nebezpečně blízko kolem hlavy, mu ovšem neuniklo. Plácl sebou na zem za dva prázdné barely. Další dvě střely se odrazily od přístavní zdi; pak palba ustala.

Postavil se a zahlédl záď Camilly, jak se ztrácí na moři.

Až tehdy McMann postřehl, že něco pluje v olejovitých vodách přístaviště.

*****

„Myslím, že tohle byste si měl vyslechnout osobně, majore Vicary.“

Vicary popadl sluchátko, které mu Lockwood podával. Z Cleethorpes volal Ian McMann.

Lockwood jej pobídl: „Pěkně od začátku, Iane.“

„Dva lidé právě ukradli rybářskou loď Jacka Kincaida a míří na otevřené moře.“

„Můj bože! Odkud voláte?“ vyhrkl Vicary.

„Z Cleethorpes.“

Vicary zašilhal na mapu. „Z Cleethorpes? Neměli jsme tam taky muže?“

„Měli,“ dosvědčil McMann. „Plave tady ve vodě s kulkou v srdci.“

Vicary potichu zaklel a pak položil otázku: „Kolik jich bylo?“

„Nejméně ti dva, které jsem zahlídl.“

„Muž a žena?“

„Na to byli moc daleko a byla veliká tma. Mimo to, když začali střílet, praštil jsem sebou o zem.“

„Nevšiml jste si mladé dívky?“

„Ne.“

Vicary zakryl dlaní mluvítko. „Možná je pořád v té dodávce. Pošlete tam někoho, aby to co nejdřív obhlédl.“

Lockwood přikývl.

Vicary odtáhl dlaň a požádal muže na druhém konci linky: „Řekněte mi něco o tom ukradeném člunu.“

„Camilla, rybářská loď. Je ve špatným stavu. V tomhle větru bych se na palubě Camilly vydat na moře rozhodně nechtěl.“

„Ještě jednu otázku. Je na Camille vysílačka?“

„Ne, aspoň o ní nevím.“

Díky bohu, pomyslel si Vicary. Do telefonu oznámil: „Děkuji vám za vaši pomoc.“

Vicary zavěsil. Lockwood stál před mapou. „No, dobrá zpráva je, že teď víme přesně, kde jsou. Musejí proklouznout ústím Humberu, aby se dostali na volné moře. Je to jen asi míli od kotviště. V tom jim nijak zabránit nemůžeme. Ale když dostaneme korvety Královského námořnictva ke Spurn Headu, nebudou mít šanci uniknout. Ta rybářská bárka, které se uprchlíci zmocnili, pro ně nebude žádný soupeř.“

„Měl bych lepší pocit, kdybychom na vodě měli svou vlastní loď.“

„To můžeme snadno zařídit.“

„Opravdu?“

„Policejní sbor hrabství Lincolnshire má na řece malou hlídkovou loď – Rebeccu. Ta teď kotví v Grimsby. Není sice stavěná pro plavbu na širém moři, ale v nouzi postačí. A bude taky o něco rychlejší než ten starý rybářský člun. Pokud okamžitě vyplujeme, mohli bychom je ještě chytit – dřív, než bude pozdě.“

„Je na Rebecce vysílačka?“

„Jo. Budeme se s vámi moci přímo domluvit.“

„Co zbraně?“

„Můžu vyzvednout pár starých pušek ze skladu policejní stanice v Grimsby. Ty budou muset stačit.“

„Jediné, co teď potřebujete, je posádka. Vezměte si mé muže. Já zůstanu tady a budu udržovat spojení s Londýnem. To poslední, co byste měl zapotřebí, jsem já na palubě jakékoliv lodi v takovémto počasí.“

Lockwoodovi se podařilo pousmát; poplácal Vicaryho po zádech a vyšel z místnosti. Clive Roach, Harry Dalton a Petr Jordan ho následovali. Vicary zvedl telefon, aby informoval Boothbyho v Londýně.

*****

Neumann se držel uprostřed bójí vyznačujících plavební koryto, když Camilla klouzala zčeřenými vodami ústí Humberu. Neohrabaná široká loď měřila na délku asi dvanáct metrů a zoufale potřebovala natřít. Na zádi se nacházela malá kajuta, kam Neumann uložil Jenny. Kateřina stála vedle něj v kormidelní budce. Obloha se na východě začínala trochu jasnit. Déšť bubnoval na okno. Nalevo od lodi pozoroval, jak se vlny tříští o Spurn Head. Město halilo zatemnění. Na palubní desce vedle kormidla byl umístěn kompas. Neumann vyrovnával kurz lodi tak, aby příď mířila pořád přesně na východ, přidal plyn a řítil se na otevřené moře.

60 KAPITOLA

SEVERNÍ MOŘE, NEDALEKO ÚSTÍ HUMBERU

Ponorka U-509 se vznášela těsně pod hladinou. Bylo půl šesté ráno. Kapitánporučík Max Hoffman postával v centrále, pil kávu a v pravidelných intervalech obhlížel periskopem hladinu. Bolely ho oči, jak celou noc mžoural do černých vod, a hlava mu třeštila. Nutně potřeboval pár hodin spánku.

„Do konce stanovené doby zbývá třicet minut, pane kapitánporučíku,“ upozornil ho první důstojník.

„Já čas sleduji, první důstojníku.“

„Agenti Abwehru se už podruhé neozvali, pane kapitánporučíku. Myslím, že bychom měli zvážit možnost, že byli zajati nebo zabiti.“

„Tu možnost jsem zvážil, první důstojníku.“

„Brzy se rozední, pane kapitánporučíku.“

„Ano. To je úkaz, ke kterému dochází touhle dobou každý den. I v Británii, první důstojníku.“

„Chci tím říct, že pro nás nebude bezpečné setrvávat o moc déle tak blízko anglickému pobřeží. Není tady dost hloubky na to, abychom unikli britským wabos,“ nedal se odradit první důstojník a slangovým výrazem obvyklým mezi německými námořníky sloužícími na ponorkách připomněl nebezpečí hlubinných min.

„Jsem si dokonale vědom ohrožení vyplývajících z daného stavu, první důstojníku. Ale zůstaneme na místě setkání až do konce stanovené doby. A pak, pokud usoudím, že nám nehrozí bezprostřední nebezpečí, počkáme ještě o chvilku déle.“

„Ale, pane kapitánporučíku…“

„Dostali jsme od nich náležitou zprávu, ve které nás upozorňují, že jsou na cestě. Musíme předpokládat, že se plaví na ukradeném člunu, možná sotva schopném plavby, a musíme vzít v úvahu, že jsou vyčerpaní a možná zranění. Takže tady zůstaneme tak dlouho, dokud se neobjeví, nebo dokud si nebudu bez nejmenších pochyb jistý, že nedorazí. Je to jasné?“

„Ano, pane kapitánporučíku.“

První důstojník odkráčel. Je jako osina v zadku, pomyslel si Hoffman.

*****

Rebecca byla asi deset metrů dlouhá loď s mělkým ponorem, vestavěným motorem a malou kormidelní budkou uprostřed lodi, kam se sotva vešli dva muži. Lockwood telefonoval v předstihu, a když přijeli, motor Rebeccy běžel na volnoběh, aby se zahřál.

Na palubu se vyšplhali čtyři muži – Lockwood, Harry, Jordan a Roach. Plavčík z doku odvázal poslední provaz a Lockwood vedl plavidlo do kanálu.

Hnal loďku na plný plyn. Hluk motoru zesílil; úzká příď se zvedla a prorážela větrem zčeřenou vodní hladinu. Na východní obloze už se noc pomalu vytrácela. Na levoboku rozeznávali siluetu spurnského majáku. Moře před nimi zelo prázdnotou.

Harry se naklonil dopředu, popadl mikrofon vysílačky a zavolal Vicarymu do Grimsby, aby mu sdělil novinky.

*****

Pět námořních mil na východ od Rebeccy manévrovala drsnými mořskými vodami korveta číslo 745 a namáhavě se prodírala vlnami. Kapitán a první důstojník stáli na můstku a s dalekohledy u očí se snažili prohlédnout provazci deště. Bylo to k ničemu. Ke tmě a lijáku se přidala mlha a omezila tak viditelnost na nejnižší možnou míru. V takovýchto podmínkách se mohli přiblížit k ponorce na sto metrů a bez povšimnutí ji minout. Kapitán poodešel k námořní mapě, kam navigátor špendlíky vyznačoval další změnu kurzu. Na kapitánův příkaz provedla korveta devadesátistupňový obrat vpravo a zamířila dále na otevřené moře. Kapitán nařídil radistovi, aby změnu kursu nahlásil středisku pro sledování ponorek.

*****

V Londýně se nakláněl Arthur Braithwaite nad mapovacím stolem a ztěžka se opíral o hůl. Zajistil si, aby se mu nejnovější informace od Královského námořnictva i letectva dostávaly okamžitě do rukou, jakmile je středisko obdrží. Věděl, že naděje na objevení ponorky je za tohoto počasí a světelných podmínek jen velice malá, i kdyby plula vynořená. Pokud podmořský člun číhá těsně pod hladinou, je to téměř nemožné.

Jeho asistent mu předal rádiovou depeši. Korveta číslo 745 zrovna změnila směr a míří na východ. Jiná korveta, číslo 128, se nachází dvě míle od ní a pluje na jih. Braithwaite se naklonil nad stůl, zavřel oči a snažil se vžít do uvažování nepřítele, po kterém pátral. Zatraceně, Maxi Hoffmane, pomyslel si. Kde sakra jsi?

*****

Aniž si to Horst Neumann uvědomoval, Camilla se teď plavila přesně sedm mil východně od Spurn Head. Podmínky se každou minutou zhoršovaly. Hustý déšť bičoval okna kormidelní budky a znemožňoval výhled. Vítr a proud, oba postupující od východu, neustále tlačily loď mimo směr. Neumann ji pomocí palubního kompasu jen ztěžka udržoval ve východním kurzu.

Největší potíž představovalo moře. Poslední půl hodiny se bez ustání opakoval stále stejný nepříjemný koloběh. Člun se vyšplhal na jednu vysokou dlouhou vlnu, chvíli vrávoral na jejím hřebenu a pak se zanořil do koryta před další. V prohlubni to vždycky vypadalo, že šedozelená mořská hladina plavidlo pohltí. Paluba byla neustále pod vodou. Neumann už necítil chodidla. Poprvé se podíval dolů a všiml si, že stojí v několik centimetrů hluboké ledové vodě.

Pořád věřil, že to nějakým zázrakem dokážou. Zdálo se mu, že si moře vybíjí svou zlost jen na jejich člunu. Bylo půl šesté ráno – pořád zbývalo půl hodiny, než bude šance na setkání úplně ztracená a ponorka odpluje. Podařilo se mu udržet správný směr a byl přesvědčen, že se blíží k tomu správnému místu. A po nepříteli ani památky.

Škoda, že nemají vysílačku, zalitoval v duchu. O Kateřininu přišli v Londýně a druhou ztratili při výstřelu brokovnice Martina Colvillea v Hampton Sands. Neumann doufal, že na rybářském člunu radiopřijímač najde, ale tato naděje se ukázala jako lichá. Neměl tedy žádnou možnost, jak na sebe podmořské plavidlo upozornit.

Neumannovi zbývalo jediné – rozsvítit lodní světla.

Riskantní sázka, ale nevyhnutelná. Jediný způsob, jak dát ponorce vědět, že jsou na místě, znamenal zviditelnit se. A jinak než rozsvícením pozičních světel na sebe Camilla v tomto počasí upozornit nemohla. Jenomže pokud je budou moci zahlédnout z ponorky, pak také z kterékoliv britské válečné lodi či člunu pobřežní stráže hlídkujících v blízkém okolí.

Neumann usoudil, že ke smluvenému bodu setkání ještě nedorazil. Pokračoval dalších pět minut, možná déle, a když podle svého nejlepšího úsudku dospěl k cíli, stiskl vypínač a Camilla se rozzářila.

*****

Jenny Colvilleová se potřetí naklonila nad kbelík a zvracela. Nechápala, jak jí v žaludku vůbec mohlo ještě něco zůstat. Vzpomínala, kdy naposledy jedla. Včera neobědvala, protože byla rozzlobená na otce, a nevzala si nic ani k svačině. Takže možná snídaně, což znamenalo pár sušenek a čaj.

Žaludek jí opět zkroutila křeč, ale tentokrát z ní nevyšlo ven nic. Prožila celý svůj život blízko moře, ale na lodi se plavila jen jednou – otec kamaráda ze školy je vzal na jednodenní výlet kolem Naplaveniny – a nikdy předtím nic tak hrozného nezažila.

Mořská nemoc ji naprosto ochromila. Chtělo se jí umřít. Toužila po čerstvém vzduchu. Proti tomu, jak sebou loď bez přestání házela a houpala se, byla naprosto bezmocná. Paže i nohy měla od nárazů samou modřinu. A pak taky ten nesnesitelný hluk – neustálé ohlušující burácení a rachocení motoru.

Připadalo jí, že duní přímo pod ní.

Nic jiného si nepřála tak zoufale jako vystoupit z lodi a procházet se opět po pevné zemi. Znovu a znovu si v duchu opakovala, že jestli přežije tuto noc, už nikdy nevstoupí na žádnou loď, nikdy v životě. A pak ji něco napadlo. Co když se jim to podaří? Co se mnou provedou? Určitě nepotáhnou tenhle člun až do Německa. Pravděpodobně se setkají s jinou lodí. Co přijde potom? Vezmou ji zase s sebou, nebo ji nechají samotnou na člunu? Pokud ji tu nechají o samotě, možná ji nikdy nikdo nenajde. V Severním moři by za bouřky, jako je tahle, mohla klidně umřít.

Loď se zřítila dolů po další obrovské vlně. Jenny sklouzla dopředu a narazila si hlavu o stěnu.

Na obou stranách kajuty našla dva otvory. Svázanýma rukama vytřela nános z díry na pravoboku a vyhlédla ven. Na děsivém moři se převalovaly hory zelené vody.

Ale viděla ještě něco jiného. Voda kypěla a hladinu zespod proráželo něco tmavého a lesklého. Pak z rozbouřeného moře vyplula na povrch obrovská šedá věc připomínající mořskou obludu z dětské pohádky, které proudy vody stékají po kůži.

*****

Kapitánporučík Max Hoffman, unavený z neustálého udržování stroje na jednom místě, se rozhodl využít příležitosti a nenápadně se přiblížit o jednu nebo dvě míle ke břehu. Čekal pak necelých osm námořních mil od pobřeží a mžoural do šera, když si náhle všiml světel malé rybářské lodi. Hoffman zařval rozkaz k vynoření a o dvě minuty později už stál na můstku věže v ostrém dešti, nasával studený čerstvý vzduch a s dalekohledem pevně přitisknutým k očím si prohlížel rybářský člun.

*****

Neumann to zprvu pokládal za přelud. Jen se mu mihl před očima – vteřinu před tím, než loďka zase prudce klesla do dalšího koryta mezi dvěma vlnami, odkud nic neviděl.

Příď se zabořila hluboko do moře jako lopata do hlíny a na několik vteřin se celá přední část ocitla pod vodou. Rybářskému člunu se však nějakým zázrakem podařilo z propasti vysoukat a vyšplhal se na další vlnu. Znovu se ocitli na hřebenu, ale prudký poryv deště znemožnil Neumannovi jakoukoliv snahu opět něco zahlédnout.

Loď se propadala a zase stoupala. A pak, když se Camilla právě kymácela na vrcholku vodní hory, Horst Neumann spatřil nezaměnitelný obrys věže německé ponorky.

*****

Jako první si ponorky všiml Petr Jordan, který stál na kymácející se zádi. Lockwood ji zahlédl o pár vteřin později a také uviděl obrysová světla Camilly, asi čtyři sta metrů vpravo od ponorky. Vzdálenost mezi oběma plavidly se rychle zkracovala. Lockwood stočil Rebeccu prudce na levobok, navedl ji tak, aby mířila přímo ke Camille, a zvedl mikrofon vysílačky, aby informoval Alfréda Vicaryho.

*****

Vicary skočil po telefonu přímé linky do střediska pro sledování ponorek.

„Kapitáne Braithwaite, jste tam?“

„Ano, u telefonu. Všechno jsem slyšel.“

„A?“

„Obávám se, že čelíme vážným potížím. Korveta 745 křižuje asi míli jižně od ponorky. Spojil jsem se s jejim kapitánem a ten vyrazil plnou parou k vám. Ale jestli Camille zbývá k ponorce opravdu jenom čtvrt míle, dostane se k ní dřív.“

„Zatraceně!“

„Ještě zbývá naděje, pane Vicary – Rebecca. Navrhuji vám ji využít. Vaši muži musí ten rybářský člun nějak zpomalit, než bude moci zasáhnout korveta.“

Vicary odložil sluchátko telefonu a sáhl po vysílačce.

„Inspektore Lockwoode, tady Grimsby, přepínám.“

„Tady Lockwood, přepínám.“

„Inspektore, dávejte dobrý pozor. Pomoc je na cestě, ale já chci, abyste do doby, než se objeví, ten rybářský člun zadrželi. Třeba taranem.“

*****

Slyšeli to všichni – Lockwood, Harry, Roach i Jordan –, protože se všichni mačkali v kormidelní budce, která jim poskytovala alespoň nějaký úkryt před hrozným počasím.

Lockwood, přeřvávající vítr a hluk motoru, vydechl: „Zešílel?“

„Ne,“ odpověděl Harry, „jenom je zoufalý. Můžete nás tam dostat včas?“

„Zajisté – až na to, že pak budeme hledět přímo do hlavní děl té německé ponorky.“

Všichni se na sebe beze slova podívali. Nakonec Lockwood prohlásil: „V přihrádce za vámi jsou záchranné vesty. Přineste si pušky. Mám pocit, že by se nám mohly hodit.“

Lockwood se ohlédl na moře a očima vyhledal Camillu. Nepatrně opravil směr a pak posunul páku plynu do krajní polohy.

*****

Max Hoffman stál na můstku U-509 a zpozoroval rychle se blížící Rebeccu.

„Máme společnost, první důstojníku. Civilní plavidlo, tři nebo čtyři muži na palubě.“

„Vidím je, pane kapitánporučíku.“

„Soudě podle jejich rychlosti a směru, budou to asi naši nepřátelé.“

„Zdá se, že nejsou ozbrojeni, pane kapitánporučíku.“

„Ano. Vypalte na ně pár varovných střel z děla na přídi. Miřte nad ně nebo před ně. Nechci zbytečné krveprolití. Pokud ovšem vytrvale poplují dál, střílejte přímo po lodi. Ale na čáru ponoru, první důstojníku, ne na kabinu.“

„Provedu, pane kapitánporučíku,“ odsekl první důstojník. Hoffman slyšel, jak rozdává rozkazy, a během třiceti sekund se první dělová rána nesla obloukem nad příď Rebeccy.

*****

Přestože se ponorky jen málokdy účastnily povrchových dělostřeleckých bitev, granát z kanonu ráže deset a půl centimetru na přední palubě dokázal zasadit smrtonosnou ránu, a to i velkým plavidlům. První střela se potopila dostatečně daleko od přídě Rebeccy. Druhá, následující o deset sekund později, už dopadla mnohem blíž.

Lockwood se otočil na Harryho a zařval: „Mám za to, že dalšího varování už se nám nedostane. Další výstřel nás rozmetá na kusy. Rozhodnutí je na vás, ale mrtví nikomu moc platní nebudeme.“

Harry zavelel: „Obraťte!“

Lockwood otočil loď na levobok a rozjel se nazpátek. Harry se ohlédl za ponorkou. Camilla teď od ní byla asi dvě stě metrů a přibližovala se, a oni jí v tom nemohli zabránit. Sakra práce, zaklel v duchu. Kde je k čertu ta korveta?

Pak zavolal Vicarymu, aby mu oznámil, že nemohou udělat vůbec nic, aby rybářskou loď zastavili.

*****

Jenny uslyšela zahřmění, jak dělo z ponorky vystřelilo na druhý člun. Díky bohu, pomyslela si. Přece jen v tom nejsem úplně sama. Ale ponorka vypálila podruhé, a když za několik vteřin Jenny viděla, jak policejní loďka odplouvá, její nadšení povadlo.

Pak si ale dodala odvahu a začala přemýšlet. Jsou to němečtí agenti. Dnes v noci zabili mého otce a dalších šest lidí. A teď jim to má projít jen tak? Musím jim znemožnit útěk!

Jenže co mohla dělat? Byla sama a měla svázané ruce i nohy. Zvažovala, že by se pokusila osvobodit, připlazila se na palubu a něčím ty dva praštila. Jenže kdyby si jí všimli, bez nejmenšího zaváhání by ji zastřelili. Mohla by založit oheň, ale to by ji pak uvěznily plameny a dým a nakonec by sama zahynula a jim by se nic nestalo…

Přemýšlej, Jenny! Přemýšlej!

Bylo těžké přemýšlet za ustavičného burácení motoru. Dohánělo ji to k šílenství.

A pak ji to napadlo. Ano, to je ono!

Kdyby se jí nějak povedlo vyřadit motor z činnosti – byť jen na chvilku –, mohlo by to pomoct. A pokud se za nimi hnala jedna loďka, může jich být i víc – větších lodí, válečných, které by mohly palbu německé ponorky opětovat.

Hluk motoru byl tak silný, že ho musela mít přímo pod sebou. Vyškrábala se na nohy a odsunula smotaná lana a plachty, na kterých seděla. A tam to bylo – padací dvířka zabudovaná do podlahy nákladního prostoru. Podařilo se jí je otevřít a okamžitě ji ochromil hromový rachot a žár sálající z dieselového motoru.

Hleděla na supící monstrum. O motorech nevěděla Jenny zhola nic. Jednou se jí Sean pokoušel vysvětlit, jak opravuje svou starou rachotinu, které říkal dodávka. V té zatracené věci se pořád něco kazilo, ale co to tehdy bylo? Mělo to něco společného s palivovými hadičkami a čerpadlem. Tenhle motor se určitě lišil od toho v Seanově autě. Za prvé byl poháněn naftou a Seanova dodávka jezdila na benzin. Ale jedno Jenny věděla – ať už je motor jakýkoliv, potřebuje k provozu palivo. Stačí přerušit přívod nafty a přestane fungovat.

Ale jak? Podívala se na motor zblízka. Nahoře vedlo několik černých kovových trubic, které se na boční straně motoru sbíhaly do jediného místa. Mohly by to být přívodní trubky? A to místo, kde se spojovaly – je to palivové čerpadlo?

Rozhlédla se kolem sebe. Potřebuje nářadí. Námořníci s sebou vždycky vozí nářadí. Koneckonců, co dělají, když se jim motor pokazí na širém moři? Vzadu v kabince zahlédla truhlík na nářadí a plížila se k němu. Vyhlédla jednou z děr. Ponorka jí teď zaplňovala celé zorné pole. Plula velmi blízko. Úzkou mezerou spatřila druhou loďku. Poodjela. Otevřela truhlík a našla špinavé umaštěné nástroje.

Vybrala si štípací kleště a velké kladivo.

Vzala do rukou kleště, otočila ostří ke svým zápěstím a začala o ně třít provazem. Netrvalo ani minutu, než si uvolnila ruce. Pak odstřihla provaz kolem kotníků.

Připlížila se zpátky k motoru.

Položila kleště na podlahu a schovala je pod smotané lano. Pak se sehnula nad motor, rozpřáhla se kladivem a praštila do jedné přívodní trubky. Ta praskla a vyřinula se z ní nafta. V rychlosti tloukla i do dalších trubek, až je všechny rozbila.

Motor zakašlal a ztichl.

Zbavena rachotu motoru Jenny konečně uslyšela hukot moře a kvílení větru. Zavřela poklop nad zničeným motorem a posadila se. Kladivo položila vedle sebe, aby ho měla po ruce.

Bylo jí jasné, že se během několika vteřin objeví Neumann nebo ta žena a budou pátrat, co se stalo. A okamžitě přijdou na to, že rozbila motor.

Dveře se rozletěly a po kajutních schůdcích se přiřítil Neumann. V obličeji se mu zračil divoký výraz, stejný jako to ráno, kdy ho viděla běhat na pláži. Pohledem sjel Jenny a všiml si, že už nemá svázané ruce ani nohy. Zadíval se dolů a postřehl, že hadry jsou odklizeny.

„Cos to udělala, Jenny?“ zahulákal.

Člun se teď jen bezmocně houpal ve vlnách.

Neumann se sehnul a otevřel poklop.

Jenny popadla kladivo a zvedla se na kolena. Napřáhla se a udeřila německého špiona zezadu do hlavy tak silně, jak jen jí unavené svaly dovolily. Neumann dopadl na zem a z rozšklebené rány na temeni se vyvalila krev.

Jenny se otočila a zvracela.

*****

Kapitánporučík Max Hoffman viděl, jak se Camilla kymácí v rozbouřeném moři, a okamžitě si uvědomil, že je bez pohonu. Věděl, že musí jednat rychle. Bez hnací síly motoru se loď dříve či později potopí. Mohla by se dokonce převrhnout. Kdyby agenti spadli do ledového Severního moře, jejich smrt by byla otázkou několika vteřin.

„První důstojníku! Odvezte nás k té kocábce a připravte se k nalodění.“

„Rozkaz, pane kapitánporučíku!“

Hoffman ucítil rytmický klapot motoru přímo pod nohama. Šrouby se zavrtaly do vody a ponorka vyrazila kupředu.

*****

Jenny se bála, že ho zabila. Chvíli ležel docela bez hnutí; pak se pohnul a nějak se mu podařilo vstát. Vrávoral. Mohla by ho snadno znovu praštit kladivem, ale nedokázala v sobě najít dost odvahy a vůle, aby to udělala. Byl bezmocný a přidržoval se stěny kabiny. Krev mu crčela z rány do obličeje a dolů po krku. Zvedl ruku a vytřel si krev z očí.

„Zůstaň tady dole. Pokud vyjdeš na palubu, zabije tě. Dělej, co ti říkám, Jenny.“

Neumann se s obtížemi soukal nahoru po kajutních schůdcích. Kateřina se na něj podívala a ve tváři se jí objevil zděšený výraz. „Spadl jsem a praštil se do hlavy, jak sebou člun hodil. Motor je v háji.“

Vedle kormidla měl položenou baterku. Zvedl ji a vyšel na palubu. Namířil světlo na věž ponorky a zablikal nouzový signál. Ponorka k nim připlouvala bolestně pomalu. Otočil se a mávnutím naznačil Kateřině, aby šla za ním na příď. Déšť mu smyl krev z obličeje. Zvrátil hlavu, cítil, jak mu kapky dopadají na tvář, a mával na ponorku.

Kateřina se k němu přidala. Neuvěřitelné! Pořád si to nemohla srovnat v hlavě. Předešlé odpoledne spolu seděli v kavárně v Mayfairu obklopeni muži z MI5 a teď se jako zázrakem užuž nalodí na palubu ponorky a oni odplují pryč. Šest dlouhých, bolestně osamělých let konečně skončí. Nikdy nevěřila, že by se tohoto dne mohla dožít. Nikdy se vlastně neodvážila o tom ani snít. Ovládlo ji vzrušení té chvíle. Vyrazila radostný výkřik podobný dětskému a stejně jako Neumann nastavila tvář dešti a začala na ponorku mávat.

Ocelová špice ponorky lehce narazila do přídě Camilly. Po hladké palubě se jim hnala vstříc skupina námořníků. Kateřina objala Neumanna a pevně ho k sobě přitiskla.

„Dokázali jsme to,“ vydechla. „Dokázali. Jedeme domů.“

*****

Harry Dalton stál v kormidelní budce Rebeccy, popisoval jako v rozhlasovém přímém přenosu události Vicarymu a ten je zase přeříkával Arthuru Braithwaiteovi ve středisku pro sledování ponorek.

„Zatraceně, kapitáne! Kde je ta korveta?“

„Přímo u vás. Jenomže kvůli počasí nikdo nic nevidí.“

„Tak řekněte jejímu veliteli, ať s tím něco udělá! Moji lidé je sami zastavit nedokážou!“

„A co mám podle vás veliteli korvety nařídit?“

„Ať po té lodi střílí a oba vyzvědače zlikviduje.“

„Majore Vicary, dovoluji si vám připomenout, že na palubě je nevinná dívka.“

„Bůh mi odpusť za to, co teď řeknu, ale v situaci, jako je tahle, se jí nemůžeme zabývat, fregatní kapitáne Braithwaite. Nařiďte veliteli korvety, ať střílí po Camille vším, co má k dispozici.“

„Rozumím.“

Vicary zavěsil. Bože, stal se to ze mě odporný mizera, pomyslel si znechuceně.

*****

Vítr rozehnal na chvíli mlhu a déšť. Kapitán korvety 745 z můstku zahlédl U-509 i Camillu sto padesát metrů před přídí. Dalekohledem rozpoznal dvě osoby stojící na přední palubě Camilly a záchranný oddíl na přídi německé ponorky. Okamžitě vydal rozkaz k palbě. O pár vteřin později se rozštěkaly kulomety.

Neumann výstřely uslyšel. První salva jim přeletěla nad hlavou, druhá zabubnovala o bok ponorky. Členové záchranného družstva zalehli na plošinu a palba se zatím přesunula na Camillu. Na přední palubě rybářského člunu nebylo absolutně kde se skrýt. Střely velkorážního kulometu zasáhly Kateřinu. Ve zlomku vteřiny ji rozcupovaly na kusy, z hlavy stříkala krev a mozek.

Neumann se plazil dál k ponorce. První dávka ho zasáhla do kolene a utrhla mu nohu. Zařval, ale plazil se dál. Druhá mu roztříštila páteř. Vůbec nic necítil. Poslední jej zasáhla do hlavy a pak už byla jen tma.

Max Hoffman, který sledoval hrůzný výjev z můstku ve věži, nařídil prvnímu důstojníkovi zapnout motory na nejvyšší výkon a co nejrychleji se potopit. Během několika vteřin se U-509 hnala pryč od místa tragédie. O dvě minuty později se ponořila pod hladinu Severního moře a zmizela.

Camilla, osamocená na moři s palubou zalitou krví, pomalu klesala do hlubin.

Na Rebecce panovala euforická nálada. Čtyři muži se objali a sledovali, jak se ponorka otáčí a uhání plnou parou pryč. Harry Dalton se spojil s Vicarym a oznámil mu radostnou novinku. Vicary zavolal dvěma lidem, Arthuru Braithwaiteovi do střediska pro sledování ponorek, aby mu poděkoval, a siru Basilu Boothbymu, aby mu oznámil, že už je konečně po všem.

*****

Jenny Colvilleová cítila, jak se loď otřásá. Palba skončila stejně rychle, jako začala. Byla vyděšená a nemohla se ani pohnout. Člun se divoce zmítal ve vlnách. Tušila, že to bude mít něco společného se zničeným motorem. Bez motoru, který by ji hnal dopředu, se loď nemohla bránit prudkým náporům moře. Musí vstát a dostat se ven, aby mohla těm na druhé lodi dát vědět, že je na palubě a že je živá. Vyškrábala se na nohy, ale prudký pohyb člunu ji okamžitě srazil zpátky. Znovu se postavila. Vylézt po schůdcích z kajuty představovalo nadlidský úkol. Konečně se dostala na palubu. Vítr zuřil silou orkánu. Déšť padal zešikma, téměř vodorovně. Zdálo se jí, že se člun pohybuje snad všemi směry najednou: nahoru a dolů, dopředu i dozadu a taky se převaloval ze strany na stranu. Bylo nemožné udržet se na nohou. Podívala se směrem k přídi a uviděla těla. Nebyla jen mrtvá. Byla dávkami z kulometů rozdrcená, rozcupovaná na kousky. Paluba se krví zbarvila do růžova. Jenny se zvedl žaludek a musela se odvrátit. Zahlédla ponorku, jak v dáli mizí pod hladinou. Na druhé straně spatřila šedou válečnou loď, ne příliš velkou, jak se plaví ke člunu. Druhá loď – ta, kterou předtím viděla skrz díru v kajutě – se rychle přibližovala.

Mávala, křičela a začala brečet. Chtěla jim říct, že ona to dokázala. To ona zneškodnila motor a díky tomu rybářský člun zastavila a špioni se na ponorku nedostali. Zalykala se, naplněná ohromnou pýchou.

Camilla se zvedla na obrovské hoře vody. Jak se pod ní vlna lámala, mrštila sebou loď na levý bok. Pak padla do hlubokého koryta a současně se zase napřímila, aby se hned nato překotila na pravý bok. Jenny se už nedokázala udržet zábradlí schodiště a přes palubní hrazení sklouzla do moře.

Nikdy předtím necítila takový chlad, příšerný, znecitlivující, otupující chlad. Prodrala se k hladině a zalapala po vzduchu, ale místo toho polkla lok mořské vody. Potopila se, plivala a dusila se, a tím víc vody se jí dostávalo do žaludku a plic. Kopala, aby se dostala nad hladinu a podařilo se jí krátce nadechnout, než ji moře stáhlo zase zpět. A potom padala, pomalu se potápěla, příjemně a bez námahy. Už jí nebyla zima. Nic necítila, nic neviděla. Jen neproniknutelnou tmu.

*****

Rebecca, s Lockwoodem a Roachem v kormidelní budce a Harrym Daltonem a Petrem Jordanem na přídi, dorazila první. Harry uvázal provaz k záchrannému kruhu, jeho druhý konec připevnil k oporce na přídi a hodil kruh přes palubu. Postřehli Jenny podruhé vyplout nad hladinu a zmizet pod vodou. A potom už nic, po dívce ani památky. Lockwood vedl Rebeccu rychle přímo k místu, kde se Jenny potopila. Pár metrů od Camilly zařadil zpětný chod a člun pod jeho rukama cukavě zastavil.

Jordan se naklonil přes příď a pátravě hleděl do vody. Pak se napřímil a bez jakéhokoliv varování skočil do vody.

„Jordan přes palubu!“ křičel Harry na Lockwooda. „Stát! Ani o krok dál!“

Jordan se objevil na hladině a vymanil se ze záchranné vesty. „Co to děláte?“ zařval Harry.

„S touhle zatracenou věcí na sobě se nedostanu tak hluboko!“

Jordan se zhluboka nadechl a zmizel pod hladinou. Asi na minutu, alespoň to tak Harrymu připadalo. Moře naráželo do Camilly z levoboku, loď se kymácela ze strany na stranu a blížila se k Rebecce. Harry znepokojeně zamával na Lockwooda v kormidelní budce.

„O kousek couvněte! Valí se na nás Camilla!“

Jordan se konečně vynořil nad hladinou s Jenny v náručí. Byla v bezvědomí a hlava jí padala na stranu. Jordan odvázal lano ze záchranného kruhu a uvázal je Jenny kolem hrudi. Dal Harrymu znamení vztyčeným palcem a Harry přitahoval dívku k Rebecce. Clive Roach mu ji pomohl vytáhnout na palubu.

Jordan divoce šlapal vodu. Vlny mu narážely do obličeje a Harrymu se zdálo, že vyčerpáním a zimou už dlouho nevydrží. Rychle odvázal lano, které zachránilo život Jenny, a hodil je přes palubu – právě ve chvíli, kdy se Camilla převrhla a stáhla Petra Jordána do hlubin Severního moře.

PÁTÁ ČÁST

.

61 KAPITOLA

BERLÍN, DUBEN 1944

Kurt Vogel čekal na Waltera Schellenberga v jeho přepychově zařízeném předpokoji a pozoroval proud mladých adjutantů, kteří si podávali dveře brigadeführerovy kanceláře. Blonďáci s modrýma očima vypadali, jako by právě vyskočili z nacistického propagandistického plakátu. Schellenberg povolal Vogela k naléhavé poradě o „té nešťastné záležitosti v Británii“, jak obvykle nazýval Vogelovu neúspěšnou operaci, už před třemi hodinami. Vogelovi čekání nevadilo, stejně neměl nic lepšího na práci. Od chvíle, kdy vyhodili Canarise a Abwehr přešel pod křídla SS, se německá vojenská výzvědná služba stala lodí bez kormidla, právě když ji Hitler nejvíc potřeboval. Staré ctihodné domy na Tirpitzově nábřeží ovládla atmosféra upadajícího letoviska mimo sezonu. Morálka byla tak nízká, že se spousta zpravodajských důstojníků dobrovolně hlásila na ruskou frontu.

Vogel měl jiné plány.

Jeden ze Schellenbergových asistentů vyšel ven, vyčítavě ukázal prstem na Vogela a beze slova ho mávnutím poslal dovnitř. Kancelář svou obrovitostí, velkolepými olejomalbami a tapiseriemi visícími na stěnách, tak odlišná od Canarisova prostě zařízeného Liščího doupěte na Tirpitzově nábřeží, připomínala gotickou katedrálu. Vysokými okny prosvítalo slunce. Vogel vyhlédl ven. Podél třídy Unter den Linden ještě doutnaly požáry po ranním náletu a na park Tiergarten se jako černý sníh snášely drobné saze.

Schellenberg se srdečně usmál, potřásl Vogelovi kostnatou rukou a naznačil mu, aby se posadil. Vogel věděl o kulometech v Schellenbergově psacím stole – seděl bez hnutí a dbal, aby mu bylo stále dobře vidět na ruce. Dveře se zavřely a oni zůstali v prostorné místnosti o samotě. Vogel cítil, jak ho Schellenberg sjíždí očima.

I když Schellenberg s Himmlerem osnovali spiknutí proti Canarisovi už roky, nakonec Starého lišáka odstranil sled nešťastných náhod a celkem nevýznamných událostí – neschopnost předpovědět, že se Argentina rozhodne zpřetrhat s Německem všechny svazky; ztráta životně důležitého stanoviště tajné služby ve Španělském Maroku; sběhnutí několika klíčových důstojníků Abwehru v Turecku, Casablance, Lisabonu a Stockholmu. Poslední kapkou ale byl katastrofický konec Vogelovy operace v Londýně. Dva agenti Abwehru – Horst Neumann a Kateřina Blakeová – byli zabiti na dohled od ponorky. Nepodařilo se jim předat poslední zprávu, která by objasnila, proč se rozhodli utéct z Británie, a Vogel tak nemohl nijak ověřit důvěryhodnost zpráv o operaci Moruše, které Kateřina Blakeová tak pracně získala. Když se o tom Hitler dozvěděl, vybuchl zlostí. Okamžitě propustil Canarise a svěřil Abwehr i s jeho šestnácti tisíci agenty do Schellenbergových rukou.

Vogelovi se podařilo přežít. Schellenberg a Himmler obvinili z krachu operace Canarise. Vogel – stejně jako Kateřina Blakeová a Horst Neumann – byl jen nevinnou obětí zrady Starého lišáka.

Vogel měl ale jinou teorii. Pojal podezření, že veškeré dokumenty, které Kateřina Blakeová ukořistila, jí podstrčila britská zpravodajská služba. Domníval se, že ona a Neumann se pokusili uprchnout z Británie poté, co Neumann odhalil, že Kateřinu sleduje druhá strana. Domníval se, že operace Moruše neznamená protiletadlový komplex pro Pas de Calais, ale umělý přístav určený pro pláže v Normandii. A taky se domníval, že všichni ostatní agenti vyslaní do Británie jsou obrácení – že byli zajati a donuceni spolupracovat s britskou tajnou službou, a to možná od samého počátku války.

Vogelovi nicméně chyběl dostatek důkazů, jimiž by své teorie podepřel – jako dobrý právník nehodlal vznášet obvinění, která nemohl prokázat. A i kdyby ty důkazy získal, nebyl si vůbec jistý, že by je předal takovým lidem, jako jsou Schellenberg a Himmler.

Zazvonil jeden z telefonů na Schellenbergově stole. Byl to hovor, který musel přijmout. Odkašlal si a pět minut hovořil v náznacích a kódech, zatímco Vogel vyčkával. Fujavice sazí se zmírnila. Berlínské trosky zářily v dubnovém slunci. Úlomky roztříštěného skla se třpytily jako ledové krystaly.

Zůstat v Abwehru a spolupracovat s novým vedením mělo své výhody. Vogel potichu přesunul Gertrudu i s dcerami z Bavorska do Švýcarska. Jako správný řídicí důstojník financoval operaci způsobem propracovaným jako hra skořápky. Převedl peníze z tajného konta Abwehru ve Švýcarsku na osobní účet manželky a pak zamaskoval transakci vlastními prostředky v Německu. Přetáhl ze země dost peněz na to, aby rodině umožnil pohodlný život alespoň na pár let, až válka skončí. A měl ještě jednu výhodu, informace uložené ve své fenomenální paměti. Byl si jistý, že Britové i Američané mu za ně slušně zaplatí penězi i ochranou.

Schellenberg zavěsil a zatvářil se kysele.

„Takže,“ začal. „Proč jsem si vás dnes zavolal, kapitáne Vogele. Z Londýna přišla zajímavá zpráva.“

„Ale?“ Vogel překvapeně nakrčil obočí.

„Ano. Náš zdroj uvnitř MI5 má velice poutavou informaci.“

Schellenberg vytáhl telegram zapsaný na tenkém papíře, zamával jím a podal ho Vogelovi. Pozoruhodné, jak prohnaná manipulace, pomyslel si Vogel. Dočetl a odevzdal papír přes stůl Schellenbergovi.

Schellenberg pokračoval: „Je nezvyklé, aby MI5 zahájila kárné řízení s mužem, který je osobním přítelem a důvěrníkem Winstona Churchilla. A náš zdroj je neomylný. Získal jsem ho já osobně. Není to žádný Canarisův patolízal. Tato zpráva prokazuje, že informace získané vaší agentkou jsou nefalšované, kapitáne Vogele.“

„Ano, myslím, že máte pravdu, pane brigadeführere.“

„Musíme o tom ihned spravit vůdce. Dnes večer má v Brechtesgadenu schůzku s japonským velvyslancem, kterého má informovat o přípravách na doražení invaze. Jsem si jistý, že se s ním bude chtít podělit i o tuto zprávu.“

Vogel přikývl.

„Za hodinu odlétám z Tempelhofu. Byl bych rád, kdybyste se ke mně připojil a osobně vůdci referoval. Koneckonců, zprvu to byla vaše operace. Navíc ve vás vůdce našel zalíbení. Máte před sebou zářivou budoucnost, kapitáne Vogele.“

„Děkuji za nabídku, pane brigadeführere, ale myslím, že tu novinku byste měl vůdci sdělit vy.“

„Jste si jistý, kapitáne?“

„Ano, pane brigadeführere, naprosto jistý.“

62 KAPITOLA

ZÁTOKA OYSTER BAY, STÁT NEW YORK

Byl to první pěkný jarní den – slunce příjemně hřálo a od zálivu vál lehký vítr. Ještě včera bylo chladno a sychravo. Dorothy Lauterbachová se strachovala, aby studené počasí nezkazilo zádušní mši a následnou recepci. Přesvědčila se, že ve všech krbech v domě je dostatek dřeva, a majordomovi nařídila, aby pro hosty v předstihu připravil dostatek horké kávy. Během rána ale slunce rozpustilo poslední mračna a svět se rozzářil. Dorothy rychle přesunula posezení z domu na trávník, odkud se otevíral krásný výhled na Záliv.

Shepherd Ramsey přivezl z Londýna Petrovy věci – jeho šaty, knihy a osobní doklady a papíry, které nezabavila bezpečnostní služba. Ramsey za letu dopravním letadlem z Londýna prolistoval dopisy, aby se ujistil, že v nich není ani zmínka o ženě, se kterou se Petr v Londýně před smrtí vídával. K pohřebnímu obřadu se sešlo mnoho lidí. Nebylo koho pohřbívat, ale přesto položili malý náhrobní kámen vedle Margaretina. Přišli všichni z Brattonovy banky a většina zaměstnanců Northeast Bridge Company. I ze Severního pobřeží dorazily zástupy hostů – Blakemoreovi a Brandenbergovi, Carlisleovi a Duttonovi, Robinsonovi a Tetlingerovi. Billy stál vedle Jany a ta se opírala o Walkera Hardegena. Bratton převzal od zástupce námořnictva americkou vlajku. Vítr strhával ze stromů malé kvítky a ty padaly na shromáždění jako konfety.

Jeden muž stál poněkud vzdálen od ostatních s rukama sevřenýma za zády a hlavou uctivě skloněnou. Byl vysoký, štíhlý a oblečený do dvouřadového obleku z šedé vlny, který se zdál pro teplé jarní počasí trochu těžký.

Walter Hardegen ho jako jediný z přítomných poznal. Pravé jméno toho muže ovšem neznal. Vždy používal tak směšný pseudonym, že jej Hardegen jen s potížemi vyslovil beze smíchu.

Ten muž byl Hardegenův řídicí důstojník a nechával si říkat Broome – Smeták.

*****

Shepherd Ramsey přinesl také dopis od jistého muže z Londýna. Dorothy a Bratton se během recepce vytratili do knihovny, aby si jej mohli přečíst. Dorothy s třesoucíma se rukama četla první. Byla už starší, starší a sklíčenější. Od prosincového pádu na zledovatělých schodech manhattanského domu jí zůstala zlomená kyčel. Výsledné kulhání ji připravilo o bývalou fyzickou kondici. Když dočetla, měla vlhké oči, ale neplakala. Dorothy se vždycky ovládala. Předala dopis Brattonovi, kterému při čtení tekly slzy.

*****

Drahý Billy,

píšu Ti tento dopis ve velkém zármutku. Cti spolupracovat s Tvým otcem jsem se těšil jen velmi krátce, přesto však jsem ho považoval za jednoho z nejpozoruhodnějších lidí, se kterými jsem se kdy setkal. Podílel se na jednom z nejdůležitějších projektů této války. Kvůli bezpečnostním opatřením je však velmi málo pravděpodobné, že by ses někdy dozvěděl, co všechno Tvuj otec pro vítězství vykonal.

Můžu Ti ale říct jedno – dílo Tvého otce zachrání nespočet životů a umožní lidem v celé Evropě zbavit se jednou provždy Hitlera a nacistů. Tvůj otec položil život za to, aby jiní mohli žít. Byl to hrdina.

Nic z toho, čeho Tvůj otec dosáhl, jej ale netěšilo a nepřinášelo mu takovou radost a spokojenost jako Ty, Billy. Když o Tobě Tvůj otec mluvil, v obličeji se mu objevil úplně jiný výraz. Oči se mu rozzářily a usmíval se bez ohledu na to, jak byl unavený. Mně štěstí nikdy syna nepřineslo. Když jsem poslouchal Tvého otce, jak o Tobě mluví, hluboce jsem si uvědomoval, o jaké potěšení jsem přišel.

S úctou

Alfréd Vicary

*****

Bratton vrátil dopis Dorothy. Ta ho složila, uložila zpět do obálky a umístila do nejvrchnější zásuvky Brattonova psacího stolu. Přistoupila k oknu a vyhlédla ven.

Všichni si dali něco k jídlu i pití a vypadalo to, že se dobře baví. V davu zahlédla Billyho, Janu a Walkera. Seděli na trávě u mola. Z Jany a Walkera se stali víc než přátelé. Začali se scházet i soukromě a Jana už vlastně mluvila o svatbě. Dorothy to těšilo. Billy bude mít zase opravdovou rodinu.

Byla v tom jakási uspořádanost, konec celé té záležitosti, který přinášel Dorothy útěchu. Zase se oteplilo a už brzy bude léto. Zanedlouho otevřou všechny restaurace a budou se pořádat večírky. Život jde dál, řekla si. Margaret a Petr jsou pryč, ale život jde rozhodně dál.

63 KAPITOLA

GLOUCESTERSHIRE, ANGLIE, ZÁŘI 1944

I Alfréd Vicary byl překvapen rychlostí, s jakou dokázal odstoupit. Oficiálně měl nastoupit administrativní dovolenou a počkat na výsledky, k nimž dospěje vyšetřovací komise. Vicary ovšem pochopil, že to jinými slovy znamená vyhazov.

Nerad si vzal k srdci radu Basila Boothbyho, ale nakonec se utekl do domu své tety Matildy – stále nemohl přivyknout tomu, že mu její „chaloupka“ patří –, aby se dal dohromady. První dny ve vnitřním vyhnanství mu připadaly přímo úděsné. Chybělo mu kamarádské prostředí centrály MI5. Chyběla mu jeho ubohá malá kancelář. A uvědomil si dokonce, že mu chybí i jeho skládací polní lůžko, neboť už nedokázal tak tvrdě spát. Vinil z toho Matildinu měkkou manželskou postel – byla příliš pohodlná a poskytovala příliš mnoho prostoru pro zápas s nepokojnými myšlenkami. V neobvyklém záblesku inspirace se dokonce vypravil do prodejny ve vesnici a koupil si nové skládací lehátko. Rozložil ho v přijímacím pokoji hned vedle krbu. Podivné umístění, to ano, ale žádné hosty nečekal. Od té doby spal tak dobře, jak se za daných okolností dalo předpokládat.

Přetrpěl dlouhé a smutné období nečinnosti. Ale na jaře, když se oteplilo, soustředil svou bezmeznou nevyužitou energii na nový domov. Příslušníci sledovacího oddělení, kteří občas přišli na návštěvu, zděšeně pozorovali, jak Vicary útočí na svou zahradu nůžkami a srpem s dioptrickými brýlemi ve tvaru půlměsíce na nose. S úžasem sledovali, jak přemalovává vnitřek domku. Velké debaty vypukly nad volbou barvy – jasně bílou, jako na úřadě. Znamená to, že se mu zlepšuje nálada, nebo ze svého domu vytváří nemocnici a hlásí se k dlouhodobému pobytu?

O pana profesora se živě zajímala celá vesnice. Poole z obchodu se smíšeným zbožím připisoval Vicaryho rozpoložení bolestné ztrátě. „Vyloučeno,“ reagoval Plenderleith z pěstitelské školky, jenž pomáhal Vicarymu se zahradou. „Nikdy se neoženil, nikdy se nezamiloval, to je snad jasné.“ Slečna Lazenbyová z obchodu s oděvy prohlásila, že se mýlí oba. „Je chudák zamilovaný, to vidí každý trouba. A podle jeho vzezření to vypadá, že ta osoba jeho náklonnost neopětuje.“

I kdyby Vicary o jejich úvahách věděl, nemohl by je rozsoudit, neboť mu jeho vlastní myšlenky a pocity byly stejně cizí jako těm, kdo ho pozorovali. Vedoucí jeho bývalé katedry na univerzitě mu zaslal osobní dopis. Doslechl se, že Vicary už nepracuje pro ministerstvo války, a ptal se, kdy by se mohl vrátit. Vicary dopis roztrhl napůl a spálil v krbu.

*****

Londýn pro něj nic neznamenal – jen špatné vzpomínky –, a tak tam nejezdil. Vypravil se tam jen jednou, ráno jistého dne na počátku června, když ho Sir Basil povolal, aby si vyslechl závěry vyšetřovací komise.

„Buďte zdráv, Alfréde!“ zvolal Sir Basil, když byl Vicary uveden do jeho kanceláře. Místností se linulo jemné oranžové světlo. Boothby stál přímo uprostřed, jako by si nechával prostor pro možný pohyb všemi směry. Na sobě měl šedý oblek šitý na míru a Vicarymu se zdál vyšší, než jak si ho pamatoval. Generální ředitel seděl na přepychové pohovce s propletenýma rukama jako při modlitbě a s očima upřenýma do jen jemu známého bodu na perském koberci. Boothby napřáhl pravou paži jako bajonet a postoupil k Vicarymu. Podle zmateného úsměvu na Boothbyho tváři nemohl Vicary posoudit, jestli se ho chystá obejmout, nebo napadnout. A nebyl si jistý, které možnosti se obával víc.

Co Boothby udělal, bylo, že potřásl Vicarymu rukou – snad až příliš srdečně – a položil mu svou velkou dlaň na rameno. Byla horká a vlhká, jako by právě dohrál tenisový zápas. Osobně podal Vicarymu čaj a pronesl krátkou řeč, zatímco Vicary kouřil poslední cigaretu. Potom Boothby velice obřadně přenesl závěrečnou zprávu vyšetřovací komise ze svého psacího stolu na konferenční stolek. Vicary se na ni ani nepodíval.

Z Boothbyho sálalo až příliš velké uspokojení, když Vicarymu vysvětloval, že mu nebude dovoleno přečíst si posudek vlastní operace. Místo toho mu ukázal list papíru s ozdobnou hlavičkou popsaný jen z jedné strany, jehož obsahem bylo „zkrácené a zestručněné“ vyjádření na základě zprávy komise. Vicary držel list oběma rukama a prsty jej pevně svíral, aby se při čtení netřásl. Byl to odporný, urážlivý dokument, ale zpochybňovat jeho obsah by v dané chvíli nepřineslo nic dobrého. Vrátil papír Boothbymu, potřásl si rukou s ním i s generálním ředitelem a odešel.

Vicary scházel po schodech. Jeho kancelář obýval někdo jiný. Potkal Harryho s ošklivou jizvou na čelisti. Vicary nebyl na dlouhá loučení stavěný. Oznámil Harrymu, že ho propustili, za všechno mu poděkoval a dal mu sbohem.

Znovu pršelo a na červen bylo docela chladno. Náčelník dopravního oddělení nabídl Vicarymu odvoz autem. Vicary slušně odmítl. Roztáhl deštník a prudkým lijákem se vydal do Chelsea.

Noc přečkal ve svém domě v Chelsea. Za úsvitu ho probudil déšť hlučně bubnující do oken. Bylo šestého června. Zapnul BBC, aby si poslechl zprávy, a dozvěděl se, že invaze je v plném proudu.

Vicary vyšel ven uprostřed dne v domnění, že spatří davy úzkostlivě štěbetajících nervózních lidí, ale v Londýně vládlo hrobové ticho. Několik lidí se odvážilo do obchodu; další se šli pomodlit do kostela. Taxíky křižovaly prázdné ulice v marné snaze získat zákazníka.

Vicary pozoroval Londýňany, jak prožívají nejdůležitější den války. Nejraději by se k nim rozběhl, zatřepal s nimi a křičel: „Copak nevíte, co se děje? Nechápete, co k tomu bylo zapotřebí? Copak nemáte ani ponětí, jak chytré, prohnané a ošklivé věci jsme museli provádět, abychom je ošálili? Copak nevíte, co udělali mně?“

Dal si večeři v hospůdce na rohu a naslouchal radostným krátkým přehledům zpráv v rádiu. Ten večer, opět o samotě, poslouchal královu řeč k národu; pak šel spát. Ráno si vzal taxi na Paddingtonské nádraží a prvním vlakem odcestoval zpět do Gloucestershire.

*****

S postupem léta trávil dny čím dál jednotvárněji.

Brzy vstával a četl až do oběda, na který každý den chodil do místní restaurace U Osmi zvonů. Většinou si dal zeleninovou směs a pivo – masité jídlo se na jídelníčku objevovalo jen zřídka. Od Osmi zvonů se pak přinutil vyrazit na každodenní pochod po větříkem ovívaných stezkách kolem vesnice. Každý den mu trvalo kratší a kratší dobu, než rozhýbal své zničené koleno, a v srpnu už odpoledne ušel poctivých patnáct kilometrů. Přestal kouřit cigarety a pořídil si dýmku. Dýmkový obřad – nacpání, čištění, zapálení a znovuzapálení – dokonale zapadal do jeho nového života.

Neuvědomoval si přesně den, kdy se to stalo – den, kdy všechno ustoupilo v jeho mysli do pozadí – jeho stísněná kancelář, klapot dálnopisů, děsné jídlo z kantýny, ten bláznivý slovník onoho místa: Dvojí hra, Moruše, Fénix, Tympán. I Helena zmizela v zapečetěné komůrce jeho paměti, kde už nemohla ubližovat. Alice Simpsonová začala docházet na víkendy a na počátku srpna zůstala celý týden.

Posledního letního dne podlehl jemné melancholii, jež postihuje venkovany, když končí teplé počasí. Při nádherném soumraku na obzoru zářily purpurové a oranžové pruhy, ostrá svěžest vzduchu dávala vědět o nadcházejícím podzimu. Kopretiny a zvonky už dávno odkvetly. Vzpomněl si na podobný večer před mnoha lety, kdy jej na polních cestách kolem Cambridge učil Brendan Evans řídit motorku. Ještě se neochladilo natolik, aby musel zatápět, ale ze svého bidýlka na hřebeni kopce mohl pozorovat, jak se ve vesnici kouří z komínů, a ve vzduchu cítil ostrou vůni spáleného dřeva.

Pak mu svitlo – jako řešení šachové úlohy. V duchu si vybavil útočné linie, přípravu, klam. Nic nebylo takové, jaké se jevilo.

Vicary se rychle přihnal zpět do domku, zavolal do kanceláře a domáhal se Boothbyho. Pak si uvědomil, že už je pozdě a navíc pátek – dny v týdnu pro něj nic neznamenaly –, ale nějakým zázrakem Boothby ještě neodešel a zvedl telefon.

Vicary se představil. Boothby vyjádřil opravdové potěšení nad tím, že slyší jeho hlas. Vicary ho ujistil, že se má dobře.

„Chci s vámi mluvit,“ vyhrkl Vicary po úvodních zdvořilostech. „O operaci Tympán.“

Na lince se rozhostilo ticho, ale Vicary věděl, že Boothby náhle nezavěsil, slyšel ho totiž vrtět se v křesle.

„Sem už se vrátit nemůžete, Alfréde. Jste tady persona non grata. Takže mám dojem, že budu muset zajet já za vámi.“

„Dobře. A nepředstírejte, že nevíte, kde mě najít, protože ještě mám oči a všiml jsem si, že mě MI5 stále sleduje.“

„Zítra v poledne,“ uzavřel Boothby a zavěsil.

Boothby se dostavil přesně v poledne ve služebním humberu, na sobě tvídové kalhoty, košili rozepnutou u krku a pohodlnou pletenou vestu. Noc předtím pršelo. Vicary pro Boothbyho vyhrabal ze sklepa pár gumových holínek nadměrné velikosti a jako staří kamarádi se procházeli po louce plné ostříhaných ovcí. Boothby vykládal o tom, co se děje na oddělení, a Vicary se značnou námahou předstíral zájem.

Po chvíli se Vicary zastavil a zahleděl do dáli. „Nic z toho nebylo skutečné, že?“ otázal se. „Jordan, Kateřina Blakeová – všechno, od samého začátku, faleš na faleš.“

Boothby se svůdně usmál: „Ne tak docela, Alfréde. Ale nějak podobně to opravdu bylo.“

Obrátil se a pokračoval v chůzi, dlouhé tělo se proti horizontu tyčilo jako svislá čára. Pak se zarazil a posunkem naznačil Vicarymu, aby se k němu připojil. Vicary se rozkulhal typickým způsobem člověka s neohebným kolenním kloubem a vydal se za Boothbym. Po cestě se plácal po kapsách ve snaze najít brýle s půlměsíčkovitými skly.

*****

„Samotná podstata operace Moruše nás postavila před prakticky neřešitelný problém,“ začal Boothby bez varování. „Podílely se na ní totiž desítky tisíc lidí. Většina z nich samozřejmě neměla ponětí, na čem pracuje. Přesto existovalo obrovské nebezpečí úniku informací. Jednotlivé komponenty mohly být kvůli své velikosti budovány jen pod otevřeným nebem. Stavební plochy byly rozesety po celé zemi, ale něco se stavělo přímo v londýnských docích. Jakmile jsme se o tom plánu dozvěděli, bylo nám jasné, že nás čekají potíže. Věděli jsme, že Němcům se podaří vyfotografovat staveniště ze vzduchu. Věděli jsme, že stačí jediný slušný špion, který by se motal kolem stavenišť, aby si dali dohromady, o co se snažíme. Poslali jsme jednoho vlastního muže do Selsey, aby vyzkoušel bezpečnostní opatření. Nějakou dobu pojídal s dělníky v kantýně svačinu, než se vůbec někdo obtěžoval zjišťovat jeho totožnost.“

Boothby se slabě usmál. Vicary jej při vyprávění pozoroval. Veškerá nabubřelost, veškerý neklid ty tam. Sir Basil byl klidný, soustředěný a přívětivý. Vicarymu připadalo, že za jiných okolností by ho vlastně mohl mít i rád, a s nepříjemným pocitem v žaludku si uvědomoval, že od počátku podcenil Boothbyho inteligenci. Také ho udivilo, jak často používá slova my a nás. Boothby byl členem klubu; Vicarymu bylo umožněno jen na krátkou dobu přitisknout nos na sklo.

„Největší potíž spočívala v tom, že Moruše jednoznačně ukazovala na naše úmysly,“ ujal se znovu Boothby slova. „Pokud by Němci odhalili, že stavíme umělá přístaviště, mohli by z toho také usoudit, že se chystáme vyhnout silně opevněným přístavům v Pas de Calais vyloděním v Normandii. Protože projekt byl tak obrovský a bylo obtížné jej utajit, museli jsme předpokládat, že Němci nakonec přijdou na to, k čemu se chystáme. Naše řešení spočívalo v tom, že jim nabídneme falešný klíč k Moruši a pak se budeme snažit hru řídit.“ Boothby na Vicaryho pohlédl. „Dobrá, Alfréde, pojďme na věc. Rád bych slyšel, kolik jste si toho vlastně domyslel.“

„Walker Hardegen,“ pronesl Vicary. „Řekl bych, že všechno začalo u Walkera Hardegena.“

„Výborně, Alfréde. Ale jak?“

„Walker Hardegen byl bohatý bankéř a obchodník, ultrakonzervativní antikomunista a možná trochu antisemita. Studoval na prestižní univerzitě a znal polovinu obyvatelstva Washingtonu. Chodil s nimi do školy. Američané se od nás v tom ohledu zase tolik neliší. Kvůli obchodu pravidelně cestoval do Berlína. Když lidé jako Hardegen přijeli do Berlína, účastnili se velvyslaneckých večírků a oslav. Večeřeli s řediteli největších německých společností a s nacistickými pohlaváry z vedení strany i ministerstev. Hardegen mluvil bezchybně německy. Pravděpodobně obdivoval mnohé z toho, co nacisté prováděli. Věřil, že němečtí národní socialisté vytvářejí důležité nárazníkové pásmo mezi bolševiky a zbytkem Evropy. Mám za to, že během jedné z jeho návštěv si ho všiml někdo z Abwehru nebo SD.“

„Bravo, Alfréde. Ve skutečnosti to byl Abwehr a muž, jehož Hardegen upoutal, se jmenoval Paul Muller, hlava operací Abwehru v Americe.“

„Fajn, takže Muller ho zverboval. Hm, jak to asi zaonačil? Zmíněný Hardegen nebude pracovat přímo pro nacisty. Bude pomáhat v boji proti mezinárodnímu komunismu. Požádal Hardegena o informace o americké průmyslové výrobě, o náladě ve Washingtonu a podobně. Hardegen řekl ano – a stal se agentem. Mám jednu otázku. Působil už v té době Hardegen jako americký agent?“

„Ne,“ odpověděl Boothby a pousmál se. „Pamatujte, tohle je teprve začátek hry, rok 1937. Tehdy Američané nebyli zdaleka tak důmyslní. Věděli ovšem, že se Abwehr činí na území Spojených států, zejména v New Yorku. Rok předtím opustily zemi plány bombového zaměřovače Norden v kufříku Nikolause Rittera, špiona Abwehru. Roosevelt přikázal Hooverovi přijmout tvrdá opatření. V roce 1939 vyfotili Hardegena v New Yorku při setkání se známým agentem Abwehru. O dva měsíce později ho vyfotili znovu – v Panama City ve společnosti jiného agenta Abwehru. Hoover ho chtěl zatknout a postavit před soud. Bože, ti Američané se s ním ale pachtili. Do té doby ale naštěstí otevřela v New Yorku svou kancelář MI6. Vložili se do toho a přesvědčili Hoovera, že Hardegen pro nás bude užitečnější, když zůstane ve hře a nebude hnít v nějaké vězeňské cele.“

„Takže kdo ho řídil, my, nebo Američané?“

„Byl to vlastně společný projekt. Krmili jsme Němce s pomocí Hardegena neustálým proudem vynikajícího materiálu nejvyšší jakosti. Hardegenův kredit v Berlíně dosáhl závratných výšin. Mezitím se všechny stránky života Walkera Hardegena zkoumaly pod mikroskopem, včetně jeho vztahu k rodině Lauterbachových a k velmi nadanému inženýrovi jménem Petr Jordan.“

„Takže když v roce 1943 padlo rozhodnutí provést invazi přes Kanál do Normandie s pomocí umělého přístaviště, britská i americká tajná služba oslovily Petera Jordana a požádaly ho o spolupráci.“

„Ano, v říjnu 1943, pro upřesnění.“

„Byl vynikající,“ dodal Vicary. „Přesně ten typ technika potřebný pro takový plán, známý a uznávaný ve svém oboru. Nacistům stačilo zajít do knihovny a přečíst si o výsledcích jeho práce. Po smrti manželky se také stal zranitelný v osobním životě. Takže ke konci roku 1943 jste zařídil Hardegenovi schůzku s jeho řídicím orgánem z Abwehru, aby mu mohl sdělit vše o Peteru Jordanovi. Kolik jste jim toho řekli tenkrát?“

„Jenom že Jordan pracuje na velké konstrukční studii týkající se invaze. Ani nám neuniklo jeho slabé místo, zranitelnost v osobním životě, jak jste to označil. Abwehr se zakousl. Muller to prodal Canarisovi a Canaris předal Vogelovi.“

„Takže celá akce byla propracovaná lest sloužící k tomu, aby se Abwehru mohly tajně podstrčit falešné materiály. A Petr Jordan sloužil jen jako pověstný obětní beránek.“

„Přesně tak. První dokumenty byly záměrně dvojznačné a otevíraly cestu k různým výkladům a možnostem. Moduly Fénix mohly být stejně dobře součásti umělého přístavu jako protiletadlového komplexu. Chtěli jsme, aby bojovali, hádali se, aby na kusy roztrhali sami sebe. Pamatujete si ještě, co řekl váš oblíbenec Sun-cu?“

„Podkopej nepřítele, rozvrať ho nebo podplať, vyvolej rozbroje mezi jeho veliteli.“

„Zcela správně. Chtěli jsme podpořit neshody mezi SD a Abwehrem. Ale současně jsme jim to nechtěli tolik ulehčovat. Dokumenty podstrkované nepříteli v rámci operace Tympán ovšem postupně vytvářely jasný obraz našich záměrů a ten byl předáván přímo Hitlerovi.“

„Ale proč se tolik namáhat? Proč zkrátka nevyužít nějakého agenta, který už dříve přešel na druhou stranu? Nebo smyšleného agenta? Proč používat živého člověka? Proč nějakého prostě nevymyslet?“

„Ze dvou důvodů,“ prohlásil Boothby. „Zaprvé je to příliš jednoduché. Chtěli jsme, aby se Němci k řešení namáhavě dopracovali. Chtěli jsme mazaně ovlivnit jejich uvažování. Chtěli jsme, aby si mysleli, že to oni rozhodují o tom, že si vyberou za cíl Jordana. Vzpomeňte si na základní pravidlo zpravodajského důstojníka: lehce získaná informace se snadno vyvrací. Podpůrné důkazy nakonec pocházely od dlouhého řetězce osob, dá-li se to tak nazvat: od Hardegena k Mullerovi, od Mullera ke Canarisovi, od Canarise k Vogelovi, a od Vogela ke Kateřině Blakeové.“

„Úchvatné,“ odvětil Vicary. „A druhý důvod?“

„Druhý důvod byl ten, že na konci roku 1943 jsme pochopili, že jsme nepodchytili všechny německé vyzvědače působící v Británii. Dozvěděli jsme se o Kurtu Vogelovi, o jeho síti, a zjistili jsme, že jeden z jeho agentů je žena. Jenže současně jsme čelili závažnému problému. Vogel si dal tolik záležet na krytí svých agentů v Británii, že nebylo možné je vypátrat, aniž bychom je vytáhli na světlo. Pamatujte, plán Tělesná stráž se měl každou chvíli rozjet na nejvyšší rychlost. Hodlali jsme Němce bombardovat záplavou falešných informací. Nemohli bychom se však cítit klidně při vědomí, že se v zemi pohybují aktivní špioni. O všechny muselo být postaráno. Jinak bychom si nikdy nemohli být jistí, že Němci nedostávají zprávy, které protiřečí údajům od nás.“

„Jak jste se dozvěděli o Vogelově síti?“

„Přímo od Němců.“

„Konkrétně?“

Boothby ušel několik kroků potichu a zamyšleně si prohlížel zablácené špičky holínek. „O té síti nám řekl Wilhelm Canaris,“ vypravil ze sebe nakonec. „Canaris?“

„Samozřejmě ne osobně, nýbrž prostřednictvím jednoho ze svých poslů. Roku 1943, během pozdního léta. Možná to teď pro vás bude šok, ale Canaris vedl Černý orchestr. Potřeboval podporu Menziese a jeho zpravodajské služby, aby mu pomohli svrhnout Hitlera a ukončit válku. Jako gesto dobré vůle upozornil Menziese na existenci Vogelovy sítě. Menzies informoval bezpečnostní službu a kontrarozvědku a dohromady jsme vymysleli plán, který dostal kódové označení Tympán.“

„Hitlerův nejvyšší špion, a vlastizrádce? Pozoruhodné. A vy jste o tom všem zajisté věděl. Věděl jste to tu noc, co mi ten případ přidělili. Ona instruktáž o invazi a klamných plánech… Nastrojili jste to tak, abyste si zajistili mou slepou věrnost. Abyste mě motivovali a zmanipulovali.“

„Obávám se, že ano.“

„Takže ta operace měla dva cíle – nalákat Němce trikem na Moruši a současně vytáhnout Vogelovy agenty na světlo, abychom je mohli zneškodnit.“

„Ano,“ potvrdil Boothby. „A ještě jeden – dát Canarisovi možnost předvést skvělý úspěch, aby si až do invaze udržel své postavení. To poslední, co jsme si přáli, byli Schellenberg a Himmler u kormidla německé vojenské zpravodajské služby. Abwehr byl zcela ochromen a zpracován. Věděli jsme, že pokud se řízení chopí Schellenberg, bude automaticky pochybovat o všem, co zjistil Canaris. Tady jsme samozřejmě neuspěli. Canarise propustili a Schellenberg se konečně Abwehru zmocnil.“

„Jak je tedy možné, že se systém dvojí hry a vůbec celý plán Tělesná stráž po Canarisově pádu nesložily?“

„Inu, Schellenberg se více zajímal o to, jak upevnit svou říši, než aby posílal do Anglie spoustu dalších agentů. Provedl impozantní byrokratickou reorganizaci – přestěhoval kanceláře, dokumenty změnily majitele a tak podobně. V zahraničí vyhodil zkušené důstojníky tajné služby věrné Canarisovi a nahradil je nezralými policejními psy oddanými SS a straně. Mezitím dělali řídicí důstojníci Abwehru všechno možné pro to, aby prokázali důvěryhodnost a obrovský přínos vyzvědačů působících v Británii. Jednoduše řečeno – pro ně to byla otázka života a smrti. Kdyby připustili, že jejich agenti jsou řízeni Brity, octli by se v prvním vlaku na východ. Nebo na jiné, ještě horší místo.“

Chvíli se procházeli beze slov a Vicary vstřebával vše, co vyslechl. Hlava se mu točila. Napadaly ho tisíce otázek. Bál se, že Boothby každou chvíli rozhovor ukončí. Uspořádal si dotazy podle důležitosti a své vlastní bouřlivé pocity ponechal stranou. Před slunce doplul mrak a ochladilo se. „Všechno vám to vyšlo, že?“

„Ano, vyšlo to skvěle.“

„A co vysílání lorda Haf-Haf?“ Vicary je slyšel osobně, když seděl v salonu Matildina domku, a tenkrát v něm docela zamrazilo. Víme přesně, co máte v úmyslu s těmi betonovými bloky. Myslíte si, že je během útoku potopíte podél našeho pobřeží. Nuže, my vám s tím, chlapci, pomůžeme…

„Přirozeně to vyvolalo na vrchním spojeneckém velitelství zděšení. Alespoň napovrch,“ dodal samolibě Boothby. „Jen úzká skupinka velitelů věděla o podvržených materiálech a uvědomila si, že to bylo poslední dějství operace Tympán. Eisenhower poslal do Washingtonu kabelogram a požadoval padesát transportních lodí, aby mohl zachránit posádky v případě, že by se Moruše potopily během plavby přes Kanál. Zařídil jsem, aby se o tom Němci dozvěděli. Tate, náš dublér disponující vymyšleným zdrojem uvnitř SHAEF, předal zprávu o Eisenhowerově žádostí svému řídicímu důstojníkovi v Abwehru. O několik dní později projížděl japonský velvyslanec po pobřežních obranných opevněních ve Francii v doprovodu polního maršála Rundstedta. Rundstedt ho informoval o existenci Moruše a vysvětlil mu také, jak agent Abwehru zjistil, že to jsou protiletecké dělové plošiny. Velvyslanec poslal v tomto duchu kabelogram svým nadřízeným do Tokia. Ta zpráva, stejně jako jeho ostatní hlášení, byla zachycena a dekódována. V té chvíli jsme věděli, že Tympán zabral.“

„Kdo tu velkou operaci zajišťoval?“

„V podstatě MI6. Oni ji začali, oni ji naplánovali, a my jsme je nechali ji řídit.“

„Kdo uvnitř oddělení o tom věděl?“

„Já, generální ředitel a Masterman z Dvacítky.“

„Kdo byl řídicím důstojníkem operace?“ Boothby se ohlédl na Vicaryho. „Broome, samozřejmě.“

„Kdo je Broome?“

„Broome je Smeták, Alfréde.“

„Ještě jedné věci nerozumím. Proč bylo nutné klamat důstojníka, který byl za případ částečně odpovědný?“

Boothby se slabě pousmál, jako by jej obtěžovala mírně nepříjemná vzpomínka. Z živého plotu vyletěl na cínově šedou oblohu párek bažantů. Boothby se zastavil a zíral na mraky.

„Vypadá to na déšť,“ prohlásil. „Možná bychom se měli obrátit k odchodu.“

Otočili se a kráčeli zpět.

„Podvedli jsme vás, Alfréde, protože jsme chtěli, aby to pro druhou stranu vypadalo opravdově. Chtěli jsme, abyste se choval stejně jako při řešení skutečného případu. A taky nebylo vůbec nutné, abyste věděl, že Jordan celou tu dobu pracoval pro nás. Nebylo to nezbytné.“

„Můj bože!“ vyštěkl Vicary. „Takže vy jste mě řídili jako jakéhokoliv jiného agenta. Řídili jste mě.“

„Dá se to tak říct, ano.“

„Proč jste si vybrali zrovna mě? Proč ne někoho jiného?“

„Protože vy jste byl, stejně jako Peter Jordan, dokonalý.“

„A to mi vysvětlíte jak?“

„Vybrali jsme si vás, protože jste inteligentní a vynalézavý a za normálních okolností byste se nepříteli přinejmenším vyrovnal. Můj bože, vždyť vy jste málem prohlédl ten trik, ještě když operace probíhala. A taky jsme si vás vybrali proto, že mezi námi dvěma existovalo pověstné napětí.“ Boothby se zarazil a podíval se na Vicaryho. „Nebyl jste právě ohleduplný, když jste mě shazoval před ostatními pracovníky. Ale nejvýznamnější pro náš výběr byla skutečnost, že jste přítel ministerského předsedy, což si Abwehr moc dobře uvědomoval.“

„A když jste mě vyhodili, Němci se o tom dověděli přes Sokola a Pelikána. Doufali jste, že obětování osobního přítele Winstona Churchilla podpoří jejich důvěru v podvržené materiály.“

„Přesně tak. To byla součást scénáře. A mimochodem, vyšlo to.“

„A Churchill o tom věděl?“

„Ano, věděl. Osobně to schválil. Váš starý kamarád vás zradil. Má rád černé hry, náš Winston. Kdyby nebyl ministerským předsedou, myslím, že by se byl stal úspěšným zpravodajcem. Řekl bych, že se tím vším docela bavil. Zaslechl jsem, že ta povzbuzující řeč, kterou do vás hustil v podzemí generálního štábu, byla hotová klasika.“

„Mizerové,“ zamumlal Vicary. „Podvodníci a mizerové. Na ■ druhé straně bych se měl asi považovat za šťastného. Mohl jsem být mrtvý jako ti ostatní. Můj bože! Uvědomujete si vůbec, kolik lidí zemřelo jen pro tu vaši malou hru? Pope, jeho dívka, Rosa Morelyová, dva muži ze zásahové jednotky v Earl’s Court, čtyři policisté v Louthu a další v Cleethorpes, Sean Dogherty, Martin Colville.“

„Zapomínáte na Petra Jordana.“

„Proboha svatého, vy jste zabili svého vlastního agenta!“

„Ne, Alfréde, to vy jste ho zabil. To vy jste ho poslal na ten člun. Musím přiznat, že se mi to docela líbilo. Muž, jehož osobní lehkomyslnost nás málem stála válku, umírá při záchraně mladé dívky, aby napravil své hříchy. Tak nějak by to vymysleli v Hollywoodu. A Němci si myslí, že to tak opravdu bylo. A nezapomínejte, že počet životů ztracených při této operaci je ničím ve srovnání s krveprolitím, které by bylo následovalo, kdyby na nás Rommel v Normandii čekal se svými tankovými divizemi.“

„Takže problém se redukuje na má dáti – dal? Tak se na to díváte? Jako na jednu velkou účetní listinu? Jsem rád, že jsem z toho venku! Nechci s tím mít nic společného! Ne, pokud to znamená dělat takovéto věci. Bože, lidi jako vy jsme měli už dávno upálit na hranici.“

Dosáhli vrcholu posledního kopce. V dálce se před nimi vynořil Vicaryho domek. Matildina rozkvetlá vinná réva se přelévala přes ochrannou vápencovou stěnu. Chtěl být zpátky uvnitř – prásknout dveřmi, posadit se před krb a už nikdy na nic z toho nepomyslet. Uvědomoval si, že teď je to nemožné. Chtěl se zbavit Boothbyho. Zrychlil krok a těžce se rozběhl dolů z kopce, až málem ztratil rovnováhu. Boothby se svou vysokou postavou a atletickýma nohama mu stačil jen s obtížemi.

„Nemyslíte to vážně, že ne, Alfréde? Líbilo se vám to. Lákalo vás to. Líbila se vám ta manipulace. Univerzita vás chce zpátky a vy nevíte, zda nabídku přijmout, protože všechno, čemu jste kdy věřil, je lež. Jen můj svět, tento svět, je skutečný.“

„Vy nepředstavujete skutečný svět. Nejsem si jistý, kdo jste, ale určitě nejste skutečný.“

„To můžete tvrdit teď, ale já vím, že vám to všechno strašně chybí. Je to jako milenka, ta práce, kterou děláme. Někdy se vám moc nelíbí. Nelíbí se vám ani to, že jste s ní. Okamžiky, kdy se cítíte dobře, jsou prchavé. Ale když se ji snažíte opustit, vždycky vás něco přitáhne zpátky.“

„Obávám se, že tato metafora je mi lhostejná, sire Basile.“

„To jste zase celý vy. Předstíráte, že jste na vyšší úrovni, lepší než my ostatní. Myslel bych si, že už si touto dobou nějaké ponaučení vezmete. Lidi, jako jsme my, potřebujete. Naše země nás potřebuje.“

Prošli brankou na příjezdovou cestu. Štěrk jim chřupal pod nohama. To připomnělo Vicarymu odpoledne, kdy ho povolali do Chartwellu a nabídli mu práci v MI5. Vzpomněl si na to ráno v podzemní pevnosti generálního štábu a na Churchillova slova: Musíte odložit i ty poslední zbytky svědomí, lidskosti a morálních zásad, které ve vás zbyly, a učinit vše pro vítězství.

Alespoň někdo k němu byl upřímný, i když v té době to byla lež.

Zastavili se u Boothbyho humberu.

„Jistě pochopíte, že vás nepozvu dál na občerstvení,“ poznamenal Vicary. „Rád bych si smyl ze svých rukou krev.“

„To je na tom to krásné, Alfréde.“ Boothby nastavil své velké tlapy, aby se na ně mohl Vicary podívat. „I na mých rukou je krev. Ale já ji nevidím a ani nikdo jiný ji nevidí. Je to skrytá skvrna.“ Boothby otevřel dveře auta a motor se rozběhl. „Kdo je Smeták?“ zeptal se Vicary naposled. Boothbyho tvář potemněla, jako by ji zahalil mrak. „Smeták je Brendan Evans, váš starý známý z Cambridge. Řekl nám o tom vašem vrcholném výkonu, kterým jste se chtěl dostat ke zpravodajské službě v první válce. Řekl nám, co se vám stalo ve Francii. Věděli jsme, co vás pohání a co vás motivuje. Museli jsme – přece jsme vás řídili.“

Vicary cítil bušení srdce až v hlavě. „Mám ještě jednu otázku.“

„Chcete vědět, jestli byla Helena součástí spiknutí, nebo za vámi přišla z vlastní vůle, že?“

Vicary stál bez hnutí v očekávání odpovědi. „Proč ji nevyhledáte a nezeptáte se jí sám?“ Pak Boothby nasedl do auta a byl pryč.

64 KAPITOLA

LONDÝN, KVĚTEN 1945

Toho večera v šest hodin si Lillian Walfordová odkašlala, lehce zaklepala na dveře kanceláře a vstoupila, aniž by čekala na vyzvání. Pan profesor seděl na okně s výhledem na Gordon Square a jeho drobné tělo se sklánělo nad starým rukopisem.

„Ráda bych už šla, profesore, pokud pro mě nic dalšího nemáte,“ řekla a začala rituálně zavírat knihy a rovnat papíry, což zpravidla doprovázelo jejich páteční rozhovor.

„Ne, už nic nepotřebuji, děkuji.“

Pohlédla na něj a zamyslela se. Ne, o tom si dovoluji pochybovat, pane profesore. Něco se na něm změnilo. Jistě, nikdy nebyl příliš upovídaný, to rozhodně ne; nikdy nespustil sám, pokud to nebylo nevyhnutelně nutné. Ale teď vypadal ještě uzavřenější než kdykoliv předtím, chudinka. A v průběhu semestru se to ještě zhoršovalo, a ne zlepšovalo, jak doufala. Po škole se nesly řeči, neopodstatněné dohady. Někdo tvrdil, že posílal lidi na smrt nebo nařizoval, aby je zabili. Jen ztěžka si dokázala představit, že by pan profesor dělal tak strašné věci, ale určitý smysl to dávalo, to musela připustit. Něco jej nutilo dodržovat slib mlčení.

„Už byste měl jít, pane profesore, jestli chcete stihnout vlak.“

„Uvažoval jsem, že bych raději zůstal na víkend v Londýně,“ odvětil, aniž vzhlédl od práce. „Zajímalo by mě, jak to tady vypadá v noci, teď, když se zase může svítit.“

„To je jen jedna z věcí, které už doufám nikdy nezažiju, to zatracené zatemnění.“

„Něco mi říká, že nezažijete.“

Z háčku na dveřích sundala jeho nepromokavý plášť a položila jej na židli vedle psacího stolu. Vicary odložil tužku a vzhlédl k ní. Její další pohyb je zastihl oba nepřipravené. Ruka natahující se k jeho tváři jako by měla vlastní rozum, takový bezděčný pohyb, kterým by se natáhla pro dítě, jež se zranilo.

„Jste v pořádku, pane profesore?“

Vicary se spěšně odtáhl a znovu upřel zrak k rukopisu. „Ano, je mi dobře,“ řekl. V jeho hlase postřehla ostrý nádech, jaký u něj nikdy předtím neslyšela. Pak zamumlal šeptem něco jako „nikdy nebylo líp“.

Obrátila se a zamířila ke dveřím: „Pěkný víkend.“

„Ten mám v plánu, děkuji.“

„Dobrou noc, pane profesore Vicary.“

„Dobrou noc, slečno Walfordová.“

*****

Večer byl teplý, a když Vicary přecházel Leicester Square, sundal si plášť a přehodil si ho přes ruku. Soumrak pomalu přecházel v noc a světla londýnských lamp se postupně rozsvěcovala. Vzpomněl si, jak ho Lillian Walfordová málem pohladila po tváři. Vždycky sám sebe považoval za schopného simulanta a teď ho napadlo, jestli to občas nepřehání.

Přešel Hyde Park. Po levé straně hrála v chabém světle skupina Američanů baseball. Vpravo se Britové a Kanaďané hlasitě bavili při ragby. Minul místo, kde ještě před pár dny stálo protiletecké dělo. Dělo už odklidili; jen pytle s pískem zůstaly jako kamení starodávných zřícenin.

Došel do Belgravie a z vnitřního popudu zamířil k Helenině domu.

Doufám, že změníš názor, a to brzy.

Zatemňovací rolety byly vytažené a dům zářil do tmy. Měli návštěvu – další dva páry. David měl na sobě uniformu. Helena se ho držela za paži. Vicary nevěděl, jak dlouho tam stál a pozoroval je, pozoroval ji, ale ke svému velkému překvapení – nebo to snad byla úleva – zjistil, že k ní vůbec nic necítí. Její duch ho konečně nechal na pokoji, tentokrát nadobro.

Odešel. King’s Road ústila na Sloane Square a za náměstím už začínaly tiché ulice Chelsea. Podíval se na hodinky. Ještě mohl stihnout vlak. Zavolal taxi, požádal řidiče o odvoz na Paddingtonské nádraží a nasedl. Stáhl okénko a obličej mu ovál teplý vítr. Poprvé po mnoha měsících cítil něco jako spokojenost, něco jako klid a mír.

Zatelefonoval Alici Simpsonové z telefonní budky na nádraží a dohodli se, že za ním zítra ráno přijede. Zavěsil a musel přidat do kroku, aby mu vlak neujel. Vagon byl přeplněný, ale podařilo se mu najít místo u okna v kupé se dvěma starými ženami a vojákem s dětským obličejem, který pevně svíral hůl.

Prohlédl si vojáka a povšiml si, že má odznak 2. východoyorkského pluku. Vicary věděl, že ten chlapec bojoval v Normandii – jeho jednotka se vylodila na pláži Sword – a měl štěstí, že je naživu, protože tento pluk utrpěl těžké ztráty hned v prvních minutách invaze.

Voják zpozoroval Vicaryho zkoumavý pohled a krátce se pousmál.

„To se mi stalo v Normandii. Sotva jsem se stačil dostat z lodi.“ Pozvedl hůl. „Podle doktorů to budu potřebovat už celý zbytek života. Jak jste k tomu přišel vy – k tomu kulhání, myslím?“

„První válka, ve Francii,“ odpověděl Vicary chladně.

„A v téhle vás taky chtěli?“

Vicary přikývl. „Papírování ve velmi nudném oddělení ministerstva války. V podstatě nic důležitého.“

Po chvíli voják usnul. Jednou Vicary zahlédl v kolem ubíhajících polích její tvář, jak se na něj usmívá, jen na okamžik. Pak Boothbyho tvář. A pak, když se více setmělo, zahlédl svůj vlastní obraz, jak tiše jede ve skle vedle něj.

Poděkování

Události vykreslené v tomto románu jsou výplodem autorovy fantazie, stejně jako postavy, které v něm vystupují, a nemají zobrazovat skutečnost. Nicméně mnoho lidí štědře poskytlo spoustu času i svých znalostí, aby mladému muži pomohli napsat o tom, co se stalo před mnoha lety. Odborná fakta samozřejmě pocházejí od nich. Každá chyba nebo odchylka od skutečnosti vyvolaná touhou po dramatičnosti padá na můj vrub.

Jsem navždy zavázán týmu ve Weidenfeld & Nicolson v Londýně ve složení: Anthony Cheetham, Cassia Jollová a Maureen Kristunasová, která přejela svou zastávku metra. Obzvláště bych chtěl poděkovat Ionu Trewinovi, který mi propůjčil své oči i uši a trpělivě odpovídal na každou z mých otázek bez ohledu na to, jak laické mu musely připadat. Opravdu, tento román by nevznikl bez jeho pomoci, podpory a víkendových poznávacích výletů s jeho ženou Sue podél norfolkského pobřeží.

Děkuji všem svým přátelům a kolegům v CNN, zejména Tomu Johnsonovi, Edu Turnerovi, Franku Sesnovi, Richardu Davisovi a Billu Headlinovi, který mi dopřál čas a svobodu při psaní této knihy a pak mi dovolil jít domů, když jsem ji dokončil.

Děkuji pracovníkům International Creative Management, jmenovitě Heather Schroderové, Sloanu Harrisovi a Jacku Hornerovi. A hlavně svému agentovi, příteli a rádci, Esther Newbergové, jež učinila ze snu skutečnost. Nikdo není lepší než ona.

Dekuji všem, kdo mi poskytli pomoc nebo radu v průběhu psaní: dr. Uwe Hedltovi a profesoru Klausi Fischerovi za odborné znalosti dějin nacistického Německa; dr. Michaelu Badenovi za konzultace v oblasti komplikací bodných ran a tlení lidských tkání; Brianu Montgomerymu za trpělivou přednášku o složení a funkci naftového motoru; a Lise Havlovitzové za pomoc při přípravě konečné verze rukopisu. Výjimečné díky posílám rovněž Adrii Hillmanově, Kennethu Warnerovi a Jeffreymu Blountovi za jejich neocenitelnou podporu, a profesoru Bernardu Jacobovi, svému příteli, učiteli, a spolehlivému rameni, o něž se mohu kdykoliv opřít.

A konečně pozoruhodnému týmu profesionálů z nakladatelství Random House: Harrymu Evansovi, Lindě Greyové, Leoně Nevlerové, Sybile Pincusové, Jennifer Webbové, Danu Rembertovi, Lilly Langotské, Adamu Rothbergovi, Brianu McLendonovi, Kirsten Raymondové, Marku Speerovi, Dionne Russelové, Saiery Lutermanovi, Annice La Fargeové, Melisse Milstenové, Letě Evanthesové, Camille MacDuffieové a Lynn Goldbergové.

A samozřejmě děkuji také Davidu Rosenthalovi, svému nakladateli a vynikajícímu redaktorovi, který mi ukázal cestu, zlehka mě navedl na správný kurz, když jsem bloudil, a pomohl mi z rukopisu vyrobit knihu. Opravdový přítel od začátku do konce.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai