Tajná služba

Daniel Silva

(2007)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Gabriel Allon, umělecký restaurátor a někdejší důstojník Izraelské tajné služby, je povolán ke zdánlivě rutinnímu případu: má odcestovat do Amsterodamu a vyčistit archivy zavražděného holandského odborníka na problematiku terorismu, jenž shodou okolností také působil jako izraelský tajný agent. V Amsterodamu však Allon brzy odhalí spiknutí organizované rozbujelým islámským podhoubím. Veškeré snahy teroristů se upírají na opačnou stranu Lamanšského průlivu — do Londýna -, kde chystají únos dcery amerického velvyslance. Allon se snaží jejich záměr zmařit, ale bohužel se mu to nezdaří. Neúspěch ještě prohloubí skutečnost, že teroristé odhalili jeho identitu. Allonův osud je zpečetěn stejně, jako neúprosný čas odměřuje vteřiny do chvíle, kdy má být demonstrativně popravena unesená dívka.

Copyright © 2007 by Daniel Silva

Translation © 2007 by Klára Míčková

Cover design © 2007 by DOMINO

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být

reprodukována ani přenášena bez předchozího písemného

souhlasu majitele autorských práv.

Z anglického originálu THE SECRET SERVANT, vydaného

nakladatelstvím G. R Putnam’s Sons, New York 2007,

přeložila Klára Míčková

Odpovědný redaktor: Lukáš Foldyna

Korektura: Lubomír Petr

Technický redaktor: Martin Pěch

Sazba: Dušan Žárský

Obálka: Radek Urbiš

Vytiskla tiskárna Finidr Český Těšín

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1,

v listopadu 2007

ISBN 978-80-7303-376-7

Věnováno Stacy a Henrymu Winklerovým za jejich přátelství, neutuchající odporu a neúnavnou práci, kterou věnují dětem.

A, jako vždy, mé ženě Jamii a dětem Lily a Nicholasovi.

S ohledem na současný demografický vývoj lze předpokládat, že se do konce jedenadvacátého století stane Evropa muslimským teritoriem.

Bernard Lewis

Neustále rostoucí hrozba je vážná a podle mého názoru přetrvá ještě celou generaci. Nejde o sérii jednotlivých izolovaných událostí, ale o přetrvávající kampaň, která si klade za cíl zlomit naši vůli vzdorovat.

Dáma britského impéria Eliza Manninghamová-Bullerová,

generální ředitelka výzvědné služby MI5

Když pošlete vězně do Jordánska, získáte lepší informace z výslechu. Zato když ho pošlete například do Egypta, s největší pravděpodobností už se nevrátí.

Robert Baer (citováno podle knihy

Stephena Greye Ghost Plane)

Část první

VĚŠTCOVA

SMRT

1

AMSTERODAM

První poplašná zpráva se objevila ve spojitosti s profesorem Solomonem Rosnerem, i když jeho jméno v souvislosti s případem padlo pouze v bezpečných místnostech ošuntělé budovy v centru Tel Avivu. Gabriel Allon, legendární agent izraelské tajné služby známý především pro svou nezkrotnou povahu, s odstupem času poznamenal, že za dobu existence výzvědné služby je Rosner jediný, kdo se uplatnil lépe po smrti než za života. Kdo měl to štěstí a Gabriela slyšel, vnímal tato slova z jeho úst jako netypicky krutá, nicméně v neradostné atmosféře pozdějších dní se jim nikdo nedivil.

Profesor překvapivě nezemřel v Izraeli, kde násilná smrt není ničím výjimečným, ale v poklidné čtvrti Amsterodamu známé jako Oud Side, Stará Strana. K nešťastné události došlo první prosincový pátek. Počasí vypadalo jako někdy na jaře a vůbec nedávalo tušit, že pomalu odchází podzim. Místní obyvatelé si užívali gezelligheid, doby, kterou věnují malým radostem – oblíbeným pochůzkám mezi stánky s nepřeberným množstvím květin na Květinovém trhu, pohodovému pivu v baru na Rembrandtově náměstí, či dokonce hašišovým cigaretám, oddával-li se někdo rád tomuto druhu zábavy, v jednom z proslulých coffee shopů na Haarlemmerstraat. Útrap a sporů ať si v tento zlatavý den pozdního podzimu užívají nenávidění Američané, neslo se vznešenou atmosférou starého Amsterodamu. My vzdáváme díky za to, že jsme se narodili jako nevinní Holanďané.

Solomon Rosner mínění svých krajanů nesdílel, ale vlastně se s nimi neshodl téměř na ničem. Přestože si vydělával na živobytí jako profesor sociologie na Amsterodamské univerzitě, zdaleka nejvíc času mu zabírala práce v Rosnerově centru pro evropská bezpečnostní studia. Zástupy nepřátelských pomlouvačů si neodpustily poznámky na adresu názvu centra; Rosner totiž působil nejen jako jeho ředitel, ale také jako jeho jediný vědecký pracovník. Přes veškeré patrné nedostatky se institutu dařilo vydávat věrohodné studie a publikovat odborné články, které podrobně rozebíraly možná nebezpečí, jež pro Nizozemsko představuje rostoucí vlna militantního islamismu v zemi samotné. Podle závěrů Rosnerovy poslední knihy Islámský zábor Západu se nyní Holandsko ocitá pod neustálým, systematickým terorem džihádistického islámu, jehož cílem je podle autora zemi zcela osídlit a přeměnit ji ve většinově muslimský stát, ve kterém se má během velmi krátké doby začít uplatňovat islámské právo šaría. Podle Rosnera tvoří teroristé a kolonizátoři různé strany téže mince, a pokud vláda okamžitě nepřijme zásadní opatření, pak liberální Nizozemci brzy ztratí to, čeho si cení nade vše.

Kniha samotná i Rosnerovo varování vyvolaly mezi literárními kritiky předvídatelné zděšení. Hysterie, pravil jeden recenzent. Rasistické kecy, přizvukoval jiný. Mnoho dalších poukazovalo na to, že Rosnerovy názory jsou tím ohyzdnější, že jeho prarodiče skončili spolu s další stovkou tisíc holandských Židů v plynových komorách Osvětimi. Všichni se shodli na tom, že daná situace vyžaduje tolerantní přístup a otevřený dialog, nikoliv nenávistné projevy, jaké předvádí například Rosner. Ten neochvějně čelil postupně slábnoucí kritice a zaujímal postoj, který jeden komentátor v narážce na známou pověst o zachránci Haarlemu přirovnával k člověku s prstem zaraženým v díře přehrady. Nic proti toleranci a dialogu, souhlasil Rosner, ale nedopusťme kapitulaci. „My Holanďané bychom měli odložit své heinekeny a dýmky s hašišem a konečně se probrat,“ vyštěkl při jednom televizním rozhovoru, „dřív než ztratíme svou zemi.“

Díky knize i sporům, které její vydání provázely, se Rosner stal nejuráženějším, a v jiných kruzích zase naopak nejoslavovanějším mužem v zemi. Mimo to se dostal do hledáčku holandských islamistických extremistů a džihádistické internetové stránky, které Rosner monitoroval pečlivěji než holandská policie, vřely svatým hněvem proti jeho knize a nemálo z nich autorovi prorokovalo brzkou popravu. Imám ze čtvrti Oud West, Starý Západ, ve svém kázání hlásal, že „je zapotřebí se s tím židáckým Rosnerem nelítostně vypořádat“, a žádal někoho z kongregace, aby vystoupil z řady a vzal na sebe nelehký úkol mučedníka. Bezradný ministr vnitra v reakci na zjevnou hrozbu navrhl Rosnerovi, aby se ukryl, což profesor rázně odmítl. Namísto toho poskytl ministerstvu seznam desíti radikálů, které považoval za potenciální vrahy. Ministr přijal seznam bez zbytečných otázek – věděl, že Rosnerovy zdroje uvnitř extremistických frakcí v Nizozemsku jsou ve většině případů spolehlivější než ty, na které se obracela holandská rozvědka.

Onoho pátečního poledne se Rosner jako obvykle hrbil u počítače v kanceláři ve druhém patře domu na Groenburgwal 2A, jedné z mnoha amsterodamských ulic na vodním kanálu. Profesor jako by si dům vybral pro sobě podobný vzhled – byl nevysoký, zato podsaditý a široký. V důsledku podmáčených základů se lehce nakláněl dopředu, zdál se vratký a nestabilní, což se některým sousedům zdálo více než příhodné vzhledem k politickým názorům jeho uživatele. Jediným nedostatkem budovy byla nepříhodná poloha – ani ne padesát metrů od věže Jižního kostela. S úderem dvanácté hodiny se každý den nemilosrdně rozezněly zvony a utichly až o pětačtyřicet minut později. Rosner, jenž nesnášel jakékoliv vyrušování, tím spíše nežádoucí hluk, proti nim dlouhé roky vedl soukromý džihád. Ani klasická hudba, bílý šum přístrojů či zvukotěsná sluchátka však prudkému náporu kovových úderů čelit nedokázala. Profesor často přemítal, proč vůbec je zvonice ještě v provozu; starý kostel byl přece před mnoha lety přestavěn na vládní instituci, která nemajetným občanům přiděluje byty. Hluboce věřící Rosner mimochodem vnímal tento fakt jako odpovídající projev marastu, do kterého se řítí holandská společnost. Tváří v tvář nepříteli, jehož nejsilnější zbraní je nezměrná víra, přestavují světští Nizozemci své kostely na úřady sociálního státu. Kostel bez věřících, pomyslel si Rosner, ve městě bez Boha.

Deset minut po dvanácté zaslechl slabé zaklepání. Obrátil se ke dveřím a spatřil Sofii Vanderhausovou, jak se s plnou náručí nějakých dokumentů opírá o dveřní rám. Rosnerova bývalá studentka se po dokončení univerzitních studií, kde se v rámci hlavní specializace zabývala dopady holocaustu na nizozemskou poválečnou společnost, vrátila ke stárnoucímu profesorovi jako napůl sekretářka a asistentka výzkumné činnosti, napůl opatrovnice a náhradní dcera, kterou nikdy neměl. Starala se o chod kanceláře, redigovala finální verze jeho zpráv a článků a kromě toho dohlížela na dodržování téměř nezvladatelně nabitého programu. I zodpovědnost za rodinné finance, jichž měl profesor mírně řečeno poskrovnu, ležela na Sofii, stejně jako to, aby se měl Rosner do čeho obléci a najedl se. Když mu ráno oznámila, že se ke konci roku chystá odjet na týden do Saint-Maarten, upadl profesor do hluboké deprese.

„Za hodinu máte interview s De Telegraaf,“ připomněla mu. „Možná byste se teď mohl najíst a trochu se zkoncentrovat.“

„Chcete tím říct, že se nedokážu soustředit? Že se mi rozutíkají myšlenky?“

„Ale vůbec ne. Já jenom, že na tom článku pracujete od půl šesté ráno a váš žaludek by jistě snesl víc než hrnek kafe.“

„Není to ta příšerná reportérka, co mě vloni označila za nacistu, že ne?“

„Myslíte snad, že bych k vám tu ženskou ještě pustila?“ Sofie přešla k jeho stolu a začala mu přerovnávat věci. „Po tom interview jdete do studia NOS, čekají vás na Rádiu jedna. Je to živé vysílání a posluchači můžou volat a dávat otázky, takže se možná zapotíte. Hlavně se pokuste nenadělat si ještě víc nepřátel, než už máte, pane profesore. Začínám o nich ztrácet přehled.“

„Zkusím být hodný, ale obávám se, že už mi navždy došla trpělivost.“

Sofie mrkla do hrníčku na pracovní desce a kysele se zašklebila. „Proč pořád típáte cigarety ve zbytku kafe?“

„Měl jsem plný popelník.“

„Tak si ho občas zkuste vysypat.“ Což nyní udělala sama a pak vytáhla z koše igelitový pytel plný odpadků. „A nezapomeňte na diskuzní fórum. Dneska večer na univerzitě.“

Rosner se zamračil. Nijak se tam netěšil, neboť jedním z účastníků panelové diskuze měl být vůdce Evropské muslimské asociace, která vedla otevřenou kampaň za zavedení islámského práva šaría do Evropy a zničení státu Izrael. Večerní debata tedy neslibovala nic příjemného.

„Mám dojem, že mě právě sklátila lepra,“ procedil mezi zuby.

„I tak by vás tam chtěli. Jste totiž hvězda večera.“

Profesor vstal z křesla a protáhl se. „Asi si skočím do Doelenu na kafe a kus žvance. Co takhle že bych se s tím reportérem z De Telegraaf setkal tam?“

„To není nejchytřejší nápad, pane profesore.“

Celý Amsterodam věděl, že proslulá kavárna na ulici Staalstraat je profesorovo oblíbené místo. Zarytý odpůrce islamistů, muž s hustou kšticí prošedivělých vlasů, jenž zásadně chodil ve zmačkaném tvídovém obleku, navíc patřil k nejznámějším osobám v celém Holandsku. Géniové z řad státní policie kdysi navrhli, aby si pořídil nějaký převlek a jinak se na veřejnosti neukazoval. Profesor jejich nápad přirovnával k představě hrocha s falešným knírem a kloboukem na hlavě, který se pak v klidu může vydávat za Nizozemce.

„V Doelenu jsem nebyl už měsíce.“

„Což ovšem neznamená, že by se kavárna mezitím změnila v bezpečnější místo.“

„Nemůžu přece pořád žít jako vězeň, Sofie.“ Rosner pokynul k oknu. „Zvlášť když je venku takhle. Tomu reportérovi do poslední chvíle nic neříkejte a pak ho za mnou pošlete. Tak získám před džihádisty aspoň trochu náskok.“

„Tohle není legrace, pane profesore,“ odvětila Sofie, ale viděla, že mu nápad nevymluví. Podala mu mobilní telefon a s povzdechem řekla: „Tak si aspoň vemte tohle a v krajní nouzi zavolejte.“

Rosner strčil telefon do kapsy a zamířil dolů po schodišti. Ve vstupní hale si oblékl kabát a oblíbenou hedvábnou šálu a vyšel ven. Po jeho levici se tyčila věž Jižního kostela, po pravici, asi o padesát metrů dál podél úzkého, loďkami lemovaného kanálu, se přes vodu klenul dvouramenný zvedací most. Groenburgwal patřila k málu tichých ulic na Staré Straně – žádné bary ani kavárny, jen jediný hotýlek, jehož hosté se dali spočítat na prstech jedné ruky. Přímo naproti Rosnerovu domu se nacházela nejošklivější budova v ulici, moderní obytný dům s levandulově a citrónově zbarvenou omítkou. Před ním se v pruhu sluneční záře vyhřívala trojice malířů v bílých umazaných kombinézách.

Rosner letmo pohlédl na tři obličeje a vryl si je do paměti. Rozešel se ke zvedacímu mostu. Znenadání se zvedl vítr a rozhýbal holé větve stromů, jež rostly na nábřeží. Rosner se na chvíli zastavil, utáhl si šál kolem krku a se zaujetím pozoroval boubelatý mrak jako z Vermeerových obrazů, který pomalu plul po obloze. V tu chvíli si všiml, že jeden z malířů, ten s krátkými tmavými vlasy, vysokým čelem a hustým obočím nad malými očky, kráčí souběžně s ním po protějším břehu kanálu. Rosner se v antropologických znacích imigrantů dobře vyznal a tipoval jej na Maročana z oblasti Rifského pohoří. K mostu došli oba zároveň. Profesor se znovu zastavil a zapálil si cigaretu, na kterou vůbec neměl chuť. Když viděl, že malíř zamířil doleva a zmizel za rohem ulice, s úlevou vydechl a vydal se opačným směrem ke kavárně Doelen.

Nijak nespěchal. Cestou po Staalstraat se zastavil u své oblíbené cukrárny a zkoumal, co nabízejí dobrého. Loudavým krokem pokračoval dál a tak tak se stihl vyhnout pohledné dívce, jež se kolem něj prohnala na kole. Po chvíli ho ještě zastavil muž s brunátným obličejem, aby mu vyjádřil obdiv a podporu, a právě když se chystal vejít do kavárny, někdo ho zatahal za rukáv. Těch pár zbývajících vteřin života trápila Rosnera jediná myšlenka – že mohl své smrti uniknout, kdyby byl odolal pokušení a neotáčel se. Jenže on se otočil, což by ostatně udělal naprosto každý, koho by k tomu za nádherného prosincového dne na ulici v Amsterodamu někdo vybídl.

Pistoli si spíš jen nevědomky představoval, než že by ji doopravdy zahlédl. Výstřely se v úzké uličce rozlehly jako rány z děla. Profesor se sesunul na dlažební kostky a bezmocně se díval, jak zabiják vytahuje z kombinézy dlouhý nůž. Nešlo jen o vraždu, byla to rituální poprava, k jaké vyzývali imámové. Nikdo nezasáhl – to se ovšem není čemu divit, blesklo Rosnerovi hlavou v posledním záchvěvu jasného myšlení, takový projev netolerance by si nikdo nedovolil – a nikdo mu neposkytl útěchu, když umíral. Promlouvaly k němu jen nenáviděné zvony, které jako by říkaly – Kostel bez věřících ve městě bez Boha.

2

BEN-GURIONOVO LETIŠTĚ, IZRAEL

„Co tady děláš, Uzi?“ ptal se Gabriel překvapeně. „Teď jsi přece šéf a šéfové o půlnoci na letiště nejezdívají – na to mají poskoky z dopravního, ne?“

„Neměl jsem co dělat.“

„Neměl jsi nic lepšího na práci, než čekat, až přiletím z Říma? Co se děje? Myslel sis, že tentokrát už se mě nedočkáte? Že prostě nepřijedu?“

Uzi Navot neodpověděl. Jednostranně neprůhledným zrcadlem, jež sloužilo jako okno v místnosti pro významné pasažéry, zíral do příletové haly, kde ostatní cestující z Říma spořádaně čekali na pasovou kontrolu. Gabriel se rozhlédl kolem sebe. Stále tytéž stěny z napodobeniny vápence, stejné omšelé kožené pohovky, známý pach mužských těl a zatuchlé kávy, ve vzduchu obvyklé napětí. Do téhle místnosti, či mnoha jí podobných, se vracel už přes třicet let. Zažil triumfální okamžiky, kdy dovnitř hrdě kráčel, i chvíle porážky, kdy děkoval bohu, že tam alespoň dovrávoral. Tady jej oslavovali, ale také mu tu nejeden ministerský předseda dodával útěchy. A jednou ho sem dokonce přivezli se střelnou ránou v hrudníku. Svět se rychle měnil, ale tahle místnost zůstávala stále stejná.

„Bella potřebovala být večer sama,“ řekl Navot, oči upřené k zrcadlovému sklu. Pak pohlédl na Gabriela. „Minulý týden přiznala, že se cítí líp, když jsem v terénu. To jsme se vídali tak jednou za měsíc, a to ještě se štěstím. A teď…“ Navot se zamračil. „Zdá se mi, že začíná litovat, že do toho se mnou šla. A krom toho mi chybí to bezstarostné poflakování po letištních halách. Podle svých soukromých výpočtů jsem čekáním v odbavovacích budovách, na vlakových nádražích, v restauracích a hotelových pokojích strávil dvě třetiny celé kariéry. Člověk vždycky čeká úžasnou atmosféru a vzrušení. Ale většinou je z toho nakonec jen otravná nuda – s krátkými přestávkami čirého děsu.“

„Ta pasáž o nudě se mi líbila víc. Představ si, jak nádherné by bylo žít v neskutečně nudné zemi.“

„Což by ovšem nemohl být Izrael.“

Navot vzal Gabrielovi koženou cestovní kabelu a společně zamířili do dlouhé, ostře osvětlené chodby. Oba muži byli zhruba stejně vysocí a oba kráčeli rozhodným krokem, ale tím veškerá podobnost končila. Zatímco Gabriel měl hranaté rysy a vypracované, štíhlé tělo, Navot mohl dávat na odiv mohutnou, zavalitou postavu, široká zápasnická ramena a pás, který prozrazoval zálibu v těžkých jídlech. V kulatém obličeji se zračila zkušenost z mnoha let, kdy v řadě zemí západní Evropy působil jako kaca (Slovo vzniklo ze spojení kacin isuf, hebrejsky „vedoucí“ nebo „řídící důstojník“. (Pozn. překl.)) v utajení. Teď velel oddělení zvláštních operací. Slovy proslulého šéfa izraelské rozvědky Ariho Shamrona bylo toto oddělení „temnou stránkou temné služby“. Ti, kdo pod ně spadali, plnili úkoly, o které nikdo jiný nestál, nebo by se je bál přijmout. Byli to zabijáci a únosci, agenti, kteří rozmisťovali štěnice, vyděrači. Muži, jejichž vynalézavost a intelekt, stejně jako sklon k násilnému chování, předčily podobné vlastnosti samotných zločinců. Polygloti a chameleóni, kteří lehce splynuli s prostředím nejpřepychovějších hotelů a nejvyšších kruhů Evropy, a stejně tak zapadli mezi nejchudší obyvatele bejrútských či bagdádských slumů. Navot si ale na tuto práci teprve zvykal; povýšili ho jen proto, že Gabriel pozici odmítl. Žádné nepřátelství však mezi nimi nepanovalo. Navot sám uznával, že je pouhý pěšák; Gabriel Allon oproti tomu chodící legenda.

Chodba vedla k utajeným dveřím, za kterými se nacházel východ na nepřístupnou zónu u kruhového objezdu letištního terminálu. Na místě označeném RESERVÉ parkoval potlučený sedan značky Renault. Navot hodil Gabrielovu tašku do kufru. „Dal jsem dnes řidiči volno,“ prohodil. „Chci si s tebou promluvit mezi čtyřma očima. A víš, co je to za chlapy. Celý den se flákají v našem vozovém parku a nemají nic lepšího na práci, než roznášet drby. Horší než drhačky peří.“

Gabriel se usadil na místě spolujezdce a zavřel dveře. Otočil se na zadní sedadlo; válely se na něm hromady Belliných knih a dokumentů. Navotova manželka se ve své akademické praxi soustředila na Sýrii; v jednu chvíli pracovala pro vládu, a hned nato si to zase rozmyslela, aby zanedlouho přijala další vládní úkol. Byla vysoce inteligentní a Navot se jí jen těžko mohl rovnat. Tento všeobecně známý fakt značně přispíval k velkému napětí v jejich dlouholetém vztahu, které často vyústilo v bouřlivé výbuchy. Navot nastartoval Bellin vůz nepřátelským otočením klíčku a prudce vyrazil k odjezdové komunikaci od letiště.

„Jak dopadl ten obraz?“ zajímal se.

„Nemohl vypadat líp.“

„Boticelli, že?“

„Bellini,“ opravil jej Gabriel. „Lamentace nad mrtvým Kristem.“ Mohl dodat, že toto impozantní dílo kdysi tvořilo zdobnou římsu Belliniho pozoruhodného oltářního obrazu v kostele svatého Františka v Pesaru, ale neudělal to. Jako přední světový restaurátor musel mnohdy čelit závistivým poznámkám z řad svých kolegů a málokdy s nimi tuto část své práce rozebíral. Uziho nevyjímaje, přestože se stali blízkými přáteli.

„Boticelli, Bellini – já v tom nevidím rozdíl.“ Navot potřásl hlavou. „Ta představa. Hodný židovský kluk jako ty restauruje Belliniho vrcholné dílo pro samotného papeže. Doufám, že ti aspoň dobře zaplatil.“

„Dostal jsem od něj běžný honorář – a pak ještě trochu na přilepšenou.“

„To je fér,“ přikyvoval Navot. „Koneckonců, zachránil jsi mu život.“

„Ty ses na tom přece taky podílel, Uzi.“

„Ale moje fotka se v novinách neobjevila.“

Ocitli se na konci silnice, která vedla od letiště. Nad nimi se tyčil bělomodrý dopravní rozcestník – doleva Tel Aviv, doprava Jeruzalém. Navot stočil volant doprava a zamířil k Judským horám.

Gabriel raději změnil téma „Jaká je nálada na bulváru Krále Saula?“

Na bulváru Krále Saula sídlilo ústředí izraelské zahraniční zpravodajské služby, jejíž dlouhý oficiální název měl už pramálo společného s pravou náplní její práce. Když o ní hovořili lidé jako Gabriel nebo Uzi, používali výhradně označení „Ústav“ (Ústav pro rozvědku a zvláštní úkoly, hebrejsky Ha-Mosad le modi’in ule tafkidim mejuhadim, izraelská tajná služba Mossad. (Pozn. překl.) ).

„Můžeš si gratulovat, že už tam nejsi.“

„To je to tak špatné?“

„Hotová noc dlouhých nožů. Libanonské dobrodružství skončilo naprosto příšerně, katastrofa v celé své hrůze. Žádná naše instituce z něj nevyšla s čistým štítem, včetně Ústavu. Sám dobře víš, jak tyhle záležitosti probíhají. Za chyby takovýchhle rozměrů se platí hlavami, a čím víc jich padne, tím líp. Nikdo není v bezpečí, a to se týká zejména Amose. Vyšetřovací komise chce vědět, jak je možné, že si lidé z Ústavu neuvědomili, že je Hizballáh tak dobře vyzbrojen, a jak to, že nikdo z naší široké sítě výborně placených kolaborantů nebyl po vypuknutí bojů najednou schopen najít čelní představitele hnutí.“

„To poslední, co teď Ústav potřebuje, je spor o moc a hádky o nástupnictví – ne teď, když se Hizballáh připravuje na další válku a Irán vyvíjí nukleární zbraň. Ne teď, když problematická území hrozí každou chvílí vybuchnout.“

„Shamron a ostatní stařešinové už rozhodli, že Amos musí zemřít. Otázkou zůstává, jestli půjde o popravu, nebo dostane možnost to po určitě době skoncovat sám.“

„Jak můžeš vědět, jaký postoj k tomu zaujímá Shamron?“ Podrážděným mlčením dal Navot jasně najevo, že informace pocházejí přímo od zdroje. Od chvíle, kdy se Shamron účastnil poslední mise v roli velitele, uplynulo už mnoho let, přesto stále považoval Ústav za své soukromé lenní panství. Hemžilo se agenty jako Gabriel a Navot, které Shamron najal a vycvičil, muži, kteří prováděli operace podle jeho kréda a kteří mluvili jeho jazykem. Shamrona znali po celém Izraeli jako memuna, vrchního velitele, a tím zůstane až do chvíle, kdy usoudí, že země je dostatečně bezpečná. Teprve pak bude moci v klidu umřít.

„Hraješ hru s ohněm, Uzi. Shamron stárne a ten bombový útok v koloně vozů ho stál hodně sil. Už není jako dřív. Nikdo nezaručí, že dokáže Amose porazit, a určitě ti nemusím připomínat, že pro lidi jako ty je cesta na bulvár Krále Saula jednosměrná. Pokud s Shamronem prohrajete, ty skončíš na ulici a nezbude ti, než podbízet své služby tomu, kdo přihodí nejvíc. Stejně jako kterémukoliv jinému vyčpělému pěšákovi.“

Navot souhlasně pokyvoval. „A papež mi žádnou bokovku nedohodí.“

Stoupali právě po silnici, jež se stupňovitě šplhala roklinou Bab al-Wad od Pobřežní planiny k Jeruzalému tak prudce, že Gabrielovi změnou nadmořské výšky zaléhalo v uších.

„Má Shamron v merku nějakého nástupce?“

„Nejraději by, aby Ústav vedl nevoják.“

To byla jedna ze zvláštností, které nezasvěcený člověk dokázal jen stěží pochopit. Izraelci, stejně jako Američané, volili do čela tajné služby většinou někoho, kdo s rozvědkou neměl žádné zkušenosti. Zatímco Američané obvykle sáhli po politikovi nebo členovi určité strany, v Izraeli tento post připadl často armádním generálům, jakým byl například Amos. Shamron byl zatím poslední velitel, který na pomyslný trůn vystoupal z řad agentů oddělení speciálních operací. A ovládal každého, kdo na něj usedl po něm.

„Takže proto chcete se Shamronem zosnovat spiknutí? Máš políčeno na Amosovo místo? Vy dva chcete využít libanonského debaklu k převratu. Ty obsadíš palác a Shamron bude tahat za nitky ze své vily v Tiberiadě.“

„Lichotí mi, že si myslíš, že by Shamron svěřil klíč od milovaného Ústavu zrovna mně, ale bohužel se mýlíš. Metnuti má na mysli někoho úplně jiného.“

„Cože, mě?“ Gabriel pomalu zavrtěl hlavou. „Já jsem atentátník, Uzi, a někoho takového do ředitelského křesla neposadí.“

„Jsi přece mnohem víc než to.“

Gabriel mlčky sledoval, jak se za oknem v pravidelných intervalech míhají lampy veřejného osvětlení židovské osady, jež se rozpínala po celé stráni až k rovinám Západního břehu. Ve světle ustupujícího měsíce viděl i vzdálený Ramalláh. „Jak mohlo Shamrona napadnout, že bych se zrovna já chtěl ujmout velení?“ tázal se. „Vždyť jsem se vykroutil i z vrcholného postu na operačním.“

„Snažíš se snad – a ne zrovna nejcitlivěji – naznačit, že jsem to místo dostal jenom proto, že tys ho nechtěl?“

„Snažím se říct jenom to, Uzi, že se na ústředí nehodím – a už vůbec nechci do konce života vysedávat na nekonečných jednáních bezpečnostního kabinetu v premiérově kanceláři. Nedokážu vycházet s lidmi a na tom vašem spiknutí proti Amosovi se nechci nijak podílet.“

„Tak co máš v plánu? Sedět na zadku a čekat, až ti papež dohodí další práci?“

„Začínáš mluvit jako Shamron.“

Navot poznámku ignoroval. „Nečinně přihlížet, jak rakety zasypávají Haifu? Jak mullové v Teheránu vyvíjejí jadernou bombu? To je tvůj plán? Nechat boj na ostatních?“ Dlouze se zadíval do zpětného zrcátka. „Ale co, proč bys zrovna ty měl být jiný než ostatní. Momentálně jde stejně o celonárodní problém. Pevnost Izrael se pod tlakem nekonečné války začíná rozpadat. Otcové zakladatelé pomalu vymírají a k nové generaci vůdců lidé nemají takovou důvěru, aby jí bez obav svěřili svou budoucnost. A ti, kdo k tomu mají prostředky, si budují únikové východy. Starý židovský instinkt, že ano? Máme to v krvi od dob holocaustu. Dneska slyšíš věci, které by se ještě před deseti lety zdály nemyslitelné. Kdekdo otevřeně váhá, jestli nebyl tenhle počin jeden velký omyl. Namlouvají si, že domov židovského národa není v Palestině, ale v Americe.“

„V Americe?“

Navot upřel zrak zase na vozovku. „Moje sestra žije v Bethesdě v Marylandu. Moc příjemné místo. Klidně si můžeš obědvat a ani tě nenapadne, že člověk, který právě prochází kolem tvého stolu, by mohl být třeba šahíd, kvůli kterému se v příští vteřině rozletíš na tisíc kousků.“ Letmo na Gabriela pohlédl. „Možná právě proto se ti tolik líbí v Itálii. Třeba si chceš vytvořit nový život daleko od Izraele. A krev a slzy přenechat obyčejným smrtelníkům.“

Gabrielův temný pohled měl Navotovi připomenout, že za svou zemi prolil víc slz i krve než většina ostatních obyvatel. „Jsem restaurátor, Uzi, odborník na staré italské mistry. Jejich obrazy jsou v Itálii, ne tady.“

„Restaurování obrazů bylo tvoje krycí zaměstnání, Gabrieli. Ty nejsi restaurátor. Pracuješ v tajných službách státu Izrael a nemáš žádné právo přenechávat bojové poslání ostatním. A jestli si mys líš, že si pro sebe najdeš nějaké klidné hnízdečko v Evropě, tak na to klidně zapomeň. Evropani nás zavrhují kvůli Libanonu, ale nechápou, že je to jen malá upoutávka na mnohem zajímavější scény. A v Evropě ten film brzo poběží v celé své kráse. Právě tam bude příští bojiště.“

Příští bojiště? Kdepak, běželo Gabrielovi hlavou, bojuju tam už přes třicet let. Zadíval se na Herzlovu horu do míst, kde sídlila léčebna pro pacienty s duševními chorobami, v níž žila jeho bývalá manželka uvězněná ve vzpomínkách a těle zničeném Gabrielovými nepřáteli. Jeho syn ležel na opačné straně Jeruzaléma, v hrdinském hrobě na hoře Olivové. Dvě hory a dva dávné členy Gabrielovy rodiny od sebe dělilo Hinnomské údolí, starodávné, palčivě horké místo, o němž se mezi Židy i Araby tradovalo, že právě tam čeká po smrti trest na ty, kdo za života hřešili. Lepší část života strávil Gabriel tím, že přecházel na jeho druhý konec. A teď bylo jasné, že si Uzi přeje, aby se zase vrátil.

„Tak co tě žere, Uzi? Určitě ses netáhl celou cestu na letiště jenom proto, abys mě zkoušel získat pro své konspirační plány proti Amosovi.“

„No, potřebujeme, abys nám něco zařídil,“ připustil Navot.

„Nejsem žádný sluha.“

„Nic ve zlém, Gabrieli.“

„Nic se nestalo. Kde to má být?“

„V Amsterodamu.“

„Proč zrovna tam?“

„Protože tam naše rodina utrpěla velkou ztrátu.“

„O koho jde?“

„O Solomona Rosnera.“

„Rosner? Netušil jsem, že k nám patří.“

„Nepatřil k nám,“ opáčil Navot. „Byl Shamronův.“

3

JERUZALÉM

Dojeli do tiché zelené uličky v srdci Jeruzaléma a zaparkovali před činžovním domem z vápencového zdiva. Třípatrová budova v Narkissově ulici číslo 16 se ztrácela za impozantním eukalyptovým stromem, jenž se tyčil v předzahrádce. Gabriel vedl Navota přes nevelkou vstupní halu a po schodišti nahoru. Přestože se vrátil po dlouhé době, poštu zkontrolovat nešel. Žádné dopisy mu nechodily a jméno na schránce bylo falešné. Co se administrativního systému státu Izrael týká, Gabriel Allon neexistoval. Tato osoba se zjevovala pouze na jediném místě, v Ústavu, a i tam žila jen napůl.

Jeho byt se nacházel na nejvyšším poschodí a Gabriel jako vždy chvíli otálel, než odemkl dveře. Místnost, do které vešli, se od té, již před šesti měsíci opouštěl, značně lišila. Tenkrát odcházel z malého, útulného výtvarného ateliéru. Teď se díval na pokoj přepečlivě vyzdobený béžovými a bílými prvky. Jeho snoubenka Chiara Zolliová, která pocházela z Benátek, je zkrátka zbožňovala. Po dobu Gabrielovy nepřítomnosti vůbec nezahálela, ovšem při své poslední návštěvě Itálie se o nové výzdobě poněkud zapomněla zmínit.

„Kde jsou moje věci?“

„Schované ve skladu, než si najdeš pořádný ateliér.“ Navot vycítil Gabrielovy rozpaky a pousmál se. „Nečekal jsi snad, že bude tvoje žena žít v bytě, který není vybaven ani základním nábytkem, že ne?“

„Ještě není moje žena,“ ohradil se Gabriel a hodil si tašku na novou, na první pohled drahou pohovku. „Kde je?“

„Neřekla ti, kam jsme ji vyslali?“

„Bere pravidlo přísného oddělování soukromého života od práce hrozně vážně.“

„To já taky.“

„Tak kde je, Uzi?“

Navot užuž otevíral ústa, aby odpověděl, ale předběhl jej hlas z kuchyně. Patřil postaršímu muži v khaki kalhotách a koženém bomberu s trhlinou u levého ramene, jenž se vynořil ze dveří sousední místnosti. Kulatá hlava, až na řídký pruh bílých vlasů plešatá, připomínala kulku. V obličeji se zračilo vyčerpání a rysy měl ztrhanější, než jak si je Gabriel pamatoval. Šeredné brýle s drátěnými obroučkami zvýrazňovaly unavené, kalné modré oči. Muž se ztěžka opíral o elegantní hůl z olivového dřeva. Člověk si nemohl nevšimnout ruky, která svírala držadlo. Jako by patřila dvakrát mohutnějšímu muži.

„V Argentině,“ sdělil mu Ari Shamron. „Tvoje nastávající je v Argentině.“

„Jaký má úkol?“

„Sleduje jednoho známého teroristu.“

Na to, k jaké skupině extremista patří, se Gabriel ptát nemusel, prozradila mu to země určení. Argentina, stejně jako jiné jihoamerické státy, se v posledních letech stala pařeništěm členů hnutí Hizballáh.

„Podle nás je jen otázkou času, než se Hizballáh odhodlá k pomstě za škody, které jsme jim způsobili v Libanonu. Nejpravděpodobnější se nám zdá nevysledovatelný teroristický útok, ale pořád váháme nad tím, kdo se stane jejich cílem. My, nebo naši přívrženci v Americe?“

„Kdy tohle skončí?“

Shamron vyhýbavě pokrčil rameny. „Tahle válka nikdy neskončí, Gabrieli. Potrvá věčně. Ale to ty víš přece líp než kdokoliv z nás, ne?“ Zlehka se dotkl Gabrielovy tváře. „Zkus najít trochu kafe. Musíme si promluvit.“

Gabriel objevil ve spíži otevřenou plechovku kávy, ale stačilo přivonět, aby se potvrdily jeho obavy. Pach zrníček prozradil, že směs má své nejlepší dny dávno za sebou. Přesto ji Gabriel nasypal do konvice s pístem a dal vařit vodu. Pak se vrátil do obývacího pokoje, kde Navot bedlivě zkoumal keramický talíř vystavený na konferenčním stolku a Shamron se pohodlně usadil v křesle a chystal se zapálit si oblíbenou, odporně páchnoucí tureckou cigaretu. Za půl roku, kdy se tu Gabriel neobjevil, se krom nábytku vůbec nic nezměnilo.

„Kafe nebude?“ zeptal se Shamron neurvale.

„Uvařit kávu trvá dýl než tři vteřiny, Ari.“ Shamron pohlédl na veliký ciferník náramkových hodinek z nerezavějící oceli. Čas byl vždycky jeho nepřítel, ale poslední dobou jej děsil víc než kdykoliv předtím. To kvůli tomu výbuchu, blesklo Gabrielovi hlavou. Shamron si poprvé musel připustit vlastní smrtelnost.

„Solomon Rosner byl aktivní agent Ústavu?“ otázal se Gabriel.

„Ano, a velice cenný.“

„Jak dlouho?“

Shamron zaklonil hlavu a vyfoukl ke stropu obláček dýmu. Teprve pak odpověděl. „Někdy uprostřed devadesátých let, když jsem kroutil svoje druhé období na velitelském postu, jsme si začali uvědomovat, že by pro nás Nizozemsko mohlo časem představovat obrovský problém. Demografická situace země se rapidně měnila, z Amsterodamu se pomalu, ale jistě stávala bašta muslimů. Mladí lidé se stále více potýkali s nezaměstnaností a hněvem, jejž v nich bezútěšná životní situace vyvolávala. Imámové jejich zlobu vytrvale podporovali a přiživovali v nich nenávistné myšlenky. Většinu duchovních vůdců podporovali naši dobří známí ze Saúdské Arábie. Objevily se i útoky mířené proti místním obcím, ačkoliv obvykle nešlo o nic závažného – rozbité okno, rána pěstí, občas nějaký ten molotovův koktejl. Chtěli jsme zajistit, aby tyhle malé incidenty nepřerostly v nic vážnějšího. A taky nás zajímalo, jestli Amsterodam nevyužívá někdo z našich zapřísáhlých nepřátel jako základnu pro rozhodné útoky na izraelské cíle v Evropě. Potřebovali jsme v místě oči i uši, ale na rozběhnutí vlastní operace nám scházely prostředky.“

Gabriel otevřel dveře na nevelký balkon. Vzduch v bytě okamžitě prosytila vůně silic eukalyptového stromu ze zahrádky před domem. „Takže jste se obrátili na Rosnera.“

„Ne hned. Nejdřív jsme to zkoušeli tradiční cestou – snažili jsme se navázat spolupráci s AIVD (Algemene Inlichtingenen Veiligheidsdienst (Všeobecná bezpečnostní a zpravodajská služba), domácí i zahraniční civilní rozvědka Nizozemska. (Pozn. překl.) ), měsíce jsme jim nadbíhali, ale Nizozemci o nás tehdy nejevili pražádný zájem. Po posledním odmítnutí jsem dal svolení k tomu, abychom se pokusili dostat k AIVD zadními vrátky. Velitel naší místní skupiny se poněkud nemotorně pokoušel vetřít do přízně člověku zodpovědnému za monitoring muslimské komunity, takže nám pak celou akci pěkně omlátili o hlavu. Ten skandál si pamatuješ, ne?“

Na to se nedá zapomenout, pomyslel si Gabriel. Událost tehdy propíral jak nizozemský, tak izraelský tisk, a ministři zahraničních věcí obou zemí nestačili odrážet rozohněné výpady svého protějšku. Diplomatické vztahy rovněž nijak nevzkvétaly.

„Když se bouře nevole trochu uklidnila, rozhodl jsem se zkusit to znovu. Tentokrát jsem ale zvolil jiný cíl.“

„Rosnera,“ doplnil Gabriel a tentokrát Shamron souhlasně přikývl.

„Pozorně sledoval, co se říká v mešitách v době, kdy nikdo jiný v Amsterodamu neposlouchal, a pročítal svinstvo na internetu, když všichni radši odvraceli zrak. Nejednou dodal policii informace, které jí pomohly zabránit výbuchu násilí. A krom toho všeho byl taky náhodou Žid. Co se Ústavu týká, viděli jsme v Rosnerovi důkaz, že naše modlitby byly vyslyšeny.“

„Kdo ho pro nás získal?“

„Já osobně,“ zapýřil se Shamron. „Po tom skandálu s AIVD jsem se neodvažoval svěřit ten úkol nikomu jinému.“

„A krom toho,“ poznamenal Gabriel, „tě nic neuspokojí tolik, jako když se ti podaří získat další ovci.“

Shamron odpověděl neodolatelným úsměvem. Stejný měl na tváři onoho horkého zářijového dne roku 1972, když přišel za Gabrielem do Bezalelovy akademie výtvarných umění v Jeruzalémě. Gabriel byl nadějný mladý malíř, Shamron neomalený operační důstojník, jehož ministerská předsedkyně Golda Meirová právě pověřila, aby dostihl a zabil členy teroristické organizace Černé září, kteří měli na svědomí masakr na olympijských hrách v Mnichově. Krycí jméno operace znělo Hněv boží, ve skutečnosti šlo však o Hněv Gabrielův. Z dvanácti členů Černého září, jež agenti Ústavu odstranili, jich šest zemřelo jeho přičiněním, respektive výstřelem z bezprostřední blízkosti z beretty ráže dvaadvacet.

„Přiletěl jsem do Amsterodamu a vzal Rosnera na večeři do poklidné restaurace s výhledem na Amstel. Vyprávěl jsem o starých, dobrých časech – o válce za nezávislost, o dopadení Eichmanna. Ty příběhy dobře znáš, Gabrieli, s Uzim už jste je taky slyšeli tisíckrát. Když se náš večer chýlil ke konci, položil jsem na stůl smlouvu. Bez váhání ji podepsal.“

Shamronův popis událostí přerušilo náhlé ječení konvice s vroucí vodou. Gabriel odešel do kuchyně a připravil kávu. Vrátil se se skleněnou konvicí s pístem, třemi šálky a cukřenkou. Navot se na něj zamračeně podíval. „Měl bys pod to radši dát nějakou podložku,“ radil. „Jestli tam necháš kolečko, Chiara tě zabije.“

„Já to risknu, Uzi.“ Gabriel se obrátil k Shamronovi. „A kdo ho řídil? Předpokládám, že ty sám.“

„Já jsem Rosnera stvořil,“ hájil se Shamron. „Přirozeně se mi nechtělo předat otěže někomu jinému. Dal jsem mu trochu peněz, aby si najal asistentku, a když mi měl co sdělit, letěl jsem ho navštívit.“

„Do Amsterodamu?“

„To nikdy,“ zavrtěl Shamron hlavou. „Obvykle jsme se scházeli kousek za hranicemi, v Antverpách.“

„A když tě z Ústavu podruhé vyhnali?“

„Držel jsem se pár stébel a snažil se ve své senilnosti trochu zabavit. Jedním z těch stébel byl Rosner a dalším třeba ty, samozřejmě. Ani tebe bych nikomu jinému nesvěřil.“ Nabral si plnou lžíci cukru a smutně jej zamíchal v hrníčku. „Když jsem kývl na nabídku premiéra, abych mu dělal bezpečnostního poradce, musel jsem se Rosnera vzdát.“ Shamron vrhl letmý pohled na Navota. „Předal jsem ho Uzimu. Koneckonců, býval to náš kaca v západní Evropě.“

„A tvůj chráněnec,“ dodal Gabriel.

„Nešlo o nic náročného,“ připustil Navot. „těžkou práci odedřel Ari. Já jsem měl jen přebírat Rosnerova hlášení. Před rokem a půl mi poskytl informaci, která by se dala vyvažovat zlatem. Podle jeho zdroje z muslimské komunity se jedna buňka al-Kajdy, která operuje v západním Amsterodamu, dostala k řízené střele a měla v plánu sestřelit dopravní letadlo El Al při přistávání na letišti Schiphol. Odklonili jsme let do Bruselu a upozornili nizo zemskou stranu. V autě zaparkovaném na konci ranveje zatkli čtyři muže. V jejich kufru ležela protiletadlová raketa, kterou propašovali z Iráku.“

„Jak se o tom komplotu Rosner dozvěděl?“

„Měl svoje zdroje,“ vložil se do toho Shamron. „Výborné zdroje. Několikrát jsem se ho snažil přemluvit, aby nám je převedl, ale neústupně odmítal. Tvrdil, že s ním mluví právě proto, že není profesionál. No, bylo to trochu jinak, ale to nikdo v Holandsku nevěděl.“

„Tohle víš jistě?“ zeptal se Gabriel pochybovačně. „Určitě Rosnera nezabili kvůli napojení na Ústav?“

„V Amsterodamu bohužel nebyla o lidi, kteří si Rosnera přáli vidět mrtvého, žádná nouze. Někteří prominentní džihádističtí imámové dokonce vyzývali, aby se toho úkolu ujal nějaký dobrovolník. Nakonec je vyslyšel Muhammad Hamza, malíř pokojů ze severního Amsterodamu, který právě pracoval v budově přímo naproti Rosnerovu domu. Při jeho zatčení našli policisté v bytě videokazetu, na níž vrah klidným tónem prohlašoval, že dnes nastává den, kdy zabije svého Žida. Natočil to ráno, a v poledne Rosner zemřel.“

„Takže jaký úkol pro mě v Amsterodamu vlastně máte?“

Navot se Shamronem se na sebe podívali, jako by se chtěli ujistit, že odvykládají stejnou verzi. Shamron nechal mluvit Navota. Koneckonců, oddělení speciálních operací řídil on.

„Chceme, aby ses probral jeho záznamy a trochu je pročistil. Samozřejmě chceme znát jména těch zlatých žil, ale především je nutné odstranit všechno, co by mohlo prozradit jeho napojení na Ústav.“

„Bylo by velice nepříjemné, kdyby se někdy provalilo, že jsme byli se Solomonem v kontaktu,“ doplnil Shamron. „A taky by to zhoršilo naše postavení, až budeme potřebovat získat další sajanim z židovských obcí kdekoliv na světě. Jsme malá služba, bez nich nedokážeme fungovat.“

Síť sajanim, dobrovolných židovských pomocníků z celého světa, tvořili bankéři, již v naléhavých případech poskytovali agentům Ústavu peníze, lékaři, kteří tajně ošetřovali jejich zranění, hoteliéři, již zařizovali ubytování na falešná jména, či majitelé půjčoven automobilů, kteří dodávali nevystopovatelné vozy. Většinu z nich najal Shamron a sám se o ně stále staral. Vyjadřoval se o nich oddaně jako o tajném ovoci diaspory.

„A taky je možné, že by se tím nestabilní situace v Holandsku ještě zhoršila,“ uvažoval nahlas Gabriel. „Solomon Rosner patřil k nejhlasitějším a nejznámějším kritikům militantního islámu v Evropě. Jestli se ukáže, že jsme mu platili, aby byl naší hlásnou troubou, holandská židovská komunita se ocitne v ohrožení.“

„S volbou slov nesouhlasím,“ utrousil Shamron, „ale pointa je trefná.“

„Jak se mám dostat do Rosnerovy kanceláře?“

Odpověděl opět Navot. „Asi před rokem, když se výhrůžky na Rosnerovu adresu začaly stupňovat, jsme usoudili, že je potřeba se na takovou eventualitu připravit. Rosner řekl svojí asistence, mladé slečně Sofii Vanderhausové, že pokud se mu něco stane, zkontaktuje ji jistý Rudolf Heller a dá jí instrukce, kterých se musí držet do posledního písmenka.“

Herr Rudolf Heller, investor v rizikových podnicích ze Švýcarska – jedna z mnoha Shamronových falešných totožností.

„Včera v noci jsem se Sofií mluvil,“ oznámil Shamron. „Sdělil jsem jí, že zítra odpoledne přiletí do Amsterodamu můj spolupracovník, a požádal jsem ji, aby mu zajistila dokonalý přístup ke všem profesorovým materiálům.“

„Zítra odpoledne?“

„Letadlo El Al odlítá z Ben-Gurionova letiště v šest čtyřicet pět, v Amsterodamu je ve dvě odpoledne. Sofie na tebe bude čekat před kavárnou Doelen ve čtyři.“

„Může trvat celé dny, než se Rosnerovými spisy proberu.“

„To ano,“ přisvědčil Shamron, jako by byl rád, že se s úkolem nemusí potýkat sám. „Proto jsme se rozhodli poslat ti někoho na pomoc. Už je v Evropě a vyřizuje si nějaké osobní záležitosti. Bude na místě, až přijedeš.“

Gabriel pozoroval Shamrona přes okraj šálku, který pozvedl k ústům. „A co slib, který jsme dali evropským rozvědkám? Dohoda stvrzená krví výměnou za to, že proti mně stáhnou všechna obvinění?“

„Máš na mysli tu dohodu, která ti zakazuje působit na evropské půdě bez povolení bezpečnostní služby příslušného státu?“

„Přesně tu.“

Všichni tři zůstali konspirativně mlčet. Rozdávat sliby, které nezamýšleli plnit, uměli ze všeho nejlépe. Zneužívali cestovní doklady jiných národů, verbovali agenty ze spřátelených bezpečnostních a zpravodajských služeb a běžně prováděli operace na zahraničních územích navzdory platnosti dlouholetých dohod. Sami před sebou se hájili tím, že jim jiná možnost zkrátka nezbývá, jelikož je ze všech stran obklopují nepřátelé, které nic nezastaví v cestě za zničením jejich domoviny, a také proto, že zbytek světa, zaslepený nenávistí k sionismu a Židům, jim nedovolí bránit se plnou silou svého vojenského potenciálu. Lhali všem kromě sobě navzájem a jen mezi svými se cítili opravdu klidně.

„Nechystáš se za železnou oponu,“ konstatoval Shamron suše. „S patřičným krytím a trochou práce na tvém profláknutém obličeji se do země dostaneš bez nejmenších problémů. Volný pohyb mezi evropskými státy našim agentům podstatně zjednodušil práci – což bohužel platí i pro teroristy. Usáma bin Ládin by si klidně mohl žít v chaloupce u Severního moře a Holanďani by se to nikdy nemuseli dozvědět.“

Navot hrábl do diplomatky a vytáhl staromódní složku se šňůrkou namísto hliníkové spony. Ústav disponoval nejmodernějšími technologiemi, ale stále používal složky z dob, kdy v Izraeli nebyla ani televize.

„Bude to rychlovka,“ prohodil Shamron. „O víkendu už můžeš být doma. A tvoje žena možná taky.“

„Ještě není moje žena.“

Gabriel převzal od Navota dokumenty. Rychlovka, opakoval si v duchu. Příjemná představa, ale skutečnost bohužel vypadala jinak.

4

AMSTERODAM

„Vaše jméno?“ vybídla jej recepční v hotelu Europa.

„Kiever,“ odvětil Gabriel anglicky s německým přízvukem. „Heinrich Kiever.“

„Ach, ano, tady vás mám. Váš pokoj je připraven.“ V hlase jí zaznělo upřímné překvapení, když mu oznamovala: „A ještě něco, pane Kievere. Máte tu vzkaz.“

Gabriel, jenž vystupoval v roli obchodníka unaveného po dlouhé cestě, převzal lístek s lehkým zamračením. Dočetl se, že jeho kolega z curyšské společnosti Heller Enterprises se už ubytoval a čeká na zavolání. Gabriel zmačkal kus papíru do kuličky a strčil jej do kapsy kašmírového kabátu. Asistentky z oddělení krycích totožností na jeho oblečení nijak nešetřily.

„Váš pokoj je v šestém podlaží. Patří k našim nejlepším.“ Podala mu elektronický klíč a vyjmenovala veškeré hotelové vybavení a vymoženosti, které Gabriel neměl v plánu využívat. „Mám zavolat poslíčka, aby vám odnesl zavazadlo?“

Gabriel vrhl letmý pohled na hotelového sluhu, vyhublého mladíka, který podle všeho strávil přestávku na oběd v jednom z proslulých amsterodamských coffee shopů, v nichž se vedle lahodného moku podávaly i všemožné druhy kuřiva. „Zvládnu to sám, díky.“

Nastoupil do výtahu a vyjel do šestého podlaží. Dveře do apartmá číslo 612 se nacházely na konci chodby v nenápadném, zastrčeném výklenku. Konečky prstů prozkoumal sloupek zárubně; hledal známky cizorodého tělíska, jako například kusu volného drátu. Nic však neobjevil, a tak se zadrženým dechem pomalu vsunul kartu do elektronického zámku. Na pokoji, do něhož vstoupil, neviděl pranic zvláštního, natož „nejlepšího“, i když musel uznat, že skýtal nádherný výhled na domy, jež lemovaly řeku Amstel uvězněnou v městském kanálu. V kyblíku s ledem se potila láhev obyčejného šampaňského a na ručně psaném vzkazu stálo Vítáme Vás zpátky v Europe, pane Kievere. Zvláštní. Pokud si Gabriel vzpomínal, Herr Kiever se zde právě ubytoval poprvé v životě.

Z kapsy kabátu vytáhl mobilní telefon značky Nokia, jenž na rozdíl od běžných modelů nabízených obchodními řetězci disponoval zařízením na odhalování signálů či elektrických impulsů skrytých vysílačů. Následujících pět minut Gabriel pomalu obcházel všechny místnosti a pozorně sledoval displej telefonu s wattmetrem, který zobrazoval i nejslabší výkyvy elektrického pole. Spokojen, že v apartmá nenašel žádné štěnice, přistoupil k další prohlídce. Tentokrát hledal stopy výbušnin či jiných smrtících zařízení. Teprve poté zvedl telefon na nočním stolku a vytočil číslo pokoje 611. „Jsem tady,“ sdělil volanému německy a ihned zavěsil.

Za pár chvil se ozvalo neznatelné zaklepání na dveře. Vstoupil muž o několik let starší než Gabriel, od pohledu intelektuál. Byl malý a na hlavě měl chomáč neudržovaných prošedivělých vlasů. Rozhlížel se kolem sebe ostražitýma hnědýma očima a jako obvykle se zdálo, že si oblékl všechno, co našel v šatníku – od košile na knoflíčky s širokým nákrčníkem přes pletený svetr až po zmuchlané tvídové sako. „Nádherné ubytování,“ pronesl Eli Lavon na úvod. „Mnohem lepší než ten pensione v Římě, kde jsme spali noc před tím, než jsi sejmul Zwaitera. Tehdy ve dvaasedmdesátém, vzpomínáš? Můj bože, to byla ale díra.“

„Vydávali jsme se za vysokoškoláky,“ připomněl mu Gabriel. „Což už teď, jak vidno, nejde. Jedna z mála výhod v téhle branži, když člověk zestárne. Hezčí ubytování.“

Lavon se neznatelně pousmál a unaveně se sesunul do křesla. I Gabriel, který ho znal už přes třicet let, někdy téměř nedokázal věřit tomu, že tento úzkostlivý hypochondr je beze sporu tím nejlepším sledovačem, jakého kdy Ústav vychoval. Poprvé spolu pracovali při operaci Hněv boží. Lavon, vzděláním archeolog, v ní působil jako ajin, stopař. Když skupina přestala existovat, otevřel ve Vídni malou kancelář pojmenovanou Wartime Claims and Inquiries (Kancelář pro pátrání po válečných nárocích. Fiktivní protějšek reálného počinu Simona Wiesenthala. (Pozn. překl.) ). S velmi omezeným rozpočtem dokázal vypátrat miliony dolarů z majetku ukradeného za války Židům a hrál zcela zásadní roli při multimiliardovém vyrovnání ze strany švýcarských bank. Před nedávnem se vrátil do Izraele. Vyučoval biblickou archeologii na Hebrejské univerzitě a ve volném čase přednášel o umění fyzického sledování na Akademii. Žádného nováčka nepustili do terénu, dokud s velikým Elim Lavonem nestrávil alespoň pár dní.

„Působivý převlek,“ prohlásil Lavon s dávkou profesionálního obdivu v hlase. „Ani jsem tě nepoznal.“

Gabriel se zadíval na svůj odraz v zrcadle nad toaletním stolkem. Oči s kontaktními čočkami, které změnily barvu duhovek ze zelených na hnědé, měl skryté za dioptrickými brýlemi s černými obroučkami. Falešná kozí bradka zdůrazňovala už tak úzké rysy jeho obličeje.

„Jenom bych ti přidal trochu šedin,“ přemýšlel Lavon nahlas. „Těch mám až moc,“ oponoval Gabriel. „A jak ses k téhle akci nachomýtl ty?“

„Asi že jsem se zrovna pohyboval v blízkém okolí. Přednášel jsem v Praze na jedné konferenci o archeologickém výzkumu na Tel Megiddu. Akorát když jsem scházel z pódia, zazvonil mi mobil. Neuhodneš, kdo volal.“

„Tak tohle uhodnu docela snadno, Eli, věř mi.“

„Ozval se známý hlas, hlas Boha s vražedným polským přízvukem, který mi přikázal okamžitě odjet do Amsterodamu.“ Lavon pomalu zavrtěl hlavou. „Copak Shamron nemá ve svém věku nic lepšího na práci, než se zabývat mrtvým sayanem? Má štěstí, že žije. Měl by si užívat posledních let na zemi, ale on se místo toho drží zuby nehty Ústavu jako tonoucí záchranného kruhu.“

„Jenže Rosner byl jeho sayan,“ řekl Gabriel. „A podle mě se za jeho smrt cítí částečně zodpovědný.“

„Mohl to přenechat Uzimu. Jenže tomu on tolik nedůvěřuje, viď? Ten staroch chtěl do speciálních tebe, ne Uziho, a nedojde klidu, dokud oddělení nepovedeš.“ Lavon si povytáhl rukáv saka a podíval se na hodinky. „Sofie Vanderhausová už na nás čeká. Přemýšlel jsi o tom, co na ni zahraješ?“

„Je to inteligentní žena a podle mě má o tom, koho Herr Heller doopravdy zastupuje – a proč se s ním Rosner vždycky setkával za hranicemi země –, stejně už docela jasnou představu.“

Lavon se zamračil. „Musím přiznat, že se na tuhle práci vůbec netěším. Asi je to takový rituál. Když agent umře, musí si vzít všechna tajemství s sebou do hrobu. Připomíná to taharu, rituální očistu mrtvých. Příště by na jeho místě mohl být klidně jeden z nás.“

„Něco mi slib, Eli.“

„Cokoliv chceš.“

„Slib mi, že pokud se se mnou něco stane, ty budeš ten, kdo pohřbí má tajemství.“

„Bylo by mi ctí.“ Lavon poplácal kapsu saka. „Och, málem bych zapomněl. Tohle mi ráno na letišti předal jeden bodel, sotva jsem přiletěl.“

Výraz bodelim označoval tajné kurýry. Lavon dostal na letišti berettu ráže devět milimetrů, kterou nyní podával Gabrielovi. Ten si ji zastrčil za pas v oblasti kříže.

„To nebudeš brát s sebou, nebo snad jo?“

„Všude mám nepřátele, Eli – spoustu nepřátel.“

„Samozřejmě. Totéž platilo i o Rosnerovi.“

„A jeden z nich se možná stále potuluje kolem jeho domu.“

„Jenom tě prosím, Gabrieli, pokus se v Amsterodamu nikoho nezabít. Mrtvá těla často kazí dojem z poklidného výletu.“

Když Gabriel vycházel z hotelu, pomalu už se stmívalo. Obrátil se doprava a mířil na konec úzké uličky k železnému mostu, Eliho pár kroků za patami. Na protější straně se nacházela kavárna Doelen. Měli znovu otevřeno; místo, kde zavraždili Solomona Rosnera, připomínala obrovská kupa tulipánů. Nezůstali žádní truchlící pozůstalí ani nikdo, kdo by proti rituální popravě svého krajana nahlas protestoval. Jen na průčelí kavárny visela nová plaketa se slovy JEDEN AMSTERODAM, JEDEN LID.

„Koukám na to už dva dny, a pořád moc nechápu, co tím chtěl básník říct.“

Gabriel se otočil. Slova pronesla mladá žena těsně před třicítkou s blonďatými vlasy a inteligentníma, světlomodrýma očima.

„Sofie Vanderhausová,“ představila se a napřáhla ruku. „Asistentka profesora Rosnera,“ dodala odměřeně a uvolnila stisk. Zadívala se na neobvyklý pomník. „Dojemné, co říkáte? Dokonce i nizozemské noviny už o něm mluví jako o hrdinovi. Škoda, že tak neplýtvaly chválou i v době, kdy byl ještě naživu. Roky se do něj naváželi – jen proto, že měl dost kuráže říkat nahlas věci, které ostatní radši ignorovali. Podle mého soudu na jeho vraždě taky nesou díl viny, stejný jako extremističtí imámové, co zaseli nenávist v Muhammadu Hamzovi.“ Obrátila se ke Gabrielovi. „Pojďte,“ pobídla jej, „dům stojí opodál tímhle směrem.“

Vydali se spolu po Staalstraat. Gabriel se ohlédl přes rameno – Lavon stále kráčel pár metrů za nimi. Sofie mlčky pozorovala dlažební kostky, jako by se snažila urovnat si myšlenky.

„Od jeho vraždy oplynulo už pět dní,“ povzdechla si. „A nenašel se jediný muslimský vůdce, který by ji odsoudil. No vlastně, když dostali tu možnost přímo od našich médií, svedli všechno na profesora samotného. Kampak se poděli všichni ti takzvaní umírnění muslimové, o kterých člověk čte v novinách? Existují vůbec, nebo jsou jen výplodem naší fantazie? Když někdo urazí proroka Mohameda, naši muslimští bratři zaplaví ulice a rozlícení svatým hněvem nám hrozí popravami. Ale když někdo v jeho jménu spáchá vraždu…“

Hlas se jí vytratil. Gabriel doplnil za ni: „Rozhostí se ohlušující ticho.“

„Hezky řečeno,“ utrousila. „Ale vy jste sem nepřijel poslouchat moji přednášku, máte svoji práci.“ Pokračovali úzkou ulicí bok po boku a Sofie si Gabriela chvíli zkoumavě prohlížela. „Víte, pane Kievere, profesor Rosner mi o muži jménem Rudolf Heller pověděl přesně před rokem. Vysvětlil mi, co mám dělat v případě, že by se mu něco přihodilo. Nemusím snad zdůrazňovat, že jsem doufala, že takový den nikdy nenastane.“

„Podle všeho jste si byli s profesorem velmi blízcí.“

„Brala jsem ho jako tátu. Když jsem dodělala školu, mohla jsem si vybrat z desítky jiných zaměstnání – mnohem lépe placených než to v jeho centru, samozřejmě. Ale místo toho jsem se rozhodla zůstat za pár šupů u profesora.“

„Vy jste historička?“

Přikývla. „Při rešerši na diplomovou práci jsem zjistila, že mezi Holanďany se z generace na generaci dědí zvláštní touha najít ve společnosti místo pro vražedné ideologie, ať jde o národní socialismus nebo islámský fašismus. Já jsem se snažila přispět k tomu, aby se tenhle cyklus narušil, a práce u profesora Rosnera mi k tomu dávala prostor.“ Odhrnula si z čela neposlušnou loknu vlasů a podívala se na Gabriela. „Stála jsem po jeho boku celých pět let, pane Kievere. I já jsem musela čelit výhrůžkám a posměškům. Myslím si, že mám právo zeptat se na pár věcí, než začneme.“

„Obávám se, že otázky, které by směřovaly ke mně nebo k tomu, proč jsem přijel, by váš život jenom zkomplikovaly. A mimo to byste se ocitla ještě ve větším nebezpečí, než jste teď.“

„Mohu se s vámi alespoň podělit o své domněnky?“

„Když na tom trváte.“

„Nevěřím, že Rudolf Heller pochází ze Švýcarska. A už vůbec ne tomu, že investuje do rizikových podniků a jen tak mimochodem se rozhodl podporovat práci odborníka na terorismus v Amsterodamu.“

„Opravdu?“

„O svém vztahu k Izraeli toho profesor moc nenamluvil. Věděl, že by v Amsterodamu jen přiléval olej do ohně. Ale podporoval sionismus a věřil v Izrael a v právo Židů na svou vlast. Domnívám se, že pokud by nějakého chytrého agenta izraelské rozvědky napadlo oslovit ho s přijatelnou nabídkou, snažil by se rozkrájet, aby pomohl.“

Zastavila se, povytáhla jedno obočí a mlčky pohlédla na Gabriela, jako by mu chtěla dát šanci na odpověď.

„Jmenuju se Heinrich Kiever,“ řekl. „Pracuju pro pana Rudolfa Hellera z Curychu a do Amsterodamu jsem přijel kvůli interním materiálům profesora Rosnera.“

S povzdechem kapitulovala, ačkoliv výraz v její tváři prozrazoval, že o jeho verzi silně pochybuje. Nedivil se, tenhle příběh by se dal snadno vyvrátit.

„Doufám, že nepotřebujete odjet moc brzo,“ poznamenala. „Podle posledního odhadu jsme měli v archivu přes tisíc stránek dokumentů.“

„Přivedl jsem si pomocníka.“

„A kde ho máte?“

Gabriel pokynul směrem k Lavonovi, jenž se asi dvacet metrů za nimi zaobíral zbožím ve výloze jednoho z obchodů.

„Odkdy zaměstnávají investiční makléři profesionální sledovače?“ Zahnula do ulice Groenburgwal. „Tak pojďte, Herr Kiever. Čeká vás dlouhá noc.“

Sofiin původní odhad se ukázal jako přehnaně optimistický. Poté, co Gabriel zběžně prohlédl celý dům, soustředil se na archiv. Konečný počet různých dokumentů odhadoval spíš na čtvrt milionu. Záznamy ležely jak v Rosnerově, tak v Sofiině kanceláři. Papíry lemovaly stěny chodby, přetékaly dokonce i ze zatuchlé místnosti ve sklepě. A vedle toho se samozřejmě museli zabývat i daty z pevného disku Rosnerova počítače. Tolik k Shamronovu ujištění, že o víkendu už budou zpátky v Jeruzalémě.

Začali v Rosnerově kanceláři a postupovali jako rojnice o třech lidech. Gabriel s Lavonem, restaurátor a archeolog, seděli vedle sebe u Rosnerova stolu, zatímco Sofie jim nosila jednotlivé složky, a kde bylo potřeba, dodávala informace o okolnostech případu či překládala nesrozumitelné pasáže. Citlivé nebo relevantní spisy odkládali do lepenkových krabic určených pro bulvár Krále Saula. S úderem deváté naplnili čtyři krabice a nenašli jedinou zmínku o Arim Shamronovi, Rudolfu Hellerovi nebo Ústavu. Rosner se tedy zatím jevil jako velice opatrná spojka. Byl také přepečlivý badatel a vysoce inteligentní sběratel informací. Místnosti pod střechou starého domu v Groenburgwalu skrývaly pozoruhodné, detailní informace, na jejichž základě si člověk snadno vytvořil hrozivý obrázek o radikálních islámských sítích, které operovaly v Amsterodamu i za hranicemi města.

V deset hodin už všichni zmírali hladem. Nechtěli odcházet od práce, a tak se rozhodli koupit něco v jedné z nedalekých restaurací a přinést jídlo zpět do kanceláře. Gabriel navrhoval kebab, Sofie preferovala indonéskou kuchyni a Lavon si přál thajskou. Po deseti minutách vášnivé diskuse se rozhodli losovat. Do Rosnerova prachstarého plstěného klobouku hodili tři papírky a Sofie dostala za úkol jeden vytáhnout. „Thajská,“ oznámila a usmála se na Lavona. „Budem losovat ještě o to, kdo to obstará, ať se zas nehádáme?“

„Já půjdu,“ přihlásil se Gabriel dobrovolně. „Stejně si potřebuju s někým promluvit.“

Když pět minut nato vyšel ven, z oblohy padaly jemné vločky sněhu. Zastavil se na železných schůdcích Rosnerova domu a zapínal si kabát, zatímco očima přejížděl ulici z jednoho konce na druhý a zjišťoval, zda jej někdo nesleduje. Až na jedinou duši schoulenou v obnošeném vlněném kabátu a černobíle kostkovaném šátku místo šály kolem krku na lavičce na protějším břehu zela prázdnotou. Osamělý muž měl prošedivělý, neudržovaný vous a na hlavě bílou kufi, pokrývku hlavy věřících muslimů. Gabriel sestoupil ze schodů na chodník a pokračoval ke zvedacímu mostu na konci ulice. Když zamířil do Staalstraat, zaslechl ozvěnu kroků o dlažební kostky. Otočil hlavu a dlouze – a ohromně neprofesionálně – se zadíval za sebe. Postarší muslim z lavičky teď kráčel stejným směrem asi třicet metrů za ním. O dvě minuty později, když míjel Rosnerův „památník“ před kavárnou Doelen, se Gabriel znovu ohlédl. Muž s kufi na hlavě zahalený kúfijou už se přiblížil na poloviční vzdálenost. Gabrielovi se hlavou honila slova, která mu to odpoledne kladl na srdce Eli Lavon v hotelu Europa. Pokus se v Amsterodamu nikoho nezabít. To Gabriel neměl v plánu, ale žádal odpovědi na dvě jednoduché otázky. Proč věřící muslim tráví příjemnější část večera vysedáváním před Rosnerovým domem? A proč sleduje Gabriela potemnělými uličkami Amsterodamu?

Restaurace, v níž Sofie telefonicky objednala večeři, se nacházela na Leidsestraat nedaleko náměstí Koningsplein. Když Gabriel přešel přes řeku Amstel na druhý břeh, měl zahnout doprava. Místo toho zamířil doleva do úzké uličky plné typických sex-shopů, amerických podniků s rychlým občerstvením a mrňavých kavárniček ve stylu Středního Východu. I přes pokročilou hodinu se hemžila potenciálními zákazníky všech druhů podniků, avšak Gabrielovi nečinilo nejmenší potíž uhlídat v záři křiklavých neonových nápisů svého pronásledovatele.

Ulice vedla k rušnému Rembrandtovu náměstí, ale dvacet metrů před ním Gabriel odbočil do temné uličky široké sotva pro jednoho člověka, jež se stáčela zpátky k řece. Muž s šátkem a kufi se zastavil u jejího ústí, jako by se zdráhal vejít, ale nakonec se odhodlal a vydal se v Gabrielových stopách.

Gabriel vytáhl zpoza pasu berettu a pohybem uzávěru vsunul náboj do komory. Sotva tak učinil, v hlavě se mu rozezněla Shamronova slova: Nemáváme pistolí na veřejnosti jako kovbojové a nikdy planě nevyhrožujeme. Když už vytáhneme pistoli, děláme to z jediného důvodu, a to proto, že chceme začít střílet. A střílíme tak dlouho, dokud náš cíl nepadne mrtev k zemi. Strčil pistoli do kapsy kabátu a pokračoval v cestě.

V polovině uličky už byla tma téměř neproniknutelná. Gabriel ukročil do průchodu, který ji v těch místech přetínal, a svíraje rukojeť beretty tiše vyčkával. Jakmile se před ním objevil vousatý muž s kufi, vystoupil z úkrytu a zasadil mu ostrý úder do zad v místech levé ledviny. Muži se okamžitě podlomila kolena, ale než se sesunul na zem, popadl jej Gabriel za šátek a mrštil jím o cihlovou zeď popsanou graffiti. Pronásledovateli se v očích zračilo nefalšované zděšení a strach. Další ránu dostal na solar plexus. Zlomil se v pase a Gabriel ho rychle prohledal. Místo zbraní však našel jen malý výtisk Koránu.

„Co po mně chcete?“ zadrmolil Gabriel arabsky.

Muž jen chabě zakašlal.

„Odpovězte,“ vyštěkl Gabriel výhružně, „nebo to z vás vymlátím.“

Muž zvedl ruku a úpěnlivě Gabriela prosil, aby ho nebil. Gabriel ho pustil a ustoupil o krok dozadu. Muslim se opíral o stěnu a snažil se popadnout dech.

„Kdo jste?“ tázal se Gabriel. „A proč mě sledujete?“

„Já jsem ten, po kom pátráte v dokumentech Solomona Rosnera,“ hlesl. „A chci vám pomoct.“

5

AMSTERODAM

„Jmenuju se Ibrahim.“

„Ibrahim jak dál?“

„Ibrahim Fawaz.“

„To byla pěkná blbost, takhle mě sledovat, Ibrahime.“

„To bez debaty.“

Kráčeli po ztemnělém nábřeží. Ibrahim si jednou rukou masíroval levou ledvinu a druhou se přidržoval Gabrielovy paže. Začal padat štiplavý sníh a foukal studený vítr. Gabriel ukázal na kavárnu, která ještě nezavírala, a navrhl, aby si popovídali uvnitř v teple.

„Lidé jako já do takových podniků nechodí, a už vůbec ne v doprovodu někoho jako vy. Tohle není Amerika, tohle je Amsterodam.“ Natočil hlavu o pár stupňů a koutkem oka na Gabriela pohlédl. „Vy mluvíte arabsky jako rodilý Palestinec. Takže ty fámy, co kolují o profesoru Rosnerovi, jsou nejspíš pravdivé.“

„Jaké fámy?“

„Že byl nastrčená figurka sionistů a jejich židovských přívrženců z Ameriky. A izraelský špion.“

„Kdo to o něm rozhlašuje?“

„Mladí rozzlobení bratři,“ řekl Ibrahim. „A taky imámové. Jsou horší než ti zbrklí kluci. Pocházejí ze Středního východu, obvykle ze Saúdské Arábie, a kážou wahhábistický islám. Ten z naší mešity prohlásil, že za to, co Rosner napsal o muslimech a Prorokovi, si zaslouží zemřít. Varoval jsem profesora a radil mu, aby se raději někde ukryl, ale odmítl. Byl hrozně tvrdohlavý.“

Ibrahim se zastavil, opřel se o zábradlí a nahnul se nad líně plynoucí černou řeku. Gabriel si všiml, že mu na pravé ruce chybí poslední dva prsty.

„Budete zvracet?“

„Snad ne.“

„Zvládnete ještě jít? Udělá vám to dobře.“

Arab přikývl. Znovu se vydali podél břehu Amstelu. „Vy jste měl podle všeho profesora na starost, viďte? Proto se se svým přítelem probíráte jeho dokumenty.“

„Co dělám v jeho domě, vás vůbec nemusí zajímat.“

„Prokažte mi laskavost,“ požádal muslim. „Pokud narazíte na moje jméno, buďte tak hodný a příslušný dokument zničte v nejbližším skartovači. Profesora Rosnera jsem si hluboce vážil, ale nerad bych dopadl jako on. V Amsterodamu se najde dost lidí, kteří mi s radostí podříznou krk, pokud se dozví, že jsem mu pomáhal.“

„Jak dlouho jste pro něj pracoval?“

„Dlouho,“ odvětil Ibrahim vyhýbavě. „Ale nedalo se to nazvat prací. S profesorem jsme fungovali spíš na bázi partnerství, měli jsme společná kréda. Oba jsme byli přesvědčeni, že džihádisté naše náboženství jednou zničí. A také jsme věděli, že pokud je někdo nezastaví, zničí i tuhle zemi.“

„Ale proč jste si vybral zrovna Rosnera? Proč jste nešel na policii?“

„Možná jste podle mého přízvuku poznal, že pocházím z Egypta. A když jste z Egypta, máte v krvi zakořeněn strach z policie, ať už tajné nebo ne. Žiju tady pětadvacet let, jsem nizozemský občan stejně jako moje manželka a můj syn. Ale pro místní policii i ostatní obyvatele zůstanu navždy allochtoon. Imigrantský vetřelec.“

„Musel jste ale tušit, že Rosner část informací, které jste mu poskytl, předává holandské policii i bezpečnostní službě.“

„A taky izraelské rozvědce – aspoň jak se zdá.“ Pohlédl na Gabriela a slabě se pousmál. „Musím přiznat, že Izraelce u nás doma nemáme příliš v lásce. Moje žena pochází z Palestiny. V roce 1948, po al-Nakba, utekli s rodinou do Egypta a usadili se v Káhiře. Posledních pětatřicet let u večeře poslouchám zkazky o utrpení palestinského lidu. Mému synovi to přešlo do krve s mateřským mlékem. Je napůl Egypťan a napůl Palestinec – nebezpečná kombinace.“

„A to je důvod, proč jste mě dnes sledoval, Ibrahime? Abyste podnítil debatu o palestinské diaspoře a zločinech zakladatelů státu Izrael?“

„Snad jindy,“ opáčil Arab. „Promiňte, příteli, když už mě teď nemlátíte, chtěl jsem jen zavést zdvořilou konverzaci. Než jsem emigroval do Nizozemska, přednášel jsem na univerzitě. Rodina mě často obviňuje, že si to teď vynahrazuju doma. Celý život poslouchají moje přednášky a obávám se, že už jim dochází trpělivost. Kdybych dostal šanci zase učit, popadnu ji za pačesy a nepustím.“

„Učil jste i v Holandsku?“

„Tady?“ zavrtěl hlavou. „Kdepak, živil jsem se manuálně. Rozhodli jsme se odejít z Egypta v roce 1982, protože jsme usoudili, že náš syn bude mít na Západě lepší možnosti. Vzdělání jsem sice měl, ale egyptské, a to mi tady k ničemu nebylo. Dřel jsem jako dělník při stavbě silnic, až jsem si zničil záda, pak jsem sehnal práci jako zametač v Rotterdamu. A nakonec, když už jsem nedokázal ani pohnout s koštětem, jsem nastoupil do továrny na nábytek v západním Amsterodamu. Vedoucí závodu nás nutil pracovat čtrnáct hodin denně. A jednou večer, když už jsem usínal ve stoje, jsem si nedal pozor na cirkulárku.“ Nastavil Gabrielovi zmrzačenou ruku. „Na nemocenské jsem se pak rozhodl trávit čas efektivně a začal se učit pořádně holandsky. Když se o tom doslechl ředitel závodu, vzkázal mi, ať zbytečně neplýtvám silami, že všichni allochtoonen se brzo vrátí tam, odkud přišli. Samozřejmě se mýlil.“

Náhlý poryv větru jim vehnal mrazivé kousky sněhu do tváří. Gabriel si povytáhl límec až k bradě a Ibrahim strčil ruku zpět do tepla kapsy.

„I naše děti musely přestát nadávky, kterými je častovaly děti našich hostitelů. Rozuměly holandsky mnohem lépe než my a také ostřeji vnímaly rozdíly v holandské kultuře. Viděly, jak s námi místní zacházejí, a ponižovalo je to. Zlobily se a poddávaly vzteku, začaly cítit odpor nejen k Holanďanům, ale také k nám, generaci svých rodičů. A teď se zmítají mezi dvěma světy – neúplným arabským a odmítaným holandským. Potácejí se v ghurba, cizí zemi, a hledají útočiště v bezpečném přístěnku.“

„V islámu,“ upřesnil Gabriel.

Ibrahim pokýval hlavou. „V islámu,“ zopakoval souhlasně. „Pořád ještě pracujete v továrně?“

Egypťan zavrtěl hlavou. „Před pár lety jsem odešel do důchodu. Dostávám od státu štědré dávky, a dokonce i invalidní příplatek za ty dva prsty, o které jsem přišel. A vedle toho si trochu přivydělávám. Jednak neztrácím sebeúctu, a pak taky nemyslím tolik na stáří.“

„Co teď děláte?“

„Před třemi lety jsme od státu dostali dotace na výstavbu islámského společenského centra v části Oud West. Pracuju tam na půl úvazku jako poradce, pomáhám novým přistěhovalcům najít pevnou půdu pod nohama, učím naše lidi mluvit správně holandsky. A vedle toho dávám pozor na naše rozhněvané mladé muže. Od nich jsem také poprvé slyšel o tom komplotu, co měl za cíl sestřelit židovské letadlo.“ Bleskl po Gabrielovi očima a sledoval jeho reakci. „Když jsem se tou záležitostí začal zabývat hlouběji, zjistil jsem, že to nejsou jen klepy, a tak jsem upozornil profesora Rosnera. To mně můžete děkovat za to, že se nad letištěm Schiphol nerozprsklo dvě stě padesát Židů na cucky.“

Proti nim šel pár homosexuálních mužů. Když je míjeli, Ibrahim zpomalil a instinktivně sklopil zrak k zemi.

„Mám ještě jednu práci,“ pokračoval, když muži zmizeli z doslechu. „Prodávám pro jednoho přítele hrnce a pánve na trhu Ten Kate. Dává mi podíl z výdělku a dovoluje mi v době modlitby odejít ze stánku. Na rohu ulice Jan Hazenstraat stojí malá mešita, říká se jí al-Hidžra. Je proslulá extremistickými názory svého imáma, a po zásluze. Chodí tam mnoho mladých mužů, jejichž mysl zaplnily obrazy džihádu a teroru a kteří nehovoří o ničem jiném než o mučednictví a krvi. Mladíků, kteří k Usámovi bin Ládinovi vzhlížejí jako k jedinému opravdovému muslimovi. Všichni věří v takfir. Znáte ten termín? Takfir?“

Gabriel přikývl. Pojmem takfir se označoval koncept prosazovaný egyptskými islamisty v sedmdesátých letech dvacátého století. Tenhle podvrh, založený na mylně vykládaných náboženských tezích, dával teroristům svaté právo zabít téměř kohokoliv ve jménu šíření šaríi a obnovení kalifátu. Primární cíl tvořili ostatní muslimové. Sekulární muslimský vůdce, jenž nehlásal šaríu, mohl být pod rouškou takfiru zabit za to, že se odklonil od islámu. Stejně tak mohl být popraven obyvatel světského islámského státu nebo muslim, jenž si za svou vlast zvolil západní demokratickou zemi. Přívrženci takfiru vykládali demokracii jako kacířskou ideologii, jelikož nahrazovala zákony Boha právním systémem stvořeným lidskými bytostmi. Na muslimské občany demokratických států tedy pohlíželi jako na odpadlíky od víry a mohli je bez milosti zabít. Pouze díky tomuto konceptu měl Usáma bin Ládin podle své víry právo naletět s dopravními letadly do budov plných lidí či vyhazovat do povětří velvyslanectví v Africe, přestože mnoho obětí tvoří i muslimové. Sunnitským teroristům z Iráku dával takfir právo zavraždit kohokoliv, jen aby zabránili tomu, aby se v Bagdádu zachytila semínka demokratického zřízení. A stejným právem se řídili i muslimští chlapci narození ve Velké Británii, kteří s sebou při sebevražedném útoku na londýnské metro a autobusy vzali do ráje i pár svých soukmenovců, jež by byli rádi zůstali ještě pár let na zemi.

„Tyhle mladé, horkokrevné duše mají také svého vůdce,“ ujal se znovu slova Ibrahim. „Nežije v Amsterodamu dlouho, teprve asi rok a půl, možná o něco dýl. Pochází z Egypta a pracuje v jednom internetovém podniku spojeném s telefonním centrem v Oud West, ale rád o sobě mluví jako o teoretikovi islámského náboženství a považuje se za novináře. Tvrdí, že přispívá články do islamistických časopisů a píše na stejně orientované webové stránky.“

„Jak se jmenuje?“

„Sámer al-Masrí – respektive takhle si říká. Prohlašuje, že je napojen na mudžáhidy v Iráku, a našim chlapcům cpe do hlavy, že je jejich svatou povinností tam odcestovat a zabíjet nevěřící, kteří znesvěcují muslimskou půdu. Poučuje je o takfiru a o svaté válce, v noci je zve do svého bytu, kde si předčítají z knih Sajída Kutba a Ibn Tajmíji. Stahují z internetu videozáznamy s popravami údajných bezvěrců. Taky už se společně účastnili několika výprav, pár kluků s ním kdysi jelo do Egypta. V al-Hidžra se o Sámerovi hodně mluví. V mešitě se vlastně vždycky dost mluví, ale tohle je jiné. Sámer al-Masrí je nebezpečný člověk, a pokud sám nepatří k rodině al-Kajda, pak je určitě aspoň blízký příbuzný.“

„Kde bydlí?“

„Na Hudsonstraat v čísle třicet sedm. Byt D.“

„Sám?“

Ibrahim se zamyšleně zatahal za vousy a pak přikývl.

„Řekl jste o Sámerovi i Solomonovi?“

„Ano, už před mnoha měsíci.“

„Tak proč jste mě dnes večer sledoval?“

„Protože přede dvěma dny Sámer zmizel a s ním další čtyři chlapci z mešity al-Hidžra.“

Gabriel se zarazil a zkoumavě se na Egypťana zadíval. „Zmizeli kam?“

„Zkoušel jsem se vyptávat, ale jako by se po nich slehla zem.“

„Znáte jména těch ostatních?“

Egypťan podal Gabrielovi útržek papíru. „Najděte je,“ hlesl. „Protože jinak, obávám se, budou zase padat budovy.“

6

OUD WEST, AMSTERODAM

„A já se na to thajské tak těšil,“ povzdechl si Eli Lavon zklamaně.

„Dostaneš jídlo hned, jak odejdeme ze Sámerova bytu.“

„Prosím tě, kde chceš sehnat thajské ve tři ráno?“

„Dokážu být docela vynalézavý, když na to přijde.“

Gabriel si udělal kolečko v zamlženém čelním skle a zamžoural k ústí ulice Hudsonstraat. Lavon sklopil zrak a potahoval za knoflíky svého kabátu.

„Nemáme při akcích používat auta z půjčoven, pokud nepochází z bezpečného zdroje.“

„To vím, Eli.“

„A taky nemáme povolení k násilnému vniknutí a nárazovým prohlídkám bez patřičné zálohy nebo souhlasu z bulváru Krále Saula.“

„Jo, o tom jsem taky slyšel.“

„Obcházíš příliš mnoho pravidel, Gabrieli. A přesně tak dochází k největším chybám. Počítal jsem s tím, že se vyspím v hotelu Europa, a ne v holandské cele předběžného zadržení.“

„Prosím tě, řekni mi, kde mám ve tři ráno v Amsterodamu sehnat ověřený vůz a záložní jednotku.“

„Tolik ke tvé vynalézavosti.“ Lavon se zasmušile zadíval na ulici. „Rozhlídni se kolem. Už jsi někdy viděl tolik satelitních talířů pohromadě?“ Pomalu zakroutil hlavou. „Pomníky evropské naivitě. Mysleli si, že dokážou pojmout miliony imigrantů z nej-chudších oblastí muslimského světa a přeměnit je v poslušné sociální demokraty během jediné generace. A koukni na ty důsledky. Z větší části žijí muslimové v ghettech a překypují vztekem.“

Lapeni mezi dvěma světy, blesklo Gabrielovi hlavou. Neúplným arabským a odmítaným holandským. Ztraceni v cizí zemi.

„Tohle místo bylo odjakživa líhní násilných ideologií,“ povzdechl. „Islámský extremismus je jen nejnovější virus, kterým se v živné půdě Evropy tak dobře daří.“

Lavon zahloubaně přikývl. Foukal si horký vzduch do dlaní, aby se trochu zahřál. „Víš, hodně dlouho mi po návratu do Izraele chyběla Vídeň. Kavárny, procházky oblíbenými ulicemi. Ale potom jsem si uvědomil, že tenhle kontinent pomalu odumírá. Evropa se začíná ztrácet v dějinách, je stará a unavená, mladí obyvatelé se utápějí v pesimismu a ohledně budoucnosti jsou natolik skeptičtí, že dokonce odmítají mít dost dětí na to, aby vůbec zajistili své vlastní přežití. Věří jen v pětatřicetihodinový pracovní týden a srpnovou dovolenou.“

„A v antisemitismus,“ dodal Gabriel.

„Po tom jediném se mi z Vídně nestýská,“ ucedil Lavon. „Virus moderního antisemitismu se začal šířit po Evropě, ale teprve po válce se roznesl až do arabského světa, kde zmutoval a zesílil. A teď si ho Evropa a radikální muslimové předávají tam a zpátky a neustále se infikují navzájem.“ Pohlédl na Gabriela. „A tak se to zase opakuje, dva hodní židovští kluci sedí na rohu ulice kdesi v Evropě ve tři hodiny ráno. Bože můj, kdy tohle skončí?“

„Tohle nikdy neskončí, Eli. Tohle je navždy.“

Lavon nad jeho slovy chvíli rozvažoval. „Přemýšlel jsi už, jak se do toho bytu dostat?“ otázal se nakonec.

Gabriel vytáhl z kapsy kousek drátku.

„Tak s tímhle jsem nikdy neuměl zacházet,“ zasmál se Lavon. „Mám o něco šikovnější ruce než ty.“

„Nejšikovnější ruce v branži, říkával vždycky Shamron. Stejně furt nechápu, co tam chceš najít. Jestli má Sámer opravdu na starost funkční buňku, všechno určitě odklidili.“

„To by ses divil, Eli. Duchovní otcové mohou být geniální, ale jejich pěšáci mají k neurochirurgům hodně daleko. Často postupují ledabyle, nechávají po sobě povalovat spousty věcí, dopouštějí se nepatrných chyb.“

„Stejně jako agenti tajných služeb,“ poznamenal Lavon. „Napadlo tě aspoň na vteřinu, že se možná řítíme do pasti?“

„Od toho máme své beretty.“

Než mohl Lavon cokoliv namítnout, otevřel Gabriel dveře vozu a vysoukal se ven. Přecházeli šikmo na druhou stranu široké ulice. Uprostřed se zastavili, aby neskončili pod koly prázdné tramvaje, a poté zahnuli za roh do Hudsonstraat. Po stranách úzké boč ní uličky stály malé činžovní domky. Všechny měly dvě podlaží a jednotvárný ohyzdný orwellovský vzhled. Do každé budovy se vcházelo čtvero dveřmi v polokruhovém výklenku. Dvoje vedly k bytům v prvním poschodí, zbylé do bytů na druhém podlaží. Gabriel bez váhání zamířil k výklenku s číslem 37 a s Lavonem za zády se pustil do obyčejného dveřního zámku bytu D. O deset vteřin později uslyšel charakteristické cvaknutí. Strčil drát do kapsy, vytáhl pistoli, a teprve pak otevřel dveře a vstoupil dovnitř. Chvíli stál nehybně ve tmě, zbraň v natažených rukou namířenou do země. Pozorně se zaposlouchal, jestli neuslyší zvuky, jež by prozrazovaly něčí přítomnost či pohyb. Nic se neozývalo, a tak pokynul Lavonovi, aby ho následoval.

Lavon rozsvítil malou baterku a jako první vešel do obývacího pokoje. Kvalita nábytku ukazovala na bleší trh, na podlaze leželo popraskané linoleum a na stěnách, krom reklamního plakátu cestovní kanceláře zobrazujícího Skalní dóm v Jeruzalémě, nic neviselo. Gabriel přešel k dlouhému pracovnímu stolu. Kromě bloku žlutých papírů formátu A4 a levné stolní lampy na něm nic nenašel.

Rozsvítil lampičku a zevrubně zkoumal poznámkový blok. Zhruba dvě třetiny papíru už někdo použil, vrchní list byl prázdný. Gabriel po něm přejel konečky prstů a ucítil jemné vrypy. Začátečnická chyba. Podal zápisník Lavonovi a půjčil si jeho baterku. Když pod úhlem posvítil na desku stolu, spatřil souvislou vrstvu prachu s čistým čtvercem uprostřed. Místo, kde ležel Sámerův počítač, než ho majitel sbalil a odletěl z Amsterodamu.

„Prohledej sedáky,“ vybídl Lavona. „Já se mezitím porozhlídnu po ostatních místnostech.“

Gabriel prošel dveřmi do kuchyně. Na lince se válely zbytky po posledním setkání Sámera s přisluhovači z mešity al-Hidžra – prázdné krabice od jídla, umaštěné papírové tácky, použité plastové nádobí, vymačkané čajové sáčky. Gabriel otevřel lednici; oblíbená skrýš teroristů, kde často ukrývali výbušniny, byla úplně prázdná. Stejně tak všechny skříňky. Otevřel i dvířka pod umyvadlem, ale kromě nepoužitého čisticího prostředku nic neobjevil. Sámer, teoretik islámského náboženství, mluvčí džihádistických zájmů a obyčejný nezadaný flákač.

Gabriel zkontroloval, jak postupuje Lavon v obývacím pokoji, a pak zamířil krátkou chodbou do zadní části bytu. Koupelna si co do hnusu v ničem nezadala s kuchyní. Gabriel ji zběžně prohlédl a přešel do ložnice. Svlečená matrace ležela zešikma na kovovém rámu a všechny tři zásuvky prádelníku zůstaly nedovřené. Vypadalo to, že Sámer balil ve spěchu.

Gabriel vytáhl horní zásuvku a vysypal zbytky oblečení na postel. Obnošené spodní prádlo, ponožky, které neseděly do páru, zápalky z londýnského klubu na náměstí Leicester Square, obálka z obchodu na rohu, kde se dají nechat vyvolat fotografie. Gabriel strčil zápalky do kapsy a otevřel obálku s fotografiemi. Obracel jednu po druhé – Sámer na Trafalgarském náměstí a se členem královské stráže před Buckinghamským palácem; Sámer na obřím kole Millennium Wheel, Sámer před parlamentem. Při pohledu na poslední snímek se Gabrielovi na chvíli zastavilo srdce – Sámer se čtyřmi kamarády pózoval před americkou ambasádou na náměstí Grosvenor Square.

O pět minut později s Lavonem poklidně kráčeli po chodníku v opuštěné Hudsonstraat. Gabriel nahmatal fotografie v kapse a prohodil: „Jestli data na těch snímcích nelžou, pak se tenhle Sámerův výlet do Londýna konal už před čtyřmi měsíci. Někdo by se tam měl zastavit a promluvit si se spřízněnými dušemi z MI5.“

„Je mi naprosto jasné, kam tohle směřuje,“ vzdychl Lavon. „Odjedeš si do Londýna jako rytíř na bílém oři a já tady ze čtení zbývajících Rosnerových záznamů nejspíš oslepnu.“

„Ale aspoň si konečně dáš to thajské jídlo.“

„Tos mi to musel připomínat?“

7

LETIŠTĚ HEATHROW, LONDÝN

Valnou část svého života strávil Gabriel tím, že se snažil vyhýbat policejním jednotkám i bezpečnostním službám po celé Evropě, a tak jen velmi neochotně souhlasil, aby ho následujícího odpoledne čekali na letišti Heathrow agenti britské výzvědné služby MI5.

Tříčlenný uvítací tým spatřil, jakmile vstoupil do příletové haly. Nebylo nijak obtížné muže rozpoznat – všichni měli oblečené stejné kabáty do deště a jeden z nich držel v ruce Gabrielovu fotografii. Dostal nařízeno, aby nechal iniciativu na nich, a tak zamířil k informačnímu stánku a pár minut předstíral, že se probírá seznamem londýnských hotelů. Nakonec to však nevydržel a hnán úzkostnými obavami, aby své hlášení stihl předat dřív, než teroristé zaútočí, přišel ke trojici mužů a představil se. Agent, jenž držel v ruce jeho podobenku, jej popadl za paži a vedl ho ven k přistavené limuzíně Jaguár. Gabriel se pousmál. Podobné vozy britským špionům vždycky tajně záviděl.

Zadní okénko sjelo o několik centimetrů dolů a dlouhá kostnatá ruka Gabrielovi naznačila, aby nastoupil. Patřila samotnému Grahamu Seymourovi, dlouholetému náměstku generální ředitelky MI5, jenž se těšil veliké úctě u svých spolupracovníků. Pomalu se blížil k šedesátce a stárnul jako kvalitní víno – na sobě měl dokonale padnoucí oblek z londýnského krejčovství Savile Row s jemným proužkem a díky stále husté hřívě světlých vlasů s lehkým stříbřitým leskem připomínal jednoho z těch zralých mužů z reklam na drahé, a především zcela nepotřebné módní tretky. Když Gabriel nastupoval, Seymour si ho prohlížel párem šedomodrých očí. Nevypadal nadšeně, ale to se od člověka v jeho pozici dalo očekávat. Nizozemsko, Francie, Německo či Španělsko, všechny tyto státy se potýkaly s muslimskými radikály, ale co se týká odpovědi na otázku, která země slouží jako pařeniště evropského islámského extremismu, panovala mezi agenty taj ných služeb vzácná shoda názorů. Byla to Seymourova domovina, vlast, k jejíž ochraně se zavázal přísahou. Velká Británie.

Gabriel věděl, že krize, které v současné době Británie čelí, se rodí už několik let a do značné míry si ji Britové způsobili sami. Už dvě desetiletí, počínaje osmdesátými léty dvacátého století a útoky z jedenáctého září zdaleka nekonče, vítala britská vláda, ať labouristická či toryovská, s otevřenou náručí nejostřílenější svaté válečníky z celého světa. Vyhnáni ze zemí jako Egypt, Saúdská Arábie, Jordánsko či Sýrie uchýlili se tihle lidé do Londýna, kde mohli svobodně publikovat své štvavé články, kázat, organizovat spiknutí a získávat peníze. V důsledku toho se země, jež zplodila Johna Locka, Williama Shakespeara a Winstona Churchilla, stala mimoděk největším semeništěm násilné ideologie, jež se nyní snažila zničit vše, co symbolizoval stát, který jejím představitelům poskytl azyl. Britská bezpečnostní i tajná služba se v době sílící bouře rozhodla namísto razantní protiakce následovat cestu částečných ústupků. Extremismus se toleroval, dokud směřoval vně státu – proti světským arabským režimům, Americe a samozřejmě Izraeli. Naprostý nezdar této politiky appeasementu se projevil v plné síle sedmého července 2005, kdy celý svět sledoval, jak tři bomby v londýnském metru a jedna v autobuse, jenž skončil roztrhaný na cucky na náměstí Russell Square, připravily dvaapadesát lidí o život a sedm set dalších zranily. Za krvavým masakrem nestáli strádající muslimští imigranti, ale řádní středostavovští občané Velké Británie, kteří se k zemi, v níž se narodili, obrátili zády – a nejenom to. Všechny důkazy nasvědčovaly tomu, že jde jen o průvodní přeháňku. Královská bezpečnostní služba odhadovala počet teroristů ukrývajících se v Británii na šestnáct tisíc – tři tisíce z nich podle všeho prošly výcvikovými tábory al-Kajdy. A podle posledních šetření britské rozvědky stála nyní Velká Británie v popředí zájmu muslimských teroristů – předčila dokonce i Ameriku a Izrael.

„Zvláštní,“ prohodil Seymour na úvod. „Když jsme kontrolovali seznam cestujících z Amsterodamu, nikoho jménem Gabriel Allon jsme nenašli.“

„Zřejmě jste se nedívali dost pozorně.“

Čelní představitel MI5 napřáhl ruku.

„Nechme toho, Grahame. Máme snad naléhavější věci na práci než jméno v mém pase.“

„Jen mi ho dejte.“

Gabriel mu bez dalších řečí vyhověl. Pozoroval provoz na rušné dálnici za oknem vozu. Bylo půl čtvrté odpoledne a venku už se šeřilo. Žádný div, že se z arabských přistěhovalců stali radikálové, pomyslel si. Možná se k džihádu a teroru uchylovali kvůli nedostatku světla.

Graham Seymour otevřel Gabrielův cestovní pas a nahlas četl údaje. „Heinrich Kiever. Místo narození Berlín.“ Vzhlédl ke Gabrielovi a otázal se: „Západní, nebo východní?“

„Herr Kiever jistě pochází ze západního.“

„Měli jsme dohodu, Allone.“

„Já vím.“

„A ta zněla, že vás zprostíme viny za všechny prohřešky, a že jich není málo, výměnou za prostý slib z vaší strany – že nás budete informovat, pokud se budete chtít přiblížit k našim krásným břehům, a že upustíte od veškerých operací na našem území, dokud vám k nim nevydáme povolení a nedohodneme se na spolupráci.“

„Sedím na zadním sedadle limuzíny MI5. Kolik spolupráce ode mě ještě čekáte?“

„A co tenhle pas?“

„Vyvedl se, viďte?“

„Ví Němci o tom, že zneužíváte jejich cestovní dokumenty?“

„Zneužíváme i vaše, Grahame, takhle to u nás prostě chodí.“

„U nás to takhle ale nechodí. SIS si zakládá na tom, že vyjíždí zásadně na pasy Británie nebo státu Společenství národů.“

„To je od nich hodně sportovní,“ pravil Gabriel uznale. „Jenže je taky mnohem jednodušší cestovat po světě s pasem britským než s pasem izraelským. A taky bezpečnější. Zkuste si někdy vyjet na výlet s izraelským pasem třeba do Sýrie nebo Libanonu. Zažijete nezapomenutelné chvíle.“

„Chytráku,“ procedil Seymour mezi zuby a vrátil doklad Gabrielovi. „Co jste pohledával v Amsterodamu?“

„Osobní záležitost.“

„Zkuste to trochu rozvést.“

„To bohužel nemůžu.“

„Věděli Holanďané o tom, že jste přijel?“

„Ne tak úplně.“

„Chápu to, jako že vůbec.“

„Na vaše schopnosti jsem vždy slyšel jen samou chválu, Grahame.“

Seymour unaveně protáhl obličej a zamračil se; známka toho, že už má téhle slovní přestřelky akorát dost. Gabriela jeho nevlídné přijetí nepřekvapovalo. Britské státní služby neměly Ústav příliš v lásce. Vzděláním inklinovali k arabismu, výchovou k antisemitismu, a nadto stále Židům nedokázali odpustit, že vytlačili jejich impérium z Palestiny.

„Co pro mě máte, Gabrieli?“

„Domnívám se, že během posledních osmačtyřiceti hodin mohli na území Británie vstoupit členové al-kajdské buňky z Amsterodamu s cílem provést závažný útok.“

„Jenom jedna buňka?“ zavtipkoval Seymour hořce. „Tak to se tu budou cítit jako doma.“

„To jste na tom tak špatně?“

Seymour pokýval hlavou s prošedivělými vlasy. „Při posledním monitoringu jsme identifikovali přes dvě stě sítí a samostatných uskupení nám známých teroristů. Polovina mladých muslimských obyvatel vyznává obdiv k Usámovi bin Ládinovi a podle našich odhadů jich více než sto tisíc souhlasilo s útoky na londýnskou dopravu. Jinými slovy se nemusí bát, že by v budoucnu neměli kde lovit další a další nováčky – tyhle řeky jen tak nevyschnou. Takže mě omluvte, pokud snad nejsem dostatečně vyděšen tím, že se u našich břehů rozhodla vylodit další buňka muslimských fanatiků.“

„No, ona to možná není jen tak nějaká buňka, Grahame. Možná že tihle pojedou naostro.“

„Všichni jedou naostro,“ poznamenal Seymour. „Sám jste řekl, že se domníváte, že se nacházejí na našem území. Což znamená, že to nevíte jistě?“

„Bohužel.“

„Takže pokud tomu správně rozumím – já bezpečně vím o šestnácti tisících islámských teroristů, kteří sídlí v téhle zemi, ale mám své síly a prostředky soustředit na to, abych našel jedinou buňku, o které vy se domníváte, že se může nacházet na našem území?“ Pobídnut Gabrielovým mlčením si Graham Seymour odpověděl sám. „Kdyby tu seděl kdokoliv jiný, zastavil bych u krajnice a vyhodil ho ven. Ale vy už jste ve své kariéře přece jen dosáhl určitých úspěchů, takže to neudělám. Co vás vede k názoru, že jsou právě tady?“

Gabriel mu předal obálku s fotografiemi.

„Víc nenabídnete? Pár snímků z Ahmedova výletu do Londýna? Žádné lístky na vlak? Stvrzenky od vypůjčených aut? Zachycené e-maily? Videozáznamy, audiozáznamy, nic?“

„Před čtyřmi měsíci sem jeli na výzvědnou misi. A nejmenuje se Ahmed, ale Sámer.“

„Sámer jak dál?“

„Sámer al-Masrí, bydlí na Hudsonstraat 37 v Oud West v Amsterodamu.“

Seymour pohlédl na snímek Sámera před Parlamentem. „Holanďan?“

„Pokud víme, pochází z Egypta.“

„Pokud víte? A co ostatní členové jeho tajemné buňky? Máte aspoň jména?“

Gabriel mu podal útržek papíru, který mu v Amsterodamu svěřil Ibrahim Fawaz. „Podle našich informací řídil buňku z mešity al-Hidžra na ulici Jan Hazenstraat v západním Amsterodamu.“

„Víte jistě, že je to Egypťan?“

„Tuhle zemi aspoň reprezentoval v Amsterodamu. Proč?“

„Protože se k nám v poslední době donesly nějaké klepy z řad našich radikálnějších egyptských spoluobčanů.“

„Jakého charakteru?“

„Že některé budovy mají vyletět do povětří, stejně jako pár mostů a letadel, a že by v metru mohlo zemřít dalších pár tisíc lidí – vždyť víte, taková běžná témata, o jakých člověk klábosí nad čajem a sušenkami.“

„Odkud se tyhle zprávy šíří?“

Seymour okamžik váhal. „Z Finsbury Parku,“ přiznal nakonec.

„Jistě, jak jinak.“

Neexistoval příhodnější symbol krize, v níž se Británie momentálně nacházela. Centrální mešita v severním Londýně, všeobecně známá jako mešita ve Finsbury Parku, byla postavena v roce 1990 za štědrého finančního přispění saúdskoarabského krále a patřila k nejradikálnějším v Evropě. Modlil se v ní proslulý atentátník Richard Reid, jenž se chystal nastoupit do letadla s trhavinou v botě, dále Zachariáš Mussaui, takzvaný dvacátý únosce letadla, a také Ahmed Ressam, alžírský terorista zadržený krátce před koncem tisíciletí kvůli osnování útoku na mezinárodní letiště v Los Angeles. V lednu 2003 udělala britská policie ve svatostánku razii a při prohlídce našla spoustu neobvyklých církevních předmětu – falešné cestovní pasy, speciální protichemické obleky či zbraň fungující na principu elektrošoku. Mešita dostala nového vůdce i správce, jenže později se ukázalo, že jeden z členů nově dosazené správní rady je bývalý duchovní otec teroristické organizace Hamás, jenž pochází ze západního břehu Jordánu. Stačilo však, aby se britské vládě zaručil, že nyní vede spořádaný život mírumilovného spoluobčana, a mohl dál nerušeně zastávat svou funkci.

„Takže podle vás je Sámer vůdce buňky.“

„Podle mého zdroje ano.“

„Už se někdy v minulosti prokázalo, že se tenhle zdroj nemýlí?“

„Vzpomínáte na ten loňský komplot, který měl za cíl sestřelit dopravní letadlo El-Al nad letištěm Schiphol?“

„Ten, co mu Holanďani stačili zabránit?“

„Holanďani to nebyli, Grahame. To my jsme mu zabránili, a jen díky tomuto zdroji.“

Seymour se znovu zadíval na fotografie. „Nemáme se tu příliš čeho chytit,“ pronesl hloubavě, „ale, ač nerad, musím konstatovat, že situace přesně odpovídá předvídanému vývoji plánovaného masivního útoku podle scénáře, který jsme vypracovali.“

„Jak zní?“

„Operační buňka se základnou v cizině, která je spojená s řadovými buňkami skrytými mezi tisíci jinými v naší zemi. Členové operační buňky se cvičí a připravují na útok mimo naše území, což znamená, že je nemůžeme monitorovat, a místní buňky zase jen sledují situaci a předávají informace, takže nám nejsou ničím podezřelé. Cizí buňka překročí naše hranice v poslední vteřině, abychom neměli čas ji odhalit a zmařit plány. Taková akce by samozřejmě vyžadovala složité plánování a schopného organizátora.“ Pozvedl ruku, ve které svíral fotografie. „Tohle si můžu nechat?“

„Klidně.“

„Předám jména imigračnímu a uvidíme, jestli se tu ti kluci objevili. Kopie fotek dostane protiteroristické oddělení Scotland Yardu, a pokud metropolitní policie usoudí, že je hrozba oprávněná, mohla by vyslat víc mužů na místa, která al-Masrí navštívil.“

„A co takhle vyhlásit stupeň všeobecného ohrožení?“ navrhl Gabriel. „A zesílit dohled nad egyptskými radikály ve Finsbury Parku?“

„My postupujeme trochu jinak než naši američtí bratři. Neradi posouváme ukazatel ohrožení zbytečně vysoko pokaždé, když nás něco trochu znervózní. Zdá se nám totiž, že jediné, čeho tím docílíme, je rostoucí cynismus mezi obyvateli. A co se našich egyptských přátel týká, ty už sledujeme dostatečně důkladně.“

„To doufám.“

„Jak dlouho plánujete zůstat v Londýně?“

„Jen dnešní noc.“

Seymour podal Gabrielovi navštívenku, na které stálo pouze telefonní číslo. „Tohle je můj mobil. Zavolejte, pokud se v Amsterodamu objeví něco dalšího. Mám vás vysadit u hotelu?“

„Ne, díky.“

„Takže bezpečný byt?“

„Postačí, když mě dovezte k ambasádě. Promluvím si nerušeně se šéfem její ochranky a rezidentem Mossadu. Chci se ujistit, že i my podnikneme řádné kroky.“

„Pozdravujte ho ode mě. A ať nás nezlobí.“

„Hodláte mě poté, co odejdu z ambasády, sledovat?“

„Na to nemám dost mužů, ale jinak bych rád.“

Samozřejmě lhal. Čest mezi vyzvědači měla své meze.

Setkání na ambasádě trvala déle, než Gabriel předpokládal. Šéf ochranky protáhl pětiminutové hlášení na hodinový rozhovor a rezident se obtěžoval zastavit pouze na zdvořilostní návštěvu muže, o němž se právem domníval, že mu jednou bude velet. Totální debakl byl dokonán v šest hodin večer, kdy se ve dveřích znenadání objevil izraelský velvyslanec a trval na tom, aby s ním Gabriel povečeřel v Knightsbridge. Gabriel neměl po ruce žádnou výmluvu, a tak musel přetrpět ukrutně nudný večer zpestřený debatou o komplikovaných diplomatických vztazích mezi Izraelem a Velkou Británií. Při jídle si vzpomněl na Eliho Lavona, jak se v tichosti probírá horou dokumentů v zasněženém Amsterodamu, a přál si sedět vedle něj.

Do bezpečného bytu na Bayswater Road s výhledem na Hyde Park se dostal teprve v deset hodin večer. Kabelu s věcmi na přenocování pohodil v předsíni a rychle zmapoval pokoje a vybavení. Jako většina podobných přístřešků byl i tenhle zařízen jednoduchým nábytkem a na londýnské standardy byl poměrně veliký. Ten, kdo ho měl na starost, nechal v lednici jídlo a ve spíži berettu ráže devět milimetrů. Vedle ní ležel náhradní zásobník a dvě krabičky nábojů.

Gabriel pistoli nabil a odnesl ji do ložnice. Už tři dny se pořádně nevyspal a přežít večeři s velvyslancem, aniž mu spadla hlava do kuřete na červeném víně, jej stálo veškeré zbytky sil. Rychle se svlékl a vlezl si do postele. Zapnul televizi a zeslabil zvuk právě tak, aby jej vzbudily zvláštní zprávy, kdyby v noci došlo k útoku. Přemítal, jestli už londýnská policie podnikla s ohledem na informace, které dodal z Amsterodamu, nějaké kroky. Dvě stě aktivních teroristických sítí, šestnáct tisíc teroristů, tři tisíce mužů, kteří prošli výcvikovými tábory al-Kajdy… Pět kluků z Amsterodamu rozhodně nebylo jedinou starostí MI5 a londýnské policie. Něco ve vystupování Grahama Seymoura to odpoledne naznačovalo, že i on sám dávno rezignoval a smířil se s tím, že je jen otázkou času, než Londýn utrpí další ránu.

Už už se natahoval po vypínači lampy, když koutkem oka zahlédl Sámerův poznámkový blok, jenž vyčuhoval z boční kapsy jeho příručního zavazadla. Nejspíš tam nic nenajdu, říkal si, ale znal se příliš dobře na to, aby věděl, že dokud se o tom nepřesvědčí, neusne. Z horní zásuvky nočního stolku vytáhl obyčejnou tužku a příštích deset minut jemně otíral tuhu o svrchní list. Před očima se mu pomalu začínala objevovat mladíkova skrytá stránka. Borovice na horském vrcholu, písečná duna v poušti, pavučina propojených čar. Sámer al-Masrí, džihádistický bojovník a nezadaný flákač, byl také nepříliš zdatný čmáral.

8

BAYSWATER, LONDÝN, PÁTEK 07:02

Probudil ho telefon. Jako v ostatních bezpečných bytech, jimiž Ústav disponoval, i tady byl přístroj vybaven pouze světelným indikátorem příchozích hovorů, v tomto případě modrým. Jako by do jeho ložnice potichu vjelo auto s týmem agentů.

„Jsi vzhůru?“ zahlaholil Ari Shamron.

„Teď už jo.“

„Lenošíš?“

Gabriel zašilhal na hodinky. „Vždyť je sedm ráno.“

„Tady už máme devět.“

S rozdíly v časových pásmech si Shamron nikdy hlavu nelámal. Prostě předpokládal, že každý, kdo pro Ústav pracuje, chodí spát a vstává v tutéž dobu jako on. Mezi agenty se tomuto „jevu“ říkalo „středoshamronův čas“.

„Jak šlo setkání s Grahamem Seymourem?“

„Připomeň mi, že na pas Heinricha Kievera už do Británie nesmím.“

„Zařídil se podle informací, které jsi mu předal?“

„Vypadá to, že má závažnější potíže než pár kluků ze západního Amsterodamu.“

„To je fakt.“

„Dřív nebo později budeme muset Holanďany seznámit s fakty.“

„Hned jak Eli skončí s Rosnerovým archivem, zkontaktujeme holandskou spojku v Tel Avivu a v klidu si promluvíme.“

„Hlavně dávej dobrý pozor na náš zdroj. Tohohle člověka si musíme schovat na horší časy.“

„Neboj, naše informace nebudou nijak vyčerpávající.“

„Letadlo bude v Amsterodamu někdy po poledni. Pokud nad tím s Elim budeme sedět celou noc, mohli bysme to zvládnout do rána.“

„Obávám se, že na to Eli bude muset stačit sám. Ty do Amsterodamu nepoletíš.“

„A kam teda?“

„Domů,“ oznámil mu Shamron. „Za hodinu pro tebe přijede bodel a odveze tě na letiště. A zkus nevypadat jako sežvatlaná ponožka, až vystoupíš z letadla, jak se ti obvykle skvěle daří. Jdeme na večeři do Kaplanovy ulice.“

V Kaplanově ulici se nacházelo sídlo izraelského ministerského předsedy.

„Pročpak?“

„Pokud ti to nevadí, radši bych se o záležitostech nejvyšší politiky a rozvědky nebavil po telefonu. MI5 a britské odposlouchávací středisko určitě nezahálejí.“

„Je to přece zabezpečená linka.“

„Nic takového neexistuje,“ ušklíbl se Shamron. „Hlavně nasedni do toho letadla a přijeď. Kdybys zůstal viset v zácpě, zavolej z auta. Zařídím u El Al, aby na tebe počkali.“

„To bys pro mě neudělal.“

Linka oněměla a Gabriel položil sluchátko zpět do vidlice. Jdeme na večeři do Kaplanovy ulice… Tušil, jaké bude téma zdvořilostní konverzace. Amosovi už zjevně nezbývá moc času. Obrátil zrak k obrazovce, na které právě tři mladí, pohlední lidé ve vší vážnosti probírali sexuální hrátky nejslavnějšího národního fotbalového hráče. Gabriel naslepo hmatal po dálkovém ovladači, ale místo toho mu do ruky padl Sámerův poznámkový blok. A pak se rozpomněl, jak se uprostřed noci náhle probudil a zíral na onu kresbu – ne na borovice a písečné duny, ale na čáry, které tvořily složitý mřížkový vzor.

Teď se na něj zadíval znovu. Gabriel byl obdařen vynikající schopností téměř dokonale si vybavit vizuální vjem, kterou navíc vysoce rozvinul při studiu dějin umění a restaurátorské práci. V mozku přechovával stovky tisíc obrazů a k tomu, aby určil pravost díla, mu stačilo prozkoumat pouhých pár tahů štětcem. Z náhodné změti čar v Sámerově bloku se vylouplo úmyslně nakreslené schéma – které už navíc někde viděl.

Přešel do kuchyně a udělal si hrnek kávy, se kterým poté přistoupil k oknu. Začínalo se rozednívat a ranní špička kulminovala.

Na rohu ulice stála žena, jež se nepříjemně podobala jeho bývalé manželce, a čekala, až blikne zelená. Pak přeběhla přes Bayswater Road a zmizela v Hyde Parku. Hyde Park…

Shlédl na poznámkový blok, jejž stále držel v ruce, a pak se znovu podíval z okna. Tohle není možné…

Přiskočil k psacímu stolu a z horní zásuvky vytáhl mapu Londýna. Otevřel ji na straně 82, kde se nacházel severovýchodní roh Hyde Parku a okolní ulice částí Mayfair, Marylebone, Bayswater a St. John’s Wood. Pěšinky v parku byly naznačeny tečkovanými čarami, které Gabriel porovnal se Sámerovým výtvorem.

Schéma se do posledního tahu shodovalo.

Hyde Park…

Proč by teroristé útočili na park?

Gabriel si v hlavě promítal obrázky z fotografií, jež našel v mladíkově bytě – Sámer na náměstí Trafalgar Square. Sámer se členem královské ochranky u Buckinghamského paláce, Sámer na Millenium Wheel, Sámer před budovami parlamentu. Sámer se čtyřmi kamarády před velvyslanectvím Spojených států na Grosvenor Square…

Znovu se podíval do mapy.

Náměstí Grosvenor Square leželo ve čtvrti Mayfair, dva bloky na východ od Hyde Parku.

Gabriel popadl telefon a vytočil číslo.

„Graham Seymour.“

„Chci, abyste před amsterodamskou buňkou varoval Američany.“

„Jakou amsterodamskou buňkou?“

„Nechte toho, Grahame, na to nemáme čas.“

„Lidi z imigračního po nich pátrali celou noc. Zatím nenašli žádný důkaz, který by nasvědčoval tomu, že by muži těch jmen, co jste mi předal, vůbec vstoupili do země.“

„Což neznamená, že tak neučinili.“

„Proč myslíte, že půjdou zrovna po Američanech?“

Gabriel mu vysvětlil, jak k domněnce došel.

„Chcete po mně, abych zalarmoval Grosvenor Square kvůli pár tahům v poznámkovém bloku?“

„Správně.“

„To neudělám. Na takový krok nemám dost důkazů. Mimo to, měl jste teď někdy cestu na náměstí? Vypadá to tam jak v nějaké americké pevnosti. Terorista by se k té budově neměl šanci dostat.“

„Zavolejte jim, Grahame. Pokud to neuděláte vy, udělám to sám.“

„Tak teď mě dobře poslouchejte, Allone, jestli tady v mém městě naděláte bordel, pak přísahám pánbůh, já –“

Gabriel přerušil spojení a vytočil další číslo.

9

GROSVENOR SQUARE, LONDÝN, PÁTEK 07:13

Ulice severní části nóbl čtvrti Mayfair se vyznačují výrazně americkými rysy. Mezi honosnými domy z gregoriánských dob je vklíněna centrála Americké obchodní komory a American Club, dále svatostánek americké církve a také Americký klub dam. Na severní straně náměstí Grosvenor Square se nachází budova amerického námořnictva a na západní velvyslanectví Spojených států. S devíti patry se tato diplomatická misie řadí k největším na světě a jako jediná stojí na pozemku, který nevlastní federální vláda. Vévoda z Westminsteru, jemuž patří většina půdy v Mayfair, pronajímá nemovitost americké vládě za směšně nízkou cenu. Rovněž nehrozí, že by odtamtud Američané v brzké době odešli; nájemní smlouva totiž vyprší přesně na Boží hod vánoční roku 2953.

Na postu londýnského velvyslance se zatím vystřídalo osmapadesát mužů – z nichž pět bylo posléze zvoleno do čela federace – a jedna žena. Pouze jediný ambasador přišel z řad profesionálních diplomatů; zbytek tvořili dosazení kandidáti politických stran či nováčci diplomatického sboru, kteří se mohli chlubit spíš tučnými konty a výhodnými konexemi než znalostí zahraniční politiky. Když člověk sepsal jejich jména dohromady, vyšel z toho čestný seznam zástupců nejvyšších kruhů americké společnosti oplývajících obrovským bohatstvím – Mellon, Kennedy, Harriman, Aldrich, Bruce, Whitney či Annenberg.

Současný velvyslanec Spojených států Robert Carlyle Halton se jako boháč nenarodil a jeho jméno téměř nikdo neznal, přestože byl zdaleka nejbohatší ze všech lidí, kteří se kdy na jeho postu vystřídali, a nikdo se mu nevyrovnal ani co se politických kontaktů týká. Působil jako prezident a výkonný předseda společnosti Red Mountain Energy se sídlem v Denveru a jeho majetek byl odhadován na více než pět miliard dolarů. Shodou okolností se také řadil k dlouholetým přátelům prezidenta Spojených států, kterého v jeho kariéře rovněž nejštědřeji podporoval. V nepříliš lichotivém medailonu krátce po Haltonově jmenování napsal deník Washington Post, že se mu „podařil vynikající kousek na politickém poli, když dosadil svého nejlepšího přítele do Bílého domu“. Když se Haltona při schvalovacím slyšení ptali na pravdivost tohoto výroku, reagoval politováním, že tehdy nebyl schopen dát prezidentovi ještě více peněz. Tohle tvrzení jej stálo několik hlasů zástupců demokratické strany.

Ačkoliv už nenesl zodpovědnost za celosvětové energetické impérium, stále vstával za rozbřesku a dodržoval přísný denní režim, jenž se zdál ve srovnání s jeho předchůdci přímo vražedný. Toho rána odešel jako obvykle ze svého oficiálního sídla Winfield House v Regent’s Parku v naprosto nediplomatickou hodinu – v 6:45 – a s úderem sedmé už seděl za stolem v kanceláři s výhledem na Grosvenor Square a probíral se londýnským tiskem. Stránky byly plné děsivých zpráv z Iráku. Halton soudil, že Britové, kteří počet vojáků na místě už tak drasticky omezili, přistoupí zanedlouho ke kompletnímu stáhnutí svých jednotek. O tento dohad se rovněž podělil s americkým prezidentem při posledním setkání v Haltonově rozlehlém sídle Owl Creek v Aspenu. Velvyslanec se v tomto smyslu vyjádřil zcela jasně a otevřeně. Ostatně, nikdy si nebral servítky.

V 7:10 se ve dveřích jeho kanceláře objevila vysoká atraktivní mladá žena ve sportovní soupravě a s čelenkou na hlavě. Měla dlouhé hnědé vlasy, světlezelené oči a štíhlou, atletickou postavu. Aniž čekala na svolení, vstoupila do místnosti, přešla až k Haltonovu stolu a sedla si na opěrku jeho křesla. Takto důvěrný projev by v mnoha zaměstnancích mohl vzbudit nějaké podezření – jenže ona žena se pyšnila jménem Elizabeth Haltonová. Políbila muže na tvář a uhladila mu hřívu šedých vlasů.

„Dobré ránko, tati,“ řekla. „Píšou něco zajímavého?“

Robert Halton zamával deníkem Times. „Starosta Londýna se na mě zase zlobí.“

„Ach, copak žere Rudého Kena tentokrát?“

Haltonovy vztahy s neblaze proslulým levicovým starostou se daly v nejlepším případě popsat jako chladné – těžko se divit, když Ken Livingstone otevřeně vyjádřil soustrast se sebevražednými atentátníky Hamásu, a jednou dokonce na veřejnosti objal muslimského vůdce, jenž vyzýval své bratry k vyvraždění Židů a ostatních bezvěrců.

„Tvrdí, že naše bezpečnostní opatření znesnadňují dopravu přes Mayfair,“ povzdechl si Halton. „Chce po nás, abychom platili daň za zácpy, které se tu tvoří. Navrhuje, abych na ni použil peníze ze soukromých fondů. A je si jistý, že mně ty peníze nebudou nijak chybět.“

„Což je pravda.“

„Ale o to nejde.“

„Mám si s ním promluvit?“

„To bych nechtěl ani po svém nejhorším nepříteli.“

„Dokážu být velmi okouzlující.“

„A on si tě rozhodně nezaslouží, zlato.“

Robert Halton se pousmál a pohladil dceru po tváři. Ti dva se od smrti Haltonovy ženy, jež zahynula při havárii soukromého letounu v oblasti severní Aljašky před pěti lety, jeden od druhého téměř nehnuli. Byli tak nerozluční, že než Halton kývl na prezidentovu nabídku dělat velvyslance v Londýně, musel se ujistit, že Elizabeth bude ochotná přestěhovat se s ním. Zatímco většina dívek by při představě života dcery amerického velvyslance v Londýně skákala nadšením, Elizabeth se milované Colorado zdráhala opustit. Patřila k nejnadanějším chirurgům pohotovostního oddělení Rose Medical Center v Denveru a s přítelem, úspěšným stavebním projektantem, právě začali přemýšlet o svatbě. Potácela se v nekonečném rozhodování až do dne, kdy při službě v nemocnici zvedla hovor z Bílého domu. „Potřebuju tvého otce v Londýně,“ prohlásil prezident rezolutně. „Tak co ti mám slíbit, abys jela?“

Jen málo lidí zastávalo takové postavení, aby si mohli dovolit odmítnout žádost nejvyššího velitele. Elizabeth Haltonová znala prezidenta celý svůj život, společně lyžovali v Aspenu a lovili vysokou v Montaně. V den, kdy dokončila studium medicíny, si s ní radostně připil, v den matčina pohřbu ji soucitně chlácholil. A teď se na něj samozřejmě nemohla vykašlat. Okamžitě po příjezdu do Londýna se na svůj úkol vrhla s odhodláním a umem, s jakým přistupovala ke všem životním výzvám. Vládla ve Winfield House železnou rukou a při významných oficiálních i společenských událostech téměř vždy stála po otcově boku. Dobrovolně pracovala v několika londýnských nemocnicích – zejména těch, které sloužily chudým přistěhovaleckým komunitám – a také na veřejnosti dovedně obhajovala americkou politiku v Iráku i potřebu cíleného tažení proti terorismu. Londýnský tisk ji miloval, tak jako jejího otce nenáviděl, a to i navzdory tomu, že list Guardian zveřejnil málo známou informaci, kterou se Elizabeth z bezpečnostních důvodů snažila utajit. Fakt, že jejím kmotrem je prezident Spojených států.

„Nechceš dneska nechat noviny novinama a jít si s náma zaběhat?“ Poplácala ho po břiše. „Začínáš zase tloustnout.“

„V devět mám schůzku s ministrem zahraničí. A nezapomeň, že večer jdeme na tu slavnost v Downing Street.“

„Neboj.“

Robert Halton složil noviny a vážně se na dceru zadíval. „Buďte tam venku opatrní. NCTC včera vyhlásilo žlutý stupeň.“

NCTC byla zkratka Národního centra pro boj s terorismem a žlutý stupeň ohrožení znamenal pohotovost. „Něco konkrétního?“

„Spíš velmi mlhavého. Zvýšená aktivita známých buněk al-Kajdy a obvyklé kydy. Což neznamená, že si můžeme dovolit to ignorovat. Vem si s sebou pro jistotu pár mariňáků.“

„Ti mají hlídat ambasádu. Pokud se hnou z areálu, Scotland Yard vyletí z kůže. A já budu moct běhat akorát tak na pásu v posilovně.“

„Žádný zákon nezakazuje příslušníkům americké námořní pěchoty, aby si šli zaběhat do Hyde Parku – aspoň myslím. Ovšem pokud vše půjde podle přání Rudého Kena, tak se ho nejspíš brzo dočkáme.“ Halton hodil noviny na stůl. „Co máš dneska v plánu?“

„Jdu na konferenci o problémech se zdravotnickou péčí v Africe a pak na čaj o páté do parlamentu.“

„Ještě pořád se ti tu líbí?“

„Nevyměnila bych Londýn za nic na světě.“ Vstala a zamířila ke dveřím. „Pozdravuj ministra.“

„Nezapomeň na Downing Street.“

„Bez obav.“

Elizabeth si přivolala výtah a sjela do atria, kde už čekali čtyři lidé odění stejně jako ona ve sportovním – tiskový mluvčí Jack Hammond, zvláštní agent FBI Alex Baker, který působil jako styčná osoba při vyřizování právních záležitostí, Paul Forman z konzulátu a Chris Petty z Výboru pro mezinárodní bezpečnost ministerstva zahraničí Spojených států. Petty v Londýně působil jako regionální bezpečnostní důstojník, což znamenalo, že byl zodpovědný za bezpečnost velvyslanectví i jejího osazenstva. Za chvíli se k nim připojili ještě dva jeho asistenti. Ani dovedně šitá modrá běžecká souprava neskryla, že jsou velice dobře stavění a ještě lépe ozbrojení.

Elizabeth se rozhlédla po přítomných. „Kde máme Kevina?“ Zástupce rezidenta CIA Kevin Barnett si ranní rozcvičku nechal ujít, jen pokud musel odjet mimo město.

„Zůstal viset v kanceláři,“ oznámil Petty.

„Má to co dělat se zprávami o ohrožení z NCTC?“

Petty se pousmál. „Jak o tomhle víte?“

„Jsem dcera velvyslance, Chrisi.“

Alex Baker mrkl na hodinky. „Jdeme na to, vážení,“ popoháněl je. „V devět musím naklusat na Scotland Yard.“

Vyběhli ven a proklouzli bránou v severním oplocení velvyslanectví vyhrazenou pro zaměstnance. Za pár chvil už svižným tempem utíkali podél Upper Brook Street na západ a mířili k Hyde Parku.

Olivově zelenému Fordu Transit se po celé straně táhl nápis ADDISON & HODGE LTD. ROYAL PARK CONTRACTORS. Dodávka společnosti nepatřila, jednalo se o perfektní napodobeninu, stejně jako v případě druhého vozu, který už vjel dovnitř Hyde Parku. Když se na Upper Brook Street objevila skupinka klusajících Američanů, řidič je nejprve chvíli klidně pozoroval a potom tlačítkem rychlé volby vytočil číslo na mobilním telefonu. Přiložil si ho k uchu a rychle pronesl pár kódovaných vět. Přístroj vypnul a zastrčil do kapsy – rovněž falešné – kombinézy. Nastartoval dodávku, vjel do parku po přístupové cestě určené pouze vozům s povolením a pomalu pokračoval ke shluku stromů na sever od jezera Serpentine. Na dopravní značce stálo upozornění: VJEZD POVOLEN POUZE OPRÁVNĚNÝM VOZIDLŮM a pod ním varování, že přestupitelům hrozí vysoký peněžitý trest. Muž se vysoukal zpoza volantu a začal sbírat odpadky. Jeho činnost doprovázela tichá modlitba. Ve jménu Alláha, milosrdného, slitovného…, pane soudného dne…, veď nás správnými stezkami…

10

ÚSTŘEDÍ CIA, PÁTEK 02:32

Během pozdějšího vyšetřování před Kongresem, které nevyhnutelně následovalo, se kladl důraz především na přesné určení času a situace, za jaké se tajné služby Spojených států poprvé dozvěděly o hrozící pohromě, jež měla postihnout Londýn. Odpovědí byl čas 02:32 ráno místního času, kdy se na nouzové lince v sedmém patře ústředí CIA v Langley ve Virginii uskutečnil telefonní hovor s osobou, jež se identifikovala pouze jako ZZTS, tedy „zdroj zahraniční tajné služby“. Oním zdrojem, jehož totožnost nikdy neodhalili, byl Gabriel a ona nouzová linka nevedla do kanceláře nikoho důležitějšího než Adriana Cartera, zástupce ředitele Ústřední zpravodajské služby pro operace. Za normálních okolností by byl hovor automaticky přesměrován do Carterova domu v nedalekém McLean. Jenže okolnosti se dávno změnily, a tak stál Carter i přes pokročilou hodinu u okna kanceláře a netrpělivě očekával zprávy z průběhu citlivé operace v horských masivech Pákistánu.

Krom nádherného výhledu na řeku Potomac Carterova kancelář ničím neprozrazovala, že její obyvatel patří k nejmocnějším členům rozsáhlé washingtonské tajné služby. A stejně tak by na to nikdo neusuzoval podle jeho upjatého vzhledu. Jen hrstka lidí z Washingtonu věděla, že tenhle muž mluví plynule sedmi světovými jazyky a nejméně sedmi dalším dobře rozumí. A také to, že než vystoupal do řídké atmosféry sedmého patra v Langley, patřil k nejloajálnějším utajovaným válečníkům svého národa. Jeho otisky by se našly na každé významné operaci, na níž se tajná služba za poslední generaci podílela. Vrtal se v podivně vedených volbách, dokázal se zbavit nekalé vlády a zavíral oči nad tolika popravami a vraždami, že už o nich sám ztrácel přehled. S morálními hodnotami kalkuloval zcela výjimečně. Carter byl ztělesněním operačního oddělení. Jeho politiku neurčoval, prostě se jí řídil. Jak jinak vysvětlit, že během jediného roku dokázal odvést Boží dílo v Polsku, a zároveň posílit ďábelský režim v Salvadoru? Nebo že muslimské svaté válečníky v Afghánistánu zasypával dolary a střelami Stinger, ačkoliv dobře věděl, že jednoho dne mu oplatí sprškou kulek a budou rozsévat smrt?

Nejvýraznějším úspěchem, jímž se Carter mohl v poslední době chlubit, bylo dosažení poměrně vysokého věku. Mudrci z Langley rádi žertovali, že válka s terorismem si vyžádala více životů představených z operačního než z vysokých kruhů al-Kajdy. Carter však vydržel. Přežil krvavé čistky, noci dlouhých nožů i děsivou reorganizaci. Tajemství jeho odolnosti tkvělo ve skutečnosti, že se málokdy mýlil. Už v létě roku 2001 varoval ostatní, že al-Kajda plánuje těžký útok na půdě Spojených států. V zimě 2003 upozorňoval na to, že některé zdroje, jež monitorují irácký zbrojní program, jsou krajně podezřelé; ředitel však jeho obavy ignoroval. A když se v oblasti dávné Mezopotámie schylovalo k válečnému konfliktu, sepsal Carter tajné memorandum, v němž předpovídal, že Irák se stane novým Afghánistánem, testovacím územím další generace nadšených džihádistů, kteří budou v konečném důsledku mnohem násilnější a nepředvídatelnější než jejich předchůdci. Carter neoplýval nikterak zvláštními analytickými schopnostmi, měl jen dar jasného myšlení, pokud se jednalo o záměry nepřátel. Před patnácti lety mu v jedné blátěné chatrči na okraji Pešaváru řekl muž s černým plnovousem a turbanem na hlavě, že mocné síly islámu jednou obrátí celou Ameriku v popel. A Carter mu věřil.

A tentýž Carter – tajný bojovník, přeživší a pesimista – v brzkých ranních hodinách onoho prokletého prosincového pátku znaveně zvedl sluchátko v očekávání nejčerstvějších zpráv o dění v daleké zemi. Namísto toho uslyšel Gabrielův hlas, jenž ho varoval před útokem v Londýně. A Carter mu věřil.

Carter si naškrábal na kus papíru Gabrielovo číslo, přerušil spojení a okamžitě vytočil operační oddělení Národního centra pro boj s terorismem.

„Jak dalece lze tuto informaci považovat za věrohodnou?“ otázal se úředník ve službě.

„Tak dalece, že vám volám ve dvě třicet čtyři ráno.“ Carter se snažil nevybuchnout vzteky. „Okamžitě volejte regionálního bezpečnostního důstojníka z ambasády a řekněte mu, ať ihned uzavře objekt a nikdo ať se z něj ani nehne, dokud nebudeme vědět víc.“

Zavěsil dřív, než stihl úředník položit další nejapnou otázku. Chvíli nehnutě seděl v křesle a cítil se úplně bezmocný. K čertu s NCTC, pomyslel si. Vezme záležitost do vlastních rukou. Vytočil číslo rezidentury CIA při londýnské ambasádě a během chvilky už hovořil přímo s rezidentem Kevinem Barnettem. Když Barnett promluvil, byl hluboce otřesen.

„Skupinka našich zaměstnanců chodí každé ráno běhat do Hyde Parku.“

„To víte jistě?“

„Běhávám totiž s nimi.“

„Kdo další?“

„Šéf tiskového oddělení, styčný důstojník FBI, regionální bezpečnostní důstojník…“

„Ježíši Kriste,“ vzkřikl Carter.

„A bude hůř.“

„Co může být horšího?“

„Je s nimi Elizabeth Haltonová.“

„Dcera velvyslance?“

„Bohužel ano.“

„Kdy odcházejí?“

„Přesně ve čtvrt na osm.“

Carter pohlédl na hodinky. V Londýně teď bylo 7:36.

„Musíte je dostat zpátky na ambasádu, Kevine. Utíkejte do Hyde Parku a zařiďte to sám, když bude nutné.“

V příští vteřině uslyšel Carter prásknutí telefonem na druhém konci linky. I on zavěsil, vyčkal deset vteřin a zavolal nazpět Gabrielovi.

„Obávám se, že právě teď pobíhá v Hyde Parku skupina diplomatů na ranní rozcvičce,“ oznámil mu. „Jak rychle jsi schopen se tam dostat?“

Ozvalo se další klapnutí.

* * *

Do parku vběhli bránou Brook Gate a po vyšlapané Broad Walk směřovali jižně k proslulému řečnickému koutku. Poté běželi na západ k široké dostihové dráze Rotten Row, přes Růžovou zahradu a restauraci Dell. Před velkolepým památníkem Albert Memorial se Elizabeth Haltonová přesunula do čela skupinky a cestou na sever k široké Lancaster Walk a Bayswater Road nadále zrychlovala; člen diplomatické ochranky s ní sotva držel krok. Přesto ji těsně před bránou Victoria Gate předběhl mluvčí ambasády Jack Hammond a zůstal ve vedení i při úprku podél West Carriage Drive, jež odděluje Hyde Park od Kensingtonských zahrad. Rychle se blížili ke břehům jezírka Serpentine. Přístřešky na čluny už měli na dohled, když se jednomu z nich rozezvonil mobilní telefon. Přístroj patřil bezpečnostnímu důstojníkovi Chrisovi Pettymu.

Vypadaly jako obyčejné kufry na kolečkách, ale zdání snadno klame. Boky a kolečka byly vyztuženy speciálním materiálem, aby udržely tíhu výbušniny, a tlačítka na výsuvných držadlech byla dráty spojena s rozbuškami. Ty čtyři kufry nyní táhli muži, kteří se pomalu přibližovali ke čtyřem různým cílům – stanicím metra Piccadilly Circus, Leicester Square, Charing Cross a Marble Arch. Ačkoliv o sobě nic nevěděli, měli mnoho společného. Všichni pocházeli z Egypta a každý z nich se ve své muslimské víře hlásil k takfiru. Vítali smrt stejně nadšeně, jako bezvěrci milovali život. A všichni měli na zápěstí digitální hodinky Seiko, které se přesně v 7:40 rozezvoní.

Gabrielovi trvalo přesně dvě minuty, než se oblékl a zasunul berettu za pas, a další minutu, než seběhl po schodech na ulici. Na semaforu pro chodce v Bayswater Road svítila v tu chvíli červená, ale on znamení ignoroval a těsně před valícími se auty prokličkoval do parku. V ten moment zaslechl nejasné dunění výbuchu hluboko v podzemí. Zem se mu znenadání roztřásla pod nohama. Na okamžik se zarazil a přemítal, co to vlastně slyšel a cítil, ale pak se vzpamatoval a sprintoval dál do středu parku.

Chris Petty zpomalil a vytáhl telefon z úchytu v pase běžeckých kalhot.

„Běžte napřed,“ zavolal na kolegy. „Stejnou trasou jako obvykle. Já vás za chvíli doženu, pokud ještě budu moct.“

Ostatní běžci se odklonili od břehu Serpentine a utíkali ke skupince stromů severně od jezírka. Petty se podíval na displej; volal někdo z velvyslanectví. Rozevřel přístroj a rychle si jej přiložil k uchu.

„Petty.“

Statické praskání…

„Tady Chris Petty, slyšíte mě?“

Ticho…

„Do prdele.“

Zavěsil a vyběhl za ostatními. O dvacet vteřin později se telefon rozezvonil znovu, a když jej zvedl tentokrát, spojení bylo dokonalé.

Muž v uniformě společnosti Addison & Hodge, jenž v poklidu sbíral odpadky na pěšině, nenápadně vzhlédl. Kolem něj se právě mihla skupinka běžců, kteří po jedné ze stezek uháněli od budovy Old Police House, již stále zčásti využívá policejní oddělení, k plácku Reformer’s Tree. Strom, jenž v oněch místech původně stával, je dnes vyobrazen mozaikou v zemi a slouží jako symbol svobody slova. Na protější straně stezky stála druhá falešná dodávka úklidové společnosti a další uniformovaný muž urovnával hráběmi hliněnou zem. Na tuto chvíli se připravovali déle než rok. Třicet vteřin, kladl jim na srdce muž, jenž celou operaci plánoval. Jestli vám to zabere déle než třicet vteřin, nedostanete se z toho parku živí. Uklízeč sáhl do igelitového pytle na odpadky, který držel v ruce, a nahmatal chladnou kovovou věc – samopal Heckler & Koch MP7 nabitý čtyřiceti náboji, které dokázaly propálit i neprůstřelnou vestu. Poslepu nastavil selektor palby do požadované pozice a pomalu počítal do desíti.

Nikdo nedokázal říct, jestli to Chris Petty udělal záměrně, nebo prostě nestihl přerušit telefonní spojení s linkou z velvyslanectví, když vyrazil za svými kolegy, kteří už se nacházeli za zatáčkou u budovy Old Police House, na půl cesty k Reformer’s Tree. Zrovna se blížili ke dvěma transitům olivově zelené barvy zaparko vaným u kraje stezky pro pěší. Pracovníci úklidových služeb zde byli časně zrána k vidění poměrně často – rozloha Hyde Parku dosahuje úctyhodných tří set padesáti akrů a zeleň vyžaduje téměř neustálou údržbu a péči – jenže pravý záměr dvou mužů, kteří postávali poblíž aut, se od obyčejných uklízečů značně lišil. Během několika vteřin se rozletěly zadní dveře úložného prostoru obou dodávek a ven vyskákalo osm po uši vyzbrojených útočníků v černých kombinézách s kuklami přes hlavu. Pettyho marné volání slyšeli jen na druhém konci telefonu v řídícím středisku, kde rovněž celou událost, včetně následujících výstřelů a křiku, zaznamenali na nahrávacím zařízení. Deset vteřin po vypuknutí atentátu zasáhli Pettyho, jehož smrtelná agónie zůstala na digitálním záznamu rovněž zvěčněna. Než podlehl zraněním, dokázal ze sebe vypravit ještě poslední slovo. Spolupracovníkům z velvyslanectví trvalo několik minut, než pochopili jeho význam. Zahradníci…

První výstřely Gabriel zaslechl, když utíkal otevřeným terénem na severním konci parku. Popadl berettu a uháněl pod příkrov stromů. Chráněn jejich kmeny se zastavil na pěšině a hleděl k plácku Reformer’s Tree. Pouhých padesát metrů od něj se nacházel výjev z jeho nočních můr – na zemi roztroušená mrtvá těla a muži v černých kombinézách, kteří do jedné z dodávek násilím vtahují vzpírající se ženu. Pozvedl zbraň, ale pak se zarazil. Skutečně se jedná o atentát? Neocitl se náhodou na scéně akčního filmu či policejního cvičení? Opravdu jsou muži v černém teroristé, nejedná se snad o herce či nastrčené strážníky? Nejbližší oběť ležela sotva třicet metrů daleko; vedle mrtvého muže mobilní telefon a SIG-Sauer P226 ráže devět milimetrů. Gabriel se k němu rychle připlížil a poklekl vedle jeho hrudi. Krev i střelná zranění byly pravé a ve vyděšených očích se muži zračil stejně opravdový, nehybný pohled, jímž vítal smrt. Důkaz, jejž Gabriel potřeboval, ležel přímo před ním. Nešlo o filmové kulisy, ani o cvičení policejního sboru. Před jeho očima se odehrál útok, jehož se Gabriel obával.

Atentátníci jeho přítomnost nepostřehli. Gabriel, jedním kolenem stále opřen o zem, oběma rukama pozvedl berettu a zacílil na muže, který spolu s ostatními zápasil se ženou, již nutili nastoupit do nákladního prostoru auta. Nerovný souboj probíhal třicet metrů od něj; na tuto vzdálenost vystřelil za svůj život nespočetněkrát. V rychlém sledu zmáčkl dvakrát za sebou spoušť, cvak-cvak, tak jak k tomu byl vycvičen. Muži vystříkla z hlavy nachová červeň a poté klesl bezvládně k zemi jako nehybná hračka, již upustí dítě z ručky. Gabriel zamířil o pár stupňů doprava a znovu vypálil. Další proud krve a mozkomíšního moku. Další útočník mrtev.

Tentokrát se však ozvala zpětná palba a Gabriel musel spěšně uskočit přes stezku za kmen nedalekého stromu, aby se vyhnul spršce nábojů. Na všechny strany se rozletěly odštěpky kůry odtržené zbloudilými kulkami. Když střelba ustala, Gabriel se vyklonil zpoza kmene a spatřil, že se teroristům podařilo zatáhnout ženu do dodávky. Jeden z nich právě zavíral dveře nákladového prostoru, ostatní uháněli ke druhé dodávce. Gabriel zamířil na muže, jenž zápolil s dveřmi, a vystřelil. První rána jej zasáhla do levé lopatky a vychýlila jej z osy. Druhá našla cíl přímo uprostřed jeho hrudi.

Oba vozy vyrazily dopředu po širokém trávníku k Marble Arch a rušné křižovatce v severovýchodním rohu parku. Gabriel vyskočil a vystartoval za nimi. Po chvíli se zastavil, zaujal střelecký postoj a vypálil několik ran po voze, ve kterém se ukrývali pouze teroristé. Auta pokračovala podél hranice parku a Gabriel se za nimi znovu rozběhl, ale když si po několika vteřinách uvědomil, že se mu nemůže podařit je dostihnout, obrátil se a utíkal zpět na místo, kde došlo k atentátu.

Na krví nasáklé stezce leželo devět bezvládných těl. Šest Američanů bylo mrtvých stejně jako dva teroristé, které Gabriel zasáhl do hlavy. Třetí atentátník, jenž ještě před chvílí nutil unesenou ženu nastoupit do vozu, lapal po dechu a z otvoru na ústa v kukle mu tekla krev. Gabriel odkopl samopal z mužova dosahu a strhl mu kuklu z hlavy. Obličej, na který se díval, mu připadal lehce povědomý. Pak si uvědomil, že hledí do tváře Sámera al-Masrího, Egypťana ze západního Amsterodamu.

Z mladíkových očí se pomalu vytrácel život. Gabriel byl pevně rozhodnut dostat z něj, co potřebuje, než Egypťan odejde do svého vysněného ráje. Popadl jej pod krkem za kombinézu, přitáhl ho k sobě a tvrdě jej udeřil do obličeje.

„Kam ji vezou, Sámere? Řekni mi, co mají s tou ženou v plánu!“

Cizincův pohled se na chvíli zaměřil na Gabrielův obličej.

„Odkud znáte moje jméno?“

„Já vím všechno, Sámere. Kam ji vezou?“

Egypťan se zmohl na výsměšný úšklebek. „Když víte všechno, tak proč se ptáte?“

Gabriel jej znovu udeřil, tentokrát prudčeji, a zatřepal s ním tak silně, až se bál, jestli mu nezlomil vaz. Nezáleželo na tom, stejně umíral. Gabriel mu vrazil hlaveň do tváře a zařval: „Tak kam ji vezou, ty zasranej zkurvysynu! Vysyp to, nebo ti ustřelím palici!“

Sámer se jen pousmál. Tentokrát se mu však v obličeji rozhostil výraz člověka, jenž konečně naplnil vznešenou touhu umřít. Gabriel jej doprovodil na samotný práh smrti a s radostí pozoroval, jak přechází na druhou stranu. Přiložil berettu k teroristově tváři a byl by se nerozpakoval zmáčknout spoušť, kdyby se za jeho zády znenadání neozvalo hlasité: „Odhoďte zbraň a ruce nad hlavu.“

Gabriel povolil sevření Egypťanovy kombinézy, položil berettu na zem a pomalu zvedal ruce. Následující události si pamatoval jen mlhavě. Vybavil si, jak padá k zemi a chvíli zírá do Sámerových mrtvých očí. Někdo jej praštil do týla. Měl pocit, že mu těžká rána rozpůlila lebku na dvě části. Ucítil palčivou bolest a téměř jej oslepilo zářivé světlo. Jako poslední spatřil ženu navlečenou v tmavomodré sportovní soupravě, kterou vrahové v černých kuklách vedou údolím popela.

Telefonní hovor do rodinného křídla ve druhém patře Bílého domu přišel přesně ve 3:14 ráno. Prezident chňapl po sluchátku už při prvním zazvonění a chvatně si je přiložil k uchu. Okamžitě rozeznal hlas na druhém konci – patřil Cyru Mansfieldovi, poradci pro národní bezpečnost.

„Pane prezidente, mám bohužel špatné zprávy. Londýn se stal terčem dalšího útoku.“

„Je to moc zlé?“

Mansfield otázku zodpověděl, jak nejlépe dovedl. Prezident zavřel oči a potichu zasténal: „Můj bože.“

„Britové se ze všech sil snaží Londýn neprodyšně uzavřít a zabránit jim v útěku,“ pokračoval Mansfield. „Ale situace je nesmírně chaotická, jak si asi umíte představit.“

„Aktivujte situační kancelář. Během pěti minut jsem dole.“

„Rozumím, pane.“

Prezident zavěsil a posadil se na posteli. Když rozsvítil lampičku na nočním stolku, jeho manželka se neklidně zavrtěla a zkoumavě se na něj zadívala. Ten výraz v jeho tváři už znala.

„Je to zlé?“

„Další útok na Londýn.“ Letmé zaváhání. „A Elizabeth Haltonovou vzali jako rukojmí.“

Část druhá

CIZÍ ZEMĚ

11

NOVÝ SCOTLAND YARD, SOBOTA 00:26

„Na vašem místě bych si na ošklivou bouli na hlavě nestěžoval.“

Seymourova limuzína se škubnutím vyjela z nádvoří Nového Scotland Yardu, ústředí londýnské policie, a odbočila na Broadway. Muž z MI5 vypadal velmi unaveně. Nikdo mu to nemohl vyčítat. Stanice metra Marble Arch, Piccadilly Circus, Leicester Square a Charing Cross se staly terči bombového útoku, v Hyde Parku zavraždili teroristé šestici amerických diplomatů a po velvyslancově dceři Elizabeth Haltonové, považované zatím za rukojmí únosců, bylo vyhlášeno pátrání. A jediný, koho zatím dokázali zadržet, byl Gabriel Allon.

„Přikázali mi zvednout ruce nad hlavu a odhodit zbraň,“ utrousil izraelský agent. „Ten rozkaz jsem uposlechl.“

„Snažte se na to dívat z jejich pohledu. Chystal jste se někomu vpálit kulku do hlavy a kolem vás se povalovalo dalších osm těl. Měl jste zatracené štěstí, že vám vůbec dali možnost se vzdát. Neporušili by jediný předpis, kdyby se rozhodli vás na místě zabít. Přesně k tomu byli vycvičeni pro případ, že by čelili člověku, o kterém by se mohli domnívat, že je sebevražedný atentátník.“

„Což by ovšem dokonale zapadalo. Jediný člověk, který se snažil zabránit útokům, zastřelen důstojníky londýnské policie.“ Pobídnut Seymourovým naštvaným mlčením, Gabriel pokračoval dál. „Měl jste mě poslechnout, Grahame. Měl jste vyhlásit vyšší stupeň ohrožení a prověřit pár vašich známých teroristů. Pak by si možná Elizabeth Haltonová i ostatní ranní rozcvičku rozmysleli a zůstali v bezpečí ambasády.“

„A já jsem vám říkal, ať od toho dáte ruce pryč.“

„A proto jste mě nechal sedět v cele předběžného zadržení šestnáct hodin? Proto jste jim dovolil, aby proti mně vznesli obvinění? A proto mi mohli vzít otisky prstů a vyfotit si mě?“

„Snad mi odpustíte, že jsem vám nepřiběhl na pomoc dřív, drahý Gabrieli. Nějak se mi nakupila práce.“

Gabriel vyhlédl z okýnka na deštěm zmáčené ulice části Westminster. Kromě uniformovaných příslušníků městské policie, kteří hlídkovali na každém druhém rohu, nikoho neviděl. Graham Seymour měl pravdu. Londýn právě prožil nejkrvavější den od konce druhé světové války. A Gabriel si sotva mohl stěžovat na to, že jeho valnou část prožil v útrobách Nového Scotland Yardu.

„Jak vysoké jsou ztráty, Grahame?“

„Mnohem vyšší než při útocích v červenci 2005,“ přiznal Seymour tiše. „Zatím jsme na třech stovkách mrtvých a více než dvou tisícovkách zraněných. Jenže kromě toho měly ty výbuchy ještě jednu funkci – vyvolat ve městě chaos, který umožní únoscům snadno a nepozorovaně uniknout. Což jim, bohužel, dokonale vyšlo. Tenhle ďábelský útok musel plánovat někdo zatraceně dobrý.“

„Co víte o totožnosti těch bombových atentátníků? A o jejich příslušnosti?“

„Všichni už se narodili v Británii, pocházeli z Finsbury Parku a Walthamstow ve východním Londýně. Všichni mají egyptské předky, všichni chodili do malé mešity ve Walthamstow. Říká se jí al-Salam.“

„Mešita míru,“ poznamenal Gabriel cynicky. „Velmi trefné.“

„Tamní imám zmizel a s ním i několik oveček. Podle toho, co víme, to zatím vypadá, že o bomby se postarali místní, zatímco ten váš Sámer se svými kumpány se věnovali únosu.“

„Podařilo se vám vystopovat ty dodávky?“

„Obě zakoupily společnosti, které zčásti vlastní nebo úplně ovládá člověk jménem Farúk al-Shahaki. Pochází z Londýna, ale má egyptské předky. Obchoduje po celé Británii a na Středním východě.“

„Kde je teď?“

„Včera v noci odletěl do Pákistánu. Požádali jsme pákistánskou tajnou službu, aby po něm pátrala.“

„Hodně štěstí,“ utrousil Gabriel. „Dokázali jste je sledovat pomocí pouličních kamer, když ujeli z Hyde Parku?“

„Chvíli ano,“ odvětil Seymour. „Pak ale odbočili do uličky, kde jsme žádnou neměli, a ztratili se nám. Dodávky jsme našli v jedné garáži ve čtvrti Maida Vale. Pronajal je jeden ze sebevražedných atentátníků.“

„Hlásí se k tomu někdo?“

„Příliš mnoho adeptů, ani je nestačíme počítat. Způsob a provedení útoku odpovídá zvyklostem al-Kajdy, ale víc se dozvíme, až se ozvou únosci se svými požadavky.“

„Dovoluju si tvrdit, že by bylo pro všechny lepší, kdybyste Elizabeth Haltonovou našli dřív, než si únosci začnou klást požadavky.“

„Předpokládáme, že se Elizabeth stále nachází na Britských ostrovech. Rozmístili jsme muže na každém letišti, nádraží a taky ve všech přístavech. Pobřežní stráž se snaží hlídat pobřeží, což není nic jednoduchého, vzhledem k tomu, že měří kolem dvanácti tisíc kilometrů. Protiteroristická S013 vyslýchá informátory a všechny podezřelé z podpory terorismu, stejně jako spolupracovníky a blízké sebevražedných atentátníku, které se nám podařilo vypátrat. Dům od domu prohledáváme muslimské čtvrti. Naši muslimští spoluobčané už začínají vřít vztekem, a jestli si nedáme pozor, mohla by se nám tahle akce snadno vymknout z ruky.“ Seymour se podíval Gabrielovi do očí. „Škoda, že se vám nepodařilo některého z těch teroristů, co jste zabil v Hyde Parku, jen postřelit. Naléhavě potřebujeme víc informací.“

„Možná se mi povedlo i to,“ řekl Gabriel.

„Co máte na mysli?“

„Za jednou z těch dodávek jsem vypálil ještě pár kulek. Sledujte nemocnice a soustřeďte se na arabské obyvatele, kteří by se mohli ukázat na pohotovosti s nevysvětlitelným střelným zraněním.“

Limuzína zamířila do čtvrti Millbank a pokračovala podél Temže k mostu Lambeth Bridge. Ozvalo se jemné zvonění Seymourova mobilního telefonu. Vysoký zástupce MI5 přiložil přístroj k uchu, zamumlal několik nesrozumitelných slov a zavěsil. „Američani,“ prohodil na vysvětlenou. „Jak se dalo čekat, vyhlásili válečnou pohotovost. V celém velvyslanectví, pro všechen jeho personál i spolupracovníky, platí zákaz vycházení. Dál také vyhlásili teroristický poplach v turistickém styku s Británií, což se nesetkalo s velkým pochopením ani na Downing Street, ani na ministerstvu zahraničí, jelikož nás to staví na roveň s Pákistánem, Afghánistánem a Libanonem. Večer přiletělo na Heathrow na dvě stě vyšetřovatelů ze CIA, FBI, ministerstva zahraničí a ministerstva spravedlnosti a hned se pustili do práce. Samozřejmě na Grosvenor Square. Kdykoliv mají k dispozici úderné komando z ministerstva zahraničí ve Washingtonu a další jim poskytne COBRA, speciální výbor, kterému předsedá ministr vnitra. Dohlíží na to, jak britská vláda reaguje na celostátní pohotovost. Jako třeba teď.“

„A chovají se slušně?“

Seymour ztěžka vydechl. „Jak se od nich dá za daných okolností čekat. V této chvíli jde hlavně o záležitost pro britskou policii, což znamená, že nemohou dělat o moc víc, než nás pozorovat z postranní čáry a tlačit na nás, abychom pracovali rychleji a s větším nasazením. Dali nám jasně najevo, že přes hrozné ztráty, které Britové utrpěli, musí naší prioritou zůstat pátrání po Elizabeth Haltonové. A také, že rozhodně nemají v úmyslu vyjednávat o jejím propuštění.“

„Kdyby vyjednávali, žádný americký diplomat nikde na světě by už nikdy nebyl v bezpečí,“ podotkl Gabriel. „Tuhle obtížnou lekci jsme se naučili už dávno.“

„My daný princip interpretujeme poněkud opatrněji. Pokud vyjednávání v dobré víře přispěje k tomu, aby se ta žena vrátila živá, pak na něm nevidím nic špatného.“

„To záleží na tom, čeho byste se museli vzdát, abyste ji dostali zpátky.“

Gabriel se zahleděl z okýnka na Temži. Dvanáct tisíc kilometrů dlouhé pobřeží, bezpočet přístavů a soukromých letišť… Z vlastní zkušenosti věděl, že dostatečně inteligentní terorista, který disponuje adekvátními finančními prostředky, se dokáže i s rukojmím pohybovat zcela podle vlastní vůle. Před rokem zmizela jeho žena z pokoje v exkluzivní britské psychiatrické léčebně. Ocitla se na lodi směřující do Francie dřív, než si kdo stačil všimnout, že se ztratila.

„Zdá se, že máte s Američany všechno pevně ve svých rukou,“ řekl. „Takže teď můžu klidně odjet z Londýna a předstírat, že jsem tu nikdy nebyl.“

„Obávám se, že to nebude možné, Gabrieli.“

„Co z toho máte na mysli?“

„Obojí.“

Seymour vytáhl z kufříku nejnovější výtisk deníku Times a podal jej Gabrielovi. Palcový titulek hlásal TEROR A ÚNOS V LONDÝNĚ. Gabriela však zaujal článek ve spodní části přední strany: AGENT IZRAELSKÉ TAJNÉ SLUŽBY ZAPLETEN DO PŘEPADENÍ V HYDE PARKU. Titulek doplňovala zrnitá fotografie pořízená ve chvíli, kdy berettou mířil do obličeje Sámera al-Masrího. A uvnitř novin se nacházel další snímek – ten, který pořídili v Novém Scotland Yardu v následujících hodinách.

„Tu fotku z parku poskytl náhodný kolemjdoucí, který vás vyfotil mobilem. Mizerná kvalita, ale dramatická kompozice, co říkáte? Gratuluju, Gabrieli. Další skupina teroristů by teď nejraději viděla vaši hlavu na podnose.“

Gabriel rozsvítil světlo nad hlavou a proletěl článek očima. Zmiňoval jeho pravé jméno a uváděl poměrně detailní přehled dosažených úspěchů za dobu jeho profesní kariéry.

„Za tohle je vaše služba taky zodpovědná?“

„Věřte, Gabrieli, v tuto chvíli mám na svých bedrech starostí dost. Zdroj se nedá přesně odhalit, ale s jistotou víme, že musí jít o někoho z londýnské policie. Osobně bych tipoval služebně staršího důstojníka, který si chce předcházet významný plátek. Každopádně, ať se to dostalo ven jakkoliv, nemůžete opustit zemi, dokud se vaše účast na tomto incidentu řádně nevysvětlí a neprojedná v příslušném fóru.“

„Podrobnosti mé zaangažovanosti na tomto incidentu jsou docela jasné, Grahame. Přijel jsem vás osobně varovat do Londýna, že se na vašem území pravděpodobně nachází aktivní teroristická buňka z Amsterodamu a připravuje masivní útok. Vy jste se rozhodl má slova ignorovat. Chcete, abych přesně tento vývoj komentoval před řádným fórem?“

Zdálo se, že Seymour o této otázce urputně přemýšlí, než odpověděl: „Jsou proti vám vznesena závažná obvinění, včetně vstupu do Británie na falešný pas, nezákonného držení střelné zbraně a nezákonného střílení na veřejném místě.“

„Střílel jsem ze své nezákonně držené zbraně po třech teroristických vrazích.“

„Na tom nezáleží. Musíte zůstat ve Velké Británii, dokud se vše nevyřeší. Kdybychom vás teď propustili, vysloužili bychom si akorát bědování a skřípění zubů ze všech koutů země.“ Seymour se slabě pousmál. „Nedělejte si starosti, Gabrieli, připravili jsme pro vás pohodlné ubytování. Vy máte štěstí, dřív nebo později odsud odjedete. My ostatní tu budeme muset zůstat a žít s následky včerejších událostí.“

„Ví Ústav, že jste mě zadrželi?“

„Pracujeme na tom. Právě jsme informovali styčného důstojníka z vašeho velvyslanectví a rezidenta taky.“

Limuzína sjela na příjezdovou cestu k centrále MI5 v impozantní budově Thames House na nábřežní promenádě. Přímo naproti na opačném břehu řeky stálo Vauxhall Cross, honosné sídlo zahraniční zpravodajské služby MI6 s výhledem na Albert Embankment.

„Můj řidič vás odveze do jednoho z našich bezpečných bytů,“ oznámil Seymour. „Nepokoušejte se o útěk. Má zbraň a je to vynikající střelec.“

„A kam bych tak šel, Grahame? Nemám ani cestovní pas.“

„Jsem si jistý, že byste si ho dokázal rychle opatřit.“

Seymour se natáhl po klice dveří, ale pak se zarazil. „Určitě už nám nemůžete poskytnout žádné další informace, Gabrieli? Nic, co by nám pomohlo najít Elizabeth Haltonovou?“

„Řekl jsem vám všechno, co vím.“

„S výjimkou jména svého amsterodamského zdroje.“

„Slíbil jsem, že ho budu chránit, Grahame. A jistě vám nemusím vysvětlovat, co to znamená chránit svého informátora.“

„Ve chvílích jako tato se zdroje nemají chránit. Je třeba je využít. A pak se jich zbavit.“

„Tohoto bych, s dovolením, nechal na pokoji. Riskoval život, když za námi přišel.“

„Zvážil jste alespoň možnost, že se na té operaci mohl taky podílet?“

„To v žádném případě.“

„No, doufám, že se nemýlíte,“ povzdechl Seymour. „Z vlastní zkušenosti vím, že informátoři málokdy sdělí celou pravdu. Ve většině případů spíš lžou, takoví prostě jsou. Především proto se stali informátory.“

Kouzelný domek s vápencovou omítkou, jenž se stal Gabrielovým dočasným útočištěm, stál ve zvlněné kopcovité krajině idylického Costwolds obklopený dvěma sty akry soukromého pozemku. Spencer, zrzavý veterán MI5 a správce zařízení, vysvětlil Gabrielovi pravidla, která musí bezpodmínečně dodržovat, příštího rána nad příjemnou snídaní v prosluněné jídelně. Agent může používat televizi a rádio a bude mít přístup k londýnským tiskovinám. Telefon je samozřejmě zapovězen. K dispozici jsou mu všechny místnosti v hlavní budově, ale kontakt se služebnictvem musí omezit na minimum. Na pozemku se může libovolně pohybovat sám, ovšem kdyby zatoužil jít do vesnice, bude nutné obstarat doprovod. Každý jeho krok bude sledován a nahráván. Jakýkoliv pokus o útěk skončí neúspěchem a vyústí ve zrušení všech výhod.

Gabriel trávil dny pečlivým sledováním vývoje vyšetřování. Vstával brzy ráno a probíral se hromadou novin, které měl vždy připraveny vedle čaje a toastu v jídelně. Pak se odebral do knihovny k televizi a přepínal mezi americkými a britskými zpravodajskými kanály, aby se dozvěděl co možná nejspolehlivější informace o totožnosti pachatelů a osudu Elizabeth Haltonové. Dvaasedmdesát hodin po jejím zmizení se k němu stále nikdo hodnověrný nehlásil a neozvali se ani únosci se svými požadavky. Americký velvyslanec Halton stoicky vyzýval únosce, aby propustili jeho dceru, a stejně tak činil i americký prezident a britský ministerský předseda. S ubíhajícími dny začali odborníci spekulovat o tom, že teroristé Elizabeth buď už popravili, nebo přišla o život při samotném únosu. Gabriel považoval jejich závěry za předčasné a téměř určitě chybné. Viděl akci teroristů na vlastní oči. Nakonec se vynoří a sdělí světu, co požadují, to věděl jistě.

Čtvrtého odpoledne v nedobrovolném zajetí si zařídil výlet do vesnice a hodinu bloumal po obchodech na hlavní třídě. Koupil vlněný svetr pro Chiaru a elegantní vycházkovou hůl z dubového dřeva pro Shamrona. Když se vracel zpět k domku, už zdálky spatřil Spencera, jak na něj ze štěrkového předního dvorku mává listem papíru, který jako by obsahoval ohromně důležité informace, jež pocházely ze vzdáleného koutu království. A skutečně. Britové se rozhodli upustit od všech obvinění výměnou za Gabrielovu svědeckou výpověď při oficiálním výslechu v rámci vyšetřování teroristických útoků. Měl rezervovanou letenku na večerní let do Tel Avivu a Britové byli připraveni zajistit mu přednostní odbavení a urychlený nástup do letadla. Během hodiny jej vyzvedne vůz.

Ukázalo se, že pod pojmem vůz si Angličané představují konvoj automobilů americké výroby. Z téže země pocházel i elegantní muž v šedém obleku usazený na zadním sedadle limuzíny. „Dobré odpoledne, pane Allone,“ pozdravil jej Robert Halton. „Dovolte mi, abych vás doprovodil na letiště. Rád bych si s vámi promluvil.“

„Za své propuštění můžete děkovat mně,“ spustil velvyslanec. „Když jsem zjistil, že vás pořád zadržují, zavolal jsem předsedovi vlády a řekl mu, ať vás okamžitě propustí.“

„Vždycky jsem věděl, že Američané mají na rozhodování v Downing Street veliký vliv, ale že je ve vaší moci propouštět vězně, to jsem netušil.“

„To poslední, co by premiér chtěl vidět, je, abych svou žádost přednesl veřejně. Podle výzkumů veřejného mínění jsem teď nejoblíbenější člověk v Británii. Rád bych věděl, proč se tisk s takovými výzkumy vůbec obtěžuje.“

„Snahu pochopit novinářskou práci už jsem dávno vzdal.“

„Stejný výzkum nicméně ukazuje, že podle většiny občanů jsem si tuhle pohromu zavinil sám. A to kvůli přátelství s prezidentem a otevřené podpoře války v Iráku. Naši nepřátelé tuhle válku momentálně využívají k ospravedlnění všemožných hříchů. Stejně jako naši podporu státu Izrael.“

„Obávám se, že v nejbližších letech se na tom nic nezmění.“

Velvyslanec si sundal brýle a dvěma prsty si masíroval kořen nosu. Zdálo se, že už mnoho dní se pořádně nevyspal. „Kdybych tak mohl získat dceru zpátky jednoduchým telefonátem. Být mocným člověkem, jehož náhle připravili o veškerou moc rozhodování, není jednoduché. Měl jsem všechno, po čem jsem v životě toužil, ale oni mi vzali to jediné, co nemohu za žádných okolností ztratit.“

„Škoda, že jsem se na místo nedostal o pár vteřin dřív,“ vzdychl Gabriel. „Kdybych tam byl, možná by se mi podařilo jim v únosu vaší dcery zabránit.“

„Nemáte si co vyčítat. Jestli někdo nese vinu za to, co se stalo, pak jedině já. To já jsem vzal tuhle práci, já jsem ji přiměl, aby se vzdala vlastního života a šla sem za mnou. A nikdo jiný než já jí nepovolil běhat třikrát týdně v Hyde Parku, přestože jsem se bál, že by se něco takového mohlo stát.“

Velvyslanec si brýle znovu nasadil a na chvíli se na Gabriela zkoumavě zadíval. „Ale zkuste si představit, jak jsem byl překvapen, když jsem se dozvěděl, že ty tři teroristy jste zabil právě vy. Náš prezident patří k mým nejbližším přátelům, pane Allone. Bez vás mohl být před pár měsíci ve Vatikánu zavražděn.“

Ve skutečnosti zachránil prezidentovi život monsignor Luigi Donati, papežův osobní tajemník. Gabriel pouze zabil úkladného vraha, jenž se rekrutoval z řad konvertitů k radikálnímu islámu a dokázal proniknout do řad Švýcarské gardy.

„Jaké jsou podle Britů vyhlídky na nalezení vaší dcery?“ otázal se.

„Bohužel mizivé. Právě dnes provedla policie tři razie na místech, kde ji prý mohli skrývat, ale nakonec se ukázalo, že závěry tajných služeb byly mylné. Nechápu, jak je možné, že se teroristé ještě neozvali se svými požadavky.“

„Protože vědí, že právě tahle nejistota vám působí největší bolest. Chtějí, abyste jim byl náležitě vděčný, až konečně vylezou z nory a nadiktují vám podmínky.“

„Myslíte, že budou žádat něco výměnou za dceřin život?“

„Tím jsem si jistý. Musíte se ale připravit na to, že to s největší pravděpodobností bude něco, co nebudete moci splnit.“

„Snažím se přesvědčit sám sebe, že existují vyšší principy a politické cíle, a ty jsou mnohem důležitější než osud mé vlastní dcery,“ pravil Halton pochmurně. „Snažím se zvyknout si na myšlenku, že bude muset zemřít, aby se diplomaté všude na svě tě nemuseli bát o své životy. Jenže na takovém kompromisu mi nepřipadá vůbec nic spravedlivého, pane Allone. A vůbec nevím, jestli jsem ochoten tak vysokou cenu zaplatit. Popravdě si spíš myslím, že bych jim byl schopen dát naprosto cokoliv, jen abych dostal svou dceru zpět. Živou.“

„A přesně o to jim jde, pane velvyslanče. Proto tak dlouho vyčkávají, než vznesou své požadavky.“

„Vaše vláda má s podobnými záležitostmi spoustu zkušeností. Co by podle vás mohli chtít?“

„Vězně,“ odpověděl Gabriel bez váhání. „Většinou jim jde právě o ně. Mohou jich chtít víc, nebo jen jednoho důležitého.“

„Třeba duchovní otce, kteří stáli za atentáty z jedenáctého září?“

„To záleží na tom, kdo ji zajal.“

„Napadlo mě, že bych nabídl značnou sumu za informace, které by vedly k jejímu osvobození.“

„Jak značnou?“

„Padesát milionů dolarů.“

„Na takovou částku by zcela jistě zareagovala spousta šarlatánů a podvodníků. A britskou službu zavalí falešné tipy a scestná vodítka. Vyšetřování to nijak nepomůže, naopak by ho takový krok jen zpomalil. Já bych zatím navrhoval, abyste nechal peníze odpočívat na účtu.“

„Máte pravdu, to zní rozumně.“ Velvyslanec mlčky zíral na Gabriela. „Vás asi nijak nepřesvědčím, abyste v Londýně zůstal ještě pár dní a pomohl mi dceru najít, že?“

„Bohužel musím jet domů a vypořádat se s kritikou za to, že se tu moje fotka dostala do novin. A kromě toho, tuhle záležitost musíte vyřešit vy a Britové. Mohu vám ale slíbit, že pokud naši vyzvědači zachytí nějaké informace, okamžitě vám je předáme.“

Ve voze zazvonil telefon. Velvyslanec se natáhl pro sluchátko na středové konzole a přiložil je k uchu. Chvíli napjatě poslouchal a nakonec zamumlal: „Děkuji, pane premiére.“ Zavěsil a otočil se ke Gabrielovi. „Londýnská policie právě provedla zátah v domě na předměstí Walthamstow ve východním Londýně. Bezvýsledně.“ Halton upadl do hloubavého mlčení. „Napadlo mě…, právě vy jste viděl moji dceru jako poslední – tedy, poslední slušný člověk, dodávám.“

„Ano, to nejspíš ano.“

„Spatřil jste její tvář?“

Gabriel přikývl. „Ano, viděl jsem jí do obličeje.“

„Ublížili jí?“

„Žádných zranění jsem si nevšiml.“

„Bála se?“

„Vypadala hodně vyděšeně,“ odpověděl Gabriel popravdě. „Ale nešla s nimi dobrovolně. Bojovala.“

Haltonovi se v koutcích očí zaleskly slzy.

„Jsem rád, že se nevzdala jen tak,“ hlesl. „A doufám, že pořád bojuje.“

12

Skutečně bojovala. Bojovala vlastně mnohem zuřivěji a mnohem déle, než očekávali. Bránila se, když ujížděli z Hyde Parku po Edgare Road, a nevzdávala se ani v Maida Vale, v bývalém statku přestavěném na garáž, kde ji přemístili do jiné dodávky. Drápala je, kopala kolem sebe, plivala jim do obličeje a nazývala je zabijáckými zbabělci. Nakonec ji museli zklidnit až injekcí. Ta jehla se jí nelíbila. A pak už Elizabeth nebojovala.

Zavřeli ji do malé místnosti s betonovou podlahou a bílými stěnami ze škvárobetonových tvárnic. Kromě armádního polního lůžka, na kterém ležel polštář tvrdý jako cihla a kousavá vlněná přikrývka, jež páchla naftalínem a dezinfekčními prostředky, se v ní nenacházel žádný nábytek. Elizabeth měla spoutané ruce i nohy a kvůli permanentně rozsvícené žárovce netušila, kdy je noc a kdy den. V kovových dveřích byla díra, kterou ji neustále pozoroval pár zlověstných hnědých očí. Nejraději by do nich vrazila skalpel. Když už se jí podařilo usnout, spánek vždy provázely sny plné násilí.

S únosci mohla komunikovat jen minimálně a za dodržování přísných pravidel, která stanovili hned prvního dne – poté, co se probudila z nechtěného drogového opojení. Dorozumívali se pouze pomocí lístků se vzkazy, které jí strkali pode dveřmi. Jakmile papírek obdržela, měla potichu odpovědět ano nebo ne. V případě, že by pravidla porušila, nedostane jídlo ani vodu. Zatím jí opakovaně pokládali pouze dvě otázky. Jedna zněla: Chcete jídlo? a druhá Potřebujete na toaletu? Bez ohledu na skutečné potřeby pokaždé odpovídala kladně. Alespoň něco rozptýlilo úmornou šeď nekonečně jednotvárných hodin, po které bezduše zírala do omítnutých zdí. Ano znamenalo alespoň chvilkový kontakt s únosci, a přestože je zoufale nenáviděla, ten krátký okamžik ji podivně uklidňoval.

Její strava se nijak neměnila – kousek chleba se sýrem a láhev vody, za vzorné chování pár čtverečků čokolády. Jako toaleta sloužil žlutý umělohmotný kýbl. Dovnitř chodili pouze dva únosci. Přes hlavu měli černé kukly, aby jim neviděla do tváře, přesto je dokázala rozeznat podle očí. Tomu s hnědými přezdívala v duchu Kain. Zelené oči druhého muže jí připadaly jaksi nepatřičně krásné. Říkala mu Ábel. Kain jí nosil jídlo, zatímco Ábelovi připadla nevděčná úloha vynašeče kbelíku.

Snažila se alespoň trochu zkrátit únavné hodiny duševními hrami. V mysli znovu pročítala náročná medicínská skripta a před očima jí běžely obtížné chirurgické úkony. Jindy uháněla na lyžích po dlouhatánských svazích a do obličeje ji štípal krystalicky čistý, chladivý vzduch. Mnohdy si povídala se svou matkou. Nejčastěji však v myšlenkách probírala moment, kdy ji unesli. Běžel jí neustále před očima jako nekonečná filmová smyčka, kterou nemohla zastavit. Muži v černých kombinézách, kteří znenadání vyskakují z dodávek, mrtvá těla přátel ležící na hliněné zemi v Hyde Parku, člověk, jenž se ji snaží zachránit. Zahlédla ho jen letmo, než ji strčili do nákladového prostoru, přesto si dokázala vybavit muže s hranatým obličejem a prošedivělými spánky, jak se opírá kolenem o zem a v natažených rukou pevně svírá pistoli. Přemítala, kdo to mohl být. Doufala, že jednoho dne, pokud se jí ovšem podaří se zachránit, dostane příležitost mu poděkovat.

Pokud se jí podaří se zachránit… Z nějakého důvodu si uměla snadněji představit svou smrt než moment vysvobození. Byla si téměř jistá, že se po ní intenzivně pátrá, ale s každým dalším dnem – a každým dalším vzkazem, které přicházely s železnou, otupující pravidelností – v ní naděje na to, že by ji objevili, pomalu pohasínala. Chcete jídlo?… Potřebujete na toaletu?… Pátého dne, právě když muž s prošedivělými skráněmi nastupoval do dopravního letadla na Heathrow, se však objevil jiný vzkaz. Stálo na něm: jeden z mých mužů potřebuje doktora. Pomůžete nám? „Ano,“ zašeptala. Chvíli nato vešli Kain a Ábel do cely a opatrně jí pomohli na nohy.

Vedli ji mlčky po úzkém, příkrém schodišti. Stoupali pomalu, aby nezakopla o okovy na nohou. Na vrcholu schodiště prošli rozvrzanými kovovými dveřmi a vstoupili do nevelkého skladu. Zel prázdnotou a kromě světla z užitkové lampy, jež stála nad hromadou skládacích lůžek v protějším rohu, tam byla hluboká tma. Na jednom z lehátek ležel muž, jehož tvář nezakrývala neprodyšná kukla. Obličej měl zkřivený bolestí a zbrocený potem. Kain nadzdvihl přikrývku a odhalil tak mužovu pravou nohu. „Ježíši Kriste,“ vydechla Elizabeth.

Kulka prošla pod kolenem a roztříštila horní část holenní kosti. Rána po vstupu měřila v průměru asi dva centimetry a byla zanesená útržky látky z oblečení, které měl na sobě toho rána při únosu. Okolní kůže teď byla rudohnědá a škaredě nateklá, do stehna vystřelovaly načervenalé pruhy. Jednalo se o těžkou lokální infekci a hrozila otrava krve. Elizabeth se natáhla po mužově zápěstí, ale jeden z teroristů ji chytil za paži. Byl to ten s hnědýma očima, Kain.

„Musím mu zkontrolovat puls.“

Vymanila se z Kainova sevření a položila špičky prstů na vnitřní stranu zápěstí zraněného. Pulz měl slabý a rychlý. Potom mu sáhla na čelo. Silně se potil, spalovala jej vysoká horečka.

„Musí okamžitě do nemocnice, do dobré nemocnice.“

Kain zavrtěl hlavou.

„Pokud ho necháte tady, zemře.“

Terorista pozvedl ruku chráněnou rukavicí a přiložil Elizabeth prst ke spánku. Jako by napodoboval nabitou pistoli.

„Já? Tady s ním nic nezmůžu. Musí být ve sterilním prostředí. Musíte ho rychle odvézt na pohotovost. Hned teď.“

Terorista znovu zavrtěl hlavou.

„Pokud mu pomohu, necháte mě jít?“

Tentokrát se ani neobtěžoval reagovat. Elizabeth se zahleděla na zraněného. Podle jejího odhadu mu bylo sotva pětadvacet. Pokud urychleně nezasáhne, čeká jej během příštích šestatřiceti hodin velmi bolestivé umírání. Nic jiného si nezasloužil, ale na tom v danou chvíli nezáleželo. Pořád před ní ležela lidská bytost, která trpěla ukrutnými bolestmi, a lékařská přísaha Elizabeth zavazovala mu pomoci. Podívala se do hnědých očí.

„Budu potřebovat pár věcí. Pořád jsme ještě v Británii, nebo snad ne?“

Muž zaváhal a po chvíli neznatelně přikývl.

„Pak má váš přítel velké štěstí. Ještě se tu dají sehnat silná antibiotika i bez receptu. Dejte mi kus papíru a něco na psaní. Sepíšu vám seznam. Musíte sehnat úplně všechno, co uvedu, jinak váš přítel zemře.“

13

BEN-GURIONOVO LETIŠTĚ, ČTVRTEK 22:47

Když Gabriel dorazil toho večera na letiště v Tel Avivu, přijímací místnost pro prominentní osoby byla prázdná. Prošel dlouhou bílou chodbou úplně sám a vystoupil ven do chladivého nočního vzduchu. Na kraji kruhového objezdu stála Shamronova pancéřovaná limuzína a z pootevřeného zadního okýnka se linul cigaretový dým. V těsném závěsu parkovalo další auto plné neuvěřitelně mladinkých členů ochranky – posílili ji poté, co byl na Shamrona spáchán atentát. Nadřízený trávil stáří obklopen dětmi s pistolemi a Gabriel se bál, že jeho osud nebude jiný.

Vsoukal se na zadní sedadlo a zabouchl dveře. Shamron jej chvíli mlčky pozoroval. Poté pokynul rukou plnou jaterních skvrn řidiči a zanedlouho už uháněli Judskými horami směrem k Jeruzalému. Shamron položil Gabrielovi do klína hromádku izraelských novin – Ha’aretz, Ma’ariv, Jediot Aharonot i Jerusalem Post. Na všech titulních stranách se objevovala Gabrielova fotografie.

„Poslal jsem tě na pár dní do Amsterodamu, kdes měl za úkol v klidu pročíst hromadu dokumentů, a s tímhle se vracíš zpátky? Víš, Gabrieli, z večeře s premiérem se dá vykroutit i jednodušeji.“

„Konkrétně na ni jsem se docela těšil.“

Shamron se na něj pochybovačně zadíval. „Aspoň že ty články vyznívají docela pozitivně – ne jako výtky a nadávky, které obvykle slyšíme, když je někdo z našich agentů odhalen v terénu. Pro změnu ses stal opět hrdinou národa. Ha’aretz ti přezdívá ‚Izraelský skorotajný superagent‘. To se mi líbí nejvíc.“

„Jsem rád, že se tak dobře bavíš.“

„Nebavím se ani v nejmenším,“ obořil se na něj Shamron. „Přistoupili jsme k mimořádnému kroku a poslali tě osobně do Londýna, aby Britové brali naše varování vážně. Namísto toho je ignorovali a v důsledku toho došlo k masakru v podzemní dráze a dcera amerického velvyslance skončila v rukou islamistických teroristů.“

„Nemluvě o šesti mrtvých amerických diplomatech a členech ochranky.“

„Ano, na ty všichni rychle zapomněli, jak se zdá.“ Shamron si zapálil další cigaretu. „Jaks věděl, že zaútočí zrovna v Hyde Parku?“

„Já jsem to nevěděl. Pouze jsem tak soudil, a moje teorie se bohužel potvrdila.“

„A k té teorii tě vedlo co?“

Gabriel mu vyprávěl o otlačeném obrázku v bloku papírů, který vzal ze Sámerova bytu v Amsterodamu. Shamron se pousmál. Gabrielovu bezchybnou paměť pokládal za jeden ze svých největších úspěchů. Gabriel disponoval potřebným vybavením, ale teprve Shamron ho naučil, jak je co nejlépe využívat.

„Takže jsi je varoval dokonce dvakrát,“ poznamenal Shamron. „To pak není divu, že se chovali jak banda pitomců, když jsme vyjednávali o tvém propuštění. Tušil jsem, že chtějí využít tvého zatčení a protahovat tvou vazbu jen proto, aby na nás měli čím tlačit.“

„Kvůli čemu?“

„Kvůli tomu, aby se při veřejném slyšení, které se mělo týkat těch atentátů, nedostal ven skutečný a úplný obsah dvou tvých rozhovorů s Grahamem Seymourem.“

„Tak Seymour si chrání zadek?“

„Vjel právě do posledního kola dlouhé a slavné kariéry a už se pomalu vidí ve svém venkovském sídle s rytířským titulem a pohodlným křesílkem ve správní radě nějaké přední finanční instituce v Londýně. Rozhodně nestojí o střílejícího Izraelce, který mu těsně před cílovou páskou podrazí nohy.“

„V žádném případě nehodlám padnout na svůj meč, abych chránil Seymourovu reputaci nebo jeho klidný důchod.“

„Samozřejmě. Ale taky se nehodláš přetrhnout, abys ho ponížil. Musíme vymyslet lehce pozměněnou verzi toho, co se doopravdy stalo, aby neutrpěla ani tvoje, ani jeho pověst.“ Shamron roztáhl ústa ve spokojeném úsměvu. Vymýšlet lehce pozměněné verze pravdivých událostí patřilo k jeho oblíbeným kratochvílím. „Potápět Grahama Seymoura by ničemu neprospělo. On i jeho přátelé se ti ještě budou hodit. V příštím životě.“

„A tím myslíš co?“

Shamron se na agenta podíval skrze oblak dýmu. „Předstíraná tupost rovněž ničemu neprospěje, Gabrieli. Dobře víš, co s tebou zamýšlíme. Přišel čas, aby ses postavil do čela. Klíč k trůnnímu sálu máš na dosah ruky.“

„To máš možná pravdu, Ari, jenže zapomínáš na jeden závažný problém. Já o ten klíč nestojím. Pro zbytek života mám jiné plány.“

„Domnívám se, že je na čase, aby ses zbavil dětinských představ.“

„To mluvíš o restaurování?“

„Přesně tak.“

„Zajímavé. Když se ti ta práce hodila jako zástěrka pro úkladného vraha, vyjadřoval ses o ní mnohem uctivěji.“

„Ta práce nám oběma sloužila dlouhé roky a sloužila dobře,“ opáčil Shamron, „ale teď už je mimo hru.“

Míjeli právě ohořelý vrak obrněného transportéru, pozůstatek intenzivních bojů v Bab al-Wad v průběhu izraelské války za nezávislost.

„Účastnil jsem se zasedání vlády v dobách všemožných krizí,“ připomněl Gabriel. „Viděl jsem, jak se naši vůdci navzájem roznášejí na kopytech. Nechci takhle trávit dalších deset let svého života. Mimo to, kterýkoliv z těch bývalých generálů se na mě podívá a uvidí jen kluka s pistolí v ruce.“

„Dávno nejsi žádný kluk. Budeš pomalu ve věku, kdy se spousta vládních úředníků nachází těsně pod vrcholem své politické kariéry. A ty na ten svůj prostě vystoupáš o něco dřív než ostatní. Vždycky jsi byl tak trochu zázračné dítě.“

Gabriel zvedl výtisk deníku Ha’aretz. „A co tohle?“

„Ty skandály?“ Shamron pokrčil rameny. „Kariéra bez skandálů se nedá nazvat kariérou. A tobě ve většině případů ještě pomohly získat cenné přátele ve Washingtonu a Vatikánu.“

„A vedle nich hromadu nepřátel.“

„Ti by se jimi stali bez ohledu na tvé činy. A zůstanou tu ještě dlouho poté, co tvé tělo bude uloženo na Olivové hoře vedle Daniho.“ Shamron típl cigaretu do popelníku. „Nemáš se čeho bát, Gabrieli, tohle není záležitost, o které by se dalo rozhodnout přes noc. Amos bude odcházet ještě dlouho a pomalu a jen hrstka vyvolených bude tušit, že jde o pacienta v posledním stadiu.“

„Jak dlouho?“

„Rok,“ odvětil Shamron. „Maximálně rok a půl. Za tu dobu stihneš svému příteli v Římě ještě opravit pár kousků.“

„Něco takového neudržíš rok pod pokličkou, Ari. Sám jsi vždycky tvrdil, že v ústředí zpravodajské služby se tajemství rozkřiknou zdaleka nejrychleji.“

„Momentálně jsou do plánu zasvěceni tři lidé – ty, já a ministerský předseda.“

„A Uzi.“

„Tomu jsem musel vysvětlit, oč se jedná,“ připustil Shamron. „Uzi je mýma očima i ušima uvnitř Ústavu.“

„A možná ze stejného důvodu tam chceš i mě.“

Shamron se usmál. „Nikoliv, Gabrieli, tebe tam chci, abych ty oči mohl konečně zavřít.“

„A já bych se teď rád akorát trochu prospal.“

Gabriel se odvrátil a zamžoural okýnkem ven. Jejich doprovod se držel v těsném závěsu za limuzínou. Gabriel se otočil zpět k Shamronovi a zeptal se, zda z Londýna nepřišly nějaké nové zprávy o Elizabeth Haltonové.

„Od jejích únosců pořád nic,“ zavrtěl Shamron hlavou. „A od Britů taky ne. Aspoň ne nic, co by byli ochotní sdělovat veřejnosti. Je ale možné, že se brzy sami dopátráme několika užitečných zpráv.“

„Odkud?“

„Z Egypta,“ oznámil Shamron suše. „Náš nejdůležitější informátor uvnitř SSI nám dnes ráno naznačil, že pro nás něco má.“

Plný název SSI zněl Generální direktorát státní bezpečnosti, vzletné pojmenování egyptské státní tajné služby.

„Kdo je to?“ zajímal se Gabriel.

„Wazir al-Zaijat, šéf oddělení pro boj s náboženskými aktivisty. Zastává jednu z nejobtížnějších funkcí na Středním východě. Jeho úkolem je zajistit, aby místní islámští extremisté nesvrhli státní režim. Egypt je srdcem islámského fundamentalismu a egyptští islamisté tvoří podstatnou součást al-Kajdy. O vývoji globálního džihádistického hnutí ví Wazir víc než kdokoliv na světě. Neustále nás informuje o stavu Mubarakovy vlády a předává nám všechny informace, ve kterých je byť jen slůvkem naznačeno, že jsme terčem egyptských teroristů.“

„Tak co pro nás má?“

„To se nedozvíme, dokud se s ním nesejdeme,“ řekl Shamron. „K setkáním dochází na neutrální půdě.“

„Kde?“

„Na Kypru.“

„Kdo ho má na starost?“

„Šimon Pazner.“

Pazner působil jako rezident v Římě. Tamní rezidentura sloužila také jako centrála pro operace Ústavu ve Středozemním moři. „Kdy odlétá na Kypr?“

„Zítra ráno.“

„Řekni mu, ať zůstane v Římě.“

„Proč bych to dělal?“

„Protože za tím Egypťanem poletím sám.“

Shamron se odmlčel. „Tvá účast v této záležitosti už oficiálně skončila,“ oznámil Gabrielovi nakonec. „Teď je to mezi Američany a Brity. My máme svých vlastních problémů dost.“

Gabriel ho příkře odbyl. „Byl jsem u toho, když se to stalo, Ari, a chci, abychom udělali maximum pro to, aby ji našli.“

„S čímž souhlasím. Šimon Pazner řídí al-Zaijata už tři roky. Zvládne letět na Kypr a vyslechnout jednorázové hlášení.“

„Věřím tomu. Nicméně na Kypr tentokrát letím já.“

V černé tmě se zaleskl Shamronův starý ocelový zapalovač. „Ještě nejsi memun, synu. A mimo to, zapomněl jsi snad na svoji fotku ve všech novinách?“

„Nechystám se přece za železnou oponu, Ari.“

Shamron strčil špičku cigarety do plamene, ale hned nato zatřepal silným zápěstím a zase ji uhasil. „Používáš moje vlastní slova proti mně,“ ucedil. „No, jen do toho, Gabrieli. Jeď si zítra na Kypr. Jenom, prosím tě, řekni specialistům z krycích totožností, aby něco provedli s tím tvým obličejem. V Hyde Parku sis nadělal další nepřátele.“

„To říkal Graham Seymour taky.“

„Vida,“ pravil Shamron hloubavě, „aspoň v něčem se nesekl.“

* * *

Když o dvacet minut později vstoupil Gabriel do svého bytu, v obývacím pokoji svítila všechna světla a vzduchem se nesla jemná vanilková vůně. Pohodil kabelu na nový gauč a zamířil do ložnice. Chiara, zabalená v osušce a s ručníkem na hlavě, seděla na kraji postele a s velkým zaujetím zkoumala své prsty na nohou. Pokožku měla opálenou dohněda. Vzhlédla a usmála se na Gabriela. Jako by se naposled viděli před pár minutami, a ne před pár týdny.

„Ty už jsi doma?“ pronesla s hraným překvapením ve tváři.

„Shamron ti snad neřekl, že se dneska večer vracím?“

„Možná.“

Gabriel přešel k posteli a stáhl Chiaře provizorní turban z hlavy. Na ramena jí spadly těžké prameny vlhkých vlasů. Pozvedla bradu, aby ji políbil, a uvolnila osušku uvázanou kolem hrudi. Možná má Shamron pravdu, blesklo Gabrielovi hlavou, když jej Chiara vtáhla na lůžko. Možná by měl na Kypr přece jen letět Pazner.

Oba dostali po milování pořádný hlad. Gabriel se usadil u stolku v kuchyni a sledoval zprávy v televizi, zatímco Chiara chystala těstovinový salát s houbami. Na sobě měla jen Gabrielovu smokingovou košili rozepnutou až k břichu.

„Jak jsi zjistila, že mě zatkli?“

„Přečetla jsem si to v novinách jako všichni ostatní.“ Nalila mu sklenici červeného vína. „V Buenos Aires se to tvýma obrázkama jen hemžilo.“

„Cos tam měla za práci?“

„Víš přece, že ti to nemůžu říct.“

„Vím, že jsi měla sledovat členy aktivní buňky Hizballáhu. Jen bych rád věděl, jestli jsi patřila přímo ke sledovacímu týmu, nebo jsi někomu dělala doprovod.“

„Patřila jsem k týmu,“ odvětila. „Doprovody už nedělám tolik jako dřív.“

„Proč tě stáhli?“

„Hrozba odhalení cílům.“ Na televizní obrazovce náhle naskočila podobenka Elizabeth Haltonové.

„Hezká,“ prohodila Chiara. „Proč ji unesli?“

„To se možná dozvím už zítra.“ Gabriel jí pověděl o plánované cestě na Kypr.

„A co ta večeře s premiérem?“

Gabriel zvedl oči od televize. „Jak to víš?“

„Od Shamrona.“

„Tolik k utajování informací,“ povzdechl si Gabriel. „Co ti přesně řekl?“

Chiara nasypala těstoviny do hrnce a dala je vařit. Potom se usadila vedle něj. „Říkal, žes kývl na nabídku ředitelského místa po Amosovi.“

„Nic takového jsem neodsouhlasil.“

„Shamron tvrdí něco jiného.“

„Shamron zásadně slyší jenom to, co slyšet chce. Co dál?“

„Chce, abychom si dali co nejdřív do pořádku soukromé záležitosti. Podle něj totiž není vhodné, aby ředitel Ústavu žil se ženou jen tak na hromádce, a už vůbec ne s někým, kdo pro něj shodou okolností taky pracuje. Prý bychom si měli se svatbou trochu pospíšit.“ Položila mu prst pod bradu a natočila si jeho obličej k sobě. „Nemáš nic proti tomu, že ne?“

„Ale to víš, že ne,“ vyhrkl Gabriel spěšně. Za tu dobu už se naučil, že Chiara si i sebemenší zaváhání při diskuzi o svatebních plánech špatně vyloží jako nechuť uzavřít s ní sňatek. „Měli bychom se vzít co nejdřív.“

„Tak kdy?“

„Jak to myslíš?“

„Je to velmi jednoduchá otázka, Gabrieli. Kdy bychom se podle tebe měli vzít?“

„Ke konci jara,“ navrhl. „Než bude venku nesnesitelné vedro.“

„Třeba v květnu?“

„Květen je vynikající volba.“

Chiara přesunula prst zpod Gabrielovy brady do pusy a začala si nervózně kousat nehet. „Jak mám zařídit svatbu během šesti měsíců?“

„Najmi si profesionální agenturu, ať ti pomůže s plánováním.“

„Svatba není operace, Gabrieli. Měla by ji plánovat rodina, a ne nějaký cizí profesionál.“

„A co Gila Shamronová? Je mi ze všech lidí nejbližší, skoro jako vlastní máma.“

„Gila toho má na svých bedrech už tak dost, když se teď musí starat o manžela.“

„Tím spíš bys ji měla požádat o pomoc. Věř mi, tuhle možnost si nenechá ujít.“

„No vlastně, není to tak špatný nápad. Žádný div, že tě chce Shamron jako ředitele. Jako první musíme dát dohromady seznam hostů.“

„Tak to je jednoduché,“ usmál se Gabriel. „Sezvi celý Ústav, Šabak, Aman, valnou většinu vládního kabinetu a polovinu Knesetu. Jo, a nezapomeň na premiéra.“

„Nevím, jestli bych zrovna jeho musela mít na své svatbě.“

„Bojíš se, že by tě ten boubelatý osmdesátník mohl zastínit?“

„Ano.“

„Není třeba. Sám má tři dcery, takže si dá pozor, aby v tvůj velký den nebyl středem pozornosti.“

„V náš velký den.“ Z hrnce začala utíkat vroucí voda. Chiara vstala a přeběhla ke sporáku. „Vážně musíš zítra na Kypr?“

„Chci to od toho Egypťana slyšet na vlastní uši.“

„Ale vždyť jsi sotva přijel.“

„Zdržím se jenom den dva. Ostatně, můžeš jet se mnou a ještě se trochu opálit.“

„Touhle dobou bývá na Kypru pěkná zima.“

„Takže mám jet sám?“

„Ne, pojedu s tebou,“ rozhodla se. „Ani ses nevyjádřil k tomu, jak jsem to tu vyzdobila. Líbí se ti to?“

„No jasně,“ odpověděl Gabriel spěšně. „Krásně jsi to tu zařídila.“

„Na konferenčním stolku zůstalo kolečko. Ty sis tam položil něco horkého bez tácku?“

„To byl Uzi,“ zalhal Gabriel.

Chiara vysypala těstoviny do cedníku a zamračila se. „To je takový šmudla,“ vzdychla. „Vůbec nechápu, jak s ním Bella může žít.“

14

Sehnali všechno, oč je požádala; na sousedním lehátku ležela lahvička izopropanolu, vatové tampony, gumové rukavice, pinzeta, kleště s dlouhými tenkými čelistmi, břitva, kodeinové a cefalinové tablety, skládaná sterilní gáza o rozměrech 10x10 centimetrů, leukoplast, dva úzké kusy dřeva o délce půl metru, dva obvazy a dva litry lahvové vody. Elizabeth nastavila muži, jemuž přezdívala Kain, spoutané ruce. Zavrtěl hlavou.

„S těmi pouty nic nesvedu.“

Zaváhal, ale nakonec jí je odemkl.

„Předpokládám, že té drogy, co jste mi cestou sem píchli, máte ještě dost.“

Znovu zaváhal a po chvilce zdráhavě přikývl. „Potřebuju ji vašemu příteli píchnout. Jinak bude nesnesitelně trpět.“

Muž přešel k dodávce a za okamžik se vrátil s injekční stříkačkou zabalenou v plastovém sáčku a ampulí jasné tekutiny. KETAMIN, přečetla si Elizabeth na štítku. Není se co divit, že ji trápily tak děsivé halucinace, dokud měla drogu v krvi. Anesteziologové téměř nikdy nepoužívali ketamin bez druhotného sedativa, jako je například valium. A tihle idioti jí dali několik dávek, aniž by něčím zmírnili vedlejší účinky.

Odměřila dostatečnou dávku drogy – dvě stě padesát miligramů – a píchla ji zraněnému do nadloktí. Zatímco pomalu upadal do bezvědomí, sundala Elizabeth jehlu ze stříkačky a vložila ji do plastového sáčku, v němž Kain donesl potřebný materiál. Modrými písmeny na něm bylo napsáno jméno a adresa lékárny. Elizabeth tu ves znala, nacházela se u pobřeží v hrabství Norfolk, severovýchodně od Londýna.

Odhrnula přikrývku a nastavila si lampu tak, aby kužel světla dopadal přímo na ránu. Kulka vězela mezi úlomky zlomené kosti. Elizabeth otevřela lahvičku s alkoholem a nalila jej přímo do rány. Hnis a další infekční látky otírala vatovými tampony. Vyčistila zranění, jak nejlépe to šlo, a pak dezinfikovala břitvu, kterou posléze odstranila zbytky odumřelé kůže kolem vstřelu. Poté sterilizovala pinzetu a následujících dvacet minut opatrně vytahovala útržky kůže a podebraná vlákna tkaniny. Nakonec vydezinfikovala kleštičky a velice pomalu je sunula do rány. Za několik vteřin z ní vytáhla kulku – nárazem do holenní kosti sice zdeformovanou, ale celou.

Předala ji Kainovi jako suvenýr a připravila se na poslední fázi operace – bandážování a upevnění dlahy. Ošetřené zranění nejprve polila velkým množstvím lahvové vody a potom je přikryla skládanou gázou. Ke každé straně přiložila dřevěnou laťku od kolene ke kotníku a provizorní dlahu pevně obvázala obinadlem. Když skončila, dala pacientovi pod nohu polštář a obrátila se ke Kainovi.

„Až se probere, dejte mu dvě tablety cefalinu, potom každé čtyři hodiny jednu. Ať má tu nohu stále zvednutou. Měla bych ho kontrolovat tak co dvě hodiny, pokud k tomu svolíte. Pokud ne, právě jsem mu prodloužila život maximálně o dalších dvaasedmdesát hodin. Pak musí nevyhnutelně do nemocnice.“

Natáhla ruce. Kain ji spoutal a odvedl ji zpět dolů do cely. Uléhala na lůžko omámená radostnou euforií. Chirurgický úkon provedla skoro v polních podmínkách a díky věcným příkazům měla alespoň na malou chvíli dojem, že o něčem rozhoduje. A navíc se jí podařilo odhalit cennou informaci – stále se nachází na půdě Velké Británie, v dosahu britské policie a tajných služeb.

Zavřela oči a pokoušela se usnout, ale už za hodinu ji vytrhlo z dřímoty rázné zaklepání na dveře. Máme pro tebe dárek, stálo na vzkazu. Lehni si na postel. Poslechla a mlčky pozorovala, jak Kain s Ábelem vchází do dveří. Širokou balicí páskou jí zalepili ústa a na hlavu jí nasadili neprůhlednou kapuci. Bránila se a nepřestala bojovat ani poté, co jí vstříkli do těla další dávku drogy.

15

KYPR, PÁTEK 10:15

Důležitost informátora se dá docela dobře odhadnout podle toho, jaké jsou mu poskytovány výhody. Za svá hlášení si Wazir al-Zaijat vysloužil od Ústavu nádhernou vilu na jižním pobřeží Kypru s bazénem a stinnou terasou s výhledem na Středozemní moře. Gabriel s Chiarou dorazili několik hodin před Egypťanovým plánovaným příletem. Zatímco Gabriel se těšil, že si chvíli odpočine, Chiara chtěla využít toho, že jsou spolu poprvé po mnoha týdnech o samotě, a promluvit si o svatebních plánech. A tak si legendární izraelský agent krátil čekání na egyptského špiona povídáním o prostírání, květinách, seznamu svatebních hostí a slavnostní hudbě. Přemítal, co by tomu řekl Ha’aretz a další izraelské deníky.

Chvíli po druhé hodině odpoledne zahlédl Volkswagen sedan, jenž uháněl po pobřežní cestě k vile. Projel kolem ní a zmizel za zatáčkou, ale během pěti minut se objevil v protějším směru a tentokrát zamířil na příjezdovou cestu. Gabriel se otočil ke Chiaře a řekl: „Nejlepší bude, když počkáš nahoře. Podle toho, co jsem o Wazirovi četl, by ho tvá přítomnost jen rozptylovala.“

Chiara posbírala noviny a svatební časopisy a zmizela v patře. Gabriel odkráčel do kuchyně a otevřel skříňku, která vypadala obyčejně, avšak skrývala ovládací panel vbudovaného nahrávacího zařízení. Vyměnil pásky a zmáčkl tlačítko nahrávání. Potom přešel do předsíně, a zrovna když al-Zaijat stoupal po schodech k domu, otevřel vstupní dveře. Egypťan zůstal stát jako přimražený a podezřívavě si Gabriela prohlížel zpoza zrcadlových slunečních brýlí. Pak se ale přes jeho tvář s výrazným hustým knírem mihl neznatelný úsměv a al-Zaijat napřáhl směrem ke Gabrielovi mohutnou ruku.

„Čemu vděčím za tu čest, pane Allone?“

„Šimonovi do toho něco nečekaně přišlo a požádal mě, abych ho zaskočil,“ vysvětloval Gabriel.

Egypťan vytáhl brýle na čelo a prohlížel si Gabriela se zjevnou nedůvěrou ve tváři. Izraelský agent si v duchu říkal, že hlubokému pohledu těchto tmavých očí by velice nerad čelil například při výslechu.

„Anebo jste se dobrovolně přihlásil, abyste se se mnou mohl sejít vy sám.“

„Proč bych to dělal, Wazire?“

„Protože jestli v novinách nelžou, tak jste teď v celé záležitosti osobně zainteresován.“

„Neměl byste věřit všemu, co se píše.“

„Obzvlášť ne tomu, co se píše v Egyptě.“

Al-Zaijat následoval Gabriela do domu, a jakmile se ocitl vevnitř, majetnicky přistoupil k domácímu baru a otevřel novou láhev výběrové sladové skotské. „Dáte si taky?“ nabídl Gabrielovi a pozvedl whisky v ruce.

„Já řídím,“ odmítl Gabriel.

„Proč jste vy Židé tak úzkoprsí, co se alkoholu týká?“

„Děláme po něm příšerně hloupé věci se stínítky lamp.“

„Co je to za agenta, co si ani nedá drink se svým zdrojem?“

Al-Zaijat si nalil do sklenice poctivou dávku. Položil vršek zpět na láhev, ale neutáhl ho. „Ale vy vlastně zdroje neřídíte, Allone, viďte?“ Na jeden doušek vypil polovinu obsahu skleničky. „Jak se má stařík? Zpět v plné síle?“

„Shamron se má dobře,“ řekl Gabriel, „a pozdravuje vás.“

„Doufám, že pozdravením to nekončí.“

Gabriel obrátil výmluvný pohled ke koženému kufříku, který ležel v obdélníku slunečního světla, jež dopadalo na pohovku. Al-Zaijat se usadil vedle něj a s cvaknutím otevřel víko. Spokojen s obsahem kufřík opět zavřel a podíval se na Gabriela.

„Vím, kdo velvyslancovu dceru unesl,“ oznámil. „A taky vím proč. Kde mám začít?“

„Od začátku,“ řekl Gabriel. „Člověk tak získá nejlepší představu.“

„Jste stejný jako Shamron.“

„To už jsem o sobě taky slyšel.“

Egypťan sklouzl pohledem zpátky ke kufříku. „Padesát tisíc, ano?“

„Klidně si to přepočítejte.“

„To nebude třeba. Chcete podepsat převzetí?“

„Převzetí podepíšete, až peníze dostanete,“ opáčil Gabriel. „A dostanete je, jakmile od vás uslyším potřebné informace.“

„Šimon mi je vždycky dával předem.“

„Já nejsem Šimon.“

Egypťan dopil svou whisky. Gabriel mu pohotově dolil a pobídl ho, aby začal vyprávět.

Všechno začalo, pravil Egypťan, když v sedmdesátém roce zemřel prezident Násir a vládu nad zemí převzal jeho nástupce, viceprezident Anwar Sadat. Násir vnímal islámské radikály, zejména pak muslimské bratrstvo, jako vážnou hrozbu svému režimu a neváhal přikročit k masovému zatýkání, popravám a mučení, aby je držel na uzdě. Sadat zvolil jinou taktiku.

„Sadat postrádal Násirovo charisma i početnou základnu lidí, kteří by mu vyjadřovali otevřenou podporu,“ vysvětloval al-Zaijat. „A navíc to byl docela pobožný člověk. Komunisté a Násirovi přívrženci mu naháněli větší strach než bratrstvo, a tak za jeho vlády došlo k úplnému obratu v přístupu k islámskému extremismu. Tím se dopustil osudové chyby. Komunisty a stoupence bývalého prezidenta označil za úhlavní nepřátele nastoleného režimu a členy bratrstva propustil z vězení.“

A pak ještě přisypal síry do ohně, pokračoval al-Zaijat. Povolil muslimskému bratrstvu, aby svou víru otevřeně hlásali, a pomáhal jim šířit extremistické odnože islámu do čerstvě obsazených oblastí na Západním břehu a v pásmu Gazy. Podporoval – a štědře sponzoroval – zakládání ještě radikálnějších skupin než samo bratrstvo. Jednou z nich byla i al-Gama’a al-Islamiyya, tedy Islámská skupina. Další se nazývala al-Džihád. V říjnu roku 1981 se al-Džihád obrátil proti svému stvořiteli; zavraždili Sadata přímo na tribuně při vojenské přehlídce u Káhiry. V očích islamistů se Sadat dopustil mnoha hříchů, ale jeden z nich převyšoval všechny ostatní dohromady. Mírová dohoda s Izraelem. Než plukovník Chaled Islambuli, Sadatův vrah, vypálil smrtící kulku, vzkřikl: „Zabil jsem faraona a nebojím se smrti.“

„Gama’a i al-Džihád jsou samozřejmě pořád s námi,“ vyprávěl dále al-Zaijat. „Jejich cílem je zničit Mubarakův režim, nastolit islámskou republiku a pak udělat z Egypta základnu, odkud budou řídit veškeré operace světového džihádu namířené proti Západu a Izraeli. Obě organizace podepsaly deklaraci al-Kajdy, ve které vyhlašují válku křižákům a Židům, a obě také formálně spadají pod velitelskou strukturu Usámy bin Ládina. Co se členů al-Kajdy týká, Egypťané tvoří víc než polovinu jádra. Mají pět z devíti křesel ve vládnoucí radě Shura. No a nepřekvapí, že Usámovou pravou rukou je Ajman al-Zawáhirí, vůdce al-Džihádu.“

„Takže Egypt se vlastně chová stejně jako Saúdská Arábie,“ podotkl Gabriel. „Mysleli jste, že uchlácholíte islámské teroristy penězi a podporou, a spoléhali jste na to, že si vybijou vztek vně státu. Jenže teď hrozí zničením i vám.“

„Vy jste ovšem nebyli o nic lepší, příteli. Nezapomínejte na to, že jak Ústav, tak Šabak v počátku svých dní štědře sponzorovali Hamás, protože se domnívali, že islamisté by mohli tvořit přirozenou protiváhu světským levičákům z OOP.“

„V tom vám dám za pravdu,“ připustil Gabriel. „Ale nechtějte po mně, abych vám dal padesát tisíc dolarů za to, že mi sdělíte, že za londýnský únos velvyslancovy dcery je zodpovědná al-Kajda. To jsem si mohl zapnout CNN, spousta expertů tam totiž tvrdí totéž.“

„Není to jen al-Kajda,“ opáčil al-Zaijat. „Jde o společnou operaci, takovou fúzi, řekněme.“

„A kdo je obchodním partnerem?“

Egypťan přešel k baru a znovu si dolil whisky. „V sedmdesátých letech vznikala vedle Gama’a a al-Džihádu spousta dalších skupin, dohromady víc než padesát. Některé čítaly jen pár univerzitních studentů, ty by nebyly schopné vytvořit ani živý řetěz k hašení požáru, ale jiné buňky byly opravdu schopné, velice schopné.“ Usrkl ze skleničky. „Ta, která se objevila na Univerzitě v Minje, patřila bohužel k těm zdatnějším. Říkali si Meč Alláhův.“

Meč Alláhův…, to jméno Gabriel samozřejmě znal, stejně jako každý, kdo měl co do činění s islámským terorismem. Ke konci sedmdesátých let, po Sadatově historické návštěvě Jeruzaléma, se v hornoegyptském městě Minja spojili univerzitní studenti, profesoři a státní úředníci s temperamentním islamistickým duchovním šejkem Tajibem Abdul-Razakem. Šejk Tajib přišel s jednoduchým plánem, jak svrhnout egyptskou vládu a chopit se moci – šiřte ve společnosti co nejvíc násilí a krveprolití, a režim se zhroutí pod svou vlastní tíhou sám. Na začátku devadesátých let se mu to skoro podařilo. Oslněn vyhlídkami na úspěch se šejk rozhodl rozšířit své pole působnosti do celého světa, dávno předtím, než se objevila al-Kajda. Vyslal své emisary do Evropy, aby zakládali pobočky Meče v rychle rostoucích muslimských komunitách. Jeho starší bratr a nejbližší poradce, šejk Abdulláh Abdul-Razak, se přesunul na předměstí Washingtonu, aby odsud vedl džihád proti nejvlivnějšímu ochránci egyptského režimu – vládě Spojených států. V roce 1998 byl šejk Abdulláh shledán vinným z tajné přípravy bombového útoku na ministerstvo zahraničí, Kapitol a ústředí FBI a odsouzen na doživotí. Nedávno u něj diagnostikovali rakovinu. Osvobodit šejka ještě před smrtí teď patřilo k nejvyšším prioritám Meče Alláhova.

„Al-Kajda se třepala na nový útok na Londýn už hodně dlouho,“ podotkl al-Zaijat, „a šejk Tajib chce samozřejmě dostat bratra ze spárů Američanů. Rozhodli se spojit síly a předvést světu velkolepou, hrůzostrašnou podívanou, aby obě skupiny dosáhly svého cíle. Al-Kajda se postarala o bombové útoky, zatímco Meč a jeho evropská síť připravila plán na únos rukojmí.“

„Můžete nějak dokázat, že je do toho zapleten i Meč?“

„Pár vteřin jste držel důkaz ve vlastních rukou. V Hyde Parku,“ pravil Egypťan. „Sámer al-Masrí, bývalý student strojírenství na Univerzitě v Minje, je členem Meče Alláhova a jeden z nejtalentovanějších teroristických operativců vůbec.“

„Bylo by pomohlo, Wazire, kdybyste oznámil Nizozemcům, že si tenhle kluk poklidně žije v západním Amsterodamu.“

„Netušili jsme, že se v té době nacházel v Holandsku, jinak bychom to samozřejmě s radostí udělali.“ Al-Zaijat se opět usadil na pohovku vedle kufříku naditého penězi. „Sámer odešel z Egypta několik měsíců po americké invazi do Iráku. Když potom došlo ke vzpouře, přidal se na stranu Abú Musába al-Zarkávího, kde dále zdokonaloval své schopnosti. Podle všeho utekl z Iráku krátce před Zarkávího smrtí a do Evropy se dostal přes Damašek. Takže pokud chcete někoho vinit z toho, že si užíval života v západním Amsterodamu, obraťte se na Syřany. A na Holanďany samotné, probůh, ti si do své země taky pustí kdekoho.“

„Co dál můžete nabídnout kromě Sámerova napojení?“

„Mešitu al-Hidžra.“

„Co s ní?“

„Tamní imám je absolventem univerzity al-Azhar v Káhiře a členem Meče Alláhova.“

„To mi nestačí.“

„Tahle diskuze je čistě teoretická,“ bránil se al-Zaijat. „Během čtyřiadvaceti hodin budete mít důkaz, že za tím vším stojí Meč Alláhův. Vznesou totiž požadavek na výměnu Elizabeth Haltonové za šejka Abdulláha.“

„Jak víte tak jistě, kdy k tomu dojde?“

„Meč už provedl několik únosů na území Egypta, o kterých se svět většinou ani nedoslechne. Postupují vždycky stejně – čekají týden, než oznámí, co chtějí. A pokud určí termín, do něhož má být požadavek splněn, a nebude jim vyhověno, zabijí tu dívku s úderem dvanácté. Žádné prodlužování, žádné otálení.“

„Američané šejka Abdulláha nikdy nepropustí.“

„Pokud ne, Meč Alláhův a al-Kajda jim pošlou prezidentovu kmotřenku domů v pytli. Respektive to, co z ní zbyde. Její smrt bude provázet totéž, co její únos – spousta krve.“

„Sdělil jste něco z toho Američanům?“

Al-Zaijat zavrtěl hlavou.

„Proč ne?“

„Příkaz shora,“ vysvětlil al-Zaijat. „Náš neohrožený vůdce se obává, že washingtonští mecenáši se budou hodně zlobit, až se dozví, že spolčení za účelem únosu velvyslancovy dcery vzniklo vlastně v Egyptě. A tak se snaží den zúčtování odsunout na nejzazší možný termín. Mezitím nařídil SSI a bezpečnostním službám, aby se snažili zachytit co nejvíc informací.“

„Kdo je duchovním otcem celé téhle akce?“

„Kdybych měl hádat, zamířil bych až k nejvyšším postům.“

„Al-Zawáhirí?“

Egypťan přikývl.

„Mezi ním a operativci ale určitě stojí ještě nějaký předák,“ řekl Gabriel přesvědčeně. „Někdo jako Cháled šejk Mohammed, například. Někdo, kdo dohlíží na časový plán.“

„To ano.“ Al-Zaijat pozvedl skleničku proti slunečním paprskům a chvíli mlčky rozjímal nad zbarvením lahodného moku. „Kdybych měl znovu hádat, troufal bych si tvrdit téměř s jistotou, že za tím stojí Sfinga.“

„Sfinga? Kdo to je?“

„To nevíme jistě, zato velice dobře známe jeho dílo. V Egyptě zemřelo jeho přičiněním už přes tisíc lidí – turisté, ministři, bohatí přívrženci současného režimu. Předpokládáme, že je vysoce vzdělaný a disponuje vynikajícími konexemi, včetně vlivných agentů a špionů z nejvyšších kruhů egyptské společnosti a vlády, včetně naší tajné služby. Operuje skrze prostředníky, jako například Sámer. Ještě se nám nepodařilo se mu ani přiblížit.“

„Mohl něco takového plánovat přímo z Egypta?“

„To je vysoce nepravděpodobné,“ zavrtěl hlavou al-Zaijat. „Nejspíš se skrývá někde v Evropě. Osobně bych si na to i vsadil, a ne málo. Meč se za poslední rok v Egyptě příliš neprojevoval. Už víme proč.“

„A šejk Tajib je kde?“

„Stále tam, kde posledních patnáct let – v podzemí. Pohybuje se mezi úkryty v Horním Egyptě a oázami v Západní poušti. Podle nás se také ukazuje v Libyi a Súdánu.“

„Najděte ho,“ ucedil Gabriel suše.

„Elizabeth Haltonová zemře mnohem dřív, než se nám vůbec podaří zjistit, kde se šejk zdržuje.“

„Začněte předvolávat operativce Meče Alláhova a v klidu si s nimi popovídejte. To je ostatně vaše specialita, ne, Wazire? Diskrétní rozhovory s islámskými extremisty, co?“

„Nechť ten, kdo je bez viny, první hodí kamenem,“ utrousil al-Zaijat. „Věřte mi, Allone, i teď, když spolu mluvíme, chodí naši agenti od domu k domu a rozrážejí dveře. Jenže tohle Sfinga taky určitě čekal. Nikdo v Egyptě netuší, kde Elizabeth zadržují, a pochybuju, že by i šejk Tajib znal operaci do detailu. Vaše největší šance na to, abyste ji objevili živou, zemřela se Sámerem al-Masrím. Meč umí lidi ukrýt dokonale.“

„Někdo to určitě ví,“ nedal se Gabriel. „Někdo to přece musí vědět.“

„Sfinga to ví. Najděte Sfingu, a máte i tu dívku.“ Egypťan uchopil držadlo kufru. „Tak, už jsem si těch padesát tisíc vydělal?“

„Chci všechno, co máte na Meč Alláhův,“ odvětil Gabriel. „Vyšetřovací spisy, seznam členů, krycí organizace v Evropě. Jména, adresy, telefonní čísla.“

„To všechno mám v kufru svého auta,“ pousmál se Egypťan. „Ale musíte přidat.“

Gabriel si povzdechl. „Kolik?“

„Dalších padesát.“

„Takovou částku s sebou běžně nenosím.“ Další úsměv. „Stačí mi váš dlužní úpis,“ pravil al-Zaijat blahosklonně. „Vím, že k tomu máte oprávnění.“

Kufřík značky Samsonite, jejž Wazir al-Zaijat vytáhl z kufru půjčeného volkswagenu, obsahoval životně důležité informace o jedné z nejagresivnějších teroristických organizací. Za padesát tisíc dolarů to tudíž byla velmi výhodná koupě. Sotva Egypťan odešel, začal se Gabriel probírat soupisem všech známých členů Meče Alláhova. Pět minut nato objevil povědomé jméno. Našel si fotokopii příslušné složky a zadíval se na fotografii. Byla stará a nepříliš kvalitní, přesto Gabriel muže okamžitě poznal; před týdnem se s ním setkal v Amsterodamu. Já jsem ten, po kom pátráte v dokumentech Solomona Rosnera, prohlásil tehdy večer. A chci vám pomoct.

16

PAŘÍŽ, PÁTEK 15:45

Z práce jej vyrušilo opatrné, téměř provinilé zaklepání. Dr. Jusuf Ramadán, profesor dějin Blízkého východu na Americké univerzitě v Káhiře, vzhlédl a ve dveřích do kanceláře spatřil stát mladou ženu. Jako všechny zaměstnankyně pařížského Institutu islámských studií i ona měla tvář zahalenou šátkem. Přesto profesor lehce odvrátil zrak, když promluvila.

„Nerada ruším, pane profesore, ale pokud už nic nepotřebujete, šla bych domů.“

„Samozřejmě, Atifo.“

„Můžu pro vás ještě něco udělat? Dáte si ještě čaj nebo něco?“

„Toho už jsem se dnes úplně přepil.“ Mrkl na hodinky. „Vlastně už taky budu muset jít. Na půl pátou máme s jedním kolegou domluvenou kávu na Sorbonně.“

„Nezapomeňte si deštník, venku pořád prší.“

„To už je pět dní v kuse.“

„Vítejte v Paříži. Mír s vámi, pane profesore.“

„I s vámi, Atifo.“

Žena vyklouzla z kanceláře a potichu za sebou zavřela dveře. Ramadán ještě deset minut ťukal do klávesnice přenosného počítače, pak přístroj sbalil do kufříku, přiložil k němu zkoumané dokumenty a vstal z pracovního křesla. Štíhlý muž si pěstoval plnovous, měl ustupující vlnité vlasy, hnědé oči a jemné rysy v obličeji, jež jsou často přisuzovány egyptské aristokracii. Z urozené rodiny však nepocházel. Přední egyptský intelektuál a spisovatel považovaný za jednu z nejvlivnějších osob současnosti se narodil poštovnímu úředníkovi v zubožené vesničce na okraji oázy Fajjúm. Výjimečně chytrý, charismatický akademik s umírněnými politickými názory si před osmnácti měsíci vzal na domovské univerzitě dovolenou a od té doby působil na Institutu jako hostující profesor. Předstíranou záminkou pro jeho pobyt v Paříži bylo dokončení mistrovské studie, kritického přezkoumání křížových výprav, se kterou se v budoucnu budou měřit všechna díla, jež kdo na dané téma publikují. Profesor byl často k vidění v přednáškových sálech Sorbonny, popřípadě ve francouzské televizi či na chodbách vládních institucí. Stal se miláčkem pařížské inteligence i médií a lidé hltali jeho názory na jakýkoliv světový problém – od izraelsko-palestinského konfliktu přes americkou okupaci Iráku až, samozřejmě, k pohromám způsobeným islámským terorem. S posledním tématem byl, samozřejmě, obeznámen nejlépe.

Ramadán přistoupil k úzkému oknu a zadíval se pod sebe na bulvár de la Chapelle. Venku bylo pošmourno a sychravo a stále hustě mrholilo – typická zimní Paříž. Slunce se několik dní už ani neukázalo, a když na pár chvil vykouklo naposled, stejně ho z větší části halil šedý mrak. Ramadán zatoužil po Káhiře; chybělo mu burácení automobilů, odporné pachy i omamné vůně, hudba stovek muezzinů a lehké noční pohlazení pouštního vánku… Od poslední návštěvy uběhlo půl roku. Už brzy, pomyslel si. Brzy bude po všem a bude se moci vrátit domů. A pokud půjde vše podle plánu, země, která jej přivítá, bude úplně jiná než ta, z níž před mnoha měsíci odjížděl. Stále mu připadalo neuvěřitelné, že se vše dalo do pohybu právě tady, v ponuré Paříži. Že akci dokázal spustit z malinké kanceláře v osmnáctém obvodě.

Oblékl si kabát a na hlavu nasadil klobouk. Popadl kufřík a deštník a vyšel na chodbu. Když míjel společenskou místnost, všiml si, že několik kolegů sedí u televize a napjatě sledují tiskové prohlášení komisaře londýnské metropolitní policie. Mahmud Aburiši, obtloustlý ředitel Institutu, jemuž by se pro jeho vzhled mohlo oprávněně přezdívat „vejr“, Ramadánovi pokynul, aby si k nim přisedl. Profesor vešel dovnitř a zahleděl se na obrazovku.

„Co říká?“

„Že se únosci ještě neozvali,“ informoval Aburiši, „a že netuší, kde tu ženu drží.“

„Věříte mu?“

„Britové jsou opravdu dobří, ale podle toho, jak se ten chlápek tváří, bych soudil, že neschovává žádná esa v rukávu.“ Aburiš se na Ramadána podíval zpoza ušmudlaných dioptrických brýlí. „Vy jste přece odborník na slovo vzatý, Jusufe. Kdo ji podle vás unesl? A co by, pro všechno na světě, mohl chtít?“

„Podle mě se to brzy dozvíme,“ odpověděl Ramadán neurčitě.

„Jak jde psaní?“

„Jde, ale ne tak rychle, jak jsem doufal. Zrovna teď mám za pár minut schůzku se svým francouzským vydavatelem. Jdu mu oznámit, že nestihnu odevzdat rukopis včas. To ho nepotěší, a stejně zklamaní budou i nakladatelé v Americe a Británii.“

„Mohl by pro vás náš Institut v tomto směru něco udělat?“

„Už jste pro mě udělali víc, než si umíte představit, Mahmude.“

Aburiši se obrátil zpět k obrazovce. Policejního komisaře právě střídala Dáma britského impéria Eleanor McKenzieová, generální ředitelka MI5. Jusuf Ramadán, jehož egyptské výzvědné služby znaly pouze jako Sfingu, se potichu vytratil a zamířil po schodišti dolů.

Jusuf Ramadán sice k Mahmudovi Aburišimu nebyl úplně upřímný, ale v jedné věci nelhal. Skutečně se to odpoledne chystal na setkání se svým francouzským vydavatelem, ovšem to mělo proběhnout v luxusní restauraci Fouquet’s na Champs-Elysées až po páté hodině. Předtím ho čekala ještě schůzka na nábřeží Montebello, přímo naproti katedrále Notre-Dame na protějším břehu Seiny. Tam se měl sejít s vysokým, statným mužem v tmavém kašmírovém kabátě a s hedvábným šátkem uvázaným pod krkem na elegantní uzel. Jeho pravé jméno znělo Nidal Mutawalli, ale Ramadán mu říkal zásadně Abú Musá. I on pocházel z oázy Fajjúm. Vyrůstali spolu a chodili spolu do školy, ale pak se jejich cesty rozešly – Ramadán se rozhodl pro svět knih a psaní, Abú Musáa lákaly finanční trhy a peníze. Znovu je svedl dohromady až džihád a společná nenávist vůči egyptskému režimu a jeho americkým podporovatelům. Právě díky Abú Musáovi, starému příteli z dětství, zůstávala pro egyptské výzvědné služby Ramadánová totožnost stále tajemstvím. Tihle dva patřili bez nadsázky k nejnebezpečnějším lidem na světě.

Ve světle lamp, které lemovaly břehy Seiny, se třpytily jemné kapky deště, jež jako slzy dopadaly na igelitové potahy, jimiž své stánky chránili místní bouquinistes, obchodníci s knihami. Ramadán přistoupil k řadě vystavených knih, sáhl po otřepaném svazku Čechova a pomalu jím listoval. Za několik okamžiků se k němu přidal Abú Musá, jenž si vybral Camusova Cizince.

„Četls ho někdy?“ otázal se Abú Musá.

„Samozřejmě,“ odvětil Ramadán. „Určitě se ti bude líbit.“

Ramadán se přesunul k vedlejšímu stolku a Abú Musá se k němu za pár vteřin opět připojil. Znovu si vyměnili pár neškodných frází a tak postupovali dál podél celé řady stánků – Ramadán první, Abú Musá v patách za ním. Drydenova poezie mě vždycky fascinovala.… Tuhle hru jsem viděl, když jsem byl naposledy v Londýně.… DVD je hotové, můžeme ho předat.… Na tvůj příkaz jsme připraveni zavolat.

Ramadán vytáhl jednoho Hemingwaye a ukázal knihu Ramadánoví. „Tohle jsem měl vždycky rád,“ řekl. „Dovol mi, abych ti ji koupil jako dárek.“

Podal knihkupci pětieurovou bankovku, na první stranu románu naškrábal věnování a s rukou na srdci jej obřadně předal Ramadánoví. Rozešli se o pár minut později, zrovna ve chvíli, kdy v jižní věži katedrály Notre-Dame odbíjel třináctitunový zvon zvaný Emanuel pět hodin. Abú Musá zmizel v ulicích Latinské čtvrti, Jusuf Ramadán přešel na druhý břeh řeky a kráčel zahradami Tuileries. Hlavou mu běžely otázky, jež mu před pár hodinami položil Mahmud Aburiši. Kdo ji podle vás unesl? A co by, pro všechno na světě, mohl chtít? Díky schůzce, která se právě odehrála před zraky všech kolemjdoucích na břehu řeky Seiny, se Američané odpovědi na tyto a podobné otázky brzy dozví. Jestli se rozhodnou informovat i zbytek světa, profesora Ramadána nijak zvlášť nezajímalo – alespoň ne teď.

Chvíli se procházel zahradami a dával pozor, jestli ho nikdo nesleduje. Přemýšlel nad nadcházející schůzkou s francouzským vydavatelem na Champs-Elysées. Nejspíš bude muset nějak věrohodně vysvětlit, jak se stalo, že se dostal do tak beznadějného skluzu. Na něco přijde. Sfinga byl výborný lhář.

17

VELVYSLANECTVÍ SPOJENÝCH STÁTŮ AMERICKÝCH V LONDÝNĚ, PÁTEK 17:19

V provizorní operační centrále se jeden z telefonů používal zásadně jen pro příchozí hovory. Byl připojen k vysoce modernímu digitálnímu nahrávacímu přístroji a k počítačové síti, s jejíž pomocí se metropolitní policie snažila vystopovat výchozí telefonní stanici, měl červené sluchátko a hlasitost vyzvánění nastavenou na úroveň lodní sirény. Jediný, kdo měl povolení se k přístroji přiblížit, byl John O’Donnell, dohlížející zvláštní agent a šéf CIRG, skupiny FBI, která dohlíží na záchranu rukojmích od rozmístění nasazených týmů po práci vyjednavače. Sám také působil jako vrchní vyjednavač FBI v případech únosů rukojmí.

Od chvíle, kdy Elizabeth Haltonová zmizela, se telefon rozezvonil celkem sedmačtyřicetkrát. Žádného z volajících však doposud nemohl O’Donnell ani jeho protějšky z metropolitní policie označit za věrohodného. Pár z nich však alespoň vneslo trochu humoru do jinak pochmurných dní. Jeden volající oznámil, že propustí Elizabeth Haltonovou výměnou za sto tisíc liber. O’Donnell s nabídkou souhlasil a muže ještě toho večera zatkli na parkovišti před hospodou v západním Sussexu. Jiný požadoval schůzku se slavnou americkou herečkou pochybného talentu, další se domáhal vstupenek na víkendový fotbalový zápas mezi Arsenalem a Chelsea. Dočkali se i telefonátu od člověka zmítaného depresemi, který si potřeboval s někým popovídat. O’Donnell jej držel na drátě pět minut, aby jej Scotland Yard s jistotou zaměřil, a když z druhého konce linky zaslechl, že dovnitř vtrhla policie, popřál muži hezký večer a zavěsil.

Telefonát, jejž obdržela spojovatelna velvyslanectví krátce po šesté hodině večer, probíhal od samého počátku jinak. Mužský hlas byl poprvé za dobu falešných telefonátů elektronicky modifikován. „Mám informace o Elizabeth Haltonové,“ sdělil volající operátorce naprosto klidným hlasem. „Přepojte mě na zodpovědnou osobu. Pokud spojování přesáhne pět vteřin, zavěsím a slečna Haltonová zemře. Rozumíte mi?“

Operátorka muže ujistila, že skutečně rozumí, a zdvořile jej požádala, aby vydržel na lince. O dvě vteřiny později se rozezvonil přístroj v operačním středisku. O’Donnell se vrhl na červené sluchátko a rychle je přiložil k uchu. „U telefonu John O’Donnell z FBI,“ ohlásil se rázně. „Co pro vás mohu udělat?“

„Pláž u Beacon Point,“ oznámil elektronický hlas. „Pod převráceným člunem. Toto je náš první a také jediný kontakt.“

Linka oněměla.

O’Donnell zavěsil a přehrál si telefonát z nahrávky. Potom zvedl sluchátko speciálně vyčleněného telefonu, jenž automaticky vytočil číslo Scotland Yardu.

„Na mě to působilo dost věrohodně,“ řekl O’Donnell.

„Souhlasím,“ odpověděl důstojník metropolitní policie na druhém konci linky.

„Podařilo se vám zachytit číslo?“

„Volal z mobilního telefonu. Něco mi říká, že tohohle nechytíme. Zněl jako skutečný profesionál.“

„Kde je Beacon Point?“

„Na jižním pobřeží, asi patnáct kilometrů východně od Plymouthu.“

„Jak je to daleko z centra Londýna?“

„Zhruba dvě stě padesát kilometrů.“

„Chci být u toho – ať tam najdem cokoliv.“

„Královské námořnictvo nám přesně pro takový případ zapůjčilo Sea King. Stojí na heliportu v Londýně.“

„A ten je kde?“

„Na jižním břehu Temže, mezi mosty do čtvrtí Battersea a Wandsworth.“

„Ať zahřívají motory. Můžete mě provézt městem?“

„Policejní eskorta vás za dvě minuty vyzvedne před ambasádou.“

„Pošlete je do Upper Brook Street,“ požádal O’Donnell. „Tam nás nebudou otravovat reportéři.“

„Dobře.“

* * *

Let na jižní pobřeží trval devadesát minut a značně jej znepříjemňoval prudký vítr, který ohlašoval příchod bouřkové fronty od Atlantiku. Když začal vrtulník prudce klesat k Beacon Point, shlédl O’Donnell k zemi a spatřil rozsvícené lampy podél krátké písečné pláže a řadu modrých majáků policejních aut rozestavěných po silnicích, které spojovaly pobřeží s okolními vesnicemi Kingstonem, Houghtonem a Ringmorem. Jako přistávací plochu musel pilot využít úzký pruh vřesoviště za pláží. Tam na O’Donnella čekal místní velitel, podsaditý zástupce policejního náčelníka Devonského a cornwallského policejního sboru s příhodným jménem Blunt (Anglické slůvko „blunt“ lze přeloženo chápat jako „upřímný“ či „otevřený“ nebo „snaživý“, ale také jako „tupý, omezený“. Autor zde naráží na to, jakým způsobem vnímají vysocí agenti zpravodajských služeb své níže postavené kolegy. (Pozn. překl.) ). Svižným krokem se rozešli po písečné stezce k pláži a Blunt podával za chůze agentu FBI stručné hlášení.

„Prověřili jsme pláž a přilehlé pozemky. Žádné bomby ani zbraně,“ vysypal ze sebe. „Asi před dvaceti minutama jsme dálkově ovládaným robotem prozkoumali prostor pod tím převráceným člunem.“

„Objevili jste něco?“ otázal se O’Donnell.

„Nic, co by zachytila kamera, ale mohli tam něco zahrabat. Rozhodli jsme se s člunem nemanipulovat, dokud nepřijedete.“

Přelezli písečné duny a zastavili se asi dvacet metrů od člunu. Dva a půl metru dlouhou loďku s oprýskaným šedobílým nátěrem obklopovalo půl tuctu policistů v ochranných oblecích a přilbách. Prostým kývnutím jim Blunt pokynul, aby se pustili do práce, a zanedlouho už člun ležel na trupu. K sedadlu na zádi bylo přilepeno DVD v průhledném obalu z umělé hmoty. Blunt je strhl a okamžitě je předal O’Donnellovi, jenž s ním utíkal k helikoptéře. Uvnitř kabiny je vložil do mechaniky přenosného počítače. Jakmile na displeji zablikal obraz krátkého snímku, O’Donnell potichu zaklel a obrátil se k britskému důstojníkovi.

„Potřebuju od vás jednu laskavost.“

„Cokoliv chcete,“ pravil Blunt ponuře.

„Řekněte svým mužům, že šlo o planý poplach. Vyřiďte jim, že se omlouvám za všechny nepříjemnosti, a jménem amerického lidu a velvyslance Haltona jim poděkujte za vynikající práci, kterou dnes odvedli.“

„Tomu nerozumím, pane O’Donnelle. Proč?“

O’Donnell vrhl letmý pohled na obrazovku. „Tohle DVD neexistuje. Už chápete?“

Blunt přikývl. Chápal naprosto dokonale.

18

LETECKÁ ZÁKLADNA ANDREWS, SOBOTA 07:12

Exkluzivní proudové letadlo Gulfstream V dosedlo na plochu letecké základny Andrews poblíž Washingtonu a rolovalo do zabezpečeného hangáru s podlahami hladkými jako naleštěný mramor. Gabriel vystoupil z tryskového klenotu s kufříkem Samsonite v ruce a zamířil k přistavenému Chevroletu Suburban s virginskou poznávací značkou. Uvnitř seděli dva příslušníci CIA, kteří ani nemukli, když Gabriel hodil kufřík na zadní sedadlo a vsoukal se za ním. Jednání Američanů ho nijak nepřekvapilo. Jejich kontrarozvědka jim ráda opakovala, že agenti Ústavu vidí za jakýmkoliv, byť sebenudnějším, setkáním s členy Agentury další příležitost pro získání tajných informací. Chvíli byl v pokušení položit mužům jednu dvě zavádějící otázky, jen aby tenhle mýtus podpořil, ale nakonec se jen zeptal, kam ho vezou.

„Na ústředí,“ odsekl muž na sedadle spolujezdce.

„Já ale na ústředí jet nechci.“

„Půjdete tam v utajení, nikdo se o vás nedozví.“

„A proč se nemůžeme setkat v bezpečném domě jako obvykle?“

„Vaše spojka dnes nemá čas hnout se z budovy ani na vteřinu. Jsem si jist, že to chápete.“

Gabriel se chystal znovu protestovat, ale včas se zarazil. Za poslední rok se v novinách po celém světě dvakrát objevila jeho fotografie, jednou při událostech ve Vatikánu, podruhé když se snažil zabránit únosu Elizabeth Haltonové. Ve srovnání s tím se premiérová návštěva Langley zdála docela neškodná. Kromě toho, pokud si Shamron a předseda vlády prosadí svou, nebude zdaleka jeho poslední.

V onu brzkou hodinu nebyl provoz na silnicích nijak hustý, a tak jim cesta z Andrews do lesů v Langley trvala sotva půl hodiny. Po krátkém zdržení u opevněného strážního domku, kde pečlivě kontrolovali Gabrielovo pověření, pokračovali po dlouhé, dokonale upravené příjezdové cestě k původní budově ústředí. Jelikož měl Gabriel v prostorách areálu status „v utajení“, projeli vstupní branou bez zastávky a zamířili přímo do podzemních garáží. Jeden z agentů vzal Gabrielovi kufřík, druhý je odvedl k zabezpečenému výtahu. Stačilo vložit elektronickou kartu a naťukat pár čísel a za moment už rychle stoupali do sedmého patra. Když se v příslušném podlaží otevřely dveře, přivítali trojici ve foyer další dva agenti, jimž se pod saky dmuly pistole v ramenních pouzdrech. Odvedli Gabriela dlouhou chodbou pokrytou kobercem až k bezpečnostním dveřím, za nimiž se nacházela řada prostorných kanceláří, které obývali nejmocnější důstojníci tajných služeb na světě. Muž, jenž na ně čekal ve vstupní hale, měl na sobě šedé flanelové kalhoty a pomačkanou bavlněnou košili. Jako by na tohle místo jen omylem zabloudil.

„Jaký byl let?“ zajímal se Adrian Carter.

„Máš báječné letadlo.“

Přátelsky si potřásli rukama a Carter obrátil pohled ke kufříku.

„Zdržíš se dlouho, nebo jen pár dní?“

„Pouze tak dlouho, dokud budu vítán,“ odvětil Gabriel.

„Doufám, žes kromě čistých košil a spodního prádla přivezl i něco, co by mě mohlo zajímat.“

„Taky že jo.“

Carter se unaveně pousmál a beze slova vedl Gabriela ke své kanceláři.

Gabriel s díky přijal nabízený šálek kávy a sesunul se na pohovku. Kolega ze CIA se natáhl po dálkovém ovladači na okraji perfektně uklizeného stolu a namířil jej ke stěně plné televizních obrazovek. Na jedné z nich naskočil obraz Elizabeth Haltonové; seděla na podlaze v obyčejné místnosti oblečená ve stejné běžecké soupravě, jakou měla na sobě onoho osudného rána v Hyde Parku, a v ruce držela výtisk deníku Times s palcovým titulkem o vlastním únosu. V pozadí stáli čtyři muži v černých kombinézách a tmavých kuklách, přes které měli převázané zelené čelenky se zkříženými meči a srpky měsíce. Muž přímo za jejími zády svíral v jedné ruce šavli a ve druhé list papíru, ze kterého četl prohlášení. Mluvil arabsky se silným egyptským přízvukem.

„Předpokládám, že tlumočníka nepotřebujeme,“ hlesl Carter.

Gabriel, který už muže soustředěně poslouchal, pomalu zavrtěl hlavou. „Říká, že patří k Meči Alláhovu. Chce, abyste propustili z vězení šejka Abdulláha Abdula-Razaka a vrátili ho do Egypta do příštího pátku do šesti hodin večer londýnského času. Pokud nevyhovíte, velvyslancova dcera zemře. Ultimátum nelze za žádných okolností prodloužit, nepřistoupí na žádné vyjednávání a tohle byl jejich první a poslední kontakt. Pokud se někdo pokusí o záchrannou akci, zabijí Elizabeth Haltonovou okamžitě.“

Obraz se rozzrnil. Carter zmáčkl tlačítko na ovladači a vypnul obrazovku. Otočil se na Gabriela.

„Ani nevypadáš překvapeně.“

„Já jsem se totiž o napojení na Meč Alláhův dozvěděl už včera. Proto jsem přijel sem.“

„Jaks to zjistil?“

„Máme své zdroje a metody, Adriane. Zdroje a metody.“

„Ale no tak,“ naléhal Adrian. „V sázce je život té ženy. Není čas hrát si na obranu teritoria.“

„To, že jsme technicky vzato uzavřeli s Egyptem příměří, neznamená, že jsme je přestali sledovat. Musíme vědět, jestli jejich vláda vydrží, nebo padne. A musíme vědět, jestli proti nám bude v nejbližší době stát nepřátelská islámská republika vyzbrojená moderním americkým armádním vybavením. Tyhle informace nutně potřebujeme a naši přátelé tady v Langley nám je ne vždy ochotně poskytují.“

„Takže váš zdroj patří k SSI, jestli to chápu dobře.“

Gabriel s povzdechem rezignoval. „Náš zdroj se stará o to, aby udržel Mubaraka a jeho režim při životě.“

Carter si Gabrielovu odpověď vyložil jako potvrzení vlastních domněnek. „Jak je možné, že my jsme do téhle vlády investovali přes padesát miliard dolarů, a vy se stejně dozvíte o Meči Alláhovu dřív než my?“

„Protože my jsme lepší, Adriane, zvlášť na Středním východě. Vždycky jsme byli lepší a taky vždycky budem. Vy se můžete chlubit vojenskou převahou a těžíte ze silné ekonomiky, ale nás žene dopředu neustálý, hlodavý strach, že bychom nemuseli přežít. A strach je mnohem silnější motivace než peníze.“

Carter zamyšleně položil dálkový ovladač na stůl a posadil se do svého elegantního otáčecího křesla.

„Kdy jste obdrželi tu nahrávku?“ otázal se Gabriel.

Carter mu odvyprávěl podrobnosti.

„Prosáklo něco do britských médií?“

„Ještě ne,“ odvětil Carter. „A snažíme se, aby to tak zůstalo – alespoň prozatím. Rádi bychom si dopřáli ten luxus plánovat naši protiakci bez toho, že by na nás média pokřikovala při každém kroku.“

„Na záruky MI5 a Scotland Yardu bych na vašem místě příliš nespoléhal. Někdo už se o únik informací postará, stejně jako se o to postaral, když šlo o moji zaangažovanost a zatčení.“

„Nebuď na Grahama tak tvrdý,“ přimlouval se Carter. „Potřebujeme ho a vy ostatně taky. My, bratři ve světě tajných služeb, se přece v dobách jako tato neupalujeme na hranici. Držíme pohromadě a ošetřujeme si navzájem rány. Jinak to ani nejde, když před našimi branami stojí hordy barbarů.“

„Ti barbaři už brány dávno prorazili, Adriane. Žijí mezi námi a pohlcují naše děti.“ Gabriel usrkl kávy. „Jak se k tomu staví prezident?“

„Tak, jak bych nepřál svému nejhoršímu nepříteli,“ odvětil Carter. „Jak víš, prezident je hluboce věřící člověk a svou zodpovědnost vůči Elizabeth jakožto kmotřence bere velice vážně. Nicméně ví, že pokud by únoscům vyhověl, žádný americký diplomat už by se nikde na světě nemohl cítit v bezpečí. A taky ví, že kdyby šejkovi Abdulláhovi povolili návrat do Egypta, ocitne se Mubarakova vláda v prekérní situaci. Navzdory všem problémům, kterým momentálně čelí, je Egypt pořád nejdůležitější zemí v arabském světě. A jestli se změní v zemi postavenou na islámu, spustí to řetězovou reakci po celé oblasti – což bude mít katastrofální dopad jak na náš, tak na váš stát. To znamená, že pokud se nám Elizabeth Haltonovou nepodaří najít a zachránit, ode dneška za týden zemře.“

Carter přešel k oknu a zazíral na opadané stromy podél břehů řeky. „Ty už jsi v podobné situaci byl, Gabrieli. Co bys na jeho místě dělal ty?“

„Zavolal bych si ty nejhorší, nejodpornější hajzly nejhrubšfho zrna, co bych měl k dispozici, a nařídil jim, aby ji za každou cenu našli.“

„A když se nám to nepodaří? Přistoupíme na dohodu, abychom naše dítě z rukou barbarů zachránili?“

Gabriel nechal otázku viset ve vzduchu. Carter chvíli tiše hleděl z okna. „Doktoři tvrdí, že stres z tohohle zaměstnání vůbec neprospívá mému srdci. Prý potřebuju víc pohybu. Pojďme se projít, Gabrieli, to nám oběma dělá dobře.“

„Venku je minus deset.“

„Chladný vzduch ti taky prospěje,“ nedal se Carter. „Člověku se pročistí myšlenky a nabere sílu k další práci.“

Vyklouzli bočním vchodem z budovy a vydali se po dlážděné běžecké stezce mezi stromy, jež lemovaly řeku. Carter se choulil v teplém kabátě a vlněné čapce, zatímco Gabriel měl na sobě jen koženou bundu, ve které letěl předchozího rána na Kypr. Během pár minut promrzl na kost.

„Fajn,“ řekl Carter. „Tady nás nikdo neslyší. Jak jsi věděl, že zaútočí právě v Londýně?“

„Nikdo nás neslyší?“ Gabriel se rozhlédl kolem sebe. „Tohle místo je prošpikované kamerami, detektory pohybu a skrytými mikrofony.“

„To je fakt,“ přitakal Carter. „Stejně mi odpověz.“

Gabriel mu vyprávěl o setkání s Ibrahimem Fawazem, o fotografiích, které objevil při chvatném prohledání al-Masrího bytu, a o čarách v poznámkovém bloku, v nichž správně rozpoznal schematický náčrt Hyde Parku.

„Geniální,“ pravil Carter s dávkou upřímného obdivu v hlase. „A co vlastně pohledával velký Gabriel Allon v Amsterodamu?“

„Tuhle část příběhu se bohužel nedozvíš.“

Jako skutečný profesionál pokračoval Carter bez námitek v hovoru. „Ibrahim Fawaz vypadá jako přesně ten typ muslima, kterého hledáme – člověk ochotný udat extremisty a teroristy, kteří žijí v jeho komunitě a chodí s ním denně do mešity.“

„To jsem si taky myslel. Bohužel to má jeden malý háček. V tom kufříku, který jsem s sebou přinesl, je mimo jiné i podstatná část dokumentů o Meči Alláhově, jež se našemu zdroji z SSI podařilo nasbírat. A hádej, čí složku jsem tam objevil.“

„Takže tvůj informátor je z Meče Alláhova?“

Gabriel přikývl. „Než odešel z Egypta, přednášel doktor Ibrahim Fawaz ekonomii na Univerzitě v Minje. Podle záznamů patřil k prvním organizátorům skupiny. Po atentátu na Sadata byl zatčen, ale není příliš patrné proč a délku pobytu ve vězení jeho materiály také neuvádějí.“

„To není nic neobvyklého,“ podotkl Carter. „Ale proč se přestěhoval do Evropy? A proč ti vůbec říkal o komplotu, který plánovali v mešitě al-Hidžra v západním Amsterodamu?“

„Tyhle otázky by měl někdo samozřejmě co nejdřív položit přímo jemu. Buď mi lhal, anebo mi neřekl celou pravdu. V každém případě mě oklamal. Ten chlápek nám něco tají, Adriane.“

Došli ke křižovatce dvou pěšin, kde Carter zahnul doleva. Kráčeli skupinkou holých stromů. Carter vylovil z kapsy kabátu dýmku a váček tabáku a začal rozvážně plnit kalíšek lulky. „V budově nám zakázali kouřit,“ prohodil na vysvětlenou a na chvíli se zastavil, aby rozdmýchal bylinu elegantním stříbrným zapalovačem.

„Podobné nařízení bych uvítal i u nás.“

„Dokážeš si představit Shamrona bez jeho oblíbených tureckých cigaret?“ Carter se znovu rozešel. Za ním se jako za starodávnou lokomotivou táhl jemný javorový dým. „Vypadá to, že máme dvě možnosti. Za prvé, předáme tvoje informace o Fawazovi nizozemské policii a necháme je, ať ho předvolají k výslechu – samozřejmě pod dohledem FBI.“

„A druhá možnost?“

„Sebereme ho sami a popovídáme si s ním mimo záznam, a to někde, kde nikdo nebude trvat na striktním dodržování pravidel.“

„Mou volbu znáš.“

„Jsem rád, že jsme se shodli,“ usmál se Carter. „A já myslím, že bys měl na celou amsterodamskou operaci osobně dohlížet.“

„Já?“ Gabriel zavrtěl hlavou. „Moje role v téhle věci už dávno skončila. Mimo to má CIA s akcemi tohoto typu přece dost zkušeností.“

„To je pravda,“ uznal Carter. „Ale bohužel jsme jich pár pěkně podělali – a musím dodat, ač nerad, že pod mým velením. Evropané už nejsou ochotni zavírat oči před manévry nad rámec zákona, které provádíme na jejich půdě. Naši vlastní operativci, kteří pracují v utajení, se tak strašně bojí stíhání doma i v zahraničí, že před každým úkolem konzultují právníka. Náš neohrožený ředitel drží ukazovák ve vzduchu a podle posledních zpráv nám přestal foukat vítr do zad. Doby, kdy jsme se svobodně proháněli Evropou a Středním východem a porušovali zákony a lámali končetiny, jak se nám zlíbilo, jsou bohužel pryč. Dveře k utajovaným věznicím se zavřely a my už nemůžeme předávat naše nepřátele do rukou lidí, kteří s notnou dávkou fantazie vymýšleli nové a nové způsoby použití gumových hadic a dřevěných holí. Museli jsme odložit boxery a znovu je z nás klub džentlmenů z Princetonu a Yale. Ale tak to asi má být.“

„To my si své džentlmeny z Princetonu a Yale přísně střežíme na bulváru Krále Saula. Tam se aspoň nemůžou dostat do průseru.“

Carter chvíli kráčel mlčky, oči zabodnuté do dlážděného chodníku. „Na něco podobného se připravujeme už velice dlouho. Přímou zodpovědnost za veškeré pokusy o osvobození rukojmí nesou v případech, jako je tento, naši bratři z FBI. My samozřejmě shromažďujeme informace a udržujeme styky se spřátelenými rozvědkami v Evropě a na Středním východě. Ty a tvůj tým byste působili v utajení v rámci rozsáhlé mezinárodní spolupráce. Ty sám bys prakticky vzato zastával funkci subdodavatele Agentury. Je to sice neobvyklý postup, ale s ohledem na naši dřívější spolupráci by to, myslím, mohlo fungovat.“

„Na to bych potřeboval souhlas předsedy vlády,“ odpověděl Gabriel váhavě. „A samozřejmě by to musel odkývat i Shamron.“

„Zařídím bezpečnou linku do Jeruzaléma. Bez odposlechu, slibuju.“

„Raději bych si zavolal z našeho velvyslanectví, pokud to nevadí.“

„Jak je libo.“ Carter se zastavil u kmene jednoho stromu a vyklepal o něj spálený tabák z dýmky. „Prozradil ti váš informátor, kdo za tím vším podle něj stojí?“

Gabriel mu popravdě odpověděl. Carter pokýval hlavou a nacpal si do kalíšku další kuřivo. „Sfingu známe,“ řekl. „Domníváme se, že tentýž člověk před třemi lety naplánoval útok na pyramidy, při kterém zemřelo sedmnáct amerických turistů. A také je podle nás zodpovědný za smrt dvou našich diplomatů v Káhiře. Jeden z nich, mimochodem, patřil k CIA, má hvězdu ve vstupní hale. Obávám se, že co se týká osudu těch, kdo si dovolí zatknout či zabít nějakého člena Meče, má Sfinga docela výmluvnou pověst. S ohledem na tvé úsilí při londýnské akci si troufám říct, že ses dostal do čela jeho seznamu. Budeš si muset dávat v terénu zatraceně dobrý pozor, kam šlapeš.“

„Předpokládám, že Egypťanům už jste o té nahrávce i požadavcích řekli, je to tak?“

„Usoudili jsme, že nemáme moc na výběr,“ potvrdil Carter. „Přislíbili nám plnou podporu. Krom toho nám dali jasně najevo, že ustoupit požadavkům Meče by byl velmi špatný nápad. Dnes večer letí tajně do Washingtonu egyptský ministr zahraničí, aby tento názor osobně zopakoval svému protějšku i prezidentovi. Spolu s ním dorazí i zvláštní tým z ministerstva vnitra a čelní představitelé všech složek egyptských tajných a bezpečnostních služeb. Rozhodli jsme se, že našim pracovním skupinám tady i v Londýně přidělíme egyptské spolupracovníky.“

„V tom případě dohlídněte na to, aby se před nimi nikdo nezmínil o naší malé tajné operaci. Islamisté prostupují egyptskou společností na všech úrovních a stejně tak vládními institucemi, včetně tajných služeb. Můžete si být jistí, že Sfinga má kontakt i uvnitř SSI.“

„Operace pod tvým velením oficiálně neexistuje a kromě mě se o ní nikdo nedozví.“ Carter vrhl letmý pohled na hodinky. „Jak dlouho ti potrvá sestavit v Amsterodamu svůj tým?“

„Mám tam jednoho muže, který může okamžitě začít sledovat cíl.“

„Jednoho muže? Doufám, že schopného.“

„Bez obav.“

„A zbytek?“

„Do osmačtyřiceti hodin.“

„Takže pak nám zbývá pět dní,“ odpočítal Carter. „Vem si do Izraele moje letadlo, to nám ušetří pár hodin a v dané situaci je každá minuta dobrá. Potřebuju v týmu jednoho z našich lidí, aby koordinoval vaše aktivity s oněmi širšími zájmy. Jinak hrozí, že o sebe budeme venku zakopávat.“

„V žádném případě nechci v týmu nikoho ze CIA. Jenom by se tam motal. Navíc počítám s tím, že se pustíme do věcí, které budou v rozporu s americkými zákony. Nemůžu si dovolit každých pět minut čekat, než se vykecá se svým washingtonským právníkem.“

„Bohužel musím trvat na svém.“

„Fajn. Pak vítej v mém týmu, Adriane.“

„Nic by mě nepotěšilo víc, ovšem v dané chvíli nepřipadá v úvahu, že bych se hnul z ústředí. Mám pro tebe ale jiného kandidáta. Má dost zkušeností z terénu a podle mě prošla i zkouškami ohněm. A nejlepší na tom je, žes ji vycvičil ty sám.“

Gabriel se zarazil. „To nemyslíš vážně.“

„Ale jo.“

„Kde je teď?“

„V protiteroristickém středisku, saúdskoarabská sekce.“

„Jak rychle ji můžeš sehnat?“

„Jeden telefonát, a je tvoje.“

19

POBLÍŽ LE HAVRE, FRANCIE, SOBOTA 16:49

Světla na francouzském pobřeží protínala temné šero před přídí převozní lodě na trase Portsmouth – Le Havre. Muž usazený u baru ve vyhlídkové části horní paluby mrkl na hodinky. Zbývalo ještě třicet minut, než po pětihodinové plavbě přistanou ve francouzském přístavu. Gestem ruky pokynul servírce a objednal si další pivo – na této plavbě už čtvrté. Chvíli nato mu je číšnice se svůdným úsměvem na rtech postavila na stolek. Vlasy měla odbarvené na blond a spodní ret zdobila jednoduchá náušnice ve tvaru tečky s drahým kamínkem uprostřed. Na jmenovce stálo CHRISTINE. Muž se na ni podíval pohledem, jakým bezvěrci vždycky obdarují své ženy, a bez rozpaků sklouzl očima k poprsí.

„Máte také nějaké jméno?“ otázala se Christine.

„Thomas,“ odvětil.

To jméno si jen vypůjčil, stejně jako řidičský průkaz a britský cestovní pas. Jediné, co na něm nebylo falešné, byl jeho yorkshirský přízvuk. Muž se skutečně narodil a vyrostl v severovýchodním hrabství Anglie.

„Možná se mýlím, Thomasi, ale myslím, že tu máte nápadnici.“

„Vážně? A kdepak?“

Servírka vrhla letmý pohled na opačný konec místnosti. U protějšího okna seděla osamělá mladá žena kolem pětadvaceti s krátkými tmavými vlasy a divokýma černýma očima. Na sobě měla těsné džíny a přiléhavý svetřík, jenž měl na hrudi vyšitý nápis OUI.

„Pokukuje po vás už od chvíle, co jsme v Portsmouthu odrazili,“ špitla žena. „Tedy, spíš od vás nemůže odtrhnout oči.“

„Není můj typ.“

„A kdo by se kvalifikoval?“

Rozpomněl se na slova, která mu při poslední instruktáži kladl na srdce jeho nadřízený důstojník. Ať se děje cokoliv, hlavně neseď někde v koutě a netvař se jako terorista. S někým se bav, kup někomu drink. Flirtuj s holkama, pokud budou v dosahu.

„Třeba taková číšnice jménem Christine, která servíruje drinky na trajektu.“

„Nepovídejte.“

Z jejího úsměvu se mu zvedal žaludek.

„Kdy se vracíte zpátky do Anglie?“ otázala se.

„Zítra v poledne.“

„To je ale náhoda. Já jedu tou samou lodí. Tak to se, doufám, zase potkáme.“

„Na to si rád připiju.“

Servírka se vrátila za bar. Muž z yorkshirského hrabství pozvedl sklenici piva k ústům, ale než upil, v duchu poprosil Alláha o odpuštění. V posledních dnech se dopustil mnoha hříchů, kvůli kterým se k němu obracel s prosbou o slitování. Poprvé od dob dospívání si oholil vousy a obarvil si vlasy na blond, aby vypadal jako pravý Evropan. V jednom motorestu u silnice si dal vepřovou klobásu a promluvil s mnoha ženami, jež si nehalily tvář. Za účast na únosu americké dívky však rozhřešení nežádal. Její otec sloužil křižáckému režimu – režimu, který utlačoval muslimské obyvatele po celém světě a podporoval Izrael, zatímco Palestinci trpěli pod jeho nadvládou, režimu, který pomáhal prašivému odpadlíkovi Husnímu Mubarakovi, jenž rychle bohatl, zatímco egyptský lid se s každým dalším dnem propadal hlouběji a hlouběji do marastu chudoby a zoufalství. Američanka sloužila jako pouhý nástroj k propuštění šejka Abdulláha z křižáckého vězení, ta nevěřící děvka mohla být klidně prodána na trhu s bílým masem nebo nelítostně popravena, bude-li to nutné, a Alláhova trestu by se nemusel obávat.

Lodní rozhlas zapraskal a kapitán oznámil pasažérům, že loď během několika minut přistane. Muž dopil zbytek piva a zamířil po schodech dolů do nákladního prostoru. Stříbrné dodávkové vozidlo LDV Maxus stálo v prostřední svislé řadě jako třetí od lodní zádě. Muž otevřel zadní dveře a zamžoural do potemnělého nákladového prostoru. Uvnitř leželo několik tuctů beden se znakem yorkshirského výrobce jemného kostního porcelánu. Řádně zdokumentovaná zásilka byla určena pro exkluzivní obchod ve Štrasburku – který shodou okolností vlastnil egyptský podnikatel s úzkými vazbami na Meč Alláhův. Britští policisté otevřeli v portsmouthském přístavu pár krabic – pravděpodobně hledali ztracenou Američanku –, ale objevili jen porcelánové nádobí.

Muž nákladový prostor zase uzavřel, přešel ke dveřím řidiče a vysoukal se za volant. Na místě spolujezdce už seděla tmavovláska z lodního salonku, upnutý svetřík skrytý pod těžkou koženou bundou.

„Připadalo mi, že tě flirtování s tou bezvěrnou mrchou snad i baví,“ ucedila.

„Celou dobu mě svrběla ruka, jak bych jí nejradši jednu vrazil.“

„No, rozhodně si tě bude pamatovat,“ řekla dívka. „Respektive nás oba.“

Pousmál se. Přesně o tom jim šlo.

Pět minut nato přistála loď v Le Havre. Muž s platinově světlými vlasy a yorkshirským přízvukem opatrně vyjel na pevninu a zamířil k městu Rennes.

20

LETECKÁ ZÁKLADNA ANDREWS, SOBOTA 14:17

„Ták, kdo z vás dvou dostal tenhle geniální nápad?“ otázala se Sára Bancroftová. „Ty, nebo Adrian?“

Gabriel se zadíval na ženu usazenou naproti němu v kabině letounu Gulfstream V, jejž mimořádně zapůjčila CIA. Světlé vlasy jí spadaly na ramena, měla alabastrově bílou pleť a oči modré jako letní obloha bez mráčku. Ve svém oblečení – kašmírovém svetříku, vybledlých úzkých džínách a elegantních kožených botách – působila nebezpečně přitažlivě.

„Adrian, kdo jiný.“

„A tys s jeho návrhem samozřejmě nesouhlasil.“

„Přirozeně.“

„Co tě přimělo ustoupit?“

„Mohl jsem si vybrat mezi pěšákem z tajné služby a tebou. Volba pochopitelně padla na tebe.“

„Je hezké vědět, že o člověka někdo stojí.“

„Já jsem o nikoho nestál. To Adrian trval na tom, že do týmu musíme zařadit člověka z Agentury, a tys představovala cestu nejmenšího odporu. Koneckonců, my jsme si tě vycvičili, znáš pár našich agentů a víš, jak postupovat v akci. Rozeznáš bodela od neviota, mluvíš naší řečí.“ Zamračil se. „Tedy, skoro. Ale to, že neumíš hebrejsky, je pořád ještě výhoda. Aspoň o tobě můžeme mluvit za tvými zády. Doslova.“

„Radši si ani nechci představovat, co všechno jste si o mně napovídali.“

„Samé komplimenty, Sáro, můžeš být klidná. Dělala jsi nejrychlejší pokrok, jaký kdy kdo z nás u nováčka viděl. Na stranu druhou jsme to od tebe očekávali, a proto jsme si tě především vybrali.“

Vybral ji vlastně Adrian. Ty najdi obraz, řekl tehdy Carter, a já ti najdu tu dívku. Malba, kterou Gabriel později objevil, bylo ztracené mistrovské dílo Vincenta van Gogha zvané Marguerite Gachetová u toaletního stolku, jež krátce po malířově smrti získal do své soukromé sbírky jeden pařížský právník. Carter našel své vlastní vrcholné dílo, historičku umění se vzděláním z evropských škol, která ovládala několik jazyků a pracovala jako kurátorka Phillipsovy sbírky ve Washingtonu. Gabriel jí využil, aby pronikla mezi obchodní svitu kolem saúdskoarabského finančního mága s mnoha miliony na kontě, teroristy Ziziho al-Bakáriho. Její život se po této akci už nikdy nevrátil do starých kolejí.

„Teda, pokud se nepletu, Gabrieli, tohle je vůbec první kompliment, který jsem od tebe za tu dobu, co se známe, slyšela. Během příprav na operaci al-Bakári jsi se mnou sotva promluvil. Nechal jsi mě prostě v rukou svých instruktorů a ostatních členů týmu. Ale proč?“ Gabrielovo mlčení ji přimělo odpovědět si na otázku sama. „Možná sis musel držet odstup, protože jinak bys neměl to srdce poslat mě mezi Ziziho přisluhovače. Kdo ví? Možná jsem se ti líbila víc, než je záhodno.“

„Mé city k tobě byly vždy výhradně pracovní, Sáro.“

„Já taky netvrdím nic jiného.“ Na moment se odmlčela. „No, víš, když operace skončila, všichni jste mi hrozně scházeli. Byli jste jako moje první opravdová rodina.“ Zaváhala a po chvíli dodala: „A dokonce jsi mi scházel i ty, Gabrieli.“

„Kvůli mně jsi málem zemřela.“

„A jo, tohle.“ Podívala se na své ruce a spojila holé prsteníky do špičky. „Ty jsi za to nemohl, to já. Byla to vynikající operace. Prozradím ti malé tajemství – Agentura není ani z poloviny tak dobrá jako Ústav. Naše operace připomínají hrubou stavbu, ale ty vaše…“ Okamžik hledala správný výraz. „Ty jsou jako umění,“ řekla nakonec. „Jako obrazy tvého dědečka.“

„To byl německý expresionista,“ podotkl Gabriel. „Některé jeho malby byly pěkně chaotické. A násilné.“

„Stejně jako vaše operace.“

Sára si sklopila opěradlo a natáhla nohu na opěrku Gabrielova křesla. Gabrielovi bleskla hlavou nepříjemná vzpomínka: Sára v černém závoji připoutaná řetězy k mučicí lavici v horské chatě ve Švýcarsku.

„Zase se na mě díváš tím svým pohledem,“ utrousila tiše.

„Jakým?“

„Stejným, jakým jsi vyprovázel toho van Gogha, kterého jsme prodávali Zizimu. Díval ses na Marguerite Gachetovou úplně stejně jako potom na mě. Hodnotíš mě, hledáš kazy a oděrky. Zvažuješ, jestli se dá malba ještě oživit, nebo už je všechno ztraceno.“

„A k jakému závěru jsem došel?“

„Plátno je naprosto v pořádku, Gabrieli, nepotřebuje opravovat. Mohl bys ho klidně hned pověsit na zeď.“

„Takže žádné noční můry? Žádné seance s psychology z Agentury?“

„Detaily bych nepitvala.“ Znovu zaměřila pohled na své ruce. Přes obličej jako by jí přeletěl temný stín. „Nikdo v Langley si neumí představit, čím Elizabeth Haltonová prochází, líp než já. Proto mě možná Adrian pro tuhle akci vybral. Je to bývalý velící důstojník, ví, jak tahat za nitky.“

„Taky jsem si všiml.“

Když Gulfstream V roloval po rozjezdové dráze, vzhlédla k němu a zeptala se: „Kam vlastně letíme?“

„Stavíme se ještě v Tel Avivu, potřebuju dát dohromady svůj tým. Pak se přesuneme do Amsterodamu. Trochu si tam popovídáme s jedním chlápkem. Pomůže nám s Elizabeth Haltonovou.“

„Znám ho?“

„Nejspíš ne.“

„Vyprávěj mi o něm,“ vybídla ho.

Gabriel počkal, až se letadlo vznese do vzduchu, a pak jí všechno řekl.

Na bulvár Krále Saula v Tel Avivu dorazili následujícího rána po svítání. Gabriel si od operačního důstojníka vyzvedl první fotky a hlášení z Eliho sledování v Amsterodamu. Pak zavedl Sáru podzemní chodbou ke dveřím označeným 456C. Mnoho let sloužila místnost jako sklad starých počítačů a starého kancelářského nábytku a příležitostně také jako útočiště pro romantická dostaveníčka nočního osazenstva budovy. Dnes by se tam nikdo z bulváru Krále Saula neodvážil – všichni věděli, že si tam Gabriel zbudoval své doupě. Na dveřích visela zažloutlá papírová cedulka, na kterou svým úhledným rukopisem napsal Gabriel heb rejsky DOČASNÝ VÝBOR PRO VÝZKUM TERORISTICKÝCH HROZEB V ZÁPADNÍ EVROPĚ. Ten nápis mu dobře posloužil už v průběhu dvou náročných operací. A rozhodl se nechat ho tam i tentokrát.

Odemkl kódový zámek, rozsvítil zářivky a vstoupil. Místnost vypadala úplně stejně, jako když z ní o rok dřív naposledy odcházel. Jednu stěnu pokrývaly fotografie ze sledování, druhou grafické schéma světových obchodních velmocí a na třetí visely reprodukce mistrů impresionismu. V rohu stála opuštěná tabule, na níž bylo napsáno jediné jméno: SÁRA BANCROFTOVÁ. Ta jej teď váhavě následovala dovnitř, jako by vkročila do dávno zapomenutého pokoje, který znávala z dětství, a zahleděla se na fotografie: Zizi al-Bakári s rozmazlenou dceruškou Nadiou; Abdul a Abdul, jeho dva právníci, jež vystudovali ve Spojených státech; Herr Wehrli, švýcarský osobní bankéř; bin Talál, šéf ochranky; Jean-Michel, francouzský osobní trenér a nejtěžší Sářin mučitel. Obrátila se na Gabriela.

„To všechno jsi plánoval odsud?“

Gabriel pomalu přikývl. Sára se dívala kolem sebe a kroutila nevěřícně hlavou.

„Čekala jsem něco…,“ hlas se jí vytratil. „Něco většího, impozantnějšího.“

„Tohle je Ústav, Sáro, nejsme v Langley. U nás se rádi držíme starých zvyků.“

„Očividně.“ Pohlédla na tabuli. „Tohle jsem viděla naposledy na základní škole.“

Gabriel se pousmál. Zrovna když se pustil do uklízení pozůstatků operace al-Bakári, začali se do místnosti trousit další členové týmu. Žádného formálního představování nebylo potřeba – Sára je nejenže znala, všechny je zbožňovala. Jako první se ve dveřích objevil Josi, vysoký plešatící intelektuál z analytické divize Ústavu, jenž vystudoval klasická studia na univerzitě v Oxfordu a jehož hebrejštinu stále hyzdil těžký britský přízvuk. Jako druhá se ukázala Dina Saridová, chodící encyklopedie terorismu z divize dějin, která dokázala odrecitovat časy, místa a počty obětí všech teroristických útoků proti státu Izrael. Deset minut po ní přišel Jakov, bitvami zocelený velící důstojník z oddělení pro arabské záležitosti Šabaku, a hned za ním Rimona, majorka Izraelských obranných sil, která působila jako analytička Amanu, izraelské vojenské kontrarozvědky. V osm všichni radostně přivítali Odeda. Věčně zadumaný všestranný terénní operativec, který se specializoval na únosy, jim přinesl snídani. Patnáct minut nato se přibelhal chlapík s rozevlátými vlasy, jehož vzhled ukazoval na probdělou noc – Mordechaj, expert na elektroniku. A nakonec se dočkali i šedovlasého Michaila, ruského Žida a vynikajícího střelce, jenž zcela sám odpravil dobrou polovinu teroristických vůdců Hamásu a Palestinského islámského džihádu. Právě jemu a jeho umu se zbraní vděčila Sára za záchranu života. Teď jej na přivítanou políbila na tvář. Gabriel mezitím přešel do čela místnosti a připevnil na nástěnku fotografie, které pořídil Lavon v Amsterodamu.

„Tak. Teď, když jsme se zase všichni sešli,“ začal, „je čas pustit se do práce. Tenhle muž nás dovede k Elizabeth Haltonové. Je to jeden ze zakládajících členů Meče Alláhova, momentálně žije v Amsterodamu. Nejdřív zařídíme, aby se vypařil z povrchu zemského, a pak ho pořádně zmáčkneme. Musíme pracovat rychle a nesmíme se dopustit žádných chyb.“

Izraelská tajná služba si zakládala na schopnosti improvizovat i během sebenáročnější krize, nicméně pod tlakem Gabrielových požadavků se i chlubivý Ústav začal rychle dusit. Největší důraz kladl Gabriel na bezpečné byty a jeho největším a nejtvrdohlavěj-ším protivníkem byla vnitřní správa, která obstarávala a spravovala veškerý majetek Ústavu. Na rozdíl od Paříže, Londýna a Říma, v nichž Ústav disponoval desítkami bezpečných bytů, neměli v Amsterodamu žádný stálý ubytovací inventář, což v dané situaci znamenalo, že divize proslulá svou opatrností musela co nejrychleji sehnat byty na volném trhu. Nic jim nečinilo větší potíž. Do desíti však přesto dokázali obstarat šestiměsíční pronájem dvoupokojového bytu u kanálu Herengracht a během následující hodiny se jim podařilo zajistit luxusní hausbót Heleen na nedalekém kanálu Prinsengraacht. Zbývalo sehnat vhodný prostor pro výslech. Bylo zapotřebí, aby byl dostatečně velký a mohli se v něm pohybovat všichni členové týmu, a zároveň aby se nacházel na vzdáleném místě, kde jejich přítomnost nebude budit nežádoucí pozornost. Gabriel měl na mysli konkrétní budovu – polorozpadlý venkovský statek nedaleko německého Oldenburgu, jehož využívali už při operaci Hněv boží. Vnitřní správa nakonec jeho naléhání ustoupila a sídlo mu povolila.

Jakmile toto oddělení kapitulovalo, zbytek už šel jako po másle. S úderem dvanácté jim cestovní divize naservírovala řadu nevystopovatelných půjčených automobilu, hodinu nato se divize krycích totožností pochlubila s cestovními pasy, díky kterým se ze všech členů týmu rázem stali Evropané. Když finanční sekce odmítla vyhovět Gabrielově žádosti o kufřík plný hotovosti, předvedl v půl druhé úctyhodný herecký výkon a v roli ozbrojeného lupiče si o deset minut později vítězoslavně odnášel krásnou diplomatku naditou padesáti tisíci dolary a stejným množstvím eur v použitých bankovkách.

Uprostřed odpoledne se z budovy na bulváru Krále Saula začali nenápadně trousit první členové týmu; všichni mířili na Ben-Gurionovo letiště. Oded, Mordechaj a Rimona odešli v půl čtvrté a nasedli na letadlo do Bruselu. O hodinu později se vzneslo letadlo do Frankfurtu, na jehož palubě seděli Josi, Jakov a Dina. Gabriel se Sárou odcházeli jako poslední. Krátce po osmé hodině se pohodlně usadili v první třídě letadla společnosti El Al letícího do Paříže. Zatímco se paluba plnila ostatními cestujícími, zavolal Gabriel Chiaře, aby jí oznámil, že se právě mihl doma, ale zase odjíždí. Neptala se kam. Nepotřebovala to vědět.

21

IMBABA, KÁHIRA, NEDĚLE 08:23

Káhirská chudinská čtvrť Imbaba patří k nejzuboženějším místům na světě. Přímo naproti přes řeku Nil sídlí obyvatelé luxusní rezidenční oblasti ostrůvku Zamalek. Těžko hledat větší kontrast – zchátralé domy v Imbabě doslova praskají ve švech a často se pod náporem nájemníku zřítí. Nedlážděné ulice nenesou žádná jména, lidé se zde pohybují v neustálé tmě. Podél cest se táhnou stoky se surovými splašky, mnohde zavalené hromadami nevyvezených odpadků, na nichž v noci řádí smečky potulných psů. Místní děti chodí v otrhaných hadrech, pijí z žump a žijí v permanentím strachu, kdy skončí jako potrava pro obrovské množství krys, které se jim neustále motají pod nohama. Tekoucí voda je tu vzácností, stejně jako výjimečné dodávky elektřiny. Stejně jako naděje. Jediné, čeho zde lidé mají dostatek, je islám. Radikální islám. Rozdrolené zdi zdobí jediný nápis vyvedený zeleným nástřikem: ISLÁM JE ODPOVĚĎ… POUZE MEČ NÁS MŮŽE VYSVOBODIT…

Toho rána se ve vzduchu vznášelo ještě větší napětí než obvykle. Ulicemi se procházeli členové policejního oddílu pro boj s výtržníky a agenti SSI v civilu sledovali dění v oblasti z bezpečí nuzných restaurací a od stánku nabízejících tradiční zeleninový falafel. Husajn Mandálí, jenž vyučoval děti na prvním stupni imbabské základní školy, už podobnou situaci zažil. Jednotky tajných služeb se chystají k razii. Zatknou každého muže, jehož bude zdobit plnovous a tradiční volný oděv galábija, a každou ženu v dlouhém nikábu a zavřou je do obávaného oddělení káhirského vězeňského komplexu Tora známého pod názvem Škorpion, které je vyhrazeno islamistům. Každý člověk bez ohledu na pohlaví bude podroben nejméně několika minutám na mučicí lavici. Faraonova nemilosrdná tajná policie se příliš nezaobírala zákony či pravidly důkazního řízení. Jejich úkolem bylo rozsévat strach – a dosahovali vynikajících úspěchů.

Husajn Mandálí sice nenosil vousy, ale v galábiji chodil. Za směšnou almužnu, kterou dostával místo platu, si nic lepšího pořídit nemohl. Egyptský školský systém se, stejně jako všechno ostatní v této zemi, úplně rozpadal. Učitelé žili na hranici bídy a žáci se toho mnoho nenaučili. Pětadvacet tisíc škol již mnoho let ovládali islamisté, a tak se daly považovat spíš za továrny na lidi, které každoročně vychrlily tisíce mladých mužů a žen, již zasvětili svůj život zničení vládnoucího režimu a jeho západních mecenášů, než za vzdělávací instituce. Mandálí sám znal tento proces velice dobře. Denně svým studentům vyprávěl o odměnách, které čekají na džihádské bojovníky, a zdůrazňoval, že svatou povinností každého z nich je vraždit Američany a Židy, a především pokusit se svrhnout jejich společnou loutku, Husního Mubaraka. Děti z Imbaby patřily vždy k nejzapálenějším nováčkům. Pro důkaz o faraonově lhostejnosti k neutěšené situaci chudých totiž nemuseli chodit daleko. Viděli ho všude kolem sebe.

Na konci ulice držela hlídku skupinka policistů, kteří se po něm podezřívavě dívali, když beze slova proklouzl kolem nich a kráčel dál po rušném bulváru podél západního břehu Nilu. O dvě minuty později zamířil na most do Zamalku. Jako by vstupoval do jiného světa – na ostrov příležitostí obklopený mořem utrpení, místo, kde si valná většina egyptské populace nemohla dovolit ani šálek kávy nebo kus koláče. I Zamalek brzy pocítí hněv legií utiskovaných muslimů na vlastní kůži, říkal si Mandálí v duchu, a s ním celý zbytek světa.

Přešel napříč ostrovem po třídě 26. července a pak se chvíli motal v tichých uličkách severně od sportovního klubu Gezíra, aby se ujistil, že jej nikdo nesleduje. Třicet minut poté, co v Imbabě vkročil na most do Zamalku, přistoupil ke vchodu luxusní výškové budovy známé jako Ramsesovy věže. Vysoký súdánský vrátný patřil k Meči Alláhovu. Uvedl Mandálího do mramorem vykládaného vestibulu a požádal ho, aby dál pokračoval po zadním schodišti. Nechtěl, aby se místní ctění obyvatelé setkali v pozlaceném výtahu s takovým chudákem. Když tedy Mandálí vystoupal až k bytu číslo 2408, sípavě funěl námahou. Vydechl a přikázaným způsobem zaklepal na dveře: dvě zaklepání, krátká odmlka, tři zaklepání.

O pár vteřin později se ve dveřích objevil muž oblečený ve světlešedé galábiji. Vpustil Mandálího do formálně zařízené vstupní haly a poté ho zavedl do skvostného obývacího pokoje s výhledem na Nil. Na zemi seděl v tureckém sedu postarší muž s dlouhým prošedivělým plnovousem. Na sobě měl bílou galábiji a na hlavě háčkovanou čepičku stejné barvy. Husajn Mandálí políbil muže na obě propadlé tváře a usadil se naproti němu.

„Neseš mi zprávy z ulice?“ tázal se šejk Tajib Abdul-Razak.

„Imbabu obklopily Mubarakovy ozbrojené síly a pomalu pronikají i do jejího nitra. I v dalších koutech země nám armáda a policie dávají pořádně zabrat. Ve Fajjúmu, Minje, Asjutu a Luxoru provedli dost kruté razie. Situace je velmi napjatá. Stačí jiskra a exploduje.“

Šejk si mezi prsty pohrával s korálky a ohlédl se na druhého muže v místnosti. „Přines mi magnetofon,“ přikázal mu. „A tobě dám tu jiskru.“

Pomocník položil magnetofon k šejkovým nohám a zapnul nahrávání. O hodinu později se Husajn Mandálí procházel znovu ulicemi Imbaby, tentokrát jej však tlačila kazeta, již měl skrytou v ponožce. Do soumraku se kázání roznese do všech hojně navštěvovaných mešit a mezi podzemní buňky džihádistických bojovníků. Pak už bude vše v rukou Alláhových. Husajn Mandálí věděl jistě jen jedinou věc. Nezakryté imbabské stoky brzy zrudnou krví faraonových vojáků.

22

AMSTERODAM, PONDĚLÍ 09:30

Hausbót Heleen vypadal jako obrovská krabice natřená nahnědo s červeným lemováním. Zábradlí zdobily květiny zasazené v podlouhlých truhlících a za zádí se na vodě vznášel lehký člun s přívěsným lodním motorem. Interiér nedávno modernizovali – důmyslně zařízená kuchyně se blýskala novými přístroji z nerezavějící oceli a útulnou společenskou místnost vkusně doplňoval nábytek ve skandinávském stylu. Noví obyvatelé sundali z jedné stěny tři rádoby moderní obrazy mizerných kvalit a nahradili je mapou Amsterodamu ve velkém měřítku a desítkami fotografií pořízených při sledování postaršího muslimského muže. Na jídelním stole se skleněnou deskou ležel notebook vybavený bezpečnostním komunikačním softwarem a u něj seděl muž, který jako by vždy nosil všechno své oblečení najednou. Gabriel jej úpěnlivě prosil, aby típl zapálenou cigaretu. Z noční jízdy z Paříže mu ještě teď třeštila hlava.

„Jestli je Ibrahim Fawaz opravdu terorista, tak se tak vůbec nechová,“ prohlásil Eli Lavon. „Ten člověk nepředvádí absolutně nic, co by se aspoň vzdáleně podobalo základním kontrasledovacím opatřením. Nikdy nemění trasu a jeho pohyb je naprosto předvídatelný.“

Gabriel vzhlédl k nástěnné mapě Amsterodamu, kde byla tlustou černou čarou vyznačena cesta, po níž Ibrahim dennodenně chodil ze svého bytu na náměstí Augusta Allebé do kulturního centra islámské obce v západním Amsterodamu, odtud na trh Ten Kate a nakonec do mešity al-Hidžra. Na každý důležitý bod připadlo několik fotografií, k nimž Eli pečlivě připsal dobu příchodu i odchodu.

„Tak kde?“ uvažoval nahlas Gabriel. „Kde ho seberem?“

Lavon vstal ze židle a přešel k mapě. „S ohledem na to, co jsem měl možnost zjistit, bych navrhoval jediné místo. Tady,“ zabodl krátký tlustý ukazovák do mapy, „na konci ulice Jan Hazenstraat.

Chodí po ní po večerních modlitbách z mešity domů. Na amsterodamské poměry je dost tichá, a pokud se nám podaří vyřadit z provozu pouliční lampy, ani si nevšimne, že po něm jdeme.“ Obrátil se na Gabriela. „Kdy to chceš provést?“

Odpověď zazněla z kuchyně, kde Sára vařila čerstvou kávu. „Dnes večer,“ zahlaholila. „Nemáme jinou možnost. Musíme to provést už dneska a začít s výslechem.“

„Dnes večer?“ Lavon pohlédl na Gabriela a nevěřícně se usmíval. „Ještě vloni jsem tohle dítě učil, jak chodit po ulici jako profesionál. A teď mi říká, že mám v hustě obydleném evropském městě unést muže, kterého jsem sledoval sotva osmačtyřicet hodin.“

„To dítě má, bohužel, pravdu, Eli. Musíme to udělat už dnes a dát se do práce.“

Lavon se znovu posadil a založil ruce na hrudi. „Pamatuješ si, jak dlouho jsem sledoval Zwaitera v Římě, než jsme vůbec začali mluvit o tom, jak ho zabít? Tři týdny. A to šlo o vraždu, ne o únos. Sám víš, co Shamron vždycky říká o operacích jako tahle.“

„Že je mnohem snazší nechat ležet mrtvolu na chodníku, než vecpat živého člověka do únikového vozu.“ Gabriel se pousmál. „Ten Shamron ale umí mluvit, co?“

Sára postavila konvici na stůl a posadila se vedle Gabriela. Lavon si zapálil cigaretu a rozčarovaně vypouštěl dým ke stropu.

„Policie vyhlásila v tomto městě nejvyšší stupeň pohotovosti kvůli účasti amsterodamské buňky na útoku v Londýně,“ konstatoval. „Potřebujeme Ibrahima sledovat ještě nejmíň týden. Musíme naplánovat únikovou cestu a záložní únikovou cestu a tyhle dvě pojistit ještě třetí záložní trasou. Místo, kde k únosu dojde, musíme sledovat čtyřiadvacet hodin denně, aby nás v rozhodující chvíli nic nemohlo překvapit. Vynechal jsem něco?“

„Možná zkoušku na nečisto?“ provokoval Gabriel. „Měli bychom si to aspoň třikrát vyzkoušet, než to uděláme doopravdy. A v dokonalém světě bychom samozřejmě postupovali přesně podle tvých slov. Jenže v tom našem reálném zbývá Elizabeth Haltonové necelých pět dní života. Připravíme se na tu akci, jak nejlépe to půjde, ale neodložíme ji ani o den.“

„A budeme se modlit, abychom neskončili ve vězení, což se taky stane, pokud se dopustíme jediné chyby.“ Lavon se sklíčeně podíval na hodinky. „Čas na procházku po Oud West. Kdo ví? Možná to bude na dlouhé roky naše poslední.“

Rušné hemžení u stánků, které se táhly ulicí Ten Kate v délce několika bloků, jasně odráželo změny amsterodamské čtvrti Oud West. K dostání zde byly datle i luštěniny, na zemi stály soudky oliv a cizrny, prodavači u stánků nabízeli masovou šawarmu i zeleninový falafel, a objevili se tu dokonce i tři halal řezníci, kteří prodávali maso odpovídající muslimským pravidlům stravování. Gabriel se zastavil u stánku s obuví a probíral se hromadou padělaných tenisek amerických značek – nezbytným artiklem, jenž utvrzoval status mládeže, a to i tvrďáků v ulicích západního Amsterodamu. Sára u protějšího chodníku listovala knihou v plátěném obalu, na němž byl vyobrazen portrét Che Guevary, a Lavon kousek za nimi předstíral zájem o mikinu s kapuci a nápisem SVOBODU PALESTINĚ! na zádech.

Lavon se obrátil čelem ke Gabrielovi a téměř nepostřehnutelně kývl hlavou na znamení, že neobjevil žádné pronásledovatele. Pár vteřin nato už všichni tři kráčeli bok po boku ke vzdálenému konci tržiště. Stánek, o jehož provoz se během odpolední staral Ibrahim Fawaz, obsluhoval postarší Maročan v bílé džalabě. Sára si s hraným zájmem prohlížela varnou konvici, zatímco muži pokračovali na samý konec tržiště. Na opačné straně ulice stála mešita al-Hidžra. Na chodníku rozmlouvali dva muži s plnovousem, které bedlivě pozorovali dva uniformovaní strážníci amsterodamské policie. O dvacet metrů dál parkovala tmavá dodávka s černými okny.

„Posledních osmačtyřicet minut se nehnula z místa,“ šeptl Lavon.

„Bezpečnostní jednotky?“

Lavon přikývl. „A kdybych měl hádat, řekl bych, že další pevnou pozorovatelnu mají v tom baráku naproti.“

Gabriel se ohlédl k prodejnímu pultíku s kuchyňskými spotřebiči a pokynul Sáře, aby se k nim přidala. Zahnuli doleva do klidné ulice Jan Hazenstraat, kterou po obou stranách lemovaly pomenší, nesourodé nájemní budovy a malé výkladní skříně. Na jejím konci se přímo na břehu širokého kanálu nacházel miniaturní parčík s několika lavičkami, houpačkou a párem zrezivělých koníků na ocelové pružině. Gabriel zašel doleva za roh a rozhlédl se kolem – další řada obytných bloků, tentokrát však žádné výlohy ani kavárny. Nic, co by po setmění představovalo zvýšené riziko.

„Večerní modlitby dnes začínají v šest třicet sedm,“ oznámil Lavon, „což znamená, že Ibrahim tudy bude procházet zhruba kolem sedmé. Jakmile zajde za roh, nikdo z dodávky ani z pozorovatelny ho nemá šanci spatřit. Na nás je jen, aby se nám ho podařilo dostat bez zbytečného rámusu. Já bych navrhoval postavit únikový vůz sem k tomu rohu, kam už na něj holandští agenti nedohlídnou. A pak musíme udělat něco, co Ibrahima zpomalí natolik, aby se nám ho povedlo bez problému chytit.“

Gabriel si v hlavě promítal noc, kdy se s Ibrahimem ubírali podél řeky Amstel, a zřetelně si vybavil, jak se Egypťan znechuceně zašklebil a zabodl oči do země, když si proti nim ruku v ruce vykračoval pár – stejného pohlaví.

„Nesnáší homosexuály,“ řekl.

„To většina islamistů,“ opáčil Lavon. „Co máš na mysli?“

Když mu Gabriel vylíčil svůj záměr, Lavon se uculil. „A komu ten úkol chceš svěřit?“

„Michailovi s Jakovem,“ odvětil Gabriel bez váhání.

„Výborně,“ pravil. „Ale oznámíš jim to sám. Mě ti kluci dost znervózňují.“

23

BÍLÝ DŮM, PONDĚLÍ 12:45

O totožnosti narušitele, jenž se dobýval do kanceláře Nicholase Scanlona, nemohlo být pochyb. Dvojí zaklepání ostré jako úder kladiva na hřebík mluvilo za vše. Tiskový mluvčí Bílého domu čekal dalších deset nepříjemných vteřin a teprve pak zvedl oči od práce. Spatřil Melissu Stewartovou, zvláštní zpravodajku z Bílého domu pro televizní kanál NBC, jak se opírá o dveřní zárubeň, ruce vzdorovitě založené na hrudi. Vlasy měla ještě rozevláté z posledního živého vysílání na severním trávníku.

„Tak, co máte na srdci, Melisso?“

„Musíme si promluvit.“

„Zase došel papír na toaletě?“

Stewartová vešla dovnitř a zavřela za sebou dveře.

„Jen pojďte dál,“ pobídl ji Scanlon jízlivě. „Posaďte se.“

„To bych velice ráda, Nicku, ale bohužel mám trochu naspěch.“

„Co pro vás tedy mohu udělat?“

„Potvrdit jednu historku.“

Scanlon chvíli rovnal papíry na pracovním stole; evidentně hrál o čas. „Co máte?“

„Vím, kdo drží Elizabeth Haltonovou jako rukojmí.“

„Tak to nám prozraďte, Melisso. Po téhle informaci už všichni dlouho prahneme.“

„Meč Alláhův, drahý Nicku. Před pár dny nechali někde na venkově v jižní Anglii DVD s nahrávkou Elizabeth. Chtějí šejka Abdulláha, a pokud jim ho nepošleme letadlem do pátečního večera, zabijou ji.“

„Kdo je váš zdroj?“

„To nezní jako popření.“

„Odpovězte laskavě na moji otázku.“

„Nečekáte snad, že vám vyzradím svého informátora, že ne?“

„Tak mi ho aspoň trochu popište.“

„Pracuje ve službách práva,“ ucedila. „Ale víc ze mě nedostanete.“

Scanlon se s křeslem otočil k neprůstřelnému oknu a zadíval se k severnímu trávníku. Podělaný únik informací… Stejně byl zázrak, že se jim to dařilo držet pod pokličkou tak dlouho. Scanlon býval vynikající lobbista a odborník na vztahy s veřejností, pro prezidenta pracoval teprve šest měsíců. Přesto už za tu dobu viděl dost, aby jej udivovala náchylnost zdejších zaměstnanců k vyzrazení jakýchkoliv tajných zpráv. Čím horší, tím rychleji se dostaly ven. Přemítal, čím mohla reportérka přesvědčit federálního agenta, aby jí takovou informaci předal. Otočil se zpátky k Melisse a zadíval se do jejích velkých modrých očí. No jasně, blesklo mu hlavou.

„Pořád spíte s tím chlápkem z FBI?“

„Do mého soukromí vám vůbec nic není, Nicku.“

„Dám vám jednu radu a doufám, že si ji přeberete přesně tak, jak je míněna. S tímhle příběhem nechcete přijít jako první.“

„Ani tohle nezní moc jako popření mých informací.“

„Jistě si umíte představit, kolik choulostivých operací probíhá právě teď po celém světě – operací, které budou okamžitě ohroženy, pokud tuhle zprávu někdo odhalí dřív, než se na její oznámení řádně připravíme.“

„Je mi líto, Nicku, ale tohle je příliš velké sousto na to, abych ho nechala jen tak vyhnít. Jestli je to pravda, pak s tím musíme ven. Američané si zaslouží vědět, kdo Elizabeth Haltonovou drží v zajetí.“

„Přestože ji pak okamžitě zabijí?“

„Zašel jste párkrát už hodně daleko, ale s tímhle vydíráním se to tedy nedá srovnávat.“

„A můžu zajít ještě dál, Melisso. Popřu, že je to pravda, a pak vás veřejně obviním.“

Obrátila se k odchodu a natáhla ruku ke dveřní kouli.

„Počkejte,“ zarazil ji Scanlon nečekaně smířlivým tónem. „Možná bychom se mohli dohodnout.“

„Tak povídejte.“

„Kolik mi můžete dát času?“

„Deset minut.“

„Dvacet,“ kontroval Scanlon.

„Patnáct.“

Tiskový mluvčí souhlasně přikývl. Reportérka se podívala na hodinky.

„Jestli mi v kabině do patnácti zasraných minut nezazvoní telefon,“ řekla, „vmašíruju na trávník a řeknu celému světu, kdo má únos Elizabeth Haltonové na svědomí.“

O tři minuty později vstoupil Nicholas Scanlon do Oválné pracovny v doprovodu náčelníka štábu Williama Burnse a poradce pro národní bezpečnost Cyra Mansfielda. Prezident je přivítal zpoza svého stolu.

„Co ty protáhlé obličeje, pánové?“

„Prosáklo to ven, pane prezidente,“ přiznal Scanlon. „NBC ví, kdo má Elizabeth Haltonovou.“

Prezident sklíčeně zavřel oči. Už déle než týden se pohyboval na tenkém ledě; pro veřejnost se snažil adekvátně vyjadřovat obavy o osud dcery svého blízkého přítele, zároveň však musel dávat teroristům jasně najevo, že se jim v žádném případě nepodařilo nejmocnějšího muže planety paralyzovat. Jen jeho nejbližší věděli, jak vysokou fyzickou i emocionální daň si na něm únos kmotřenky vyžádal.

„Co navrhujete, Nicku?“

„Postavit se tomu čelem, pane. Podle mě by bylo lepší, aby se svět dozvěděl o příslušnosti únosců přímo od vás, a ne od Melissy Stewartové.“

„Kolik času zbývá, než to odvysílají?“

Scanlon se podíval na hodinky. „Devět minut, pane.“

Prezident sklouzl pohledem z tiskového mluvčího na bezpečnostního poradce. „Potřebuju vědět, jestli tím prohlášením neohrozím nějakou tajnou operaci. Spojte mě s ředitelem CIA a s ministrem zahraničí.“

„Ano, pane.“

Prezident se znovu obrátil ke Scanlonovi. „Pokud nikdo nebude nic namítat, kde to podle vás bude nejlepší?“

„Tiskové středisko postačí.“

„Ale žádný prostor na otázky.“

„Oznámím to reportérům předem.“

„Co uděláte s Melissou Stewartovou?“

„Budeme jí muset zaručit nějakou protislužbu,“ povzdechl Scanlon. „A ne malou.“

„Nestačilo by apelovat na její smysl pro slušnost a lásku k vlasti?“

„Mluvíme o Melisse Stewartové, pane prezidente. Nejsem si jistý, jestli má vůbec puls, o lásce k vlasti nemluvě.“

Prezident těžce vydechl. „Můžete jí slíbit, že až tohle všechno skončí, poskytnu NBC první interview. To by ji mohlo uklidnit.“

„V tom případě mě ovšem sežere zbytek tiskového střediska, pane.“

„Což je ovšem váš problém, Nicku, nikoliv můj.“

„Mám vám připravit prohlášení, pane?“

Prezident zavrtěl hlavou. „Tohle si sepíšu sám.“

Melissa Stewartová si zrovna oblékala kabát a chystala se vyrazit na severní trávník, když se rozezvonil telefon.

„To je dost na poslední chvíli, nezdá se vám?“

„Odpusťte, Melisso, na vteřinu jsem zapomněl, že jste středem vesmíru.“

„Přijdu pozdě na jedno důležité živé vysílání, drahý Nicku.“

„Zrušte ho.“

„Co za to?“

„Za dvacet minut vystoupí prezident s prohlášením, ve kterém oznámí světu, že Elizabeth Haltonovou unesl Meč Alláhův a výměnou za rukojmí požaduje šejka Abdulláha. Předtím můžete odvysílat, že se zpravodajové z NBC dozvěděli o tom, že Elizabeth Haltonovou drží egyptské radikální hnutí a že prezident Spojených států poskytne o situaci podrobnější informace. Pokud se budete držet tohoto scénáře, bude váš kanál první, který odvysílá exkluzivní rozhovor s prezidentem, až tahle věc skončí. A pokud ne, budu vám po zbytek svého působení v Bílém domě pořádně zatápět. Domluveno?“

„Myslím, že ano.“

„Takže se uvidíme za deset minut v tiskovém středisku. A nesnažte se mě podfouknout, Melisso, mám uši napjaté.“

* * *

Prezident Spojených států se objevil na pódiu v tiskovém sále Bílého domu přesně v půl druhé odpoledne východního času a oznámil světu, že jeho kmotřenku zadržuje egyptské teroristické hnutí známé jako Meč Alláhův. Výměnou za Elizabeth Haltonovou požadují teroristé propuštění šejka Abdulláha Abdula-Razaka. Prezident dal jasně najevo, že tomuto požadavku v žádném případě nevyhoví. Vyzval teroristy k okamžitému propuštění rukojmí a předem je varoval, že jak oni, tak jejich chlebodárci jednoho dne stanou před soudem. Na závěr poděkoval americkému lidu za podporu a modlitby.

V jednu hodinu a třicet dva minut přenechal pódium tiskovému mluvčímu Nicholasi Scanlonovi, který musel náporu šokovaných reportérů čelit zcela sám. Adrian Carter vypnul dálkovým ovládáním zvuk a pohlédl ke dveřím kanceláře, u kterých stál Shepard Cantwell, zástupce ředitele CIA pro zpravodajskou činnost, na sobě neodmyslitelnou košili a kalhoty se šlemi.

„Co si o tom myslíte?“ otázal se Cantwell.

Carter s odpovědí otálel. Shepard Cantwell se zásadně ptal, jen když chtěl vyjádřit vlastní názor. Nemohl za to, byl odpovědný za analýzu informací.

„Podle mě udělal za daných okolností to nejlepší, co se dalo,“ řekl nakonec Carter. „Dal Meči jasně najevo, že se nenecháme vydírat a že nebudeme vyjednávat.“

„Vy tu všichni předpokládáte, že Meč chce vyjednávat. Já bych si tím ale tak jistý nebyl.“ Cantwell vešel dovnitř a posadil se. „Naši analytici rozebrali každé slovo, které kdy šejk Tajib Abdul-Razak napsal či pronesl na veřejnosti – kázání, fatvy, přepisy rozhovorů, cokoliv, co se nám podařilo získat. Před pár lety poskytl interview jednomu londýnskému plátku, co vychází v arabštině. Setkání s reportérem proběhlo za přísných bezpečnostních opatření ve vrcholném utajení někde v egyptském vnitrozemí. V průběhu rozhovoru se zpravodaj šejka tázal, jaký scénář by považoval za nejpravděpodobnější, kdyby islamisté měli přijít k moci – volby, převrat, nebo lidové povstání. Šejk nezaváhal. Jediný způsob, jakým by se islamisté mohli kdy v Egyptě dostat k moci, řekl, tkví v podněcování mas nespokojených obyvatel, aby povstali proti svým utlačovatelům. Demonstrace, nepokoje, pouliční bouře a srážky s příslušníky armády – taková jakoby intifáda od delty Nilu až k Hornímu Egyptu.“

„Kam tím míříš, Shepe?“

„Šejk Tajib je náboženský fanatik a masový vrah, jenže vedle toho je taky zatraceně inteligentní a dost prohnaný, o čemž svědčí mimo jiné i to, že je po tolika letech stále naživu. Muselo mu být jasné, že na jeho podmínky nikdy nepřistoupíme a jeho bratra z vězení nepropustíme. Takže je dost dobře možné, že mu v tuhle chvíli nejde ani tak o bratra, jako spíš o to zmíněné povstání.“

„Které vyprovokuje tím, že vyvolá konflikt s námi?“

„Právě teď převracejí místní bezpečnostní složky celý Egypt vzhůru nohama, aby pomohly nevěřícím Američanům najít dceru miliardářského velvyslance,“ vysvětloval Cantwell. „Zkus si představit, jak to asi vnímá egyptský islamista, který se dennodenně potýká s příšernými životními podmínkami a obrovskou chudobou a který v Mubarakových mučírnách přišel o bratra nebo otce. Ty se mimochodem právě teď, jak spolu mluvíme, plní dalšími a dalšími lidmi, a to jenom proto, že tamní režim hledá jednu jedinou Američanku.“

„Jak špatná je situace v Egyptě?“

„Zprávy z káhirské rezidentury nevěstí nic dobrého. Je to horší než kdy dřív, a jestli se to bude tímhle směrem vyvíjet i dál, šejk Tajib se svého povstání dočká co nevidět. A náš prezident se zapíše do dějin jako ten, který ztratil Egypt.“

Cantwell se zvedl k odchodu, ale pak se najednou zarazil. „Ještě jedna věc,“ vyhrkl. „Prezident právě poslal našemu příteli Sfingovi velice dobře čitelný vzkaz. Dost bych se divil, kdyby mu na něj neodpověděl. Na vašem místě bych okamžitě volal vnitřní bezpečnost a zalarmoval výbor pro informace o ohrožení národní bezpečnosti.“

„Jaký stupeň?“

„Rudý,“ odpověděl Cantwell mezi dveřmi. „Krvavě rudý.“

Carter zkontroloval čas na hodinkách. Jedna hodina sedmatřicet minut. Muslimští obyvatelé Amsterodamu právě začínají odříkávat večerní modlitby. Zabodl pohled do telefonu a čekal, až se rozezvoní.

24

OUD WEST, AMSTERODAM, PONDĚLÍ 19:07

Když Ibrahim Fawaz otevřel dveře mešity al-Hidžra, udeřil ho do obličeje ostrý poryv studeného větru. Trávil v Holandsku už pětadvacátou zimu, ale na chladné počasí si stále nezvykl. Prozřetelnost a osud jej zavály sem, do betonové zahrady v severní Evropě, ale v srdci byl stále ibn balad z Horního Egypta – rodný syn, dítě řeky. Chvíli zůstal stát ve vstupním prostoru mešity; vytáhl si límec až k bradě a utáhl šálu kolem krku. Potom nejistě vyšel na ulici, kde se ihned stal objektem nezastíraného zájmu dvou městských strážníků s tvářemi zrůžovělými chladem. Plynnou holandštinou si s nimi vyměnil pár žoviálních společenských frází a pak zamířil do ulice Jan Hazenstraat.

Policisté nyní hlídali mešitu ve dne v noci. Hned po útocích na Londýn ji nizozemští vyšetřovatelé dvakrát prohledali. Zabavili dokumenty a počítače, a imáma a některé přisluhovače předvedli k výslechu a vyptávali se na Sámera al-Masrího a členy jeho buňky. Imám dnes ve svém kázání obvinil bezvěrce z toho, že útoku na Londýn i vraždy Solomona Rosnera zneužívají k obhajobě tvrdých zákroků proti muslimským obyvatelům po celém Nizozemí. Ibrahim Fawaz už razie proti vyznavačům islámu zažil; tak nemilosrdné a brutální zacházení si Evropané nedokáží představit ani ve svých nejhorších nočních můrách. Imám teď samozřejmě využíval policejní vyšetřování jako záminku, aby podnítil náboženské nepokoje. Ostatně, právě to mu šlo ze všeho nejlépe, a proto ho v prvé řadě do Amsterodamu poslali.

Ibrahimův stín se znenadání prodloužil, jak se za ním objevil nějaký vůz se zapnutými reflektory. Když jej auto předjelo, stín z chodníku zmizel a kolem se rozhostila úplná tma. Vypadalo to, že tři lampy na konci ulice, které ji obvykle dostatečně osvětlují, z nějakého důvodu přestaly fungovat. Na jedné z laviček v parčíku na nábřeží seděl osamocený muž. Měl ztrhaný obličej a ustrašené tmavé oči a byl vyzáblý jako stébla rákosu v mělčinách Nilu. Narkoman, kterému heroin zničil život, pomyslel si Fawaz. V tomhle městě se poflakovala spousta jemu podobných. Sjížděli se z celé Evropy i Ameriky kvůli liberálním zákonům o drogách a nechávali se zlákat velkorysými dávkami, které rozdával holandský sociální systém. A jakmile se stali závislými, málokdo v sobě dokázal nalézt sílu či vůli zase odjet.

Ibrahim sklopil oči k zemi a zahnul za roh. Naskytla se mu však podívaná, která na jeho islámskou útlocitnost útočila mnohem ostřeji než osamělý narkoman mrznoucí v parku na lavičce. I tohle však v Amsterodamu vídal častěji, než dokázal snést – dva muži v koženém oblečení se v přítmí boční ulice, opření o dveře dodávky Volkswagen, nestydatě osahávali. Ibrahim se znenadání zastavil a v návalu pobouření nad nemravností aktu, jehož se právě stal nechtěně svědkem, se rozhodoval, zda kolem nich rychle proběhnout, nebo se otočit a utéct na druhou stranu.

Rozhodl se pro druhou možnost, ale než se stačil pohnout, boční dveře dodávky se náhle otevřely a z nich vyskočila malá postava, jež ve tmě připomínala strašidelného trpaslíka. Chytila jej pod krkem a k ní se přidali oni dva muži, kteří o sebe z ničeho nic ztratili zájem a s veškerou vášní se vrhli na něj. Někdo mu přitiskl dlaň na ústa a někdo jiný mu stiskl místo, kde krk přecházel v rameno, takovým způsobem, že ztratil vládu nad tělem. Slyšel, jak se za ním zavírají dveře, a cítil, jak dodávka vyrazila dopředu. Anonymní hlas mu arabsky přikázal, aby se nehýbal a neopovážil se volat o pomoc. Poté se rozhostilo ticho. Ibrahim netušil, kdo ho zajal ani kam ho vezou. Jistý si byl jen tím, že pokud neudělá přesně to, co mu únosci přikázali, už nikdy nespatří Amsterodam a nepolíbí svou ženu.

Zavřel oči a začal se modlit. Z hlubin paměti se mu před očima vynořil obrázek zkrvaveného dítěte, jež přivázané za nohy ke stropu mučírny visí hlavou dolů. Tohle ne, prosil boha v duchu. Alláhu milosrdný, nedopusť, aby se to opakovalo.

Část třetí

OBĚTOVÁNÍ

IZÁKA

25

SEVERNÍ NĚMECKO, PONDĚLÍ 22:18

Správci nemovitostí z vnitřní správy ji označovali stroze jako plochu 22XB, ale staří agenti jí neřekli jinak než Château Shamron. Stála sto metrů od osamělé venkovské vozovky a vedla k ní rozbrázděná příjezdová cesta lemovaná platany. Příkrou střechu pokrývala té noci tenká vrstva křehkého sněhu. Okenicím chyběly laťky a mnohé visely z oken v prapodivných úhlech. V dřevěném dveřním sloupku zely čtyři díry – stopy po mezuze, kterou někdo sundal před dávnými lety.

Skupinka, která toho večera k domu dorazila, nevstoupila hlavními dveřmi, ale bývalým vchodem pro služebnictvo, k němuž se muselo přes zadní dvůr. Přijeli čtyřmi vozy – dodávkou Volkswagen, dvěma stejnými sedany značky Renault a trochu okázalým Audi A8. Kdyby se jich kdokoliv vyptával na účel návštěvy, všichni by shodně povídali o dlouho plánovaném srazu starých přátel. Zběžná prohlídka domu by jejich slova potvrdila. V kuchyni ležely zásoby jídla a lihovin a v krbu v salonu stála hranická palivového dříví. Při pečlivějším zkoumání by se však snadno zjistilo, že místnost, jež oficiálně sloužila jako jídelna, někdo trochu poupravil. Všechno v ní bylo připraveno na výslech. V domě by se dále našly vysoce moderní komunikační přístroje, které se nedají koupit na běžném trhu s elektronikou, a možná by byla odhalena i vápencová místnůstka v suterénu, kterou někdo přestavěl na vězeňskou celu. A možná by v ní objevil postaršího Egypťana, jenž měl oči zavázané páskou, ruce sepnuté pouty a byl svlečen do spodního prádla. Gabriel jej chvíli mlčky pozoroval a pak vyšel po schodech do spíže, kde na něj čekal Jakov se Sárou po boku.

„Jak dlouho už tam sedí?“ zeptal se Gabriel.

„Něco přes hodinu,“ informoval ho Jakov.

„Nějaké problémy?“

Jakov zavrtěl hlavou. „Z Amsterodamu jsme se dostali bez problému a po cestě nám nedělal žádné potíže.“

„Museli jste použít narkotika?“

„Nebylo nutné.“

„Násilí?“

„Možná jsem mu dal pár přátelských políčků, ale na ty už si ani nevzpomene.“

„Promluvil před ním někdo?“

„Jen několik příkazů v arabštině. Ibrahim nám ale řekl pár slov. Je přesvědčený, že se nachází v rukou Američanů.“

Výborně, pomyslel si Gabriel. Přesně toho chtěl docílit. Se Sárou zamířili do salonu, kde Dina s Rimonou pročítaly složky Meče Alláhova a v krbu idylicky praskal oheň, a pak dvojími dvoukřídlými dveřmi do jídelny. Až na obdélníkový stůl a dvě židle s vysokými opěradly zela prázdnotou. Tedy kromě Mordechaje, jenž umně balancoval na jedné ze židlí a na lustr pokrytý pavučinami připevňoval vysílačku. „Tahle je záložní,“ zafuněl. Seskočil na zem a otřel si uprášené ruce do kalhot. „Hlavní je tady pod tím,“ poplácal desku stolu. „Posaďte Ibrahima na tuhle židli a mikrofon zachytí každou hlásečku.“

„Co bezpečná linka?“

„Zavedena,“ oznámil Mordechaj. „Já dohlídnu na přímý přenos na bulvár Krále Saula a oni se postarají, aby Langley nezůstala ochuzená – Podle toho, co jsme pochytili od Američanů, jsi u nich dneska největší hvězda večera.“

Mordechaj vyšel z místnosti a zavřel za sebou dveře. Sára se rozhlédla po holých stěnách. „Tohle místo má určitě fascinující minulost,“ řekla.

„Před válkou budova patřila významné židovské rodině Rosenthalových,“ potvrdil Gabriel.

„A po ní?“

„Sotva válka vypukla, zabral majetek důstojník SS a rodina skončila v Osvětimi. Přežila pouze dcera, která zažádala o jeho vrácení, ale v padesátých letech emigrovala do Izraele. Nedokázala tu žít. Německý lid se k přeživším nechoval moc hezky.“

„A dům?“

„Nikdy ho neprodala. Když Shamron zjistil, že ho stále vlastní, přesvědčil ji, aby nám ho dala k dispozici. Shamron vždycky dokázal dlouho dopředu myslet na zadní kolečka. Domy, pasy, lidé. Při operaci Hněv boží jsme ho využívali jako bezpečný dům a přípravnu. Eli a já jsme tu strávili mnoho dlouhých nocí – příjemných, i těch méně příjemných.“

Sára se svezla na židli určenou pro Ibrahima Fawaze a složila ruce na stůl. „A co přinese ta dnešní?“ špitla.

„To záleží čistě na Ibrahimovi. Pokud bude spolupracovat a řekne pravdu, tak půjde všechno jako po másle. A pokud ne…,“ Gabriel pokrčil rameny. „Jakov patří k nejzkušenějším a nejtalentovanějším vyšetřovatelům Šabaku. Ví, jak mluvit s lidmi, kteří se nebojí smrti. Takže je možné, že se stanou i nepříjemné věci.“

„Jak moc nepříjemné?“

„Ptáš se mě, jestli ho hodláme mučit?“

„Přesně na to se ptám.“

„Mým dnešním cílem je získat spojence, Sáro, a k tomu mi hole a pěsti určitě nepomůžou.“

„A co když Ibrahim nebude o spojenectví stát?“

„Pak se může brzy ocitnout v rukou mužů, kteří se neštítí použít nejbrutálnější metody, aby dostali, co chtějí. V zájmu nás všech ale doufám, že k ničemu takovému nedojde.“

„Ty s mučením přece nesouhlasíš?“

„Hrozně rád bych teď řekl, že ničemu nepomůže, jenže to není tak úplně pravda. Patřičně dávkované fyzické i emocionální násilí, kterého při vyslýchání teroristů využívají špičkově školení profesionálové, často pomůže zajistit informace, které mohou nejen zachránit životy lidí, ale dají se použít i při soudním procesu. Jenže jakou za to společnost a tajná služba, která se k mučení uchýlí, musí zaplatit cenu? Bohužel velmi vysokou. Staví nás to naroveň s Egypťany, Jordánci a Saúdskými Araby a vůbec se všemi brutálními arabskými tajnými službami, které týrají odpůrce svého smýšlení. A nakonec to naší věci vůbec nepomůže, protože muka jen přispívají k tomu, aby se z věřících stali ještě větší fanatici.“

„Odsuzuješ mučení, ale zabíjet se nezdráháš?“

„Nezdráhám?“ Pomalu zakroutil hlavou. „I smrt si vybírá svou daň, jenže se obávám, že nemáme jiné východisko. Musíme stvůru zabít dřív, než ona zabije nás. A ne v jejich teritoriu, protože to jen poskytuje fanatikům pocit morálního vítězství a ospravedlnění, když se uchýlí k odvetnému útoku. Zabíjet musíme pod rouškou tmy a nikdo nás nesmí vidět. Nesmíme je přestat tvrdě pronásledovat, to my musíme zastrašovat je, ne oni nás.“ Dlouze se na ni zadíval. „Vítej v naší válce, Sáro. Teď patříš ke tvorům noci.“

„Díky tobě k nim patřím už několik měsíců.“

Ozvalo se zaklepání a ve dveřích se objevil Jakov.

„Myslím, že je připraven.“

„Určitě?“

Jakov přikývl.

„Dej mi tak deset minut,“ požádal ho Gabriel. „A pak ho sem přiveď.“

Opatrně ho vyvedli po schodech nahoru a s očima stále zavázanýma a rukama spoutanýma za zády jej posadili na připravenou židli. Neprotestoval, nic nežádal a nedával najevo strach. Jako skutečný mučedník, jenž hrdinsky čeká, až popravčí máchne sekerou. V suterénu panovala tma, ale tady, pod přímým světlem, si Gabriel všiml, že Fawazovu kůži pokrývají tmavé skvrny. Počkal ještě pár minut, pak se natáhl přes stůl a sundal Egypťanovi pásku z očí. Muž před ostrým světlem rychle zamrkal, pak pomalu otevřel oči a nenávistně se přes přepážku zahleděl na Gabriela.

„Kde to jsem?“

„Jste v pěkné kaši.“

„Proč jste mě unesli?“

„Nikdo vás neunesl. Jen jsme vás zatkli.“

„Kdo my? A z jakého důvodu?“

„Američané. A důvod oba dobře známe.“

„Jestliže mám být v rukách Američanů, co tady děláte vy?“

„Já jsem jim o vás přece řekl.“

„Tolik k vašemu ujištění, že mě budete chránit.“

„Všechna moje ujištění byla anulována v momentě, kdy se ukázalo, že jste mi lhal.“

„Já jsem vám nelhal.“

„Vážně?“

„Řekl jsem vám všechno, co jsem o tom spiknutí věděl. Kdybyste vy a vaši kamarádi v Británii reagovali rychleji, mohli jste tomu zabránit.“ Egypťan si ho chvíli zkoumavě prohlížel. „Vaše pestrá minulost mě zaujala, pane Allone. Vůbec jsem tehdy v noci v Amsterodamu netušil, že mám tu čest s tak důležitým člověkem.“

Gabriel hodil na stůl složku dokumentů a posunul ji přes přepážku před Ibrahima. Egypťan na ni dlouho mlčky zíral a potom zvedl zrak ke Gabrielovi.

„Kde jste to vzal?“

„Kde byste řekl?“

Vyloudil na tváři vítězoslavný úsměv. „Američani, Židi a egyptská tajná policie – ďábelská trojice. A vy se divíte, proč vás Arabové tolik nenávidí.“

„Nemáme mnoho času, Ibrahime. Můžete ho vyplýtvat další přednáškou, anebo jej využít rozumně a prozradit mi, co víte o únosu té americké dívky.“

„O tom nic nevím.“

„Lžete.“

„Říkám vám pravdu!“

„Jste členem Meče Alláhova.“

„Ne, bývalým členem. Skončil jsem s nimi ve chvíli, kdy jsem odešel z Egypta.“

„Ano, to si pamatuju. Jel jste do Evropy za lepším životem – to jste mi přece tvrdil, ne? Ale není to pravda, viďte? Byl jste do Evropy vyslán vaším přítelem šejkem Tajibem, abyste v Amsterodamu založil operační buňku. A mešita al-Hidžra, centrum islámské obce v západním Amsterodamu, slouží jako zástěrka pro machinace Meče Alláhova, že ano, Ibrahime?“

„Kdybych byl aktivním členem Meče, proč bych spolupracoval s vaším špionem Solomonem Rosnerem? Proč bych mu říkal o tom spiknutí kvůli sestřelení vašeho letadla? A proč bych vás varoval před Sámerem al-Masrím a jeho kumpány z mešity al-Hidžra?“

„To všechno jsou relevantní otázky. Máte přesně třicet minut na to, abyste mi na každou z nich uspokojivě odpověděl. Třicet minut, abyste mi řekl všechno, co víte o operaci, při které byla unesena Elizabeth Haltonová. Jinak se potom stane to, že mě odvolají od výslechu a ten přeberou Američané. Hodně se teď zlobí, víte, Ibrahime, a vám určitě nemusím vykládat, co se stává, když se Američané rozzlobí. Bez váhání sáhnou po metodách, které jim jinak nejsou úplně po chuti.“

„Vy Izraelci dokážete být mnohem horší.“

Gabriel vrhl letmý pohled na hodinky. „Plýtváte časem. No, ale možná to děláte schválně. Třeba spoléháte na to, že vydržíte až do konce ultimáta. Jenomže čtyři dny jsou zatraceně dlouhá doba, Ibrahime, to nezvládnete. Začněte mluvit. Přiznejte se.“

„Nemám se k čemu přiznávat.“

Fawaz větu pronesl velmi nepřesvědčivě a Gabriel na něj tlačil dál. „Řekněte mi všechno, co víte, jinak vás předám Američanům. A pokud ani jim neposkytnete informace, které chtějí, posadí vás na první letadlo do Egypta a předhodí chlápkům z SSI.“ Zadíval se na popáleniny, které hyzdily Egypťanovy ruce. „A jejich metody znáte sám nejlíp, nemýlím-li se.“

„Típání cigaret patřilo k tomu jemnějšímu zacházení s vězni. Mohu vás ujistit, že mě nic z toho, čím se mě snažíte zastrašit, ani trochu neděsí. Nevěřím, že tu máte nějaké Američany – a už vůbec ne, že by mě někdo poslal do Egypta k výslechu. Jsem nizozemský občan a mám svá práva.“

Gabriel se opřel do opěradla a dvakrát bouchl pěstí do dvojitých dveří. Ve vteřině vedle něj stála Sára a nestydatě hleděla na Ibrahima, jenž zahanbeně odvrátil pohled a neklidně se zavrtěl.

„Dobrý večer, pane Fawazi. Jmenuji se Catherine Blanchardová a pracuji pro Ústřední zpravodajskou službu. Necelé dva kilometry odsud stojí letadlo s plnou nádrží, které je připraveno vás okamžitě převézt do Egypta. Pokud byste se chtěl ještě na něco zeptat, budu hned za dveřmi.“ S těmito slovy odešla a zavřela za sebou. Ibrahim probodával Gabriela pohledem.

„Jak se opovažujete dovolit ženě, aby mě viděla v tomto stavu?“

„Příště alespoň nebudete zpochybňovat moje slova.“

Egypťan sklouzl očima ke složce. „Co se tam o mně píše?“

„Že patříte k prvním členům původní buňky Meče Alláhova v Minje a že jste byl blízkým spolupracovníkem šejka Tajiba Abdula-Razaka a jeho bratra, šejka Abdulláha. Že jste měl na starost teroristickou buňku na Univerzitě v Minje a pro vaši radikální islamistickou věc naverboval množství mladých studentů. A také, že jste si přál převrat, po kterém by stávající režim nahradil islámský stát.“

„Vinen ve všech bodech,“ připustil Ibrahim, „až na jeden jediný, zato velmi důležitý. Na univerzitě skutečně existovala buňka Meče, ale ta neměla nic společného s terorismem. Meč Alláhův se obrátil k teroru až po atentátu na Sadata, nikoliv před ním.“ Znovu sklopil zrak k dokumentům. „Co dál se tam o mně říká?“

„Že tu noc, kdy zavraždili Sadata, jste byl zatčen.“

„A dál?“

„To je ve vašem spise poslední poznámka.“

„Což mě nepřekvapuje. Co se se mnou dělo po zatčení by jistě nikam nezapisovali.“ Ibrahim vzhlédl. „Chtěl byste vědět, co se mi té noci stalo? Chcete, abych doplnil prázdná místa ve spise, kterým mi máváte před obličejem, jako by snad dokazoval moji vinu?“

„Máte třicet minut na to, abyste mi řekl pravdu, Ibrahime. Využijte jich dle vlastního uvážení.“

„Rád bych vám pověděl jeden příběh, příteli – příběh člověka, který kvůli své víře přišel o všechno.“

„Poslouchám.“

„Mohl bych dostat trochu kávy?“

„Ne.“

„Mohl byste mi alespoň sundat ta pouta?“

„Ne.“

„Hrozně mě bolí ruce.“

„To mě hrozně mrzí.“

Z Fawazova vyprávění bylo stále patrné, že kdysi přednášel na univerzitě. Příběh jednoho muže se odehrával na pozadí strastiplných útrap jedné generace – generace, jež byla vychována ve víře k mnoha sekulárním ismům: násirismu, baathismu, komunismu, panarabismu či arabskému socialismu, jen aby v červnu 1967 zjistila, že všechny tyto –ismy slouží jako zástěrka pro slabost a úpadek arabského obyvatelstva.

„To vy jste tu bouři rozpoutali,“ pravil. „Palestinci si prošli pohromou ve čtyřicátém osmém. Pro nás to byl šedesátý sedmý – šest červnových dní, které otřásly arabským světem v základech. Násir a sekularisté nás přesvědčovali, že jsme mocní. Ale vám Židům stačilo pár hodin, abyste nám ukázali, že nejsme nic. Snažili jsme se najít odpovědi a naše hledání nás zavedlo zpátky domů. K islámu.“

„Vy jste v sedmašedesátém sloužil v armádě?“

Fawaz zavrtěl hlavou. „To už jsem měl po vojně. Studoval jsem tehdy na Káhirské univerzitě. Během pár týdnů po uzavření míru jsme zorganizovali nelegální islamistickou buňku. Já jsem patřil k jejím vůdcům až do roku 1969, kdy jsem dokončil doktorát z ekonomie. A pak jsem měl dvě možnosti – buďto se zařadit mezi úředníčky ve faraonově byrokratickém systému, nebo učit ve faraonových školách. Vybral jsem si tu druhou a přijal místo na Univerzitě v Minje ve středním Egyptě. O šest měsíců později byl Násir mrtvý.“

„A všechno se změnilo,“ skočil mu do řeči Gabriel.

„Téměř přes noc,“ přitakal Ibrahim. „Sadat nás povzbuzoval, zaručil nám svobodu a finanční prostředky. Nechali jsme si narůst plnovousy, zřizovali jsme mládežnické organizace a charitní spolky na pomoc chudým. Absolvovali jsme polovojenská cvičení v pouštních táborech financovaných vládou a Sadatovými bohatými sponzory. Žili jsme podle božích zákonů a chtěli jsme, aby se staly i zákony egyptskými. Sadat nám přislíbil, že šaríu zlegalizuje. Jenže potom slib porušil a své hříchy znásobil tím, že podepsal mírovou smlouvu s ďáblem. A za to zaplatil životem.“

„Vy jste s jeho vraždou souhlasil?“

„Padl jsem na kolena a děkoval bohu za to, že ho zabil.“

„Jenže pak se zase začalo zatýkat.“

„Skoro hned,“ přisvědčil Ibrahim. „Stát se obával, že Sadatova smrt bude jen počátek islámské revoluce, která zachvátí celou zemi. Nebyla to pravda, samozřejmě, ale to nijak nebránilo tomu, aby železná ruka brutálně zasahovala proti všem, o kterých se třeba jen domnívala, že jsou součástí tajných spiknutí a potenciálních intrik.“

„Přišli si pro vás až na univerzitu?“

Zavrtěl hlavou. „Se západem slunce jsem šel domů. Když jsem otevřel dveře svého bytu, nikdo tam nebyl. Ptal jsem se sousedů, jestli neviděli moji ženu a děti, a oni mi řekli, že je vzali do vazby. Šel jsem na policejní stanici, ale tam jsem je nenašel a strážník mi tvrdil, že o jejich zatčení neexistuje žádný záznam. Tak jsem se rozhodl zkusit ústředí tajné služby v Minje.“ Hlas se mu vytratil a zrak zabodl do země. „Znáte most přes Jahannam, příteli? Most, přes který musí přejít každý muslim, aby se dostal do ráje?“

„Užší než vlákno pavučiny a ostřejší než čepel meče,“ pronesl Gabriel. „Dobří přejdou rychle a jsou odměněni, ale hříšní sklouznou a spadnou přímo do ohně pekelného.“

Ibrahim vzhlédl. Gabrielova znalost islámu na něj patrně udělala dojem. „Já patřím k těm několika nešťastníkům, kteří most přes Jahannam viděli na vlastní oči. Té říjnové noci v jednaosmdesátém mě přinutili, abych po něm kráčel. A bojím se, že i já jsem ztratil rovnováhu.“

Gabriel mu sundal pouta a pobídl ho, aby vyprávěl dál.

Odvedli ho do cely a dalších dvanáct hodin jej nemilosrdně mlátili. Když konečně přestali, vzali ho k výslechu. Posadili ho před vyššího důstojníka SSI, který mu přikázal, aby řekl všechno, co ví o plánovaných islamistických teroristických operacích v Minje a okolí. Odpověděl popravdě – že o žádných takových plánech neví – a byl odveden zpět do cely, kde jej s malými přestávkami tloukli několik dní. Znovu ho předvedli před důstojníka, znovu popřel, že by o nějakých útocích něco věděl. Agent SSI jej tentokrát nechal přemístit do jiné cely. Z háku upevněného na stropě visela nahá mladá dívka v bezvědomí. Na těle měla šrámy po bičování a řezné rány způsobené břitvou, obličej k nepoznání oteklý a zakrvácený. Ibrahimovi chvíli trvalo, než si uvědomil, že se dívá na svou vlastní dceru Džihán.

„Vzkřísili ji několika kbelíky ledové vody,“ hlesl. „Dívala se na mě a chvíli mě vůbec nepoznávala. Důstojník ji nejdřív několik minut surově bičoval a potom ji ostatní muži sundali z háku a jeden po druhém ji přede mnou znásilňovali. Po celou dobu, co ji ty zvířata bily a zneuctívaly, hleděla na mě a prosila, abych jí pomohl. ‚Prosím, tatínku,‘ žadonila. ‚Řekni jim, co chtějí vědět. Ať už přestanou.‘ Jenže já jsem je nemohl zastavit. Neměl jsem jim co říct.“

Roztřásl se od hlavy k patě. „Mohl bych dostat svoje šaty?“

„Jen povídejte, Ibrahime.“

Odmlčel se; mlčel tak dlouho, až se Gabriel začínal bát, že ho ztratil. Ale nakonec se Ibrahim, po dalším záchvatu křečovitého třasu, opět rozmluvil.

„Umístili mě do sousední cely, aby mi celou dlouhou noc zněl v uších dceřin křik. Když mě před toho důstojníka přivedli potřetí, řekl jsem mu cokoliv, co mě napadlo, abych ulehčil jejímu trápení. Byly to drobky informací, ale nic jiného jsem neměl. Dal jsem mu jména ostatních členů Meče, adresy bytů, kde jsme se scházeli, jména studentů univerzity, o kterých jsem se domníval, že by mohli mít něco společného s extremistickými aktivitami. Řekl jsem mu to, co chtěl slyšet, přestože jsem věděl, že tím odsuzuju nevinné přátele a kolegy ke stejnému utrpení, jakým jsem procházel sám. Po mém doznání vypadal spokojeně, ale i tak mě té noci podrobili ještě dalšímu bití. Když bylo po všem, hodili mě do cely, kde nechávají vězně zemřít. Poprvé za tu dobu jsem nebyl sám, vedle mě ležel další muž.“

„Poznal jste ho?“ otázal se Gabriel.

„Nakonec ano.“

„Kdo to byl?“

„Šejk Abdulláh. Odrecitoval mi slova Proroka: ‚Spoléhej na Boha. Nenech se zlomit.‘ Ošetřoval mi rány a další dva dny se nade mnou modlil. Jen díky němu jsem naživu.“

„A vaše dcera?“

Ibrahim vrhl pohled na Gabrielovi hodinky. „Kolik času mi zbývá, než mě předáte Američanům?“

Gabriel hodinky sundal a strčil si je do kapsy bundy.

„Mohl bych teď dostat své šaty?“

Gabriel se zaklonil v opěradle a dvakrát zabouchal na dveře.

26

NORFOLK, ANGLIE, PONDĚLÍ 22:34

Stejně jako nad rovinatým severním Německem, i nad norfolským pobřežím zářil té noci jasný měsíc. Marcia Cromwellová kráčela po písčité pěšině směrem k walcottské pláži a pod nohama se jí motal velšský špringršpaněl Ginger. Morálnost mučení a osud pohřešované Američanky ji v tu chvíli absolutně nezajímaly. Zatím poslední milenec jí právě oznámil, že se po dlouhém rozvažování nakonec rozhodl zůstat se ženou a dětmi. Svobodná šestatřicetiletá obyvatelka Norfolku se s bolestí vyrovnávala stejně jako s každou jinou životní překážkou – vydala se na noční procházku podél břehu Severního moře.

Když došla na konec stezky, otevřela se před ní široká, rovinatá pláž, zdánlivě nekonečný prostor, který se ztrácel v hluboké tmě. Na tvrdý, tmavý písek dopadaly fosforeskující hřebeny vln, jež utíkaly před větrem. Ginger se choval nezvykle podivně. V těchto místech jí obvykle málem vytrhl vodítko z ruky, jen aby už mohl vyběhnout na pláž a potrápit racky a vodouše. Teď však usedl k jejím nohám a napjatě sledoval skupinku borovic, jež rostly před písečnými dunami. Marcia Cromwellová mu odepnula vodítko a pobídla ho do vody. Pes však místo toho odběhl mezi stromy.

Marcia se váhavě pustila za ním. Nedávno tu policie objevila tulácké tábořiště a navíc se zde pořád válely prázdné plechovky od piva a kupy odpadků. Několikrát Gingera zavolala, ale když se nevracel, vytáhla z kapsy kabátu baterku a vydala se ho hledat. Chvíli nato ho spatřila, jak tlapkou seká po nějaké neforemné hromadě, která ležela pod jedním z kmenů. Marcia přistoupila blíž, aby se podívala, co objevil. Když to zjistila, začala hystericky křičet.

Nález těla na pláži ve Walcottu okamžitě zaktivizoval hlavní vyšetřovací tým norfolského policejního sboru. V roce 2004 se norfolská policie rozhodla zřídit několik zvláštních týmů, které se specializovaly na zločiny zabití, vraždy nebo znásilnění. Každý tým sestával ze služebně staršího vyšetřovatele a jeho zástupce a dvou důstojníků, z nichž jeden zajišťoval stopy a důkazní materiál a druhý měl na starost výslech svědků a podezřelých. Všichni čtyři dorazili na místo do třiceti minut po Marciině telefonátu. Mezi borovice rostoucí u písečných dun se vydali pouze dva – hlavní vyšetřovatel se svým zástupcem. Přes boty měli přetažené žluté ochranné návleky, aby nepoškodili možné důkazy, a tělo zkoumali při světle kapesních svítilen.

„Jak dlouho tu leží?“ tázal se hlavní vyšetřovatel.

„Řekl bych tak mezi osmačtyřiceti a dvaasedmdesáti hodinami.“

„Pravděpodobná příčina smrti?“

„Střelná rána do zátylku. Podle způsobu provedení to vypadá na popravu. Ale copak to máme tady?“

Zástupce vyšetřovatele posvítil baterkou na pravou nohu mrtvého muže.

„Dlaha?“

„A docela odborně navázaná. Koukněte na tu ránu. S jistotou nám to potvrdí až koroner, ale já bych si tipl, že byla rovněž způsobena kulkou.“

„Jakého kalibru?“

„Vypadá to na devět milimetru, ale na tom by ještě nebylo nic zvláštního. Zajímavé je, že je o několik dní starší než ta střela do hlavy. A ať ji ošetřoval kdokoliv, věděla naprosto přesně, co dělá.“

„Věděla? Myslíte, že ten zákrok provedla ona?“

„Elizabeth Haltonová působila v Coloradu jako chirurg na pohotovosti v Denveru. Možná se mýlím, ale tohle tělo by klidně mohlo patřit jednomu z těch londýnských teroristů. COBRA a ministerstvo vnitra přece vyzvaly všechny policisty, aby si dávali pozor na neobjasněné střelné rány.“

„To je pravda,“ přisvědčil nadřízený.

„Rána i okolní tkáň vykazují známky těžké infekce. Já bych řekl, že našeho chlápka postřelil ten Izraelec v průběhu únosu. Jeho kamarádi se ho snažili udržet naživu, ale jak vidno, nakonec to vzdali a zbavili ho trápení kulkou do hlavy. Nejspíš hrozně trpěl. No, na světě možná ještě existuje spravedlnost.“

Hlavní vyšetřovatel přidřepl k mrtvému muži a zkoumal nejprve nohu a poté zbytek těla ve snaze zajistit co nejvíc důkazů. Kapsy kabátu však byly prázdné a ani v předních kapsách kalhot nepořídil lépe. V pravé zadní ale našel ošoupaný list papíru složený na čtvrtiny. Opatrně ho vyrovnal a v kuželu světla si jej přečetl.

„Sepište mi seznam věcí, které by byly potřeba, kdyby chtěl někdo ošetřit střelné zranění v terénu. Obyčejné výrobky, které se dají koupit bez předpisu v každé lékárně. A uzavřete to tu policejním kordonem, pěkně zeširoka. Pokud se vaše teorie o tomhle chlápkovi potvrdí, bude se to tu hemžit stovkami agentů z protiteroristického, MI5, FBI a CIA.“

„Rozumím.“

Hlavní vyšetřovatel se postavil a rychle zamířil k silnici. O dvě minuty později už seděl za volantem svého vozu a vysílačkou se domlouval s důstojníkem, který držel službu v operačním a komunikačním středisku. „Vypadá to, že ta mrtvola by mohla mít nějakou souvislost s tou unesenou Američankou,“ hlásil. „Sežeňte ihned policejního náčelníka a seznamte ho se situací.“

„Ještě něco, pane?“

„V jeho kapse jsem našel stvrzenku na trajekt z Portsmouthu do Le Havre. Takže pokud je to skutečně jeden z těch teroristů, mohla by se ta žena nacházet na území Francie.“

Následující události se odvíjely v překvapivě rychlém sledu a s maximální přesností. Operační středisko okamžitě informovalo policejního náčelníka norfolského sboru o nálezu těla. Náčelník, jenž právě večeřel s kamarády a rodinnými příslušníky v Nor-wichi, se omluvil od stolu a zavolal nadřízeným na ministerstvu vnitra, kteří dále předali informaci zvláštnímu výboru COBRA a francouzské národní policii. Patnáct minut po prvotním hlášení hlavního vyšetřovatele se zprávu dozvěděl americký tým na Grosvenor Square. Z ambasády byl rozeslán utajený kabelogram a přednostně doručen všem federálním výkonným orgánům, kterých se týkalo pátrání po Elizabeth Haltonové, tedy včetně CIA.

V 18:18 východního času se kopie hlášení dostala do rukou Adriana Cartera, jenž seděl v globálním operačním středisku CIA a sledoval průběh zcela nelegálního, utajeného výslechu na opuštěném statku v severním Německu. Rychle ji proletěl očima a poprvé za dobu delší než týden pocítil prchavý záblesk naděje. Pak kabelogram odložil a zazíral zpátky na monitor. Už pět minut se nic neozvalo. Zdálo se, že Gabriel si udělal přestávku na večeři.

27

SEVERNÍ NĚMECKO, ÚTERÝ 00:36

Vrátili mu šaty a přinesli jídlo – rýži, fazole, vajíčka natvrdo, feta sýr, tenký nekvašený chléb a sladký čaj. Po prvním soustu postrčil Ibrahim talíř ke Gabrielovi, který se nejprve zdráhal, ale na mužovo naléhání se k němu připojil. A tak tam seděli naproti sobě, vyslýchaný a vyšetřovatel, a tiše se dělili o skromné jídlo z jednoho talíře.

„My muslimové dodržujeme tradici zvanou eid,“ prohodil Ibrahim. „Má-li být ovce poražena, dostane poslední krmi.“ Zvedl zrak od talíře a zadíval se na Gabriela. „Máte v plánu totéž, příteli? Dáváte obětnímu beránkovi naposled ochutnat radosti života?“

„Jak dlouho vás zadržovali?“ otázal se Gabriel v odpověď.

„Šest měsíců,“ odvětil Ibrahim. „A moje propuštění se odehrávalo ve stejně nedůstojném duchu jako moje zatčení a věznění. Vyhodili mě v zapadlých ulicích Minji v otrhaných hadrech a nařídili mi, abych šel domů. Když jsem se objevil ve dveřích bytu, moje žena začala křičet. Myslela si, že ji chci přepadnout. Nepoznala mě.“

„Předpokládám, že vaše dcera tam v té době nebyla.“

Ibrahim si odtrhl kousek chleba a shrnoval s ním rýži. „Té noci zemřela. Agenti Mubarakovy tajné policie ji znásilňovali tak dlouho, až vydechla naposledy. Její tělo zakopali ve zločineckém hrobě na kraji pouště a ani mi nedovolili se na něj jít podívat. Což je jen další forma jejich mučení.“

Natáhl se pro hrnek a zamyšleně upil čaje. „Moje žena mě vinila za Džiháninu smrt a měla na to svaté právo. Kdybych se nepřidal k Meči Alláhovu, nikdy by Džihán neodvedli. Dlouho se na mě nedokázala ani podívat. Týden nato mi na univerzitě oznámili, že o moje služby už nemají zájem. Byl jsem úplně na dně. O všechno jsem přišel. O práci, o dceru, o důstojnost.“

„Proto jste se rozhodl odejít z Egypta?“

„Neměl jsem na výběr. Zůstat by znamenalo žít v podzemí. Ze všeho nejvíc jsem chtěl zpřetrhat svazky s Mečem, nestál jsem o jediný aspekt džihádistické politiky. Toužil jsem začít nový život v místě, kde lidé nemohou umučit mladé dívky k smrti.“

„Proč Amsterodam?“

„Moje žena měla příbuzné v Oud West. Ti nám řekli, že holandská muslimská komunita se rozrůstá a že místní obyvatelé jsou povětšinou laskaví a tolerantní. Když jsem šel na nizozemské velvyslanectví žádat o vízum, vystavili mi ho na počkání.“

„Předpokládám, že o spojení s Mečem Alláhovým jste se před úředníky nezmínil?“

„To mi nejspíš vypadlo.“

„A zbytek příběhu se shoduje s tím, co jste mi vyprávěl tehdy v noci v Amsterodamu?“

„Všechno je pravda. Stavěl jsem silnice a pak je zametal. Vyráběl jsem nábytek.“ Pozvedl zmrzačenou ruku. „I poté, co jsem přišel o prsty.“

„S ostatními členy Meče jste neudržoval žádný kontakt?“

„Většina lidí, kteří utekli z Egypta, se usadila buď ve Státech, nebo v Londýně. Ale čas od času někoho z nich zavál vítr i do Amsterodamu.“

„A v tom případě?“

„Snažili se mě zatáhnout zpátky do svého boje, samozřejmě. Ale já jsem jim řekl, že mě islámská politika přestala zajímat. Že chci žít v islámu, ale podle svého, a že záležitosti, které se týkají vládnoucího režimu a státu, přenechám ostatním.“

„A Meč vaše přání respektoval?“

„Nakonec ano,“ povzdechl Ibrahim. „Můj syn už ovšem tak shovívavý nebyl.“

„Takže dnes v noci tady spolu sedíme kvůli vašemu synovi.“ Ibrahim mlčky přikývl.

„Kvůli synovi, v němž se mísí napůl egyptská a napůl palestinská krev. To je dost nebezpečná kombinace.“

„Velmi nebezpečná.“

„Povězte mi, jak se jmenuje.“

„Išak,“ hlesl Egypťan. „Můj syn se jmenuje Išak.“

* * *

„Začalo to nevinnými otázkami, takovými, jaké by svému otci pokládal každý zvědavý puberťák. Proč jsme opustili náš egyptský domov a odešli do Evropy? Proč, když jsi kdysi přednášel na univerzitě, najednou zametáš chodníky? Proč bydlíme v cizí zemi, místo abychom žili v domě islámu? Spoustu let jsem mu jenom lhal. Ale když dovršil patnáct let, uslyšel ode mě pravdu.“

„Řekl jste mu, že jste patřil ke členům Meče Alláhova?“

„Ano.“

„A pověděl jste mu i o svém zatčení a mučení? O smrti Džihán?“

Ibrahim pokýval hlavou. „Doufal jsem, že když se ode mě dozví pravdu, uhasí to i ten nejmenší plamínek džihádismu, který by mohl doutnat v jeho srdci. Jenže mé vyprávění v Išakovi vyvolalo přesně opačnou reakci. Jeho zájem o islámskou politiku rostl, místo aby opadal, a taky se z něj stal velmi rozhněvaný mladík. Zcela propadl nenávisti. Začal nenávidět egyptský režim a také Američany, kteří jej podporovali.“

„A toužil po odplatě.“

„Což vy, ani Američané, jak se zdá, nikdy tak zcela nepochopíte,“ poznamenal Egypťan. „Jestliže se na nás někdo dopustí křivdy, musíme hledat způsob, jak se mstít. Patří to k naší kultuře, máme to v krvi. S každým jedním z nás, kterého zabijete nebo mučíte, rozšiřujete řady nepřátel, kterým čest velí provést odvetný čin.“

Gabriel znal tento fakt lépe než kdo jiný. Shrábl chlebem trochu rýže a fazolí a pokynul Ibrahimovi, aby pokračoval.

Fawaz uposlechl. „Išak se pomalu stahoval ze společnosti, přestal se kamarádit s holandskými chlapci a o místních dívkách se vyjadřoval jako o pokušitelkách a děvkách. Běžně nosil kufi a galábiju. Poslouchal výhradně arabskou hudbu, skoncoval s pivem. V osmnácti ho zatkli za napadení homosexuála před barem na náměstí Leidseplein. Obvinění nakonec stáhli, protože jsem zašel za postiženým a nabídl mu finanční náhradu.“

„Chodil Išak na univerzitu?“

Ibrahim přikývl. „V devatenácti ho přijali na fakultu informatiky Erasmovy univerzity v Rotterdamu. Doufal jsem, že ho náročné studium donutí zvolnit a zchladí ten islámský žár, který ho spaloval, ale sotva se tam usadil, jeho islámské názory a životní postoj se ještě utvrdily. Přidal se ke skupince stejně smýšlejících mladých džihádistů, neustále jezdil po demonstracích a účastnil se různých setkání. Nechal si narůst plnovous. Jako by se přede mnou odehrával film z mého mládí.“ Ibrahim chvíli beze slova pokračoval v jídle. „Utíkal jsem do Evropy před islámskou politikou. Chtěl jsem pro sebe a svého syna nový život. Ale v polovině devadesátých let se radikální islám rozšířil i do západní Evropy a v mnoha ohledech byl o hodně radikálnější a jedovatější než ten orientální. Zkazily ho saúdskoarabské peníze a saúdskoarabští imámové. Jeho hlavní myšlenky ovlivňoval wahhábismus a salafismus, byl mnohem jedovatější a násilnější.“

„Byl váš syn už tehdy zapleten do teroristických aktivit?“

Ibrahim zavrtěl hlavou. „Byl příliš zmatený na to, aby se zavázal svou existencí k nějaké skupině nebo myšlenkovému hnutí. Jeden den se přátelil s Hamásem, hned nato vychvaloval afghánské mudžahedíny.“

„Tak co se vlastně stalo?“

„Usáma bin Ládin zaútočil letadly na New York a Washington,“ pravil Ibrahim. „A všechno se změnilo.“

Gabriel ještě nechtěl zničit iluzi čekajícího amerického letadla, a tak dvojím ostrým zaboucháním na dveře jídelny přivolal Sáru, které do ucha zašeptal pár nesrozumitelných slov o tom, ať o pár minut pozdrží odlet. Pak se obrátil zpět na Ibrahima. „Povídal jste mi o jedenáctém září. Prosím, pokračujte,“ vybídl ho.

„Bylo to jako zemětřesení, jako obrovská trhlina v látce, kterou pomalu tkají dějiny. Nejenom pro Západ, ale i pro nás.“

„Pro muslimy?“

„Pro islamisty,“ opravil ho Egypťan. „Američané se po jedenáctém září dopustili ve svých výpočtech hrubé chyby. Spatřili muslimy tančící radostí po celém arabském světě i po Evropě, a z toho usoudili, že všichni muslimové Usámu podporují. Hodili nás všechny do jednoho pytle se stoupenci světového džihádu, jako jsou bin Ládin a Zawáhirí. Nepochopili, že umírnění islamisté jako třeba já vnímali zářijové útoky stejně jako celý civilizovaný svět – jako hanebný, barbarský čin. Podle nás, tedy umírněných islamistů, se Usáma a al-Kajda dopustili obrovské taktické chyby, když napadli Spojené státy a vyvolali konflikt, který pro ně nikdy nemůže skončit vítězně. Podle nás byl Usáma ubohý šarlatán, který islámské věci ublížil víc než všechny sekulární a odpadlické státní režimy dohromady. A taky jsme masakr tisíců nevinných odsuzovali jako akt, jenž se rozhodně příčil islámskému právu a obyčeji. Oněch devatenáct únosců pozvala Amerika na svou půdu jako hosty a jejich čest jim měla velet se podle toho chovat. Místo toho své hostitele povraždili. Bez ohledu na to, jak se na nás díváte a jak vnímáte naše náboženství, muslimové jsou vlídní a pohostinní lidé. A nevraždíme ty, jež nás hostí.“

Posunul talíř ke Gabrielovi. Agent si vzal půlku vajíčka natvrdo a kus feta sýru.

„Išak to ale vnímal trochu jinak, předpokládám.“

„Předpokládáte správně,“ vzdychl Ibrahim. „Jedenácté září jej postrčilo na okraj propasti.“

„A co jej shodilo dolů?“

„Irák.“

„Kde ho naverbovali?“

„V tu dobu žil v Amsterodamu se svou mladou ženou, Egypťankou Hanifou, a synem Ahmedem. Od americké invaze uplynulo pouhých pár dní, když se rozhodl odjet do Egypta. Tam navázal kontakt s Mečem Alláhovým; prošel základním výcvikem v utajených školách a pouštních táborech a potom mu pomohli odletět do Iráku, kde své umění zdokonaloval spolu s členy al-Kajdy v oblasti Mezopotámie. Po půl roce se vrátil do Amsterodamu, kde udržoval blízký vztah s tímhle Sámerem al-Masrím. Za další měsíc se i s celou rodinou přestěhoval do Kodaně, kde pracoval pro cosi s názvem Dánská rada pro islámské záležitosti. Tahle rada, obávám se, není nic jiného než předsunuté pracoviště džihádistických aktivistů.“

„Váš syn organizoval druhou buňku z Kodaně?“

„Vypadá to tak.“

„Takže když Sámer se svou buňkou zmizel pár dní před londýnským útokem z Amsterodamu, rozhodl jste se mě vyhledat. Poskytl jste mi určité informace v naději, že operaci odvrátíme a váš syn se vyhne potížím.“

„Každý správný otec by se zachoval stejně.“

„Nikoliv, Ibrahime, ne když jsou v sázce životy nevinných. Kvůli vám a vašemu synovi přišlo o život už více než tři sta lidí. Kdybyste mi byl řekl pravdu – celou pravdu – mohli jsme útoku zabránit. Místo toho jste mi dal jen útržky informací, stejné drobky jako jste nasypal SSI před pětadvaceti lety, abyste zachránil život své dceři.“

„A kdybych vám tu noc řekl víc? Jak bych skončil? Američané by mě považovali za teroristu, posadili by mě na první letadlo do Egypta a nechali by mě znovu mučit.“

„Věděl jste, že zaútočí na Londýn? Že plánují únos Elizabeth Haltonové a budou ji chtít vyměnit za vašeho přítele, šejka Abdulláha?“

„O jejich plánech jsem netušil zhola nic. Tihle kluci jsou výborně vycvičení a za nitky tahá někdo extrémně zkušený.“

„Máte pravdu.“ Gabriel se odmlčel. „A možná jste ten někdo právě vy, Ibrahime, možná právě vy stojíte za celou tou operací. A možná právě vám přezdívají Sfinga.“

„Ochota věřit neuvěřitelnému je chorobou Arabů, pane Allone, nikoliv sionistů. Čím více času plýtváte těmihle bláznivými nápady, tím méně nám ho zbude na to, abychom našli dceru amerického velvyslance včas a přivezli ji ve zdraví zpátky.“

Gabriel se chytil jediného slova ve Fawazově poslední výpovědi. Nám.

„A jakpak se nám to podaří?“

„Domnívám se, že Išak je jedním z teroristů, kteří ji zadržují jako rukojmí.“

Gabriel se naklonil nad stůl. „Podle čeho tak soudíte?“

„Před dvěma týdny odjel z Kodaně. Hanifě řekl, že jde o výzkum na Středním východě, který zaštiťuje Rada pro islámské záležitosti. Tenhle výmysl podporuje každodenním telefonátem v době, kdy se Ahmed chystá do postele.“

„Jak to víte?“

„Řekla mi to Hanifa.“

„Mluvil jste s ním osobně?“

„Nechal jsem mu spoustu vzkazů, ale mně nikdy nevolá.“

Gabriel položil na stůl poznámkový blok a pero a pohybem ruky je poslal k Ibrahimovi.

„Potřebuju adresu jeho bytu v Kodani a telefonní číslo.“

„Hanifa a Ahmed s tím nemají nic společného.“

„Pak se nemají čeho obávat.“

„Chci, abyste mi slíbil, že se jim nic nestane.“

„Nejste v pozici, kdy byste si mohl klást podmínky, Ibrahime.“

„Slibte mi to, pane Allone. Slibte mi, že jim neublížíte.“

Gabriel přikývl. Ibrahim napsal požadované informace na papír. Když sunul bloček zpátky ke Gabrielovi, zarecitoval dva verše z dvacáté druhé kapitoly knihy Genesis: „Tedy vstav Abraham velmi ráno, osedlal osla svého a vzal dva služebníky své s sebou, a Izáka syna svého; a nasekav dříví k oběti zápalné, vstal a bral se k místu, o němž pověděl mu Bůh.“

„Písmo svaté znáte dobře,“ pravil Gabriel uznale, „ale on už není váš syn, Ibrahime. V jeho krvi koluje virus džihádu, stalo se z něj kruté monstrum.“

„Možná ano, přesto to bude navždy můj syn.“ Pohlédl zahanbeně na papír. „Pokud si dobře vzpomínám, Židé věří, že poté, co Abrahám obstál v testu, kterému ho Bůh vystavil, odešel do Beer Šeby. Ale co čeká mě? Necháte mě odvézt do Egypta k dalšímu výslechu, nebo zůstanu tady?“ Rozhlédl se kolem sebe. „Ať už jsme tady kdekoliv.“

„To nejspíš záleží na Američanech.“

Egypťan dal opovržlivým pohledem jasně najevo, co si o Američanech myslí. „Já bych navrhoval Američany vynechat,“ prohlásil rázně. „Bude lepší, když se po mostě přes Jahannam vydáme sami, jen my dva. Ale ať se rozhodnete jakkoliv, rozhodněte se rychle. Dcera velvyslance je v rukou muže, jehož sestru zavraždili faraonovi nohsledi. Dostane-li příkaz ji zabít, nezaváhá.“

28

PAŘÍŽ, ÚTERÝ 09:25

Reportér televizního kanálu France 2 nervózně posunoval kartičky s poznámkami po stole. Nezbývá mnoho času, uvědomil si Jusuf Ramadán, profesor blízkovýchodní historie z Americké univerzity v Káhiře, externí přednášející Institutu islámských studií v Paříži a duchovní otec teroristických operací Meče Alláhova. Musí rychle přejít k pointě.

„… a tudíž se domnívám, že největší nebezpečí krize nehrozí tady v Evropě, ale právě v Egyptě samotném,“ pronesl bezchybnou francouzštinou. „Jsem přesvědčen, že bezpečnostní služby egyptské vlády reagovaly dosti tvrdě, a pokud se budou takto chovat i nadále, je velmi pravděpodobné, že situace vyústí v prudký odpor obyvatelstva, který by mohl otřást stabilitou celého režimu.“

Reportéra Ramadánova poznámka zaujala natolik, že se rozhodl ignorovat režisérův příkaz, aby debatu ukončil. „Obviňujete snad egyptskou vládu z toho, že používá mučení, profesore Ramadáne?“

„Vyšetřovací metody egyptských policejních a bezpečnostních složek jsou dobře známy,“ odvětil Ramadán. „Můžete si být jist, že sáhnou jak k mučení, tak k dalším odporným metodám, jen aby vyšli vstříc Američanům a pomohli jim najít onu nezvěstnou mladou ženu.“

„Další komentář, který nás jako vždy nutí k zamyšlení. Doufám, že se znovu setkáme u dalších analýz této neutuchající krize, pane profesore.“

„Budu se těšit,“ opáčil profesor a srdečně se usmál do kamery.

Hlasatel se obrátil k divákům a připomněl, že zpravodajství televizního kanálu France 2 bude pokračovat po reklamní přestávce. Pak napřáhl ruku k profesoru Ramadánovi a už neveřejně mu poděkoval za to, že v pořadu vystoupil. Ramadán se zvedl z křesla a mladičká asistentka produkčního jej vyprovodila ze studia. Pět minut nato už nastupoval do citroenu přistaveného na široké esplanade Henri de France. Pohledem na hodinky zjistil, že je přesně 9:25. Nikdo ze zaměstnanců France 2 to ještě netušil, ale jejich dopoledne bude mnohem hektičtější než obvykle.

V tutéž chvíli zajela černá limuzína Mercedes-Benz S600 pomalu k obrubníku u letištní haly curyšského letiště Kloten a zastavila. Muž, který vystoupil ze zadních dveří, se svým vzhledem vozu trochu podobal – po hrudník úzký, ale vprostřed se tělo rozšiřovalo, jako by chtělo zvýšit stabilitu. Na sobě měl italský oblek a kašmírový kabát a v ruce držel objemný, na první pohled drahý kožený kufr. U vchodu terminálu hlídkoval švýcarský policista se samopalem přes rameno. Vymóděný muž mu zdvořile pokynul hlavou a pak těsně kolem něj prošel dovnitř.

Hned za dveřmi se na chvíli zastavil a vzhlédl k odletové tabuli. V náprsní kapse měl letenku na ranní let společnosti United Airlines na Dullesovo letiště ve Washingtonu. Koupil si ji, přestože se nemohl prokázat platným cestovním vízem. Na tom však nezáleželo – nehodlal ani nastoupit do letadla, natož cestovat do Spojených států. Byl to šahíd, mučedník, a cesta, na kterou se vydal, neměla s leteckou dopravou pranic společného.

Když zjistil čísla odbavovacích přepážek, vydal se napříč nablýskaným moderním terminálem. Kufr, jejž táhl za sebou, prošel několika změnami, aby vyhovoval šahídovým specifickým potřebám. Bočnice a kolečka byly vyztuženy, aby vydržely větší zátěž, a tlačítko na výsuvné rukojeti sloužilo jako spínač. Šestikilový tlak, pravil technik. Jen lehké stlačení – a je na cestě.

Pár metrů od odbavovací překážky společnosti United Airlines stál bezpečnostní agent v civilu a kontroloval letenky a cestovní pasy. V řadě za ním čekalo na odbavení několik desítek pasažérů, většinou amerických občanů. Jelikož šahíd neměl platné vízum, nedostane se ke svým obětem blíž než na úroveň agenta. Ani to jim však životy nezachrání. Krom padesáti kil trhaviny obsahoval kufřík i tisíce ložiskových kuliček a hřebíků. Z poslušně vyrovnaných bezvěrců brzy zbudou jen kusy zkrvaveného masa. Bude to nádherný pohled, říkal si šahíd v duchu. Doufal jen, že jeho duše se po smrti těla bude ještě chvíli vznášet nad odbavovací halou, aby o tu krásu nepřišel.

Bezpečnostní agent doprohlížel cestovní dokumenty Američanky se dvěma malými dětmi a pokynul šahídovi, aby přistoupil. Muž uposlechl a podal mu letenku a pas.

„Z Egypta?“ otázal se agent se špatně skrývanou nedůvěrou v hlase.

„Ano.“

„Máte platné vízum pro cestu do Spojených států?“

„Bylo mi řečeno, že vízum nepotřebuju.“

„A kdo vám to řekl?“

„Alláh,“ odvětil. Agent sáhl po vysílačce.

Šahíd položil palec na spínač spojený s rozbuškou. Šestikilový tlak. Ráj…

Ačkoliv to šahíd z letiště Kloten netušil, nebyl v tu chvíli sám. To ráno vyslali další dva sebevražedné atentátníky – jednoho do Madridu na letiště Barajas, druhého na letiště Vídeň-Schwechat – a podle instrukcí měli všichni tři odpálit nálože ve stejnou chvíli. Madridský mučedník se zpozdil o minutu, jeho vídeňský kamarád čekal až do 9:35 středoevropského času. Vídeňští vyšetřovatelé později zjistili, že z důvodů, jež znal jen mučedník sám, si před cestou do ráje dopřál v odbavovací hale ještě poslední vídeňskou kávu.

Jusuf Ramadán se o výbuších dozvěděl v 9:38 uvězněn v autě v ranní zácpě na silnici, jež kopírovala břeh Seiny. Neinformoval jej však Abú Musá, ale asistentka produkčního televizního kanálu France 2, která ho před několika okamžiky vyprovázela z budovy. Stanice se podle všeho chystala vysílat o teroristických útocích rozsáhlé zpravodajství a žádala Ramadána, zda by nepřijal placenou nabídku, aby ten den působil jako jejich exkluzivní konzultant a komentátor. Profesor bez váhání souhlasil, a aniž se obtěžoval zeptat, kolik nabídka činí, o deset minut později už usedal zpět do křesla naproti hlasateli.

„Pan profesor Ramadán. Dobrý den, znovu vás vítám ve studiu. Proč podle vás došlo k těm posledním útokům? Co za nimi stojí?“

„Stojí za nimi přání, aby Spojené státy začaly co nejrychleji otevřeně komunikovat s Mečem Alláhovým,“ osvětlil Ramadán. „Jinak, obávám se, bude tady v Evropě prolito ještě mnoho krve.“

29

KODAŇ, ÚTERÝ 15:03

Dohodli se, že je zapotřebí osobního setkání, a zvolili hotel Hilton přímo na kodaňském letišti. Adrian Carter dorazil jako první. Seděl u baru ve vstupní hale, a když se ve dveřích objevil Gabriel se Sárou, unaveným pohledem jim naznačil, aby nastoupili do výtahu. O pár chvil později už se těsnali kolem obrazovky v Carterově nadstandardně vybaveném pokoji. Carter zesílil zvuk na maximum. Pokoj sice prohledala bezpečnostní služba CIA, ale pokud šlo o řemeslo, byl Carter tradicionalista a stejně jako Gabriel považoval všemožné elektronické přístroje za nutný, avšak nešťastný výdobytek kdysi vznešeného umění.

„Curych, Paříž, Vídeň: tři útoky na letišti, stejný způsob provedení, dokonalá koordinace.“ Carter hleděl na záběry krveprolití a zkázy a pomalu kroutil hlavou. „Sto dvacet devět lidí mrtvých, pět set zraněných a evropská letecká doprava v troskách.“

„Co na to evropská politika?“ zajímal se Gabriel.

„Veřejně deklarují všechny ty správné fráze – ohavný, barbarský, zavrženíhodný čin. Mimo kamery nás úpěnlivě prosí, abychom uzavřeli obchod s ďáblem. Žadoní, abychom to ukončili dřív, než na jejich půdě dojde k dalšímu krveprolití. I váš blízký přítel z Downing Street začíná přemýšlet, jestli bychom přece jen nenašli způsob, jak se dohodnout. Ať je Sfinga kdokoliv, má to tenhle masový vrah a bezcitný hajzl perfektně načasované.“

„Hrozí snad, že by prezident ustoupil?“

„Po tomhle incidentu právě naopak. Víc než kdy dřív je rozhodnutý v této záležitosti za žádných okolností nevyjednávat. Což znamená, že musíme najít Elizabeth Haltonovou dřív, než vyprší ultimátum.“ Carter sklouzl pohledem z obrazovky na Gabriela. „Tobě se v noci podařilo rozvířit neklidné vody Washingtonu ještě víc, než už jsou. Záznam výslechu Ibrahima Fawaze se okamžitě stal povinným studijním materiálem od Langley přes budovu J. Edgara Hoovera až po Úřad pro národní bezpečnost.“

„Jaké jsou ohlasy?“

„Různé,“ sdělil mu Carter. „Znalecké posudky se nemohou shodnout na tom, zda Ibrahim tentokrát říká pravdu, nebo tě chce zase oblafnout. Posudky také uvádějí, že ses na něj možná upnul moc rychle. A také vyjadřují pochybnost nad příliš jemným zacházením s vyslýchanou osobou.“

„Co tedy znalecké posudky navrhují?“

„Druhý výslech,“ povzdychl Carter.

„Kdo by ho měl vést?“

„Lidé z Agentury s náležitými křesťanskými jmény, a ne nějaký izraelský zabiják.“

„Takže mi jinými slovy říkáš, že jsem dostal padáka?“

„Přesně tak.“

„Na to jsi nemusel jezdit až do Kodaně, Adriane. Stačil by telefonát přes bezpečnou linku.“

„Měl jsem pocit, že ti to dlužím. Koneckonců, já jsem tě do toho zatáhl.“

„Jak milé. Pověz mi něco, Adriane. Co přesně si vyšetřovatelé z Agentury myslí, že z Ibrahima dostanou, a co myslí, že se nepodařilo zjistit mně?“

„Třeba přímé a úplné odpovědi, pro začátek. Experti soudí, že tobě odpovídal značně vyhýbavě a klamavě.“

„Ale, vážně? A na to přišli sami, nebo jim to vyhodily jejich počítače?“

„Ten závěr je vlastně kombinací obojího.“

„O kolik přímější by podle tebe měl Ibrahim ještě být? Slíbil nám pomoct najít Elizabeth Haltonovou a dal nám kodaňské telefonní číslo, na které jeho syn každý večer volá.“

„Ne. Dal nám číslo, o kterém tvrdí, že na ně jeho syn volá.“

„A my dnes večer zjistíme, jestli nám nelhal.“

„Tak dlouho ovšem vyšší autorita čekat nechce. Přejí si vidět Ibrahima v řetězech teď hned.“

„A kde by tak chtěli ten výslech provést?“

„No, napadlo je, jestli by nemohli použít vaši nemovitost v Německu.“

„To v žádném případě.“

„Tuhle odpověď jsem čekal. V tom případě zbývají dvě možnosti. Buďto ho odvezeme na nějakou naši stanici ve východní Evropě, anebo ho posadíme na letadlo do Egypta.“

Gabriel pomalu zakroutil hlavou. „Ibrahim nikam na východ nepojede, Adriane, a do Káhiry taky neodletí. Nikdo ho nebude přivazovat k žádným lavicím ani ho poutat řetězy ke zdi.“

„Tohle je absurdní.“ Carter se podíval na Sáru, jako by snad měla Gabrielovi domluvit. „Kde přesně se teď Ibrahim nachází?“

Gabriel neodpověděl. Když Carter otázku opakoval, ozval se v jeho hlase tón, jaký Gabriel ještě neslyšel.

„V Amsterodamu,“ oznámil agent. „Ve svém bytě na náměstí Augusta Allebé.“

„Proč jste ho, proboha, posílali zpátky?“

„Neměli jsme na výběr,“ pronesl Gabriel nevzrušeně. „Kdyby zmizel z povrchu zemského, jeho žena by zavolala na policii a my oba bychom se museli vypořádat s obrovským skandálem v Holandsku.“

„Vyhnout se skandálu někde v Holandsku teď zrovna nepatří mezi naše priority,“ spílal Carter. „My ho chceme, a chceme ho hned. Předpokládám, že ho sledujete.“

„Ach, kdepak, Adriane, to nám vypadlo z hlavy.“

„Zkus na chvíli vypustit tyhle rezignované hlášky typického izraelského humoru.“

„Samozřejmě že ho sledujeme.“

„Takže by pro vás neměl být problém nám ho předat.“

„Vůbec žádný,“ přisvědčil Gabriel. „Akorát to neuděláme.“

„Gabrieli, mluv rozumně, prosím tě.“

„Podívej, Adriane, já jsem v téhle chvíli velice rozumný. A jestli se k němu ti vaši šašci zkusí jenom přiblížit, bude je to pěkně bolet.“

Carter ztěžka vydechl. „Zdá se, že jsme se octli ve slepé uličce.“

„To máš pravdu.“

„Předpokládám, že máš také svůj plán,“ řekl Carter. „A dál předpokládám, že mi nezbývá nic jiného, než si ho vyslechnout.“

„Buďte trpěliví, Adriane.“

„V pátek v šest hodin Elizabeth Haltonová zemře. Nemůžeme si dovolit být trpěliví, Gabrieli, na to nemáme dost času.“

„Dal jsem vám telefonní číslo, na které pravidelně volá jeden z Elizabethiných únosců, a to včetně jeho lokace. Ve svém arzenálu máte Národní bezpečnostní agenturu, největší a nejvyspělejší zpravodajskou službu co se elektronických zařízení týká, která je schopná vyhrabat každý faxový přenos, telefonní hovor nebo internetovou debatu naprosto kdykoliv a kdekoliv na světě. Předejte agentuře Išakovo kodaňské číslo, a až dnes večer zavolá, řekněte jim, aby své značné zdroje a prostředky soustředili na jednu jedinou otázku: Kde ten chlap je?“

Carter vstal a rozvážně se loudal k pokojovému minibaru. Vytáhl plechovku s nealkoholickým nápojem, ale pak se podíval na ceník a zase si to rozmyslel. „Aby se taková akce povedla, museli bychom mít štěnici přímo na tom telefonu a Išakovu ženu a syna by měl v ideálním případě sledovat tým agentů čtyřiadvacet hodin denně.“

„A co jsme podle tebe celý den dělali, Adriane? Pouštěli si v hotelovém pokoji pohádky?“ Gabriel se otočil k Sáře. „Ty jsi styčný důstojník. Informuj, prosím, svého nadřízeného o nejnovějším vývoji.“

„Hanifa a Ahmed žijí ve čtvrti Nørrebro,“ spustila Sára. „Jejich byt se nachází v bloku, jenž byl vystavěn na přelomu století, je to skoro takové město ve městě. Každý byt má dva vchody – hlavní a zadní. Dneska dopoledne, když šla Hanifa se synem na procházku a po nákupech, jsme proklouzli dovnitř zadními dveřmi a dali jsme tam to…“ Obrátila se na Gabriela. „Jak že se jmenuje to zařízení, co jsme jim připevnili k telefonu?“

„Říká se mu sklíčko,“ doplnil Gabriel. „Zachytí všechny zvuky v dané místnosti a taky veškeré hovory po telefonu.“

„Pro Krista,“ hlesl Carter. „Neříkej mi, žes mého člověka nechal dělat tuhle práci za bílého dne v Kodani.“

„Je perfektně vycvičená, Adriane. Můžeš na ni být hrdý.“

„Další mikrofon jsme připojili k telefonu v Dánské radě pro islámské záležitosti,“ pokračovala Sára. „Dělicí skříň visí na zdi v ulici za kancelářemi, takže to bylo docela snadné.“

„Předpokládám, že jste zajistili i vizuální sledování.“

Gabriel se na Cartera zamračil, jako by ho ta poznámka urazila. Carter se zadíval na záběry chaosu, které stále běžely na obrazovce.

„Poslali mě sem, abych tě vyhodil, a teď se dobrovolně připojuju k sebevražedné misi.“ Vypnul televizor a podíval se Gabrielovi do očí. „Tak dobře, vyhráls. To číslo jsme dali lidem z agentury už v noci. Za předpokladu, že bude Išak volat z mobilu, by podle nich mělo zabrat zhruba hodinu, než ho přibližně lokalizují. Jakmile se tak stane, upozorníme orgány místní samosprávy a začneme danou oblast prohledávat.“

„Jenom ty orgány nezapomeňte informovat taky o tom, že teroristé Elizabeth bez váhání zabijí, pokud zjistí, že se ji někdo snaží zachránit.“

„Dali jsme na vědomí všem evropským spřízněným duším, že pokud už k nějaké záchranné akci dojde, provedeme ji sami. Do několika hlavních měst už jsme dokonce pro takový případ vyslali týmy Delta Force. Všechny mají nejvyšší pohotovost. Pokud získáme nezvratné důkazy o tom, že se Elizabeth Haltonová zdržuje na nějakém konkrétním místě, jednotky Delta Force jsou připraveny tam vyrazit a zachránit ji. Ublíženými europocity se budeme zabývat později.“

„U nás se podrážděnými city zabývá celá jedna divize, takže kdybyste potřebovali poradit, ozvěte se.“

„Vy máte svých starostí až nad hlavu.“ Tentokrát se zamračil Carter a mrkl na hodinky. „Ty a tvůj tým jste teď v Kodani zodpovědní za fyzické sledování Išakovy manželky a syna. Já letím zpátky do Londýna vysvětlovat, proč jsem neuposlechl přímý rozkaz, který zněl ukončit s okamžitou platností tvou účast na této operaci. Osud Elizabeth Haltonové je ve tvých rukou, Gabrieli, stejně jako moje kariéra. Zkus nás, prosím tě, nepotopit.“

30

VĚZEŇSKÝ KOMPLEX TORA, EGYPT, ÚTERÝ 16:19

Škorpion, Peklo na zemi, pomyslel si Wazir al-Zaijat. Stovka zaneřáděných cel, v nichž vězeli nejnebezpečnější radikálové a džihádisté Egypta, a desítka vyslýchacích místností, v nichž i nejtvrdší z nejtvrdších Alláhových svatých bojovníků už po několika hodinách „výslechu“ vedeného egyptskou tajnou policií sypali svá největší tajemství. Jen málo z těch, kteří se dostali za zdi Škorpionu, z něj odešlo nezlomeno na těle nebo na duši. A ti, kdo se setkali tváří v tvář s Wazirem al-Zaijatem, obvykle nežili dost dlouho, aby o tom mohli vyprávět.

Toho odpoledne byl Škorpion přeplněný k prasknutí, za poslední roky se tam nacházelo zdaleka nejvíc vězňů pohromadě. Al-Zaijata to nijak nepřekvapovalo, neboť právě on byl zodpovědný za náhlý příliv nových přírůstků. Momentálně nejnadějněji se jevil vězeň, jenž právě procházel výslechem v místnosti číslo 4 – Husajn Mandálí, středoškolský učitel z Imbaby, bašty Meče Alláhova. Zatkli ho před dvanácti hodinami s podezřením, že distribuuje nahrávku kázání šejka Tajiba Abdula-Razaka. To samo o sobě by nebyl žádný nový přečin – utiskované egyptské masy uctívaly šejkova ohnivá kázání stejně jako hip-hop –, ale obsah kázání, které se našlo u Mandálího, se tentokrát lišil, byl mnohem význačnější. Šejk se v něm zmiňoval o londýnském únosu Američanky a volal po lidovém povstání proti státnímu režimu. Tyto okolnosti nasvědčovaly tomu, že nahrávka vznikla v nedávné době. Al-Zaijat věděl, že pásky se na ulicích nezjevují jako zázrakem ani z boží vůle Alláha. Byl přesvědčen, že Husajn Mandálí představuje přesně ten průlom, na který čeká.

Al-Zaijat rozrazil dveře a vstoupil dovnitř. Tři vyšetřovatelé stáli opření o zašedlou stěnu, rukávy vyhrnuté k loktům, tváře zbrocené potem. Husajn Mandálí seděl za kovovým stolem, obličej zkrvavený a nateklý, tělo plné šrámů a popálenin. Dobrý začátek, říkal si al-Zaijat v duchu, ale ne dost dobrý na to, aby zlomil kluka z imbabských slumů.

Usadil se naproti Mandálímu a zapnul magnetofon, jenž ležel uprostřed stolu. Během pár vteřin se ode zdí místnosti v ozvěnách odrážel tenký, pištivý hlásek šejka Tajiba. Al-Zaijat nechal kázání puštěné několik minut, a pak znenadání prudce zabodl silný ukazovák do tlačítka STOP.

„Kde jste k té kazetě přišel?“ otázal se klidně.

„Dal mi ji jeden chlápek v kavárně v Imbabě.“

Al-Zaijat si zhluboka povzdychl a vrhl letmý pohled po třech vyšetřovatelích. Pustili se do mlácení, které trvalo zhruba dvacet minut a vyznačovalo se značnou krutostí i na egyptské standardy. Když pak Mandálího znovu posadili do židle, téměř ztrácel vědomí a sténal jako dítě. Al-Zaijat znovu zapnul magnetofon.

„Kde jste k té kazetě přišel?“

„Dal mi ji jeden…“

Al-Zaijat mu vpadl do řeči. „Ano, to už jsme slyšeli, Husajne – dal vám ji nějaký muž v kavárně v Imbabě. Jak se ten muž jmenoval?“

„To mi… neřekl.“

„Ve které kavárně?“

„Já… si nemůžu vzpomenout.“

„Víte to jistě, Husajne?“

„Ano…, vím.“

Al-Zaijat bez jediného slova vstal a pokynul hlavou vyšetřovatelům. Jakmile vyšel na chodbu, slyšel Mandálího prosit o slitování. „Neobávejte se faraonových přisluhovačů,“ povzbuzoval ho šejkův hlas. „Dejte svou víru Alláhovi a Alláh vás ochrání.“

31

KODAŇ, ÚTERÝ 17:34

Vnitřní správa neměla dost času na to, aby Gabrielovu týmu zajistila v Kodani bezpečné byty, a tak se zapsali v hotelu d’Angleterre. Ohromná bílá luxusní budova se tyčila nad rozlehlým Novým královským náměstím. Gabriel se Sárou přijeli těsně po půl šesté a ihned zamířili do pokoje ve čtvrtém patře. Mordechaj seděl u psacího stolu jen v ponožkách, sluchátka na uších, oči upřené na dvojici radiopřijímačů jako doktor, jenž zkoumá encefalograf a zoufale hledá známky života. Gabriel se natáhl pro druhá sluchátka a zašklebil se na Mordechaje.

„To zní, jako by se tam někdo dobýval beranidlem.“

„Taky že jo,“ poznamenal Mordechaj. „A ten někdo se jmenuje Ahmed. Mlátí nějakou hračkou do podlahy pár centimetrů od telefonu.“

„Jak dlouho už to dělá?“

„Asi tak hodinu.“

„Proč mu neřekne, ať toho nechá?“

„Třeba je hluchá. A já se k ní brzo přidám, pokud s tím ten kluk nepřestane.“

„Máme něco z telefonu?“

„Jen jeden výchozí hovor,“ oznámil Mordechaj. „Volala Ibrahimovi do Amsterodamu a stěžovala si, že je Išak dlouho pryč. Jestli to nebyla dobře promyšlená lest, tak nic netuší.“

Gabriel se podíval na hodinky. 17:37. Život vyzvědače, běželo mu hlavou. Otravná nuda s krátkými přestávkami čirého děsu. Nasadil si sluchátka na uši a čekal, až Hanifě zazvoní telefon.

Rozhostilo se nepříjemné ticho, jako když se dva lidé poprvé setkají a hledají, co by si řekli. Společně přetrpěli hrozivě nezajímavý večer, který se nijak nelišil od kterékoliv jiné domácnosti. Ahmed demoluje hračkou podlahu. Ahmed předvádí tryskové letadlo. Ahmed kope míč proti stěně obývacího pokoje. Ve 20:15 se ozvala ohlušující rána. Nedokázali sice určit, o jaký předmět se jednalo, nicméně jeho hodnota musela být hodně vysoká, neboť Hanifa spustila hysterickou tirádu, která skončila Ahmedovým zkroušeným, plačtivým dotazem, zda dnes večer zavolá tatínek. Gabriel, jenž neklidně přecházel po místnosti sem a tam, ztuhl v očekávání odpovědi. Zavolá, pokud bude moct, odsekla Hanifa nazlobeně. Vždycky přece volá. Vypadalo to tedy, že tentokrát Ibrahim nelhal.

Ve 20:20 nařídila matka Ahmedovi, aby se šel vykoupat, a uklidila následky neštěstí v obývacím pokoji. Pak si pustila televizi. Výběr programu ničím nepřekvapil, sledovala al-Manár, oficiální kanál Hizballáhu. Dalších dvacet minut museli za doprovodného šplouchání z vany vyslechnout kázání libanonského duchovního, jenž vychvaloval odvážné činy Meče Alláhova do nebes a volal po dalších teroristických útocích proti bezvěrným Američanům a jejich sionistickým spojencům.

Ve 20:43 přerušilo fanatický projev pronikavé zazvonění telefonu. Hanifa se vrhla k přístroji a arabsky vyhrkla: „Jsi to ty, Išaku?“ Nevolal Išak, ale nějaký zmatený Dán, který chtěl mluvit s mužem jménem Knud. Když uslyšel arabsky mluvící ženu – a nepochybně také řečnění kazatele v pozadí – přehnaně úslužně se omluvil a rychle zavěsil. Hanifa položila sluchátko zpátky do vidlice a křikla na Ahmeda, aby vylezl z vany. Náboženský vůdce Hizballáhu v odpověď provolával, že nastal čas dokončit, co Hitler započal. Mordechaj se podíval na Gabriela a oči mu plály vztekem. „Tyhle sračky oba poslouchat nemusíme,“ ulevil si. „Klidně můžeš na chvíli vypadnout.“

„Nechci propásnout ten telefonát.“

„Od toho tu máme nahrávání.“ Mordechaj podal Gabrielovi kabát a postrčil ho ke dveřím. „Běž se něčeho najíst. A vem s sebou Sáru, moc vám to spolu sluší.“

V atriu předváděl smyčcový kvartet nepříliš kvalitní reprodukci Bachova menuetu. Gabriel se Sárou prošli bez zájmu kolem muzikantů a vyšli na náměstí. Pokračovali přes ně směrem ke kavárnám a obchůdkům podél Nového přístavu. Venku se docela ochladilo; Sára měla na hlavě baret a límec kabátu zvednutý až k nosu. Když si z ní Gabriel utahoval, že vypadá příliš jako špion, laškovně ho chytila pod loktem a přitiskla se mu k paži. Usadili se u stolku na nábřeží a pod syčícím plynovým topným tělesem popíjeli ledově vychlazený Carlsberg. Gabriel uždiboval z talíře pečenou tresku a brambory a Sára se nechávala unést barevnými, krásně nasvícenými fasádami domů na protější straně kanálu.

„Mnohem hezčí než Langley,“ poznamenala.

„Všechno je hezčí než Langley,“ utrousil Gabriel.

Sára obrátila oči k nevlídné, temné obloze. „Tvůj osud je teď zřejmě zcela v rukou Národní bezpečnostní agentury a jejích satelitů.“

„To tvůj taky,“ podotkl Gabriel. „Byla bys udělala líp, kdyby ses vrátila do Londýna s Adrianem.“

„A tohle všechno si nechala ujít?“ Sklouzla pohledem zpátky k domům za přístavištěm. „Jestli dnes večer opravdu zavolá, myslíš, že se nám podaří Elizabeth najít?“

„Záleží na tom, jak přesně dokáže agentura určit Išakovu polohu. A i když se jí podaří Elizabeth lokalizovat, bude Washington čelit dalšímu problému – jak ji odtamtud dostat živou. Išak a jeho kamarádi jsou ochotní s radostí zemřít, což znamená, že jakýkoliv pokus vzít jejich úkryt ztečí skončí bezpochyby hodně divoce. Nicméně jsem si jistý, že znalecké posudky nastíní geniální plán.“

„Nehraj si na dotčeného chudáčka, Gabrieli, to k tobě vůbec nesedí.“

„Některé z těch věcí, co o mně dnes zazněly ve Washingtonu, se mi prostě vůbec nelíbí.“

„Washington je město, které postrádá smysl pro slitování.“

„To Jeruzalém taky.“

„V tom případě si budeš muset obstarat hroší kůži, až budeš šéfovat Ústavu.“ Vrhla po něm rošťácký pohled zpoza límce kabátu. „Podle Adriana jsou to jen klepy, ovšem tvá reakce napovídá, že by to mohla být pravda.“ Pozvedla skleničku. „Mazel tov.“

„Kondolence by byla trefnější.“

„Ty o to místo nestojíš?“

„Některým lidem je sláva vnucována.“

„Ty máš dneska ale vynikající náladu.“

„Odpusť, Sáro. Přednáška o genocidě a vyhlazování národů mi většinou zkazí celý večer.“

„A jo, tohleto.“ Usrkla piva a trochu se otřásla. „Heleď, tahle restaurace má stolky i uvnitř.“

„Ano, ale tam by pro mě bylo obtížnější zjišťovat, jestli nás někdo nesleduje.“

„A sleduje?“

„Ty jsi cvičená v kontrasledovacích technikách, tak pověz.“

„Když jsme vycházeli z hotelu, popíjel u baru jeden chlápek,“ vysypala snaživě. „Ten teď stojí na protější straně kanálu a povídá si se ženou, která je nejmíň o patnáct let starší než on.“

„Dánský agent?“

„V baru mluvil německy.“

„No a?“

Zavrtěla hlavou. „Nemyslím, že by patřil k Dánům. Co ty?“

„Podle mě je to německý gigolo, který tu ubohou dámu obere o poslední korunu.“

„Zkusíme ji varovat?“

„My máme dneska svých starostí dost.“

„Býváš na schůzkách vždycky tak okouzlující?“

„Netušil jsem, že jde o schůzku.“

„Tohle se ze všech setkání, která mě za poslední dobu potkala, schůzce aspoň zdaleka nejvíc podobá.“

Gabriel se na ni pochybovačně zadíval a strčil si do úst kus ryby. „To si vážně myslíš, že budu věřit tomu, že máš nouzi o chlapy?“

„Možná už jsi zapomněl, ale kvůli operaci al-Bakári momentálně žiju pod falešnou totožností. Takže je trochu obtížné se seznamovat. Dokonce ani kolegové z protiteroristického neznají mé pravé jméno a netuší nic o mé minulosti. Ale asi je to tak nejlepší, protože by u mě v danou chvíli stejně nikdo neměl šanci. Moje srdce už totiž dávno patří jinému muži.“ Zamžourala na něj přes okraj skleničky. „A teď nastává chvíle, kdy máš neznatelně zrudnout a ostýchavě se mě zeptat, kdo že je tím šťastným.“

„Na některé otázky je lepší odpověď neznát, Sáro.“

„Tebe vážně nic nerozhodí, viď, Gabrieli,“ ucedila. Napila se a znovu se se zájmem zahleděla na pestrobarevné domy podél kanálu. „Tvé srdce ale také někomu patří, že ano?“

„Věř mi, Sáro, ty máš na víc, než by ti mohl nabídnout mrzutý škarohlíd z údolí Jezreel, který už navíc překročil padesátku.“

„Škarohlídi mě vždycky přitahovali, obzvlášť ti talentovaní. Ale stejně tak jsem si to nikdy nedokázala pořádně načasovat. Proto jsem šla studovat výtvarné umění, a ne hudbu.“ Obdařila ho trpkým úsměvem. „Je to Chiara, že?“

Gabriel váhavě přikývl.

„Věděla jsem to,“ hlesla Sára. „Má ta holka ale štěstí.“

„To já mám štěstí.“

„Stejně je pro tebe příliš mladá, víš.“

„Je starší než ty, ale díky za připomenutí.“

„Jestli tě někdy opustí kvůli někomu mladšímu…“ Hlas se jí vytratil. „No, pak víš, kde mě hledat. Budu stále ta osamělá kurátorka, která vezme všechny noční šichty v saúdskoarabské sekci protiteroristického centra.“

Gabriel natáhl ruku a pohladil ji po tváři. Chlad jí vehnal do alabastrových tváří trochu ruměnce.

„Mrzí mě to,“ řekl.

„Mrzí tě co?“

„Nikdy jsme tě neměli využít. Měli jsme si najít někoho jiného.“

„Nikdo jiný by nebyl jako já,“ hlesla. „Ale to už jste nejspíš taky zjistili.“

Uprostřed Nového královského náměstí pózovali čínští turisté, již teprve nedávno začali poznávat krásy Evropy a zasypávali ji jako nenasytné kobylky v organizovaných náletech zájezdů cestovních kanceláří. Gabriel vzal Sáru pod paží a vedl ji velkou oklikou přes náměstí za tichého komentáře o báječné ironii světa, v němž lid země na výsluní tráví dovolenou ve svatyních skomírající civilizace. Neunikli obdivnému pohledu portýra, když vcházeli do hotelu, a za tónů Pachelbelova kánonu pokračovali po schodech nahoru. Mordechaj nervózně přecházel po pokoji, a sotva otevřeli dveře a potichu vklouzli dovnitř, vrazil Gabrielovi do ruky sluchátka a táhl ho k magnetofonu. „On volal,“ zašeptal vzrušeně. „Opravdu zavolal, Gabrieli, máme ho. Dokázals to.“

32

KÁHIRA, ÚTERÝ 22:19

Ve vyslýchací místnosti číslo 4 nakonec zazněla pravdivá výpověď. Ostatně, nakonec se to vždycky podařilo. Husajn Mandálí nebyl obyčejný středoškolský učitel, přesně jak se Wazir al-Zaijat domníval. Patřil k vysoce postaveným důstojníkům Meče Alláhova a velel důležité buňce, která působila v Imbabě. Přiznal se rovněž, že byl přítomen ve chvíli, kdy šejk Tajib nahrával své kázání, v němž volal po povstání proti současné vládě. Schůzka se odehrála v neděli dopoledne v bytě 2408 luxusní výškové budovy obývané především cizinci, filmovými hvězdami a zbohatlickými přáteli nynějšího režimu. Stavba známá jako Ramsesovy věže se tyčila severně od sportovního klubu Gezíra. Zběžná kontrola seznamu ubytovaných ukázala, že zmíněný byt patří společnosti zvané Nežádovy fondy, a při prověřování jejích zaměstnanců se ukázalo, že ji řídí jakýsi princ Rašíd bin Sultán al-Saúd.

Princovo jméno se v souvislosti s islámským terorismem v Egyptě neobjevovalo poprvé. Během let věnoval ze svých prostředků miliony dolarů na podporu egyptských džihádistů, včetně předsunutých stanovišť a skupin ovládaných Mečem Alláhovým. Protože však pocházel ze Saúdské Arábie – jíž zbídačený Egypt vděčil za hospodářskou pomoc –, neměl al-Zaijat jinou možnost, než přivírat nad jeho dobročinnými skutky oči. Jenže teď jde o něco jiného, běželo mu hlavou. Dotovat islamisty je věc jedna, poskytovat pomoc a přístřeší teroristovi, jenž hodlá zničit Mubarakův režim, druhá. Pokud by se tajné policii podařilo najít šejka Tajiba v bezpečném úkrytu v jedné z nemovitostí, které vlastní saúdští Arabové, al-Zaijat by konečně získal tolik potřebné argumenty, s jejichž pomocí by mohl jednou provždy zarazit vměšování Saúdské Arábie do vnitřních záležitostí Egypta.

Al-Zaijat dorazil k Ramsesovým věžím těsně po půl jedenácté. Budovu už obklíčilo několik stovek nezkušených nováčků, z nichž mnozí cíle Meče Alláhova tajně podporovali. Al-Zaijat věděl, že mnoho z nich by také s radostí zopakovalo čin Chalída Islambulího, kdyby k tomu dostali příležitost, a vpálilo faraonovi kulku do srdce. Přikázal řidiči, aby zajel na určené místo naproti přes ulici, a stáhl okýnko. Jakmile zaměstnanec komisariátu, jenž stál opodál, spatřil služební mercedes, rozběhl se k němu.

„Vpadli jsme dovnitř asi před dvěma minutami,“ vysypal ze sebe zadýchaně. „Byt je prázdný, ale určitě tam ještě před chvílí někdo byl. Odcházel ve značném spěchu. Na stole zůstalo jídlo a v kuchyni ještě stojí hrnce na sporáku. Jídlo v nich ani nevychladlo.“

Al-Zaijat potichu zaklel. Smůla, anebo mají ve svých řadách zrádce? Upozornil někdo z SSI šejka na to, že chytili Mandálího a že začal zpívat?

„Uzavřete mosty do Zamalku,“ nařídil. „Nikdo se z ostrova nedostane, aniž ho důkladně prohledáte. Pak postupujte uvnitř Věží ode dveří ke dveřím. Je mi jedno, jestli podráždíte chudáky zbohatlíky a ostatní hvězdičky. Chci si být jistý, že se šejk stále neschovává někde uvnitř.“

Policista běžel zpátky do budovy. Al-Zaijat vytáhl z kapsy mobilní telefon a vytočil číslo Škorpionu.

33

KODAŇ, ÚTERÝ 22:24

Gabriel se posadil ke stolu, na kterém stál magnetofon, nasadil si sluchátka a zmáčkl tlačítko PLAY.

„Bála jsem se, že už tě dneska neuslyším. Víš, kolik je hodin?“

„Měl jsem moc práce. Vidělas zprávy?“

„Myslíš ty výbuchy? O ničem jiném se nemluví.“

„Co říkají?“

„Dánové jsou samozřejmě v šoku. Naznačují, že by se něco podobného klidně mohlo stát i v Kodani. Tady v Nørrebro jsou ale lidi vesměs toho názoru, že Evropa dostala, co chtěla, za to, že podporuje Ameriku. Chtějí, aby Američani propustili šejka z vězení.“

„Dávej pozor, co říkáš po telefonu, Hanifo. Nikdy nevíš, kdo poslouchá.“

„Kdo by mě tak asi poslouchal? Nejsem nikdo důležitý.“

„Jsi vdaná za muže, který pracuje pro Dánskou radu pro islámské záležitosti.“

„Za muže, kterému není zatěžko nechat ženu a dítě samotné a odjet si někam na Blízký východ dělat výzkum o stavu islámského světa. Kde vůbec dneska jsi?“

„V Istanbulu. Jak se má Ahmed?“

Gabriel pásku zastavil, tlačítkem REWIND ji přetočil nazpět a znovu pustil.

„Kde vůbec dneska jsi?“

„V Istanbulu. Jak se má Ahmed?“

„Stýská se mu po tatínkovi.“

„Chci s ním mluvit.“

„Už je moc pozdě, Išaku. Před hodinou usnul.“

„Tak ho vzbuď.“

„Ne.“

„Musím s ním mluvit, je to důležité.“

„Tak jsi měl zavolat dřív. Kde vůbec jsi? Co to tam je za hluk?“

„To je jen doprava na ulici před hotelem.“

„Spíš to zní, jako bys jel někam po dálnici.“

„Istanbul je hlučné město, stejně jako Kodaň. Mluvila jsi dneska s mým otcem?“

STOP. REWIND. PLAY.

„Kde vůbec jsi? Co to tam je za hluk?“

„To je jen doprava na ulici před hotelem.“

„Spíš to zní, jako bys jel někam po dálnici.“

„Istanbul je hlučné město, stejně jako Kodaň. Mluvila jsi dneska s mým otcem?“

„Ano, odpoledne.“

„Jak se má?“

„Zdá se, že dobře.“

„Jaké je v Kodani počasí?“

„Zima, Išaku, co sis myslel?“

„Nepotulují se kolem domu nějací neznámí lidé? Co na ulici, nevšimla sis někoho?“

„Prochází se tu teď víc policistů než obvykle, ale jinak je docela klid.“

„Určitě?“

„Ano. Z čeho jsi tak nervózní?“

„Všude v Evropě jsou muslimské obce v obležení policie, která zatýká lidi a odvádí je k výslechu jen proto, že náhodou mluví arabsky a modlí se k Mekce.“

„V Kodani nikoho nezatýkají.“

„Ještě na to nedošlo.“

„Kdy vlastně ta vaše konference končí, Išaku? Kdy se vrátíš?“

„No, bude to trochu jinak. Ty pojedeš sem. Ne do Istanbulu, na mnohem hezčí místo.“

„O čem to mluvíš?“

„Otevři spodní šuplík v mém nočním stolku, nechal jsem ti tam obálku.“

„Nemám chuť hrát s tebou nějaké hry, Išaku, jsem dost unavená.“

„Jen se tam podívej, Hanifo, nebudeš zklamaná. Uvidíš, věř mi.“

Hanifa podrážděně praštila sluchátkem do podložky vedle telefonního přístroje, až Gabrielovi zalehlo v uchu. Další zvuky slyšel jen vzdáleně – ťapot nohou obutých jen v ponožkách, prud ké vytrhnutí zásuvky ze stolku, šustění papíru. O pár vteřin později se ozval Hanifin vyplašený hlas.

„Kdes vzal tolik peněz?“

„Na tom nezáleží. Našlas ty letenky?“

„Do Bejrútu? Proč bychom letěli do Bejrútu?“

„Na dovolenou.“

„Odlet je v pátek ráno. Tak rychle se ani nestihnu nachystat!“

„Tak jen nahaž pár věcí do kufru a bude. Pošlu někoho z Rady, aby vás odvezl na letiště. V Bejrútu vás vyzvedne můj kolega a zaveze vás s Ahmedem do jednoho bytu, který nám poskytli. Já přijedu z Istanbulu během pár dní.“

„Tohle je šílené, Išaku. Proč jsi mi o tom neřekl dřív?“

„Prostě udělej, co ti říkám, Hanifo. Musím končit.“

„Kdy se zase uslyšíme?“

„To nevím jistě.“

„Co tím jako myslíš, ‚nevím jistě‘? Oznámíš mi, že mám odletět do Bejrútu, a tím to hasne?“

„Ano, přesně tak. Jsi moje žena, tak dělej, co ti říkám.“

„V žádném případě, Išaku. Řekni mi, kdy se uslyšíme, nebo do toho letadla nenastoupím.“

„Zavolám zítra večer.“

„Kdy přesně?“

„Až se mi to bude hodit.“

„Ne, ne až se ti to bude hodit. Chci vědět přesně, kdy zavoláš.“

„V devět třicet.“

„Jakého času? Mého, nebo tvého?“

„V půl desáté tvého času.“

„V devět třicet jedna už nezvednu telefon, rozumíš?“

„Musím končit, Hanifo.“

„Počkej, Išaku.“

„Miluju tě.“

„Išaku…“

Cvak.

„Cos to provedl, Išaku? Můj bože, cos to jen provedl?“

STOP. REWIND. PLAY.

„Chci vědět přesně, kdy zavoláš.“

„V devět třicet.“

„Jakého času? Mého, nebo tvého?“

„V půl desáté tvého času.“

„V devět třicet jedna už nezvednu telefon, rozumíš?“

STOP.

Gabriel se otočil k Mordechajovi. „Chtěl bych si poslechnout ten kus, kde Išak posílá Hanifu pro peníze a letenky. Můžeš, prosím tě, stáhnout místnost, abych slyšel jenom Išakovu stranu?“

Mordechaj přikývl a nastavil požadované časy a frekvence. Pasáž trvala třiadvacet vteřin a Gabriel si ji přehrál třikrát po sobě. Pak sundal sluchátka z hlavy a obrátil se na Sáru.

„Zavolej Adriánovi, ať nečeká na výsledky z agentury,“ řekl. „Vyřiď mu, že Išak volal z dálničního odpočívadla v Německu – soudě podle přízvuku lidí v pozadí bych tipoval na severozápad. Cestuje nejméně ještě s jedním mužem a převážejí ji v nějakém náklaďáku nebo větší dodávce. Teď několik hodin nezastaví, natankoval plnou nádrž.“

34

NAD COLORADEM, ÚTERÝ 15:28

Luxusní tryskáč Falcon 2000 vletěl nad rovinami východního Colorada do bouřkových mraků a začal se rychle propadat. Lawrence Strauss si sundal brýle na čtení a zmáčkl kořen nosu mezi palec a ukazováček. Jeden z nejmocnějších washingtonských právníků velmi nerad létal, a pokud mohl, letadlům – obzvláště soukromým, malým strojům, které pokládal za smrtonosné pasti s křídly – se širokým obloukem vyhýbal. S ohledem na charakter klientova případu však s tím, že za přísných bezpečnostních opatření odletí poskytnutým tryskáčem z Washingtonu, D. C, do Colorada, souhlasil. Obvykle si sice svůj časový harmonogram či způsob dopravy klienty diktovat nenechal, ale tentokrát svolil k výjimce. Tím klientem byl totiž nejen jeho blízký přítel, ale shodou okolností také prezident Spojených států – a úkol, který Straussovi zadal, byl tak citlivá záležitost, že o něm nikdo jiný než prezident a generální prokurátor ani nevěděl.

Falcon naletěl do klidnější vrstvy vzduchu a letadlo sebou přestalo třást. Strauss si zase nasadil brýle a snažil se soustředit na složku, kterou si otevřel na pracovním stole před sebou: Spojené státy versus šejk Abdulláh Abdul-Razak. Obdržel ji předchozího večera v Bílém domě z rukou samotného prezidenta. Dozvěděl se z ní mnoho užitečných informací, ale především zjistil, že případ sestavený vládou proti egyptskému duchovnímu je vachrlatý jako domeček z karet. Dobrý obhájce by jej dokázal smést se stolu pouze s pomocí chytře sestaveného návrhu na zproštění žaloby. Jenže šejk dobrého obhájce neměl; vybral si totiž známého bojovníka za lidská práva z Manhattanu, jehož vystoupení sice prostupovaly efektní proslovy, ale jenž se nechal obžalobou přesně podle očekávání rychle nachytat. Kdyby šejka obhajoval Lawrence Strauss, případ by se nedostal ani k hlavnímu líčení. Abdulláha by obvinili z mnohem méně závažného trestného činu a se vší pravděpodobností by vyšel ze soudní síně jako svobodný občan.

Lawrence Strauss by však někoho takového, jako je šejk Abdulláh, nezastupoval. Ve skutečnosti nepřijímal téměř žádné případy. Ve Washingtonu proslul jako právník, kterého vlastně nikdo neznal, ale všichni by chtěli, aby je zastupoval. Neposkytoval rozhovory novinářům, vyhýbal se koktejlovým večírkům a v soudní síni se za posledních dvacet let objevil jednou jedinkrát, když svědčil proti muži, jenž ho v brzkých ranních hodinách napadl v Battery Kemble Parku v severozápadním Washingtonu, kam chodíval běhat. Nikdy nevyhrál žádný významný případ a jeho jméno nefigurovalo na seznamu průkopnických obhájců v rámci odvolání. Působil ve stínu mocného Washingtonu, kde politické konexe a osobní přátelství znamenaly víc než zářivá právnická kariéra, a stejně jako většině jeho bratří z washingtonské právnické komunity ani jemu nechyběla schopnost osvobodit se od pevně vymezených politických hranic. Sám zastával politiku pragmatismu a jeho názorů si vážili představitelé všech stran napříč politickým spektrem natolik, že každý rok trávíval několik víkendů v Camp Davidu, bez ohledu na to, která z nich stála zrovna u moci. Lawrence Strauss dokázal vyjednat dohody mezi nesmiřitelnými stranami a vyžehlit zdánlivě nenapravitelné křivdy. Právem byl označován za mistra kompromisu. Díky němu mizely problémy a mizeli prokurátoři. Postavit se před soud považoval za stejný hazard jako hodit si o výsledek přelíčení kostkou – a hazardním hrám Lawrence Strauss samozřejmě neholdoval. S výjimkou čtvrtečního pokeru, ovšem, u kterého se scházel s předsedou Nejvyššího soudu Spojených států, dvěma bývalými státními žalobci a předsedou soudního výboru Senátu. Minulý týden vyhrál balík. Ale to nebylo nic výjimečného.

Ozvalo se zapraskání statické elektřiny v palubním rozhlase a po něm hlas pilota, který Strausse informoval, že během deseti minut přistanou. Strauss hodil složku do kufříku a pozoroval zasněžené vrcholky hor, které se pomalu přibližovaly. Obával se, aby jeho námaha nepřišla vniveč. Držel v ruce mizerné karty, ale jeho protihráč na tom nebyl o nic lépe. Bude muset blufovat, a to neměl rád. K blufování se uchylovali jen ti, co neuměli vyhrávat jinak. A jestli Lawrence Strauss nesnášel něco víc než létání, pak to byly prohry.

* * *

Federální věznice s maximální ostrahou známá také jako Supermax či Alcatraz Skalistých hor se nachází asi tři kilometry na jih od města Florence v Coloradu, skrytá před zraky veřejnosti za hnědými zvlněnými kopci vysoko položené coloradské pouště. Obývá ji na čtyři stovky nejnebezpečnějších vězňů státu, včetně Theodora Kaczynskiho, Terryho Nicholse, Erica Rudolpha, Matthewa Halea, Davida Lanea (David Lane, odsouzen ke sto devadesáti letům za rasové trestné činy, zemřel v květnu 2007. (Pozn. překl.) ) či Anthonyho Cassa zvaného „Plynovod“, bývalého podšéfa zločineckého klanu Luccheseových. Vedle amerických kriminálníků skončila za branami věznice také řada islámských teroristů, jako například Zacharias Moussaoui, Richard Reid a Ramzi Jusef, architekt pumového útoku na Světové obchodní centrum v roce 1993. Navzdory mimořádnému složení vězeňského obyvatelstva nedávné výzkumy odhalily, že se komplexu povážlivě nedostává pracovních sil a také není dostatečně zabezpečen. Kalifornští státní zástupci zjistili, že vůdce mexické mafie Ruben Castro řídí ze své cely v Supermaxu zločinecké obchody v Los Angeles, a španělští vysocí činitelé přišli na to, že Mohammed Salameh, jeden z atentátníků z roku 1993, udržuje čilý písemný styk s teroristickými buňkami, jež se podílely na bombovém útoku v madridském metru. Když Lawrence Strauss ze zadního sedadla eskortního vozu FBI sledoval, jak projíždějí vnější branou, začal se modlit, aby otrávení dozorci dokázali udržet tohle místo hermeticky uzavřené, dokud se zase nevznese do oblak.

V přijímací místnosti čekal na Strausse hlídač. Když právník vešel, dozorce obřadně natáhl ruku a zamumlal něco nesrozumitelného na pozdrav. Pak se k němu beze slova obrátil zády a vedl ho dovnitř komplexu. Prošli několika zamřížovanými vraty; každá se za nimi s rachotem zavřela, jako by se už nikdy neměla otevřít. Strauss kdysi s prezidentem absolvoval plavbu nukleární ponorkou a rozhodl se tento zážitek nikdy neopakovat. Stejný stísněný pocit měl i teď, a přestože byla venku zima, silně se potil.

Dozorce jej přivedl do zabezpečené výslechové místnosti, již vprostřed dělilo silné plexisklo – návštěvníci na jedné straně, vězeň na druhé, spojení jen telefonní linkou. Na ceduli stálo upozornění, že všechny rozhovory jsou monitorovány. Strauss se otočil ke strážnému. „Obávám se, že na toto nemohu přistoupit.“

„Všechna nahrávací i sledovací zařízení budou vypnuta.“

„Tahle konverzace v žádném případě neproběhne přes elektronické zařízení.“

„Agenti CIA i FBI si s tímto způsobem vždycky vystačili.“

„Já ovšem nepracuji ani pro CIA, ani pro FBI.“

„Bohužel, pane Straussi, taková jsou pravidla.“

Strauss vytáhl z kapsy kabátu mobilní telefon.

„Stačí jeden hovor – jediný hovor, abych docílil svého. Ale neplýtvejme tu drahocenným časem a pokusme se najít rozumný kompromis.“

„Co máte na mysli?“

Strauss ho obeznámil se svým návrhem.

„Nevylezl z cely už několik týdnů.“

„Pak mu čerstvý vzduch jenom prospěje.“

„Víte, kolik je tam stupňů?“

„Sežeňte mu kabát,“ poručil Strauss suše.

Venku už se stmívalo, když Strausse pustili bezpečnostními dveřmi na vězeňský dvůr v západním křídle komplexu. Přímo uprostřed stál skládací stůl a proti sobě dvě skládací židle. Po celé horní délce elektrifikovaného plotu svítily reflektory a po obvodu vycházkového dvorku stáli strnule jako sochy čtyři strážní. Další dva na ně celou dobu mířili zpoza zídky strážní věže. Strauss kývl na dozorce, který jej doprovázel, a ke stolu už se vydal sám.

O pět minut později vyšel z pátého bloku šejk Abdulláh Abdul-Razak spoutaný v okovech a vklíněný mezi dva mohutné hlídače. Měřil méně, než Strauss čekal, asi tak metr sedmdesát, a byl vyhublý jako strádající bezdomovec. Na sobě měl oranžovou vězeňskou kombinézu a přes kostnatá ramena mu přehodili světlehnědou bundu. Tvář měl zarostlou neudržovaným plnovousem a to málo zažloutlé, povolené kůže, které Strauss viděl z jeho obličeje, ukazovalo na podlomené zdraví. Díváš se na obličej umírajícího muže, blesklo mu hlavou, obličej, na nějž roky nedopadl ani paprsek slunce. Z jeho očí však stále vyzařovala povýšená inteligence. Práce Lawrence Strausse i jeho výdělky závisely na bleskovém posouzení lidského charakteru. Šejka Abdulláha hodnotil jako odvážného muže, který je pevně odhodlán jít za svým cílem – rozhodně ne jako šíleného náboženského fanatika, jak ho vykreslila média i obžaloba v průběhu soudního procesu. Bude mu více než důstojným protivníkem.

Když šejk usedal na židli, ohlédl se Strauss na jednoho ze strážných. „Sundejte mu pouta, prosím.“

Muž rázně zavrtěl hlavou. „To je proti pravidlům.“

„Beru na sebe plnou zodpovědnost.“

„Je mi líto,“ odmítl dozorce. „Tohle pravidlo tady v Maxu platí vždy a za všech okolností. Pouta lze sundat pouze uvnitř cely. Je to tak, šejku?“

Dozorce ho poplácal po zádech a zamířil zpátky na blok. Egypťan nijak nereagoval, jen upřel pohled svých tmavých očí přímo do Straussových.

„Kdo jste?“ otázal se anglicky s těžkým přízvukem.

„Jmenuji se Arthur Hamilton,“ odpověděl Strauss.

„Pracujete pro vládu, pane Hamiltone?“

Strauss zavrtěl hlavou. „Ujišťuji vás, že jsem pouze občan. Nemám s vládou Spojených států nic společného.“

„Jistě jste však nezavítal do těchto míst ze své vlastní vůle. Určitě vás sem někdo poslal.“

„Správně.“

„Kdo?“

Strauss vzhlédl k dozorcům na strážné věži, poté se zpříma podíval na Abdulláha. „Jsem emisar prezidenta Spojených států.“

Šejk přijal informaci zdánlivě bez emocí. „Čekal jsem vás,“ pronesl klidně. „Co pro vás mohu udělat, pane Hamiltone?“

„Předpokládám, že je vám známo, že vaše organizace unesla dceru velvyslance Spojených států v Londýně a vyhrožuje jejím zavražděním, pokud vás naše vláda nepropustí a nepovolí vám odjet do Egypta.“

„Volte slova, pane Hamiltone. Elizabeth Haltonová představuje v našich očích legitimní cíl. Její smrt, pokud k ní dojde, nebude vražda, ale ospravedlnitelné zabití.“

„Víte tedy, co se kvůli vám děje?“

„Toho jsem si plně vědom, pane Hamiltone.“

„Máte s tím útokem něco společného?“

„Ptáte se, jestli jsem ho nařídil nebo se podílel na jeho plánování?“

„Přesně na to se ptám.“

Pomalu zakroutil hlavou. „S Mečem Alláhovým jsem od svého uvěznění tady nebyl v kontaktu. Poslední operace byla spuštěna bez mého souhlasu a bez mého vědomí.“

„Vaším bratrem?“

„Jak bych to mohl vědět?“ Šejkovi se objevil na tváři prchavý úsměv. „Umíte velice dobře klást otázky, pane Hamiltone. Domnívám se správně, že jste právník?“

„Přiznávám, šejku Abdulláhu.“

„Oceňuji vaši upřímnost. Mohu se teď na něco zeptat já vás?“ Strauss přikývl. „Konvertujete k islámu?“

„Co prosím?“

„Jako oddaný muslim mám mnoho povinností a jednou z nich je i šířit naši víru mezi nevěřícími.“

„Má víra už je bohužel zadaná, šejku.“

„Jste člověk Písma?“

„Věřím v právo.“

„Jediné právo, které skutečně platí, je právo boží.“

„A co by bůh řekl na všechna ta ukrutná zvěrstva, kterých se kvůli vám dopustili vaši lidé v Evropě? Co by bůh řekl na vraždy a únosy nevinných?“

„Počet mrtvých bledne ve srovnání s tím, kolik mužů a žen mučil a umučil váš přítel Husní Mubarak. Oproti tomu, kolik nevinných muslimů zemřelo v důsledku společného dobrodružství Američanů a Britů v Iráku, je to jako kapka v moři.“ Šejk se odmlčel. „Tušíte vůbec, co se dělo v mé zemi poté, co Usámova letadla zničila vaše Dvojčata? Vaše vláda poskytla Mubarakovu aparátu seznam jmen – stovek jmen, pane Hamiltone. A víte, co pak Mubarak se svou tajnou policií provedli? Všechny ty lidi bez výjimky pozatýkali a nemilosrdně mučili, ačkoliv s jedenáctým zářím neměli nic společného.“

„A to ospravedlňuje únos a vraždu nevinné ženy?“

„Nepochybně.“ Šejk nastavil obličej záři reflektorů. V nelítostném světle vypadal ještě bledší. „Prezident vás sem však z dalekého Washingtonu jistě neposlal proto, abyste si poklábosil, nebo snad ano?“

„Ne, šejku, máte pravdu.“

„Takže za jakým účelem jste vlastně přijel?“

„Prezident mě za vámi poslal s žádostí. Přál by si, abyste vydal fatvu, v níž odsoudíte činy vaší organizace a vyzvete ji k okamžitému propuštění Elizabeth Haltonové. Podle něj budou mít vaše slova na smýšlení únosců hluboký vliv.“

„Únosci naslouchají jiným hlasům, pane Hamiltone. Ten můj by působil jen jako rušivý šum v pozadí.“

„Prezident si myslí něco jiného.“ Strauss volil následující slova velice opatrně. „A za jakoukoliv pomoc, kterou byste nám byl ochoten poskytnout, by vám byl velice vděčný.“

„A jak konkrétně by se ta jeho vděčnost projevila?“

„Nebudu s vámi vyjednávat, šejku.“

„Ale samozřejmě že budete, pane Hamiltone.“

„Prezident Spojených států věří, že jste rozumný muž, který by nechtěl, aby Elizabeth Haltonové někdo ublížil. A také se domnívá, že jakékoliv handrkování by za dané situace bylo velmi nevhodné. Rovněž by odporovalo stanovené politice Spojených států.“

„Pokud se prezident domnívá, že jsem tak rozumný, proč se o mně vyjadřoval jako o krvelačném teroristovi?“

„Na veřejnosti je někdy třeba pronést věty, které nemusejí nutně odrážet osobní postoj,“ opáčil Strauss. „Jsem si jist, že tohle jako člověk, který pochází ze Středního východu, chápete lépe než ostatní.“

„Dokonce lépe, než si umíte představit,“ přitakal Egypťan. „Jenže prezident mě na tuhle fatvu vůbec nepotřebuje. Může říct svým šikovným agentům ze CIA, ať nějakou vykonstruují.“

„Domnívá se, že jí únosci uvěří, jen když ji pronesete přímo vy. Rád by, abyste své prohlášení přečetl na kameru. Technická zařízení bychom samozřejmě přivezli sem.“

„Samozřejmě.“ Šejk Abdulláh si zamyšleně uhlazoval plnovous. „Rozumím tomu správně, že po mně prezident Spojených států žádá, abych ukončil tuto krizi, a zároveň mi nenabízí žádnou protislužbu?“

Strauss vytáhl z kufříku složku s dokumenty o šejkově případu a položil ji na stůl. „Dozvěděl jsem se, že v rozporu s naším právním řádem neposkytli žalobci z úřadu okresního návladního pro východní Virginii vašim právníkům jisté očišťující důkazy. Domnívám se, že šikovně sestavený návrh podle paragrafu 2 255 by se u soudu setkal s příznivým ohlasem.“

„Jak příznivým?“

Strauss si odpověď opět dobře promyslel. „Umím si představit scénář, kdy je váš rozsudek při odvolacím řízení zrušen, v kterémžto případě musí vláda rozhodnout, zda vás znovu postaví před soud, nebo vás prostě nechá jít. A mezitím lze zajistit, aby váš pobyt zde byl o něco příjemnější.“

„To zní, jako bych měl být vítaným hostem.“

„Vy jste byl vítaným hostem, šejku. My jsme vám povolili vstup na naše území, a vy jste se za naši pohostinnost odvděčil tajným zosnováním útoků na naše nejvýznamnější místa.“

„Přesto byste se mého případu ujal?“

„Já se těmito věcmi nezabývám,“ pravil Strauss. „Ale napadá mě několik právníků, kteří by jistě odvedli vynikající práci.“

„A jak dlouho takový proces trvá?“

„Dva roky,“ sdělil mu Strauss. „Maximálně tři.“

„Vypadám snad jako člověk, kterému zbývají tři roky života?“

„Jinou možnost nemáte.“

„Kdepak, pane Hamiltone. To prezident nemá jinou možnost. Je dokonce tak zoufalý, že vás ke mně poslal s prosíkem. Výměnou za to mi nabízíte falešnou naději a ještě čekáte, že vám budu vděčný. Ale takoví vy Američané prostě jste, že ano? Nechápete však, že v sázce je mnohem víc než jen osud jedné americké ženy. Meč rozdmýchal plameny v Egyptě. Dny Mubarakova režimu jsou sečteny. A až padne, celý Střední východ se přes noc změní k nepoznání.“

Strauss uložil složku zpět do kufříku. „Nejsem žádný odborník na Střední východ, ale něco mi říká, že jste se přepočítal. Vydejte fatvu, šejku Abdulláhu. Zachraňte Elizabeth Haltonové život. Udělejte správnou věc a bůh vás odmění.“ Okamžik váhal, a nakonec dodal: „A prezident rovněž.“

„Vyřiďte svému prezidentovi, že Amerika nevyjednává s teroristy a my nevyjednáváme s tyrany. Vyřiďte mu, ať vyhoví požadavkům Meče, nebo se brzy bude muset dívat, jak na základně Andrews přistává letadlo s rakví na palubě.“

Strauss vstal prudce od stolu a podíval se šejkovi do očí. „Děláte velkou chybu. Zvolil jste si smrt v tomto vězení.“

„Možná,“ pravil Egypťan blahosklonně, „ale vy zemřete dřív než já.“

„Domnívám se, že můj zdravotní stav je přece jen o něco lepší než ten váš, šejku.“

„Ano, ale žijete ve Washingtonu, a brzy přijde den, kdy naši bratři obrátí toto město v popel.“ Šejk obrátil tvář k černajícímu nebi. „Přeji hezký let, pane Hamiltone. A vyřiďte ode mě srdečné pozdravy prezidentovi.“

35

KODAŇ, STŘEDA 13:15

„S tím hovorem z Německa jsi měl pravdu,“ řekl Adrian Carter.

Procházeli se po štěrkem vysypané pěšině v zahradách Tivoli. Carter měl oblečen vlněný zimník a vlněnou ušanku ještě z dob, kdy sloužil v Moskvě. Gabriel se vedle něj v džínách a kožené bundě třásl zimou, ale tvrdošíjně kráčel po jeho boku, jako ztělesnění Carterova neklidného svědomí.

„Národní bezpečnostní agentura vystopovala hovor do okolí Dortmundu, Išak pravděpodobně stál někde u dálnice A1. Vycházíme z předpokladu, že se únoscům podařilo vyvézt Elizabeth z Británie a teď ji na starém kontinentě převážejí z jednoho úkrytu do druhého.“

„Oznámili jste to německé straně?“

„Prezident hovořil s kancléřem dvě minuty poté, co agentura určila místo, z něhož Išak telefonoval. Během hodiny prohledával celou severozápadní oblast i ten poslední pochůzkář. A jak patrně vyplývá ze situace, nikoho nenašli. Ani Išaka, ani Elizabeth.“

„Tak to si možná můžeme gratulovat,“ poznamenal Gabriel. „Kdyby na ně narazil nějaký zelenáč, mohli bychom mít na svědomí další Fürstenfeldbruck.“

„Proč mi to zní povědomě?“

„Je to letiště kousek za Mnichovem, kam převezli naše sportovce ve dvaasedmdesátém. Teroristé se domnívali, že nastoupí do letadla a odletí ze země. Byla to samozřejmě past a Němci se rozhodli zorganizovat záchrannou akci. Žádali jsme je, aby to nechali na nás, ale odmítli, chtěli mít vše ve vlastních rukou. No, skončilo to pěkným fiaskem, mírně řečeno.“

„To si vzpomínám,“ odvětil Carter zamyšleně. „Během pár vteřin skončili všichni vaši sportovci s kulkou v těle.“

„Shamron stál tehdy na věži,“ doplnil Gabriel, „a viděl to celé z první řady.“

Usadili se u venkovního stolku malé kavárny; Gabriel objednal kávu a jablečný koláč a koutkem oka zahlédl, jak kolem nich pomalu prochází Sára. Konce šály měla zastrčené do kabátu – domluvené znamení, že nezjistila žádné stopy po agentech dánské bezpečnostní služby.

„Mnichov,“ pronesl Carter nepřítomně. „Všechny cesty vedou do Mnichova, zdá se. Mnichov prokázal, že terorismus dokáže srazit civilizovaný svět na kolena a že teroristickým činem lze dosáhnout žádaného cíle. Arafatovy otisky se našly po celém městě, a přesto stál dva roky nato před Valným shromážděním Spojených národů.“ Carter se zašklebil a usrkl kávy. „Ale díky Mnichovu se také potvrdilo, že tvrdé a nelítostné tažení odhodlaných mužů proti teroristickým vrahům nese své ovoce. Chvíli to trvalo, ale nakonec se vám členy Černého září podařilo zlikvidovat.“ Podíval se na Gabriela. „Viděl jsi ten film?“

Gabriel vrhl na Cartera nevraživý pohled a zakroutil hlavou. „Vidím to každou noc před očima, Adriane. Reálné záběry – žádný fiktivní přelud z pera nějakého pitomce, co zpochybňuje právo naší země na existenci.“

„Nechtěl jsem se tě dotknout.“ Carter bodal vidličkou do koláče, ale chuť na něj ho přešla. „V jistém smyslu to tehdy bylo jednodušší, ne? Eliminuj vůdce, a skupina se rozloží. V dnešní době bojujeme proti myšlenkovým hnutím a těch se tak snadno zbavit nelze. Připomíná to rakovinu; je třeba správně určit dávkování léku. Předepiš nízké, a rakovina se rozšíří dál. Příliš vysoké, a pacient zemře.“

„Dokud bude Egypt chrlit teroristy, rakovinu neporazíme,“ podotkl Gabriel. „Ibrahim Fawaz se počítá mezi výjimky. Poté, co ho režim mučil a ponížil, se odhodlal vymanit z extremistického hnutí a začít nový život. Jenže mnoho těch, kteří projdou stejným utrpením, se rozhodne opačně.“

„Bylo by krásné, kdyby stačilo lusknout prsty a zavést životaschopnou demokracii podél břehů Nilu. Jenomže nic takového v dohledné době nehrozí, obzvlášť vezmeme-li v úvahu souhrn dosažených výkonů v Iráku. Což znamená, že vývoj nejbližší budoucnosti zůstává v rukou Mubaraka a jeho násilnického režimu. Je to sice parchant, ale je náš – a váš taky, Gabrieli. Nebo si snad přejete mít na západní hranici za souseda Islámskou republiku Egypt?“

„V mnoha ohledech už dávno islámskou republikou je. Egyptská vláda nedokázala zajistit obyvatelům nejzákladnější potřeby, a tak se islamisté chopili příležitosti a tuhle mezeru vyplnili. Pronikli do škol, od základních po univerzity, do byrokratického administrativního systému i odborových organizací, mezi umělce i do tisku, a stranou nezůstaly ani soudy a právní instituce. Každá kniha a každý film musí být odsouhlasen duchovními z al-Azhar. Vliv západní civilizace je pomalu, ale jistě potlačován, a je jen otázkou času, kdy se zhroutí i současný vládnoucí režim.“

„No, doufejme, že do té doby najdeme jiný způsob, jak dosáhnout svého.“

„Vy určitě,“ ušklíbl se Gabriel. „A nám nezbyde, než se s tou bestií rvát sami.“

Vložil pod hrnek pár bankovek a zvedl se k odchodu. Kráčeli podél nejvzdálenější hranice parku, kterou lemovala řada stánků s jídlem. U jednoho z dřevěných stolků seděla Sára a pojídala černý žitný chléb s chlazenými garnáty. Když Gabriel s Carterem prošli kolem ní, hodila tácek se zbytky jídla do odpadkového koše a po chvíli je následovala.

„Když už mluvíme o Egyptu, včera se nám tam skoro podařil zásadní průlom,“ povzdechl Carter. „SSI se dostal do rukou operativec Meče Alláhova, jakýsi Husajn Mandálí. Měl tu smůlu, že ho chytli s kazetou, na které bylo kázání šejka Tajiba – kázání, jež natočil až po londýnském únosu. Ukázalo se, že Mandálí byl nahrávání přítomen, a prozradil, že se se šejkem sešel v jednom bytě v Zamalku. Ten byt patřil shodou okolností saúdskému sponzorovi Meče, princi Rašídu bin Sultánovi. My se o něj už nějakou dobu zajímáme. Zdá se, že podporovat islámské teroristy patří spolu se sokoly a lehkými děvami mezi jeho největší koníčky.“

Carter sáhl do kapsy kabátu a vylovil dýmku. „Členové SSI do bytu vtrhli, ale našli jen zbytky jídla, které si někdo pár minut předtím vařil. Žádali jsme o povolení vyslechnout Mandálího sami, ovšem sdělili nám, že není schopen se k situaci vyjádřit.“

„Jinými slovy už není schopen mluvit.“

„Nebo hůř.“

„Pořád bys chtěl poslat mého člověka do Egypta k výslechu?“

„V tomhle bodě jsi mě přesvědčil, Gabrieli. Otázka zní, co dál?“

„Možná nastal čas promluvit si s Išakem.“

Carter se zarazil a vrhl na Gabriela překvapený pohled. „Co přesně máš na mysli?“

Zatímco se ubírali po tiché dlážděné ulici k centru města, nastínil Gabriel Carterovi svůj plán.

„To je dost riskantní,“ přemítal Carter nahlas. „Nemáme jistotu, že se dnes večer znovu ozve. Žádali jsme německou policii, aby pátrání proběhlo co nejdiskrétněji, přesto však neuniklo tamním médiím, takže existuje reálná šance, že se o něm doslechl i Išak. Pokud mu to myslí – a my nemáme důvod myslet si opak – dojde mu, že s tím měl něco společného právě jeho telefonát.“

„Zavolá, Adriane, snaží se udržet rodinu. A co se rizika týká, žádná z možností, ze kterých si teď můžeme vybírat, se bez něj neobejde.“

Carter na okamžik zapřemýšlel. „Budeme muset přiznat barvu Dánům,“ vzdychl nakonec. „A žádat prezidenta, aby to odsouhlasil.“

„Tak mu zavolej.“

Carter podával telefon Gabrielovi. „Je to i tvůj přítel,“ naléhal. „Zavolej mu sám.“

Trvalo jednu hodinu, než prezident Gabrielův troufalý plán posvětil souhlasem. První krok operace proběhl deset minut poté – nikoliv v Kodani, ale v Amsterodamu. Ve 12:45, po poledních modlitbách, vyšel Ibrahim Fawaz z mešity al-Hidžra a vydal se k tržišti na Ten Kate Straat. Když se ocitl těsně před svým stánkem na konci ulice, prošel kolem něj neznámý muž s tváří zhyzděnou neštovicemi a téměř neznatelně se dotkl jeho paže. Mluvil arabsky s patrným palestinským přízvukem. O pět minut později už oba seděli na zadním sedadle černého mercedesu.

„Tentokrát žádná pouta ani kápě?“

Muž s poďobaným obličejem pomalu zakroutil hlavou. „Dnes nás čeká příjemný výlet,“ oznámil mu. „Pokud se ovšem budete chovat slušně.“

„Kam jedeme?“

Muž mu popravdě odpověděl.

„Do Kodaně? Proč právě Kodaň?“

„Váš přítel se tam chystá vstoupit na nebezpečný most. Potřebuje dobrého člověka, jako jste vy, aby jej převedl na druhou stranu.“

„Předpokládám, že to znamená, že se můj syn ozval.“

„Já jsem jen poslíček. Váš přítel doplní detaily, jakmile dorazíme na místo.“

„Jak se má moje snacha a vnuk?“

Muž s dolíčky se místo odpovědi podíval do zpětného zrcátka a přikázal řidiči, aby vyrazil na cestu. Když auto pomalu vyjíždělo od obrubníku, přemítal Ibrahim, jestli skutečně míří do Kodaně, nebo jestli se za několik hodin ocitne v jedné z káhirských mučících komnat. V hlavě mu běžela slova šejka Abdulláha, která slyšel v jiném svém životě. Spoléhej na boha, pravil tehdy šejk. Nenech se zlomit.

Dánská pseudotajná policie nese jméno Bezpečnostní a informační služba. Ti, co pro ni pracují, jí říkají jednoduše „služba“ a mezi profesionály jako Adrian Carter se pro ni vžilo označení PET, tedy iniciály jejího nevyslovitelného dánského názvu. Ačkoliv adresa jejího sídla byla oficiálně státním tajemstvím, většina obyvatel Kodaně tušila, že ústředí služby se nachází v anonymní kancelářské budově v tiché městské části severně od zahrad Tivoli. V kanceláři čekal na Cartera Lars Mortensen, ostentativně proamerický šéf dánské služby. Byl vysoký, jak je ostatně pro dánské muže typické, v postavě nezapřel vikinské dědictví a pyšnil se pohlednou tváří a světlými vlasy, které by mu mohla závidět leckterá filmová hvězda. Ostrý pohled modrých očí neprozrazoval nic než upřímnou zvědavost. Nebylo zvykem, aby do Kodaně jezdili na návštěvu američtí špioni Carterova formátu – a ještě nezvyklejší bylo, aby se ohlásili sotva pět minut před příchodem.

„Měli jste nám dát vědět dřív,“ řekl Mortensen a pokynul hlavou k pohodlnému, modernímu křeslu. „Připravili bychom pro vás náležitou uvítací recepci. Čemu vděčím za tu čest?“

„Obávám se, že jsme se ocitli v trochu ošemetné situaci.“ Dánskému protějšku neunikl Carterův opatrný tón. „Pátrání po Elizabeth Haltonové nás zavedlo až na dánskou půdu. No vlastně, nás tak úplně ne. Přesněji řečeno rozvědku, která jedná naším jménem.“

„A to je?“

Když mu Carter poskytl pravdivou odpověď, změnila se zvědavost v Mortensenových modrých očích v nefalšovaný vztek. „Jak dlouho už jsou v Dánsku?“

„Plus minus čtyřiadvacet hodin.“

„Proč nás nikdo neinformoval?“

„Daná situace spadá do kategorie horkého pronásledování.“

„Během kterého snad nepřestávají fungovat telefony,“ zasyčel Mortensen. „Ani faxy, ani počítače.“

„Bylo to opomenutí z naší strany,“ pravil Carter smířlivě. „A na vině jsem já, nikoliv izraelský tým.“

„Co přesně mají za úkol?“ Mortensen přivřel své nebeské oči na škvírku. „A proč jste se teď rozhodl nám to oznámit?“

Zatímco Carter vysvětloval, ředitel dánské rozvědky si nervózně poklepával stříbrným perem o koleno.

„Kolik Izraelců přesně běhá po Kodani?“

„Abych byl upřímný, sám nevím jistě.“

„Chci, aby všichni opustili město. Do hodiny.“

„Obávám se, že minimálně jeden zde bude muset zůstat?“

„Jeho jméno?“

Když mu ho Carter sdělil, Mortensenovo pero se zastavilo ve vzduchu.

„Tohle musím oznámit předsedovi vlády,“ hlesl.

„Je opravdu nezbytně nutné zatahovat do toho politiky?“

„Jen pokud stojím o tuhle práci,“ vyštěkl Mortensen. „Pokud to premiér posvětí – a já nemám důvod, s ohledem na naši dřívější spolupráci s vaší vládou, domnívat se opak – pak chci být dnešnímu Fawazovu telefonátu přítomen.“

„Nebude to nic příjemného.“

„My Dánové jsme drsný národ, pane Cartere, myslím, že to zvládnu.“

„Pak vás rádi uvítáme v našich řadách.“

„A svému příteli Allonovi vyřiďte, aby svou berettu nechal pěkně v pouzdře. Nechci, aby mi tu vyplavala nějaká mrtvá těla. Pokud dnes v noci v této zemi někdo zemře, bude naším hlavním podezřelým.“

„Já mu to vzkážu.“

V Mortensenově pohledu opět převládla zvědavost. „Jaký je?“

„Allon?“

Dán přikývl.

„Docela vážný chlapík, někdy trochu neotesaný.“

„Jako všichni,“ ucedil Mortensen.

„Máte pravdu,“ přitakal Carter. „Ale kdo by jim to vyčítal?“

V centru Kodaně stojí jen málo ohyzdných budov, ovšem řadí se k nim i konstrukce ze skla a oceli na ulici Dag Hammarskjölds Allé, v níž sídlí velvyslanectví Spojených států. Místní rezidentura CIA je malá a nedostačující – Kodaň patřila v oblasti vyzvědačství ke stojatým vodám už během studené války a doposud se nic nezměnilo – ale do bezpečného konferenčního sálu se pohodlně vměstná dvacet lidí a moderní elektronické vybavení vyhovuje běžným standardům. Carter usoudil, že potřebují krycí jméno, a tak Gabriel po krátké úvaze navrhl Moria, původní název Chrámové hory v Jeruzalémě, kde Bůh přikázal Abrahamovi obětovat svého jediného syna. Carter, jehož otec působil jako episkopální pastor, uznale ohodnotil výběr jako velmi nápaditý a od té chvíle byli při komunikaci s Agenturou označováni zásadně jako tým Moria.

Ibrahim Fawaz dorazil z Amsterodamu v šest hodin odpoledne doprovázen Odedem a Jakovem. Lars Mortensen se objevil v 18:15 a přijal Gabrielovu omluvu za to, že vtrhli na dánské území bez povolení. Gabriel ho v příští minutě požádal o svolení, aby do skončení operace mohli v Dánsku zůstat i ostatní členové týmu, s čímž Mortensen, evidentně ochromen přítomností živoucí legendy, ihned ochotně souhlasil. Mordechaj se Sárou se k nim připojili, jakmile strhli tábor v hotelu d’Angleterre, a nakonec z chladného Nørrebro přiklopýtal i Eli Lavon, jenž vypadal ztrhaně jako někdo, kdo už déle než týden téměř čtyřiadvacet hodin denně provádí sledování. Což odpovídalo.

Počáteční hodiny večera patřily Mortensenovi a dánskému týmu. V sedm hodin vyřadili z činnosti telefonní linku bytu v Nørrebro a přesměrovali všechny hovory do rezidentury CIA. O patnáct minut později se dva dánští agenti – respektive agentky, neboť Mortensen chytře zvolil ženy, aby zabránil možnému konfliktu, jenž vyplýval z odlišných kulturních zvyklostí – vypravily na poklidnou návštěvu Hanify za jediným účelem, a to položit jí pár „rutinních“ otázek týkajících se místa pobytu jistého Išaka Fawaze. Mordechajovo „sklíčko“ zůstalo aktivní a k Mortensenovu úděsu jej tým Moria využíval k monitorování rozhovoru s Fawazovou rodinou. Ten skončil po čtvrthodině tím, že se Hanifa i Ahmed oblékli a agentky je odvedly do vazby, kde manželku podrobí dalšímu výslechu. Hanifě byl odebrán mobilní telefon a urychleně odeslán na velvyslanectví, kde z něj Mordechaj okamžitě začal dolovat střípky jakýchkoliv informací, které by jim mohly pomoci v pátrání. Carter s Mortensenem mu nedočkavě hleděli přes rameno.

V osm hodin začalo období, které později Carter přirovnával k hlídce u mrtvého. Usadili se kolem obdélníkového stolu v konferenčním sále – Američané na jedné straně, Gabrielovi válečníci na druhé a Sára v nevděčné pozici mezi nimi. Mortensen zabral nejvýhodnější místo přímo u reproduktoru a po jeho pravici seděl Ibrahim Fawaz, jenž nervózně žmoulal kuličky tasbihu, muslimské obdoby křesťanského růžence. Jediný Gabriel nevydržel v klidu. Přecházel po místnosti jako herec před premiérou, rukou si mnul bradu a pohled zabodával do telefonu, jako by tím chtěl přístroj přimět, aby se rozezvonil. Sára se ho snažila uklidnit, ujišťovala ho, že Išak určitě brzy zavolá, ale Gabriel jako by ji ani neslyšel. V hlavě mu zněly jiné hlasy – Išakův, jak slibuje své ženě, že zavolá v půl desáté, a Hanifin, jak ho varuje, že o minutu později už nezvedne telefon. Přesně ve 21:29 se Gabriel zastavil u telefonního přístroje. Když se o deset vteřin později pronikavě rozezvonil, znělo to jako požární alarm uprostřed noci. Gabriel se natáhl pro sluchátko a pomalu je zvedl k uchu.

36

KODAŇ, STŘEDA 21:30

Gabriel několik vteřin jen tiše naslouchal. Na druhém konci linky se ozývalo svištění automobilů uhánějících po mokré vozovce a zaznělo i vzdálené zatroubení, snad v předzvěsti nadcházejících potíží.

„Dobrý večer, Išaku,“ pronesl Gabriel klidnou arabštinou. „Chci, abyste mě teď pozorně poslouchal, protože to nebudu opakovat. Tak, posloucháte?“

„Kdo je tam?“

„Beru to jako souhlas. Mám vašeho otce, Išaku, a taky Hanifu a Ahmeda. Uzavřeme teď spolu takovou dohodu, jen my dva. Vy mi dáte Elizabeth Haltonovou, a já pustím vaši rodinu. Pokud Elizabeth Haltonovou nevydáte, posadím je všechny na první letadlo do Egypta a předám je SSI k výslechu. Víte přece, jak to při výslechu SSI probíhá, ne?“

„Kde je můj otec?“

„Dám vám teď jedno telefonní číslo, které kromě mě nikdo nepoužívá. Chci, abyste si ho zapsal, protože je opravdu velice důležité, abyste ho nezapomněl. Tak, můžu diktovat?“

Po chvíli napjatého ticha se ozvalo: „Můžete.“

Gabriel mu nadiktoval číslo a potom přikázal: „Zavolejte na to číslo přesně za deset minut. Teď je devět třicet jedna. V devět čtyřicet dva už nezvednu telefon. Rozumíte, Išaku? Nezkoušejte moji trpělivost. A neudělejte chybu.“

Gabriel zavěsil a obrátil se na Ibrahima.

„Byl to on?“

Ibrahim zavřel oči a kuličku po kuličce posunoval mezi prsty svůj tasbih.

„Ano,“ šeptl nakonec. „To byl můj syn.“

Carter s Mortensenem se oba vrhli na sluchátka dalších dvou telefonů v místnosti a každý rychle vytočil číslo. Mortensen se spojil s pracovníkem dánské telefonní společnosti Tele Denmark, Carter se dovolal styčnému důstojníkovi CIA v městečku Fort Meade v Marylandu, sídle Národní bezpečnostní agentury. Oba po pěti minutách, téměř ve stejnou chvíli, zavěsili a nespouštěli pohled jeden ze druhého. Jako dva hráči pokeru, kteří se usazeni na opačných stranách stolu snaží odhadnout, co drží protivník v ruce. Mortensen vyložil karty první.

„Podle Tele Denmark přišel hovor z mobilního telefonu odněkud z Belgie,“ řekl. „Když zkontaktujeme kolegy z Bruselu, měli bychom být schopní zjistit, kde přesně se v tu chvíli nacházel.“

„Neobtěžujte se,“ trumfoval Carter. „Volal z míst na východ od Liège, nejspíš jeli po A3. Použil jiný telefon než včera a signál už ve vzduchu dávno nenajdete.“

Vytočil Hanifin mobil a znovu i číslo bytu. Gabriel nechal telefony zvonit a vyčkával. Stanovená lhůta už téměř uplynula, když Išak zavolal na číslo, které mu v předchozím hovoru nadiktoval. Technici CIA připojili linku k nahrávacímu zařízení a přenášeli hovor živě do Washingtonu. K rozčilení všech zúčastněných nechal Gabriel přístroj čtyřikrát zazvonit, než zvedl sluchátko. Mluvil stručně a vyrovnaně, tónem, jenž nepřipouští námitek.

„Velmi těsné, Išaku, to bych si na vašem místě nezvykal.“

„Kam jste odvezli moji ženu a dítě?“

„V tuto chvíli sedí v soukromém letadle na jednom letišti kousek od Kodaně. Jejich další osud závisí pouze na vás.“

„A co otec?“

„Ten sedí tady vedle mě.“

„A kde je to tady?“

„Moje umístění je v tuto chvíli naprosto nepodstatné, Išaku. Jediné, na čem teď záleží, je Elizabeth Haltonová. Vy ji máte, já ji chci zpět. Takže se dohodneme, jen vy a já. Nikdo jiný se o tom nemusí dozvědět. Ani váš nadřízený důstojník, ani váš vůdce. Jen my dva.“

„Pro koho pracujete?“

„Můžete si vybrat – CIA, FBI, DIA, klidně můžu pracovat pro službu, která je tak zasraně tajná, že jste o ní v životě neslyšel. Bez ohledu na to si zapamatujte jedno. Já neblufuju. Zařídil jsem, aby se váš otec beze stopy vytratil z mešity al-Hidžra v Amsterodamu, nechal jsem vaši ženu a syna zmizet z Nørrebro. A pokud neuděláte přesně to, co vám říkám, pošlu je všechny do Egypta. Vy dobře víte, jak to tam chodí. Vím, co se stalo vaší sestře, Išaku. Jmenovala se Džihán, viďte. Váš otec mi o Džihán vyprávěl. Váš otec mi totiž řekl úplně všechno.“

„Chci s ním mluvit.“

„Obávám se, že to právě teď nepůjde. Váš otec už si kvůli egyptské tajné policii vytrpěl dost. Nechcete mu přece způsobit další bolest. Viděl jste ty jizvy na jeho pažích? A na zádech? Nevystavujte ho dalšímu utrpení, další noci v egyptských mučírnách.“

Išak se na chvíli odmlčel. Gabriel soustředěně naslouchal šumům v pozadí. Dodávka se opět přesouvala na jiné místo.

„Odkud voláte, Išaku?“

„Z Afghánistánu.“

„To je docela pozoruhodný řidičský výkon, když pomyslím, že ještě včera jste volal z dálnice u Dortmundu. Má trpělivost není bezmezná. Řekněte mi, kde jste, nebo zavěsím a už o mně nikdy neuslyšíte. Rozumíte mi?“

„A já zmáčknu jedno tlačítko a ta Američanka zemře mučednickou smrtí, rozumíte vy mně?“

„Náloží a krve už jsme tu měli dost, Išaku. Pochopili jsme. Svět se dozvěděl o kritické situaci v Egyptě. Prezident ale šejka nepropustí, ať zabijete, koho chcete. To se nestane. Jedině vy teď máte v rukou tu moc tohle všechno ukončit. Nezabíjejte Elizabeth Haltonovou. Předejte ji mně, a uvidíte zase svou rodinu.“

„A co se stane se mnou?“

„Vy mě nezajímáte, vlastně na vás úplně seru. Chci Elizabeth Haltonovou. Odvezte ji na nějaké bezpečné místo, řekněte mi, kde ji najdu, a pak si klidně zmizte do Afghánistánu nebo Pákistánu nebo jiného zkurvystánu, kde chcete žít po zbytek života. Já po vás chci tu dívku. Vy milujete smrt, my milujeme život. Vy jste silní, my slabí. Už jste vyhráli. A teď mi ji dejte.“

„Jednou tě najdu, ty hajzle. Najdu tě a zabiju.“

„Což pravděpodobně znamená, že o naši dohodu nemáte zájem. No, rád jsem si s váma popovídal, Išaku. Kdybyste si to náhodou rozmyslel, máte deset minut na to, abyste mi to oznámil. Ještě to pečlivě rozvažte. Rozhodněte se správně, jinak už je vaše rodina v podstatě mrtvá. Deset minut, Išaku. Pak se letadlo vznese a odletí do Káhiry.“

Podruhé toho večera Gabriel zavěsil. Když jej Carter poplácal po zádech, připadalo mu, že strčil ruku do kýble potu.

Bez jediného slova vyklouzl Gabriel z konferenční místnosti a zamířil rovnou na toalety. Opřel se dlaněmi o chladivý porcelán umyvadla a zíral na obraz v zrcadle. Neviděl sebe, ale jednadvacetiletého kluka, talentovaného umělce, jemuž v žilách koloval krutý odkaz holocaustu. Přes rameno se na něj díval Shamron, tvrdý a neoblomný jako ocel, naléhavý jako víření bubnů. Budeš terorizovat teroristy, pravil. Budeš se mstít za Izrael jako anděl smrti.

Shamron však zapomněl Gabriela upozornit na cenu, kterou zaplatí za to, že vleze do jedné stoky s teroristy a vrahy – syn pohřben jako hrdina na Olivové hoře, manželka navždy ztracena v labyrintu své paměti, zavřená v psychiatrické léčebně na Herzlově hoře. Přišel o rodinu kvůli teroristům a zařekl se, že nikdy nevyužije nevinných lidí, aby dosáhl svých cílů. Dnes večer, byť jen klamavě, tento slib porušil. Necítil za své činy vinu, přepadlo ho však hluboké zoufalství. Dogmata přívrženců světového džihádu neměla co dělat se spravedlností, ti lidé byli duševně vyšinutí. Nikdo nemohl rozumně argumentovat s těmi, kdo zabíjejí nevinné v přesvědčení, že konají boží vůli na zemi. Musíš je zabít dřív, než zabijí oni tebe. A pokud je pro záchranu nevinného života zapotřebí vyhrožovat vrahově rodině, pak ať se tak stane. Gabriel si pošplíchal obličej ledově studenou vodou a vyšel na chodbu.

Carter stál venku opřený o zeď, ve tváři odevzdaný výraz muže, jehož vlak má již několik hodin zpoždění.

„Je ti dobře?“ otázal se.

„Bude mi líp, až tohle všechno skončí,“ hlesl Gabriel. „Zaměřila agentura jeho polohu?“

„Vypadá to, že projíždí poblíž dálničního uzlu, kde se kříží A3 a A26.“

„Což znamená, že teď může uhánět kterýmkoliv směrem, navíc docela rychle,“ poznamenal Gabriel. „Co ten telefon?“

„Zase jiný,“ sdělil mu Carter. „A taky už zase vypnutý, předpokládám.“

Carter přikývl. „Něco dalšího?“

„Washington vyjadřuje obavy, že na něj jdeš moc tvrdě.“

„A co by po mně chtěli? Mám ho zdvořile požádat, aby ji laskavě propustil?“

„Jen abys mu dal trochu manévrovacího prostoru.“

„A co když v tom prostoru zabije Elizabeth Haltonovou?“

Carter šel zpátky do sálu před Gabrielem. Když procházeli dveřmi, Gabriel vzhlédl k nástěnným hodinám. Další lhůta vyprší za tři minuty. Lars Mortensen nervózně bubnoval prsty o stůl.

„Co uděláte, když nezavolá?“

„Zavolá,“ utrousil Gabriel.

„Jak si můžete být tak jistý?“

Tentokrát odpověděl Ibrahim. „Kvůli Džihán,“ pronesl tiše, modlitební řetízek stále propletený mezi prsty. „Zavolá, protože by nechtěl, aby jeho ženu a syna potkal stejný osud jako Džihán.“

Mortensen, jemuž takové vysvětlení očividně nic neosvětlilo, se zmateně podíval na Cartera. Ten pokynul rukou na znamení, že ho zasvětí do podrobností, až nastane trochu příhodnější chvíle. Gabriel začal znovu přecházet po místnosti. Dvě minuty nato se telefon znovu rozezvonil; tentokrát Gabriel ihned chňapl po sluchátku a rychle je přiložil k uchu.

„Išaku,“ řekl s hranou radostí v hlase. „To jsem rád, že voláte. Takže se nakonec dohodneme?“

„Dohodneme, pokud budete souhlasit s mojí podmínkou.“

„Nejste zrovna v pozici, kdy byste si mohl klást podmínky, Išaku.“

„Ani vy ne.“

„Jak zní?“

„Předám ji svému otci. Nikomu jinému.“

„To ale nebude nutné. Klidně někde zastavte, vysaďte ji na kraji silnice – někde, kde to není moc nebezpečné – a zase jeďte dál. Nemusíme si to komplikovat.“

„Potřebuju důkaz, že je můj otec stále v Evropě.“ Na okamžik se odmlčel. „A naživu.“

„Váš otec patří k zakládajícím členům Meče Alláhova, Išaku. Ten se k mojí holčičce nepřiblíží ani na sto honů.“

„Můj otec je nevinný muž. A pokud ho neuvidím, můžete se s vaší holčičkou rozloučit.“

Gabriel se podíval na Cartera, jenž pomalu přikývl.

„Dobře, Išaku, vyhrál jste. Uděláme to podle vašeho. Řekněte mi tedy, kde k tomu dojde.“

„Jste v Dánsku?“

„Jak už jsem řekl – na tom vůbec nezáleží.“

„Mně ano.“

„Pak tedy ano, Išaku, jsem v Dánsku. Takže to můžeme klidně provést tady, co říkáte? Je to malá země, spousta otevřených prostranství a dánská policie souhlasí s tím, že vás nechá volně odjet, jakmile Elizabeth propustíte.“

„Chci záruku, že se bezpečně dostanu přes hranice. Žádná kontrolní stanoviště, žádné zátarasy. Jestli se na mě nějaký celník jen škaredě podívá, je po ní. Rozumíte?“

„Rozumím. Nařídíme místním úřadům, aby se do ničeho nepletly. Nikdo vás nebude obtěžovat. A teď mi řekněte, jak to provedeme.“

„Zavolám zítra a řeknu vám, co máte dělat.“

„Zítra? To se mi moc nelíbí, Išaku.“

„Jestli se vám zítřek nelíbí, tak může holčička zemřít už dnes.“

Další pohled na Cartera, další přikývnutí.

„No dobře, Išaku. Kdy mi zítra zavoláte?“

„Přesně v poledne místního času.“

„To je příliš pozdě. Rád bych vás slyšel mnohem dřív.“

„Poledne, nebo máte smůlu. Je to na vás.“

„Dobrá, tedy v poledne. A nezklamte mě.“

Linka oněměla. Gabriel zavěsil a složil hlavu do dlaní. „Dal jsem mu manévrovací prostor, Adriane, přesně jak si Washington přál. A on mě krásně vmanévroval přímo do rohu.“

„Počkáme do zítřejšího poledne a uvidíme, co nám řekne.“

„A co když se nám to nebude líbit?“

„Pak na dohodu nepřistoupíme.“

„Kdepak, Adriane. Uděláme přesně to, co nám řekne. Protože jinak Elizabeth bez milosti zabije.“

37

Dodržovali mimořádně přísná bezpečnostní opatření. Nikdy nevstoupili do její cely s odkrytým obličejem a ani jedinkrát s ní nikdo nepromluvil. Nepovolili jí noviny ani knihy a na žádost o rádio, aby alespoň něčím vyplnila vyčerpávající ticho, Kain jen pomalu zavrtěl hlavou. Nedokázala říct, jak dlouho už ji drží v zajetí. Netušila, jestli se zbytek světa domnívá, že už ji zabili, nebo zda stále věří, že žije. Rovněž neměla ponětí, kde se právě nachází. Může být klidně pořád na východě Anglie, anebo taky v jeskynním komplexu Tora Bora. Jedním si ale byla jistá – únosci ji v pravidelných intervalech převážejí.

Důkaz byl naprosto jasný. Místnosti, ve kterých ji zadržovali, se jedna druhé podobaly jako vejce vejci – bíle omítnuté stěny, polní lůžko, kovové dveře s dírou, jíž ji pozorovali –, ale přesto se od sebe lišily. Poznala by to, i kdyby jí zavázali oči páskou; měla zostřené smysly, zejména čich a sluch, reagovala bystřeji – jako zvíře. Slyšela, jak se únosci blíží k cele, mnohem dřív, než se pode dveřmi objevil papírek se zprávou. Dokázala už Kaina rozlišit od Ábela jen podle pachu. Předchozí místnost byla cítit tekutým bělidlem, v té nynější prosycovala vzduch příjemná vůně kávy a středovýchodního koření. Snad nějaký trh, přemítala, nebo skladiště dodavatele, jenž zásobuje obchody v arabských čtvrtích. Díky ostřejším smyslům vnímala ještě jednu věc. Přemisťovali ji v pevně stanovených časových intervalech. Neměřila je hodinami a minutami – přes nespočetné množství pokusů zorientovat se v denní době pro ni zůstával čas záhadou – ale počtem jídel, které dostávala. Pokaždé postupovali podle stejného scénáře – čtyři jednotvárné pokrmy, injekce ketaminu, a když se znovu probrala, útočily na ni nové pachy v novém prostředí. Na tomto místě zatím dostala tři jídla a čtvrté bude zanedlouho následovat. Elizabeth věděla, že za několik hodin po něm přijde další dávka ketaminu. Bude se bránit, ale vlivem silnějších látek i rukou boj brzy pomine a změní se v bezvládné podvolení.

Podvolení…

Přesně to si vytyčili za cíl. O podvolení usilovali džihádisté, stejně jako Elizabethini únosci. Stoupenci světového džihádu bojovali za to, aby se Západ podvolil násilnickému, salafistickému islámu; Elizabethini únosci chtěli, aby se podvolila jehle, otupujícím přesunům a písemným vzkazům. Chtěli, aby zeslábla a nevzpírala se, jako ovce, která ochotně nastavuje krk obřadnímu noži. Elizabeth se rozhodla, že dny, kdy se podvolovala, právě skončily. Rozhodla se vzepřít. Doufala, že se jí podaří zjistit, kde ji zadržují. Svou vzpouru zorganizuje s pomocí jediných dvou zbraní, které jí zbyly – vlastního života a znalosti medicíny. Zavřela oči a nasála do plic jemné aroma kávy a skořice. A čekala, až Kain otevře dveře a podá jí čtvrté jídlo.

38

KODAŇ, STŘEDA 14:52

„Tak zase my dva,“ prohodil Ibrahim. „No, je to vlastně docela příhodné.“

Gabriel otřel stěrači špínu z předního skla jejich luxusního Audi A8. Před nimi stálo Nové královské náměstí zahalené závojem prachového sněhu. Ibrahim seděl tiše na sedadle spolujezdce; na svůj vlastní pohřeb se náležitě očistil a navlékl do vypůjčeného šedého obleku a teplého pláště. Ruce měl formálně složené v klíně, zdravou přes zmrzačenou, a pohled zabodnutý do špiček vlastních bot. V přihrádce středové konzoly ležel Gabrielův telefon, jehož signál stopovala jak rezidentura CIA na velvyslanectví, tak ústředí Národní bezpečnostní agentury.

„Nehodláte mi dávat další přednášku, že ne?“

„V jádru duše jsem pořád profesor,“ usmál se Ibrahim. „Nemůžu si pomoct.“

Gabriel se rozhodl ustoupit. Koneckonců, lepší přednáška než ticho.

„Proč je to podle vás příhodné?“

„Oba jsme zažili to nejhorší, čeho se člověk za života může dočkat. Nic nás nemůže vyděsit a nic z toho, co se dnes stane, nás také nepřekvapí.“ Zvedl zrak a chvíli si Gabriela úkosem prohlížel. „To, jak o vás psaly londýnské noviny – je to všechno pravda? To vy jste zabil členy Černého září?“

Ibrahim si vysvětlil Gabrielovo mlčení jako tichý souhlas.

„Pamatuju si Mnichov velice živě,“ pokračoval. „Strávili jsme celý den v obležení televize a rádia. Celý arabský svět byl unešen. Oslavovali jsme únos vašich sportovců, a když je na letišti pozabíjeli, tančili jsme radostí v ulicích. Z dnešního pohledu je to odporná reakce, ale ne nepochopitelná. Byli jsme slabí a ponížení, vy silní a bohatí. Tolikrát jste porazili vy nás, ale tentokrát jsme vyhráli my – navíc v Německu, zemi, kde se odehrála největší katastrofa vašich dějin.“

„Myslel jsem, že vy islamisté holocaust popíráte. Že je to podle vás jedna velká lež podstrčená světu vychytralými Židy, kteří tak ospravedlňují zabírání arabské půdy.“

„Já osobně jsem do sebeklamů a konspiračních teorií nikdy nefušoval,“ řekl Ibrahim. „Vy Židé si zasloužíte domov, bůh ví, že váš národ ho potřebuje jako sůl. Ale čím dřív svolíte k palestinskému státu na Západním břehu a v Gaze, tím líp pro nás pro všechny.“

„Přestože by to znamenalo vzdát se té země pro vaše duchovně spřízněné bratry z Hamásu?“

„Tímto tempem bude Hamás stejně za chvíli představovat umírněnou větev,“ vzdychl Ibrahim. „A až se palestinská otázka konečně smete se stolu, Arabové už nebudou mít koho obviňovat za svou bídu. Přinutí nás to nastavit sami sobě zrcadlo a pečlivě zhodnotit vlastní stav, vyřešit vlastní problémy.“

„To je ale jen další z důvodů, proč mezi námi nikdy nezavládne mír. Arabové si z Židů vždycky dělali obětního beránka a zdůvodňovali jimi veškeré své chyby a neúspěchy. Náš národ je pouhý tlakový ventil pro arabské nepokoje. Arabové nás k smrti nenávidí, ale nemohou bez nás žít.“ Ibrahim mlčky pokýval hlavou a začal znovu zkoumat špičky svých bot. „Je pravda, že jste také slavný restaurátor?“

Tentokrát Gabriel pomalu přikývl. Ibrahim našpulil rty a nevěřícně se na něj podíval.

„Proč, když máte takové nadání a dokážete opravovat tak nádherné věci, se vůbec zabýváte tímhle marastem?“

„Z úcty,“ odvětil Gabriel. „Cítím povinnost svůj národ ochraňovat.“

„Teroristé by odpověděli úplně stejně.“

„To možná ano, jenže já nevraždím nevinné lidi.“

„Jenom vyhrožujete, že je necháte odvézt do egyptských mučíren.“ Ibrahim se k němu otočil. „Opravdu byste to udělal?“

Gabriel zavrtěl hlavou. „Ne, Ibrahime, nikdy bych vás tam zpátky neposlal.“

Ibrahim vyhlédl z okýnka. „Ten sníh je nádherný,“ zašeptal. „Je to dobré znamení, nebo špatné?“

„Jeden můj přítel říká přesně tomuhle počasí operativní.“

„Což je dobré?“

Gabriel kývl. „To je dobré.“

„Už jste někdy něco takového zažil?“

„Jenom jednou.“

„Jak to skončilo?“

Hromadou sutin na Gare de Lyon, blesklo Gabrielovi hlavou. „Toho rukojmího jsem dostal,“ řekl nahlas.

„A tu ulici, kterou máme projít – tu znáte dobře?“

Gabriel zvedl ruku z volantu a ukázal napříč náměstím. „Strøget, je to pěší zóna plná obchodů a restaurací dlouhá zhruba tři kilometry – podle průvodců nejdelší v Evropě. Ústí na náměstí Rådhuspladsen.“

„Takže my půjdeme a oni nás budou sledovat – takhle to chodí?“

„Přesně tak. A pokud budou spokojení, někdo mi zavolá, až dojdeme na Rådhuspladsen, a řekne mi, co dál.“

„Kdy začínáme?“

„Přesně ve tři.“

„Ve tři,“ opakoval Ibrahim zamyšleně. „To je hodina smrti – alespoň podle křesťanské víry. Proč si, podle vás, vybrali zrovna tuhle dobu?“

„Budou mít ještě dost denního světla, aby si nás mohli pořádně prohlídnout ve Strøget, ale hned potom se setmí. A v tom mají velkou výhodu, protože pro mě pak bude těžší je objevit.“

„A co vaši pomocníčci?“ poznamenal Ibrahim, „ti, co mě sebrali na rohu ulice v Amsterodamu?“

„Išak řekl, že jestli zahlídne sledovače, dohoda padá a Elizabeth Haltonová zemře.“

„Takže jdeme sami?“

Gabriel kývl a mrkl na hodinky. 14:59. „Ještě z toho můžete vycouvat, Ibrahime. Nemusíte to dělat.“

„V tom statku jsem vám přede dvěma dny dal slib – slib, že pomůžu dostat tu Američanku zpátky. A hodlám ho také splnit.“ Svraštil čelo a tázavě se na Gabriela zadíval. „Kde jsme to vůbec byli?“

„V Německu.“

„Žid vyhrožuje Arabovi mučením v Německu,“ opakoval Ibrahim suše. „Jak poetické.“

„Nehodláte mi dávat další přednášku, že ne?“

„Docela bych rád, ale obávám se, že už nám na ni nezbývá čas.“ Pokynul bradou k hodinám na palubní desce. „Nastává hodina smrti.“

V hektické atmosféře na pěší zóně Strøget měl Gabriel pocit, jako by se schylovalo k dlouho očekáyanému a obávanému válečnému konfliktu, nastal předvečer prvních bojü a lidé utráceli jmění za vše potřebné i nepotřebné, nezávazně se milovali a užívali posledních radostí. Žádná válka však nehrozila, alespoň ne nakupujícím na nejslavnější kodaňské ulici, to jenom začínaly prázdniny. Gabriela pátrání po Elizabeth Haltonové pohlcovalo natolik, že ani nepostřehl, že se blíží vánoční svátky.

Nechali se unášet davem rozradostněných tváří jako dva duchové zemřelých, ruce vražené do kapes kabátu, ústa zavřená, i oni jeden o druhém věděli jen díky lehkému doteku loktů. Išak nařídil, aby kráčeli přímo rovně a bez zastávek. Znamenalo to, že Gabriel nemohl provádět ani ty nejzákladnější kontrasledovací manévry. Od chvíle, kdy se naposled pohyboval po ulici, aniž sledoval situaci za sebou, uplynulo už více než třicet let. Připadal si teď jako v jednom z těch úzkostných snů, kdy je člověk úplně nahý a všichni kolem něj oblečení. Všude kolem viděl nepřátele – ty z minulosti i ty ještě nepoznané. Díval se na lidi, kteří mohli patřit k teroristům z Meče Alláhova, a na jiné, kteří mohli pracovat pro dánskou bezpečnostní policii. Přísahal by, že pod markýzou před jedním obchodem hrál Eli Lavon na housle vánoční koledy. Ale Lavon tam stát nemohl, snad jeho dvojník. A krom toho, vzpomněl si Gabriel znenadání, Eli přece nehraje na housle. Lavon vynikal v mnoha směrech, ale hudba mezi ně nepatřila.

Poprvé se zastavili až na přechodu pro chodce a čekali, až se rozsvítí zelená. Nějaký Bengálec vtiskl Gabrielovi do ruky reklamní leták tak neodbytně, že už chtěl agent sáhnout do kapsy kabátu pro zbraň. Leták zval na posezení v restauraci v zahradách Tivoli. Gabriel si jej pozorně přečetl, aby se ujistil, že neobsahuje žádné skryté instrukce, a pak jej zmačkal do kuličky a vyhodil. Na semaforu blikla zelená. Chytil Ibrahima pod loktem a vedl ho dál.

Začínalo se stmívat, rozsvěcovaly se pouliční lampy a do šera zářily teplé barvy neonů z výkladních skříní. Gabriel se už dávno nesnažil objevit sledovače a místo toho s údivem zíral na všechno, co se děje kolem něj. Děti si pochutnávaly na zmrzlině, přestože sněžilo. Mladá žena sbírala na kolenou obsah rozsypané nákupní tašky. Koledníci převlečení za skřítky zpívali andělskými hlásky o narození Páně. Vzpomněl si na slova, která pronesl onoho prvního večera Uzi Navot, když projížděli hornatou krajinou u Jeruzaléma. Evropané nás zavrhují kvůli Libanonu, ale nechápou, že je to jen malá upoutávka na mnohem zajímavější scény. A v Evropě ten film brzo poběží v celé své kráse. A doufal, že se tak nestane dnes v Kodani.

Zastavili se u dalšího přechodu a po něm se vydali napříč rozlehlým čtvercovým náměstím Rådhuspladsen. Na levé straně stála radnice, jejíž věž s hodinami se jako nůž zařezávala do nízkých mraků. Uprostřed náměstí se tyčil padesátimetrový vánoční strom, na němž blikaly jasné barevné žárovky, a vedle něj se krčil stánek s občerstvením, jenž nabízel klobásky a svařené víno. Gabriel se zařadil do fronty, ale než došel k obslužnému okýnku, zazvonil mu v kapse kabátu telefon. Vytáhl ho a přiložil k uchu, aniž cokoliv řekl. O pár vteřin později schoval přístroj zpět do kapsy a popadl Ibrahima za loket.

„Chtějí, abychom se stejnou cestou vrátili do auta,“ řekl Gabriel a vedl Ibrahima přes náměstí.

„A pak?“

„To neřekli.“

„Co budeme dělat?“

„Prostě to, co nám přikážou.“

„Vědí vůbec, co dělají?“

Gabriel přikývl. Věděli to naprosto přesně.

Jejich audi mezitím pokryla vrstva čerstvého sněhu. Za oknem nedaleké kavárny seděla Sára, na hlavě oblíbený baret lehce posunutý doleva. Signál, že v době jejich nepřítomnosti se k vozu nikdo nepřiblížil. Přesto Gabriel schválně upustil klíčky na dlažební kostky, aby mohl alespoň zběžně prohlédnout podvozek, a teprve poté odemkl dveře a nastoupil. Telefon se rozezvonil ve chvíli, kdy za sebou Ibrahim zabouchl dveře. Gabriel vyslechl instrukce, přerušil spojení a nastartoval. Vrhl ještě letmý pohled do kavárny a spatřil, jak Sára zvedá ruku. Zatajil se mu dech při pomyšlení, že mu chce zamávat, a hrubě tak porušuje základní pravidla špionážního řemesla. Během chvilky k ní však přiskočil číšník a podal jí účet. Sára nechala na stole pár bankovek a ve chvíli, kdy vstala k odchodu, zařadil Gabriel rychlost a pomalu vyjel od obrubníku. Nespěchejte, pravil Išak do telefonu. Čeká nás dlouhá noc.

39

Na podlaze se objevil lístek se zprávou. Spustila spoutané nohy na zem a pomalu se šourala přes celu. Na druhé straně dveří stál Kain a čekal na odpověď. Poznala ho podle vůně. Chcete jídlo? stálo na papíře. „Ano,“ odpověděla tiše klidným hlasem. Potom se jako příkladná vězeňkyně vrátila na lehátko, kde bude ležet až do chvíle, kdy jí Kain přinese pokrm.

V zámku zarachotil klíč a následovalo skřípění pantů. Dveře byly mnohem rozvrzanější než v předchozí cele a Elizabeth se s každým otevřením téměř dělalo nevolno. Kain položil tác na podlahu u nohou postele a rychle se stáhl. Elizabeth se znovu posadila a zkoumala jídlo pohledem: půl bagety, kus sýra nejasného původu, láhev balené vody a kousek čokolády za dobré chování.

Zhltla celou porci a naráz vypila obsah lahve. Pak, když se ujistila, že ji otvorem ve dveřích nikdo nepozoruje, si strčila prst do krku a vyzvracela čtvrtý pokrm na podlahu. Během pár minut vtrhl Kain do cely a probodával ji rozhněvaným pohledem. Seděla zabalená do deky a ramena se jí zdánlivě nekontrolovatelně třásla. „To ten ketamin,“ šeptla. „Zabíjí mě.“

Ábel přinesl kbelík s vodou a hadr a přikázal jí, aby po sobě uklidila. Teprve když celu zbavila nečistých ženských výměšků, vstoupil dovnitř Kain. Zůstal stát co nejdál, jako by se bál, že od ní něco chytí, a úsečným pohybem ruky jí pokynul, aby vysvětlila, co ji trápí.

„Idiopatická paroxysmální ventrikulární tachykardie.“ Odmlčela se a několikrát se rychle namáhavě nadechla. „Což je jen odborně řečeno, že trpím zřídkavou arytmií dolních komor srdečních neboli ventrikulů. Příliš mnoho ketaminových injekcí tuhle arytmii zhoršilo. Tep se mi nebezpečně zrychlil a srdce bije nepravidelně, navíc mám velmi nízký tlak. To způsobuje zvracení a zimnici. Jestli mi píchnete další ketamin, mohlo by mě to zabít.“

Chvíli ji beze slova pozoroval skrze škvíry v kukle a potom odešel. Za několik minut – odhadovala tak za dvacet, ale jistě to nevěděla – se vrátil a předal jí list papíru s vytištěným vzkazem:

Z DŮVODŮ, KTERÉ NEBUDEME VYSVĚTLOVAT, SE DNES V NOCI MUSÍME PŘESUNOUT NA JINÉ MÍSTO. POKUD BUDETE BĚHEM TÉTO CESTY PŘI VĚDOMÍ, BUDE TO PRO VÁS VELICE NEPŘÍJEMNÉ. CHCETE DÁVKU KETAMINU, NEBO VÁS MÁME PŘEVÉZT ZA PLNÉHO VĚDOMÍ?

„Už žádný ketamin,“ hlesla. „Zůstanu při vědomí.“

S pohledem, jenž naznačoval, že dělá obrovskou chybu, jí Kain podal další lístek.

POKUD SE POKUSÍTE KŘIČET NEBO NA SEBE JINAK UPOZORNIT, ZABIJEME VÁS A POHODÍME U SILNICE.

„Rozumím,“ špitla.

Kain sebral obě zprávy a odešel. Elizabeth se natáhla na postel a zírala do oslepujícího bílého světla. Její vzpoura trvala jen pár minut, ale dozvěděla se dvě podstatné informace. Budou ji převážet v noci a po silnici.

Když znovu přišli, nevarovali ji žádným vzkazem. Spěšně ji zabalili do přikrývky, kterou přelepili širokou lepicí páskou, takže vypadala jako zámotek nějakého hmyzu, do uší jí strčili pěnové špunty, ústa převázali roubíkem a oči zakryli páskou. Zbýval jí jen dotekový vjem a čich. Muži ji chytli každý na jednom konci a kousek ji poodnesli. Nasoukali ji do úzké bedny, která jí nepříjemně svírala ramena a boky a byla cítit překližkou, lepidlem a rybinou. Nahoru nasadili víko, které se skoro dotýkalo jejího nosu, a kvapně je přibili několika hřebíky k bočním stěnám bedny. Chtělo se jí křičet, ale ovládla se. Chtělo se jí volat mámu, ale namísto toho se začala tiše modlit a myslela na muže s prošedivělými spánky, jenž se jí snažil zachránit život už tehdy v Hyde Parku. Já se nepodvolím, opakovala si v duchu jako mantru. Já se nepodvolím.

40

OSTROV FUNEN, DÁNSKO, ČTVRTEK 20:35

Světla druhého nejdelšího visutého mostu na světě zvaného Velký pás, který spojuje dánské ostrovy Funen a Zealand, se blyštila nad úžinou jako dvě řady perlového náhrdelníku. Gabriel se ploužil po dlouhém oblouku východního nájezdu. Mrkl na ukazatel času na palubní desce; obvykle cesta z Kodaně sem netrvá déle než dvě hodiny, ale kvůli sílící bouřce se protáhla téměř na čtyři. Přilepil oči na vozovku a oběma rukama pevně sevřel volant. Most se pod prudkými nárazy nebezpečně houpal a Ibrahim se Gabriela znovu jakoby mimochodem zeptal, zda je takové počasí skutečně dobrým znamením. Na to Gabriel odvětil, že doufá, že umí plavat.

Na druhou stranu se dostali po dvanácti kilometrech a dvaceti minutách. Hned za sjezdem se při pobřeží choulilo před sněhem malé vlakové nádraží a asi dva kilometry za ním stála benzinová pumpa s motorestem. Gabriel natankoval plnou nádrž, zaparkoval před restaurací a vešli s Ibrahimem dovnitř. Vkusně zařízený podnik zářil čistotou. Přední část jasně osvětleného prostoru zabíral dobře zásobený obchůdek se samoobslužným bufetem, ve druhé stálo několik stolku obsypaných motoristy, které zde uvěznilo nepříznivé počasí. Všichni spolu čile hovořili a soudě dle prázdných plechovek Carlsbergu se už stačili také notně posilnit alkoholem.

V bufetu si koupili vajíčkové sendviče a horký čaj a přesunuli se k volnému stolku u okna. Ibrahim tiše ukusoval sendvič, Gabriel usrkával čaj a nespouštěl oči z vozu. Telefon zazvonil až za dlouhých třicet minut. Gabriel jej přiložil k uchu, chvíli mlčky poslouchal a pak vypnul spojení. „Počkejte tady,“ řekl bez vysvětlení.

Odskočil si na pánskou toaletu, kde zahrabal telefon i berettu do odpadkového koše, pak zamířil do prodejní části podniku a zakoupil mapu Dánska ve velkém měřítku a turistického průvodce v angličtině. Když se vrátil do jídelny, Ibrahim právě rozbaloval druhý sendvič. Při pohledu na Gabriela jej šoupl do kapsy kabátu a následoval agenta ven.

„Tady to je,“ zvolal Ibrahim. Skláněl se nad průvodcem a snažil se z něj při stropním světle něco vyčíst. „Lindholm Høje.“ Gabriel měl oči stále přišpendlené k vozovce.

„Co píšou?“

„Stará vikinská vesnice a hřbitov. Po staletí zasypána hustou vrstvou písku, objevena až roku 1952. Údajně se tam našlo přes sedm set hrobů a pozůstatky několika vikinských chalup, takzvaných longhausů.“

„Kde to je?“

Ibrahim pročetl úryvek v průvodci ještě jednou a pak konzultoval údaje s automapou. „Na severu Jutska,“ oznámil. „No tedy, dost daleko na severu.“

„Jak se tam dostaneme?“

„Jeďte po E20 přes celý Funen, pak na sever po E45. Z Aalborgu je to kousek do Lindholmu a pak už bychom to podle průvodce měli s pomocí ukazatelů snadno najít.“

„Málem nevidím na cestu, natožpak na ukazatele.“

„Tam už tu ženu vysadili?“

Gabriel zakroutil hlavou. „Nechali tam další instrukce, tentokrát písemné. Mají být v troskách toho longhausu, v nejzazším rohu od vchodu do skanzenu.“ Podíval se po očku na Ibrahima. „Tentokrát nevolal Išak, byl to někdo jiný.“

„Egypťan?“

„Tipoval bych, že ano, ale nejsem žádný expert.“

„Ale prosím vás,“ pravil Ibrahim přezíravě. „Proč jste měl vyhodit ten telefon?“

„Žádné elektronické přístroje.“

Ibrahim sklopil zrak k mapě. „Do Lindholmu je to ještě pořádný kus cesty.“

„Dvě hodiny za příznivého počasí. V tomhle svinci… nejmíň čtyři.“

Egypťan se podíval na hodiny. „Což znamená, že tam dorazíme v pátek ráno. Když nám bude přát štěstí.“

„Přesně tak,“ přisvědčil Gabriel. „Tlačí nás k době, kdy vyprší lhůta.“

„Kdo? Išak?“

Výborná otázka, pomyslel si Gabriel. Kdo ho posílá z místa na místo? Išak, nebo Sfinga?

Do Lindholmu se trmáceli čtyři a půl hodiny. Chlácholivé věty průvodce o tom, jak snadné je najít místní hřbitov, se bohužel, a přesně jak se Gabriel obával, ukázaly jako liché. Dvacet minut jezdili v kruzích od jednoho cihlového domu ke druhému. Když Gabriel konečně postřehl ukazatel o velikosti pohlednice, zjistil, že už kolem něj projíždí potřetí. Byl zapadaný vrstvou sněhu, a tak musel vystoupit z auta a nejprve ho otřít, aby zjistil, co je na něm napsáno. Nepotěšilo jej, když si přečetl, že hřbitov leží na vrcholku úctyhodně vysokého kopce. Audi si však s překážkou až na jeden nepatrný smyk zadní nápravy poradilo překvapivě lehce a o dvě minuty později už Gabriel zajížděl na parkoviště vymezené impozantními borovicemi. Vypnul motor a zůstal chvíli bez hnutí sedět; po náročné cestě mu zvonilo v uších. Nakonec odhodlaně otevřel dveře a vystoupil do sněhu. Ibrahim se však ani nehnul.

„Vy nejdete?“

„Raději bych počkal tady, kdyby vám to nevadilo.“

„Netvrďte mi, že se bojíte jít na hřbitov.“

„Ne, jen na ten vikinský.“

„Ukrutní válečníci se z nich stávali jen na mořích,“ prohodil Gabriel. „Doma se spíš věnovali zahrádce, byli hlavně rolníci. Jediné, co by vás tu mohlo vyděsit, je chudák duch nějakého pěstitele zeleniny.“

„Přesto bych, pokud vám to nevadí, zůstal raději tady.“

„Jak je libo,“ svolil Gabriel. „Jestli tu chcete zůstat úplně sám, klidně můžete.“

Ibrahim chvilku přemýšlel a nakonec vystoupil. Gabriel mezitím otevřel kufr a vytáhl baterku a kovový klíč na výměnu pneumatiky – na jedné straně vytvarovaný jako dlátko, na druhé jako nástrčný klíč.

„Na co je tohle?“ vyděsil se Ibrahim.

„Kdybychom narazili na nějaké zbloudilé Vikingy.“ Gabriel si zastrčil nástroj do nohavice a potichu kufr zavřel. „Musel jsem na té benzince zahodit i pistoli. A kovový klíč je lepší než nic.“

Rozsvítil baterku a vykročil napříč parkovištěm, Ibrahim cupital v těsném závěsu. Brodili se patnácticentimetrovou vrstvou sněhu a Gabriel měl po pár krocích promočené boty a nohy promrzlé na kost. Po třiceti vteřinách se náhle zarazil. Ve sněhu byly patrné dvoje otisky, jež vedly od parkoviště ke hřbitovu, jedny o dost větší než druhé. Gabriel nechal Ibrahima osamoceně stát a vydal se po stopách na místo, kde začínaly. Podle kolejí vyjetých ve sněhové pokrývce to vypadalo na dodávku nebo menší nákladní vůz, který přijel na parkoviště z druhé strany několik hodin před nimi. Nositel větší obuvi vystoupil na straně řidiče, druhý na straně spolujezdce. Gabriel si dřepl a pečlivě zkoumal menší otisky, jako by před ním leželo malířské plátno a on se díval na tahy štětcem. Patřily ženě, usoudil po chvíli, a byla to sportovní obuv. Žádné známky zápasu neobjevil.

Vydal se zpět k Ibrahimovi a společně scházeli po pěšině ke hřbitovu, jenž se rozléhal téměř po celé délce svahu a spadal až k širokému vnitrozemskému zálivu u paty kopce. I přes husté sněžení se v kuželu světla z Gabrielovy baterky daly rozpoznat obrysy jednotlivých hrobů. Některé tvořily obyčejné mohyly, jiné zdobily kruhy z kamení a objevovaly se i náhrobky ve tvaru vikinských lodí. Vzdálený roh longhausu našli lehce, stačilo sledovat dvojí pár stop. Gabriel se sehnul a holýma rukama prohmatával zasněženou zemi. Během pár vteřin našel, co hledal – zavírací sáček se zipem, v němž ležel utržený kus podrobné mapy. Ve světle baterky ji zběžně prohlédl, pak se postavil a gestem ruky Ibrahimovi naznačil, že se vrátí k autu.

„Skagen,“ utrousil Gabriel. Pomalu sjížděli po zasněžené cestě z kopce. „Teď máme jet pro změnu do Skagenu. Teda skoro tam, protože ten jejich kroužek leží o něco víc na jih.“

„Vy to tam znáte?“

„Nikdy jsem tam nebyl, ale to místo znám. Ke konci devatenáctého století se tam zformovala významná umělecká kolonie známá jako Skagenská škola. Malíři tam odcházeli za světlem, které je v té oblasti podle všeho naprosto fantastické a zcela unikátní. No, ne že bychom si to dnes mohli ověřit.“

„Třeba je to další dobré znamení,“ vydechl Ibrahim.

„Třeba jo,“ přitakal Gabriel.

„Bude tam s nimi i dcera velvyslance?“

„O tom se nevyjádřili. Příkaz zní jet na místo u Severního moře.“

„Byla dnes s nimi na tom hřbitově?“

„Spíš chtějí, abych si to myslel,“ ucedil Gabriel. „Ale nevěřím tomu.“

„Proč ne?“

„Protože ta žena vystoupila ze sedadla spolujezdce a došla na hřbitov sama,“ vysvětloval Gabriel. „Já jsem Elizabeth viděl přesně ve chvíli, kdy ji únosci cpali do auta. Sama by nešla, bojovala by.“

„Pokud jí ovšem neřekli, že se ji chystají propustit,“ poznamenal Ibrahim.

Gabriel se po něm po očku podíval. „To nebylo špatné,“ pravil uznale.

„Kdysi jsem přednášel na univerzitě,“ připomněl Ibrahim s úsměvem na rtech. „A miluju detektivky.“

41

Netušila, jak dlouho už jsou na cestě. Snažila se myslet na cokoliv, jen ne na hodiny. Potrvá to jen pár minut, chlácholila se v duchu, ani se nenaděje. Vyprávěla si spoustu dalších lží. Třeba že leží v pohodlné posteli, a ne v bedně páchnoucí rybinou; že má na sobě vybledlé modré džíny a oblíbený svetr místo ušmudlané běžecké soupravy, kterou od chvíle, kdy ji zajali, nesundala. Představovala si, že ze svého oblíbeného okna pozoruje oblíbené vrcholky hor za zvuků nádherné hudby. Všechny ostatní obrazy patřily do zlého snu. Brzy se probudí a bude po všem.

Varovali ji sice před děsivým nepohodlím – z Kainova vzkazu jasně pochopila, co ji čeká –, ale pěnové špunty v uších ji přece jen překvapily. Připravili ji o nejsilnější zbraň, o možnost poslouchat, co se děje kolem ní. Zredukovali skutečnost na monotónní hukot. Zbýval jí jediný smysl – hmat a schopnost vnímat pohyb. Věděla, kdy jedou rychle a kdy pomalu, kdy se pohybují po upravených cestách, kdy po rozbitých. V jednu chvíli se jí zdálo, že jsou v nějakém velkém městě a těsně kolem prochází spousta lidí, které ani nenapadlo, že na dosah ruky leží lidská bytost. Teď si byla jistá, že ukrajují vzdálenost po nezpevněné vozovce a blíží se k samému konci Země.

Auto náhle zastavilo – tak náhle, že se o úzký konec své dočasné rakve bolestivě uhodila do hlavy – a za okamžik zhasl motor. Chvíli trvalo, než ji vytáhli z vozu, a uběhlo dalších pár minut, než uslyšela pronikavé skřípání hřebíků, které vytahovali vidlicí kladiva ze dřeva. Když konečně nadzvedli víko, praštil ji do obličeje závan chladného, slaného vzduchu. Z očí jí bezděčně vyhrkly slzy, když ji postavili na nohy. Odváděli ji do cely a nikdo s ní nepromluvil. Nikdo se jí nezeptal na stav srdeční arytmie, jen ji uložili na lehátko a odešli. Jakmile se za nimi zabouchly dveře, strhla si pásku z očí a vytáhla pěnové ucpávky. Rozhlížela se po nové čtveřici bíle omítnutých stěn. Na zemi ležel tác s jídlem – chléb, sýr a kousek čokolády za odměnu, že dobře zvládla cestu – a vedle stál žlutý kyblík, aby mohla vykonat potřebu. Neměla ponětí, kam ji odvezli, ale jedno věděla jistě. Cítila moře.

42

KANDESTEDERNE, DÁNSKO, PÁTEK 02:15

Po téměř nesjízdné silnici z baltského přístavu Frederikshavn do Skagenu se odvážili jako jediní. Kilometr za kilometrem se Gabriel hrbil nad volantem, projížděli zavátými vesnicemi a městy, které sníh úplně odřízl od světa. Jejich jména v sobě kombinovala tolik neznámých souhlásek, že je ani Gabriel, jehož rodným jazykem byla němčina, nedokázal rozluštit. Dánština nemá žádné právo říkat si jazyk, pomyslel si rozčileně, jak na něj doléhala tma i události posledních dní. Dánština vznikla, jen aby hrdlo trpělo.

Sotva vyjeli z městečka Ålbæk, otevřela se před nimi zdánlivě nekonečná měsíční krajina písečných dun. Na jejím severním konci odbočovala silnice k lázeňskému letovisku Kandestederne; Gabriel si na zasněžené vozovce všiml čerstvých stop po pneumatikách. Domníval se, že patří stejnému vozu, který před několika hodinami parkoval u hřbitova v Lindholm Høje.

Minuli pár nevelkých hospodářských stavení a narazili na další pustinu s masivními dunami, které tentokrát dosahovaly velikosti kopců předhůří. Sem tam se mezi hustými vločkami mihly obrysy chalup a domečku, ale jinak nikde nesvítily lampy, nepotkávali žádná auta a neviděli žádné známky života. Jako by se tu zastavil čas.

Otisky pneumatik se stáčely doprava na úzkou cestu a mizely za závojem sněhu. Gabriel pokračoval dál rovně a po několika desítkách metrů zastavil na malém parkovišti u pláže, u nějž stála zabedněná restaurace. Už už chtěl vypnout motor, ale pak si to rozmyslel. „Počkejte tady,“ přikázal Ibrahimovi. „Až vystoupím, zamkněte se a nikomu kromě mě neotvírejte.“

Popadl kovový klíč a kapesní svítilnu a vykročil k budově. Na zemi spatřil čerstvé otisky bot – minimálně dva páry, možná více. Ať je tam zanechal kdokoliv, přišel směrem od písečných dun. Jeden pár otisků se po chvíli odděloval a mířil k pláži. Tytéž – ženské – otisky viděl i v Lindholmu.

Letmo pohlédl k vozu a pak se vypravil po stopách k pláži. Sledoval je až k moři, kde jednoduše zmizely. Rozhlédl se nalevo napravo, ale žádné jiné neviděl. Obrátil se a vydal se zpět k autu. Když se přiblížil na dohled, všiml si, že se Ibrahim podivně naklání k čelnímu sklu, ruce opřené o palubní desku. A pak spatřil čerstvé otisky bot, jež vedly k zadním dveřím na straně spolujezdce. V tu chvíli sjelo okýnko do poloviny dolů a ruka chráněná rukavicí mu pokynula, aby nastoupil. Gabriel pár vteřin váhavě přešlapoval na místě, ale nakonec se rozhodl poslechnout. Kráčel nenápadnou oklikou, aby mohl stopy prozkoumat. Velikost šest, odhadoval. Adidas nebo Nike. Ženská obuv.

Spletl se. Byla to Puma. Ženě, která je měla na nohou, nebylo víc než pětadvacet. Měla na sobě těžkou námořnickou bundu a vlněnou čepici staženou až k tmavým očím. Seděla přímo za Ibrahimem a mířila mu do zad makarovem. Ruka se jí třásla zimou.

„Měla byste tu pistoli raději sklopit k zemi, než někomu ublížíte,“ utrousil Gabriel.

„Zmlkni a polož ruce na volant.“

Mluvila velmi klidně a Gabriel udělal, co řekla.

„Kde je Išak?“

„Jaký Išak?“ optala se.

„Už žádné hry. Byla to dlouhá, studená noc.“ Podíval se na ni ve zpětném zrcátku. „Povězte mi, kde najdu Elizabeth Haltonovou, a vypadneme odsud.“

„Ty jsi ten Izraelec, co? Ta sionistická svině, co zabila naše kamarády v Hyde Parku.“

„Ne, já jsem svině americká.“

„Na americkou svini mluvíš velmi dobře arabsky.“

„Můj otec byl diplomat, vyrostl jsem v Bejrútu.“

„Vážně? Tak mi pověz něco anglicky, svině americká.“

Gabriel zaváhal. Dívka posunula pistoli k Ibrahimovu týlu.

„No dobře, vyhrála jste,“ ucedil Gabriel.

Obrátila zbraň proti němu. „Měla bych tě zabít hned teď,“ zasyčela. „Ale máš štěstí, dnes ještě neumřeš. Tvou hlavu si žádají jiní.“

„Tak to mám velké štěstí.“

Praštila ho zezadu do temene. Dost silně na to, aby se Gabrielovi před očima roztančily hvězdičky. Instinktivně vystřelil rukou k ráně, ale znovu ho udeřila, tentokrát ještě silněji než prve, a přikázala mu, aby nechal ruce na volantu. Zanedlouho ucítil, jak mu za pravým uchem teče něco lepkavě teplého.

„Už je vám líp?“ utrousil.

„Ano,“ odpověděla upřímně.

„Tak to skončíme, ano?“

„Otoč auto,“ přikázala žena. „Pomalu.“

Gabriel zařadil rychlost, třemi plynule navazujícími pohyby obrátil vůz do protisměru a rozjel se do vnitrozemí.

„První vlevo mezi duny,“ nařídila žena. „A dál po stopách pneumatik.“

Gabriel udělal, co řekla. Úzká vozovka, na níž by se dvě auta jen stěží vyhýbala, vedla podél dřevěných chalup vmáčknutých mezi dunami. Některé byly omítnuty typicky hořčicově žlutou barvou, které se podle místa nejhojnějšího výskytu říkalo také skagenská žluť. Jiným rostla z nepochopitelných důvodů na střeše tráva. A všechny zůstávaly v průběhu zimního období prázdné a opuštěné. Gabriel řídil pouze se slabými parkovacími světly. Cítil, jak mu krev stéká po krku a smáčí límec košile.

Otisky pneumatik je vytáhly na vrcholek zaobleného kopce a na druhé straně je zase vedly ze svahu dolů. Před nimi se vynořil další pahorek. Ze strachu, aby neuvízli ve sněhu, šlápl Gabriel u paty kopce na plyn. Podvozek hlasitě škrtl o zeminu, ale Gabriel jel prudce dál, aby neztratil rychlost v dalším stoupání. Nahoře stočil volant doleva a pak konečně trochu zpomalil. Klouzali dolů až k příjezdové cestě nejvzdálenější chalupy v okolí. Před ní parkovalo stříbrné dodávkové vozidlo LDV Maxus. Světla mělo zhasnutá.

Gabriel zastavil, podíval se do zpětného zrcátka a čekal na další instrukce. Žena dloubla Ibrahima hlavní do zad a pobídla ho, aby otevřel dveře. Když se Gabriel natáhl po klice na své straně, uhodila jej zbraní potřetí.

„Ty zůstaneš v autě!“ vyštěkla. „Tu ženu dáme Ibrahimovi – ne tobě, svině sionistická.“

Ibrahim si odepnul bezpečnostní pás a otevřel dveře. Vnitřek auta náhle zaplavilo světlo ze stropní žárovky. Gabriel položil Ibrahimovi dlaň na hřbet ruky a lehce stiskl.

„Nechoďte tam,“ šeptl. „Zůstaňte v autě.“

Ibrahim se na něj nechápavě podíval. „O čem to mluvíte, příteli? Vždyť jsme konečně tady.“

„To celé byla jen hra, než vyprší ultimátum. Ona tu není. Váš syn vás sem vylákal, aby vás tu mohli zabít.“

„Proč by mě můj syn měl chtít zabít?“

„Protože jste ho zradil, udal jste ho křižákům a Židům,“ vysvětloval Gabriel naléhavě. „Protože patří k proudu takfiri a vy jste v jeho očích jen odpadlík, který si zaslouží smrt. Jste horší než křižák – dokonce horší než Žid – protože jste kdysi býval oddaným islamistou, ale pak jste sešel z cesty džihádu. Když se teď necháte odvést dovnitř, ven už živý nevyjdete. Nechoďte s tou ženou.“

„Můj syn by mi nikdy neublížil.“

„On už není váš syn.“

Ibrahim se pousmál a odsunul Gabrielovu dlaň ze své ruky. „Musíte mít víru, příteli. Pusťte mě. A já vám přivedu tu dívku, přesně jak jsem slíbil.“

Gabriel ucítil v týlu studenou hlaveň makarova. „Jen ho dobře poslouchej, svině sionistická. On mluví pravdu. My naše rodiče nezabíjíme, to vy jste vrahové, my ne. Tak ho nech, ať ti přivede tu holku a můžete vyrazit na cestu.“

Než ho mohl Gabriel zastavit, vystoupil Ibrahim z auta a zamířil ke vchodu do chalupy. Žena čekala, až poodejde o pár metrů dál, a pak teprve sklopila zbraň a vyrazila za ním. Když se přiblížili ke vchodu, objevil se ve dveřích nějaký muž. Ve tmě a hustém sněžení dokázal Gabriel rozpoznat jen tolik, že měl vlasy obarvené na blond. Formálně – dvěma polibky na tvář a rukou obřadně položenou na srdci – se s Ibrahimem přivítal a zavedl ho dovnitř. Pak vešla i žena. Ve chvíli, kdy za sebou zavřela, vybouchlo Gabrielovi čelní sklo do obličeje.

Část čtvrtá

MOST PŘES IAHANNAM

43

WINFIELD HOUSE, LONDÝN, PÁTEK 07:05

Skoro celou hodinu trvalo, než se o katastrofickém vývoji událostí v severním Dánsku dozvěděli ve Washingtonu, a dalších třicet minut, než se zpráva donesla do budovy Winfield House oficiální rezidence velvyslance Spojených států v Británii. I přes pozdní noční hodinu – v Londýně bylo čtvrt na čtyři ráno a ve Washingtonu 22:15 – seděl Robert Halton za stolem ve své pracovně, kde celý den a noc čekal na zprávy ze situační kanceláře Bílého domu. Ačkoliv na hovor čekal už mnoho hodin, když se telefon konečně rozezvonil, škubl sebou, jako by mu někdo vystřelil u ucha z brokovnice. Chňapl po sluchátku a v první vteřině se mu zdálo, že v něm slyší plačící Elizabeth. Muselo dojít k rušení spojení – nebo to spíš byla halucinace, říkal si později –, neboť hlas na druhém konci linky patřil Cyru Mansfieldovi, poradci pro národní bezpečnost.

Podle Mansfieldova rezervovaného pozdravu Halton okamžitě poznal, že zprávy z Dánska nebudou takové, za jaké se modlil. Nic ho však nemohlo připravit na to, co se od Mansfielda dozvěděl. Gabriela Allona spolu s jeho egyptským informátorem zatáhli únosci z Kodaně až na samý konec dánského výběžku. V osamělé chalupě u Severního moře pak došlo k incidentu, jehož okolnosti se stále vyšetřují – k výbuchu, při němž zemřeli nejméně tři lidé. Dokud na místo nedorazí další jednotky, včetně dánských forenzních techniků, nelze s určitostí říct, zda se Elizabeth nestala jeho obětí.

Po zbytek noci byl Robert Halton podroben pekelným zkouškám ohněm. Cyrus Mansfield volal s železnou pravidelností, i když se neobjevily žádné nové či podstatné informace, což Haltona dovádělo k šílenství. A jak bylo v takových situacích obvyklé, mnoho údajů si navzájem odporovalo a nakonec se prokázalo jako chybných. Nejprve Haltonovi oznámil, že se v domě našla tři těla, o třicet minut později vzrostlo číslo na čtyři. Existovaly důkazy o Elizabethině přítomnosti v Dánsku; podle nepotvrzených dohadů se zde stále mohla nacházet. Proběhla přestřelka. Allon je vážně zraněn. Allon je mrtvý.

Konečně v 07:05 londýnského času, právě když se nad Regent’s Parkem rozednívalo do pochmurného dne, volal sám prezident, aby Haltonovi oznámil, že dánská záchranná služba objevila v ohořelých troskách domu tři mrtvá těla. Podle výpovědi Gabriela Allona, jenž byl sice zraněn, ale naživu, patřila dvě těla teroristům – ženě a muži – a třetí jeho egyptskému informátorovi Ibrahimu Fawazovi. Národní bezpečnostní rada, FBI, CIA a ministerstvo zahraničí stále vycházejí z předpokladu, že Elizabeth Haltonová je naživu, a nepolevují v horečné snaze objevit její úkryt a provést záchrannou akci. V tomto budou pokračovat až do vypršení ultimáta i poté. Robert Halton zavěsil a padl na kolena s děkovnou modlitbou na rtech. Pak odklopýtal do koupelny a prudce zvracel.

Zůstal ležet na studené podlaze z mramoru, ochromen bolestí a žalem. Kdepak jsi, Roberte Haltone? ptal se v duchu sám sebe. Kde je ten podnikavý solitér, jenž z malé ropné společnosti vytvořil energetické konsorcium světového formátu? Kam se poděl ten muž, který kvůli své dceři stoicky překonal ztrátu milované ženy? Kam zmizel onen úspěšný lobbista, jemuž se proti všem očekáváním podařilo prosadit svého přítele do Bílého domu? Dávno je pryč, pomyslel si. Jeho já unesli teroristé ve chvíli, kdy strčili jeho dceru do auta.

Postavil se, opláchl si ústa v umyvadle a vrátil se do pracovny. Je pátek ráno. Do soumraku jeho dcera zemře. Robert Carlyle Halton, multimilionář a nastolitel mocných, bezmocně sledoval bezvýsledné úsilí amerických tajných služeb, diplomatických sborů a jednotek prosazujících právo, které spolu s evropskými i středovýchodními protějšky intenzivně prohledávaly kus Země píď po pídi v marné snaze najít jeho dceru. Mlčky naslouchal planému ujišťování, že mu Elizabeth přivedou zpátky živou, ale dál už nehodlal jen nečinně přihlížet. Využije jediné zbraně, kterou má k dispozici a které dobře porozumí i džihádisté. Jeho zamýšlený postup hraničil s velezradou, neboť v případě úspěšného dojednání poskytne teroristům zbraň, jíž by později mohli využít proti Státům a jejich spojencům. Jestliže je však nutné, aby se pro záchranu své dcery stal, byť na pár hodin, zrádcem, neváhal Robert Halton ani na vteřinu.

Přešel rozvážně ke stolu a usadil se k počítači. Představoval si, že se v tom okamžiku změnil z bezradného, zdrceného otce opět v neústupného a sebevědomého magnáta. Stačilo kliknout myší a na obrazovce se objevil dopis, jejž Halton sepsal v prvních dnech krizové situace a uložil právě pro tuto chvíli. Očima přejížděl suchopárný obsah: S ohledem na současný vývoj… dále neschopen zastávat funkci velvyslance v Londýně… ctí a potěšením vykonávat povinnosti… Robert Carlyle Halton… Připojil příslušné datum, zmáčkl ikonu tisku a díval se, jak papír klouže z tiskárny na stůl. Podepsal ho a zastrčil do faxového přístroje. S jeho odesláním však ještě musí počkat. Magnát totiž potřebuje uzavřít pár obchodů.

Zvedl sluchátko a vytočil místní číslo. Patřilo sídlu britského předsedy vlády na Downing Street 10 a v telefonu se po prvním zazvonění ohlásil premiérův poradce Oliver Gibbons. Během posledních dvou týdnů spolu už několikrát hovořili a nebylo zapotřebí žádných formálních slov. Halton vyhrkl, že potřebuje naléhavě mluvit s premiérem, a Gibbons mu s omluvou oznámil, že ministerský předseda se právě účastní ranní schůzky, která potrvá nejméně dalších dvacet minut. Setkání muselo skončit dřív, jelikož britský předseda vlády volal zpátky přesně za dvanáct minut. „Pokusím se ještě o jeden zoufalý krok,“ sdělil mu Halton. „A potřebuju vědět, zda vy a vaše orgány budete ochotni jej uskutečnit.“

Následoval stručný rozhovor – pozdější oficiální vyšetřování poukazovalo na fakt, že trval pouhých šest minut –, jenž skončil premiérovým příslibem, že britská policie i tajná služba udělají vše, co bude nutné, aby Haltonovi v jeho úsilí o záchranu dcery pomohly. Halton s díky zavěsil a vytočil další číslo, tentokrát ambasády Spojených států. Telefon zvedl Stephen Barnes, zástupce šéfa tiskového oddělení Jacka Hammonda, který nepřežil přestřelku při Elizabethině únosu. Barnes byl formálně povýšen a po celou dobu krize zvládal funkci mluvčího na výbornou.

„Chci učinit tiskové prohlášení, Steve, a rád bych měl proslov tady ve Winfield House, ne na ambasádě. Dost na tom záleží. Všechny společnosti by měly můj projev přenášet živě a odvysílat ho celý, což platí zejména pro evropské a arabské satelitní kanály.“

„V kolik hodin?“

„Řekněme v poledne. Stihneš to zařídit?“

„Bez problémů,“ potvrdil Barnes. „Mám vám připravit koncept?“

„Ne, díky, zvládnu to bez textu. Potřebuju ale, abys mi pomohl připravit půdu pod nohama.“

„Jak?“

„Máš nějaké kontakty na al-Džazíru?“

Barnes přitakal. Několikrát pozval šéfa londýnské kanceláře katarské zpravodajské televize na formální oběd a snažil se ho přesvědčit, aby nevysílal propagandistické reportáže al-Kajdy. Bezúspěšně.

„Spoj se s ním. Ať prosákne do kuloárů, že se chystám učinit únoscům nabídku.“

„Jakého druhu?“

„Takovou, kterou neodmítnou.“

„Ještě něco bych měl vědět, pane velvyslanče?“

„Odstupuju z funkce, Steve, můžeš mi tykat.“

„Dobře, pane velvyslanče.“

Halton zavěsil, vstal z pracovního křesla a zamířil do svého pokoje, aby se osprchoval a převlékl. Velvyslanec Robert Halton, zoufalý, zlomený americký diplomat, jenž nemá jinou možnost, než bezvládně přihlížet dceřinu umírání, je pryč. Na jeho místo nastupuje starý Robert Carlyle Halton, multimilionář a nastolitel mocných, jenž dostane Elizabeth zpátky, kdyby ho to mělo stát poslední cent.

44

AALBORG, DÁNSKO, PÁTEK 12:15

„Váš kočár, pane Allone.“

Lars Mortensen ukázal k zamračené obloze. Gabriel lehce zaklonil hlavu a pozoroval, jak tryskový letoun Gulfstream V pomalu klesá k runwayi letiště Aalborg. I při tomto nenáročném pohybu mu v hlavě začalo znovu bušit. Tři rány způsobené úderem pistole si od ospalého lékaře ve Skagenu vyžádaly dohromady osmnáct stehů a obličej měl šrafovaný drobnými řeznými ranami, které způsobily úlomky bezpečnostního skla vozu, jež se mu vysypalo do tváře. Oči si v kritickém okamžiku výbuchu stihl zakrýt rukama, ačkoliv si na to vůbec nevzpomínal.

Své následující kroky si však pamatoval velice dobře. Jelikož mu únosci přikázali zbavit se ve Funenu mobilního telefonu, musel v poškozeném Audi bez čelního skla ujet asi pět kilometrů, než se dostal k telefonní budce. Z parkoviště u obchůdku na okraji Skagenu zavolal Carterovi a Mortensenovi a jazykem vhodným pro nezabezpečenou linku vysvětlil, co se stalo. Pak se vrátil mezi duny a sledoval, jak plameny postupně požírají celou chalupu. Teprve po dvaceti minutách zaslechl vzdálené houkání sirén a spatřil první policejní auta a hasičské vozy plné zmatených příslušníků pořádkových sborů. Zatímco zdravotník ze sanitky se snažil Gabrielovi očistit obličej od krve, uniformovaný policista jej zasypával otázkami. Promluvte si s Larsem Mortensenem z PET, zněla Gabrielova jediná odpověď. Ten vám všechno vysvětlí.

„Tím počtem mrtvol nalezených v ohořelinách jste si jistý?“ otázal se nyní Gabriel Mortensena.

„Na to už jste se ptal desetkrát.“

„Tak mi odpovězte pojedenácté.“

„Našly se pouze tři – dva teroristé a váš stařík. Po Elizabeth Haltonové ani stopa.“ Mortensen se odmlčel a pozoroval Gulfstream V, jenž právě dosedl na přistávací dráhu a prosvištěl kolem jejich stanoviště s motory zapnutými ve zpětném chodu. „No, dopadlo to trochu jinak než s biblickým Abrahamem a jeho synem Izákem. Pořád nedokážu věřit tomu, že nastražil smrtonosnou past na vlastního otce.“

„To je al-kajdská mutace víry,“ povzdechl Gabriel. „Zabij každého, kdo se ti opováží vzepřít. I svou vlastní krev.“

Gulfstream se na konci runwaye obrátil a roloval po dehtovém makadamu zpátky k jejich vozu.

„Slibte mi, že se moji účast v téhle záležitosti pokusíte utajit,“ žádal Gabriel.

„Pořád existuje dost vysoké riziko, že to někde praskne. Bohužel jste v noci přišel do kontaktu s příliš velkým počtem lidí. Ovšem co se naší služby týká, vás ani váš tým jsem nikdy neviděl.“

Gabriel si zapnul koženou bundu ke krku a napřáhl ruku. „V tom případě mi bylo ctí s vámi nespolupracovat.“

„Potěšení na mé straně.“ Mortensen stiskl Gabrielovi ruku o něco silněji, než bylo třeba, jako malé varování. „Ale až pojedete příště do Dánska, udělejte mi tu laskavost a oznamte mi to předem. Pozvu vás na oběd. A kdo ví? Třeba najdem i nějaká příjemnější témata k hovoru.“

„Všechno je možné.“ Gabriel vystoupil z auta, ale zarazil se a sklonil se zpátky k Mortensenovi. „Málem bych zapomněl.“

„Copak?“

Gabriel mu pověděl o berettě, kterou musel nechat na toaletě funenského odpočívadla. Mortensen se zamračil a něco si pro sebe dánsky zamumlal.

„Omlouvám se,“ řekl Gabriel. „Vypadlo mi to z hlavy.“

„Předpokládám, že vás nenapadlo vytáhnout zásobník, než jste ji do toho koše zahrabal.“

„No, vlastně byla docela dost nabitá.“

„Na vašem místě bych rychle skočil do letadla, než si tu větu o tom, že vám v tomhle bordelu budu krýt zadek, zase rozmyslím.“

Gabriel zamířil přes letištní plochu k přistavenému Gulfstreamu, který už spustil schody na runway. O bok dveřního prostoru se opírala Sára s rukama v kapsách džín a nohama překříženýma u kotníků. V přední části kabiny seděl Carter a mluvil s někým po telefonu. Bradou pokynul Gabrielovi, aby se usadil naproti němu, pak zavěsil a hloubavě se na něj zadíval. Letadlo se znovu lehce vzneslo k břidlicově šedým mračnům. „Kde je můj tým?“ zajímal se Gabriel.

„Všichni se dnes ráno tiše vytratili z Kodaně a informace o své příští destinaci pochopitelně náležitě zamlžili. Předpokládám, že letěli do Amsterodamu.“

„A my?“

„Britové nám povolili přistání na Londýn-City. Já přečkám do konce ultimáta na ambasádě, tebe eskorta odveze rovnou na Heathrow. Žádné otázky. Předpokládám, že odtamtud už cestu domů najdeš sám.“

Gabriel pomalu kývl.

„Můžeš si gratulovat ke štěstí, Gabrieli, ty jedeš domů. Zato já musím trčet v Londýně a ze všech stran čelit kritice za včerejší fiasko. Nejsi teď ve Washingtonu zrovna moc populární. Dost lidí dychtí po tvé krvi, včetně prezidenta, a tentokrát jsem se do těch sraček namočil s tebou.“

„Kariéra bez skandálů se nedá nazvat kariérou, Adriane.“

„Shakespeare?“

„Shamron.“

Carter se neznatelně pousmál. „Ústav se řídí jinými pravidly než Agentura. Vy jste schopní příležitostný omyl akceptovat, pokud k němu dojde při operaci s ušlechtilým cílem. My neúspěch tolerovat nedokážeme, pro nás to zkrátka není alternativa.“

„Kdyby tohle byla pravda, tak už byste museli Langley dávno zrušit.“

Do oken se náhle opřely paprsky slunce a Carter proti nim překvapeně zamrkal. Stáhl roletu a chvíli Gabriela mlčky pozoroval.

„Ona tam nikdy nebyla, Adriane, nikdy. S největší pravděpodobností ji pořád skrývají někde v Británii. Tohle byla jen dokonale propracovaná lest, kterou připravil Sfinga. Tomu muži, kterého jsem v Hyde Parku postřelil, schválně nastrčili lístek z trajektu a pohodili jeho mrtvolu v Norfolku tak, aby ji Britové objevili. Sfinga přikázal Išakovi, aby pravidelně volal své ženě do Kodaně, protože věděl, že dřív nebo později jí bezpečnostní agentura nebo někdo jiný napíchne telefon. A pak se pokusí spojit s jejím mužem. Takže když jsme to udělali, Sfinga hrál pěkně pomalou hru, aby vás vyčerpal a zároveň ukrojil pořádný kus času, který zbývá do konce ultimáta. Chce, abyste si vztekem rvali vlasy, abyste propadali beznaději a navzájem roznesli jeden druhého na kopytech. Chce ve vás vytvořit dojem, že nelze jednat jinak, než propustit šejka Abdulláha.“

„Do hajzlu se šejkem Abdulláhem,“ vyštěkl Carter jízlivě, což pro něj nebylo typické. Rychle se však zase ovládl. „Myslíš, že Ibrahim hrál v tomhle velkolepém představení taky svou roli?“

„Ibrahim v něm představoval záblesk reality. Jeho nám seslalo samo nebe v odpověď na naše modlitby.“

„A kvůli tobě zemřel.“

„Chápu, že jsi unavený, Adriane, dlouho ses pořádně nevyspal. Takže se ze všech sil pokusím rychle zapomenout na to, cos právě řekl.“

„Máš pravdu, Gabrieli, dlouho jsem se nevyspal.“ Carter mrkl na hodinky. „Zbývá nám sedm hodin – a až těch sedm hodin uplyne, jedna výjimečná žena zbytečně zemře. A kvůli čemu?“

Carterovu úvahu přerušilo zvonění telefonu. Přiložil jej k uchu, chvíli beze slova poslouchal a pak vypnul spojení.

„Situační kancelář Bílého domu právě obdržela fax od Roberta Haltona. Rezignuje,“ oznámil Carter. „Asi už ten tlak nedokázal ustát. To chápu.“

„Kdepak, Adriane.“

„Napadá tě snad jiné vysvětlení?“

„Pokusí se dceři zachránit život stůj co stůj. Bude vyjednávat přímo s únosci. Sám.“

Carter chňapl po telefonu a spěšně vyťukal číslo. Gabriel si sklopil opěradlo a zavřel oči. V hlavě mu opět začalo protivně pulsovat. Jen malá upoutávka na mnohem zajímavější scény, blesklo mu hlavou.

45

PAŘÍŽ, PÁTEK 14:17

Na rohu ulice, v níž sídlil Institut islámských studií, se nacházela internetová kavárna, kde podávali dobrou kávu i zákusky, a dokonce tam díky výborné aparatuře hrál i příjemný jazz. Jusuf Ramadán si objednal café crème a třicet minut na internetu a pak se usadil u volného počítače blízko okna do ulice. Naťukal do vyhledávacího řádku domovskou stránku BBC a se zájmem se začetl do článků popisujících nejnovější vývoj událostí v Londýně. Velvyslanec Robert Halton se vzdal úřadu a nabídl za život dcery dvacet milionů dolarů. Zatímco zpravodajskému serveru připadala tato zpráva šokující, egyptského teroristu známého jako Sfinga ani trochu nepřekvapila. Perfektně zvládnutá operace v Dánsku bezpochyby zlomila Američanovu vůli odporovat. Rozhodl se vzít záležitost do svých rukou, přesně jak Jusuf Ramadán předpovídal. Multimilionář Robert Halton pochází z Colorada – a coloradští milionáři nedovolí, aby jejich dcery padly za oběť americké zahraniční politice.

Ramadán si pustil pár záběrů z tiskové konference ve Winfield House a potom otevřel domovské stránky deníků Telegraph, Times a Guardian a podíval se, co o krizi píšou ony. A nakonec, když mu zbývalo asi deset minut do konce půlhodinového kreditu, zadal do příkazového řádku adresu stránky řízené z Karáčí, která se zabývala islámskými záležitostmi a kterou spravoval operativec Meče Alláhova. Její obsah byl ale natolik nezávadný, že o ni americké ani evropské bezpečnostní služby téměř nezavadily. Ramadán se přihlásil jako DESMOND826 a vstoupil do chatroomu, kde už na něj čekal KINKYKEMEL324. Ramadán napsal: „Podle mě by měl Meč Alláhův nabídku přijmout. Ale určitě by si měli říct o víc peněz. Koneckonců, ten velvyslanec je přece miliardář.“

KINKYKEMEL324: O kolik?

DESMOND826: Tak o třicet milionů.

KINKYKEMEL324: Já myslím, že by měli zaplatit i sionističtí utiskovatelé.

DESMOND826: Přesně, tu nejvyšší cenu, jak jsme se o ní bavili minule.

KINKYKEMEL324: Pak se tak stane, ve jménu Alláha milosrdného, slitovného.

DESMOND826: Pána soudného dne.

KINKYKEMEL324: Veď nás správnými stezkami.

DESMOND826: Mír s tebou, KK.

KINKYKEMEL324: Měj se, Dezi.

Ramadán se odhlásil a dopil svou kávu. Z reproduktorů se linuly líbezné tóny jazzové balady „Ruby, My Dear“ od Thelonia Monka. Škoda že takhle vznešení nejsou všichni Američané. Svět by byl hned mnohem krásnější.

46

NÁMĚSTÍ GROSVENOR SQUARE,

LONDÝN, PÁTEK 14:10

Robert Halton ještě ani neodešel z Winfield House a centrála velvyslanectví už vyřizovala první hovory. Profesionální vyjednavač FBI John O’Donnell, jehož na Haltonův záměr upozornili pět minut před tím, než velvyslanec přednesl svou nabídku před kamerami, kvapně rozdělil zaměstnance operačního střediska na dva týmy – jeden se měl zbavovat zřejmých podvodníků a vychytralých kriminálníků, druhý ověřovat hovory, které budou znít, byť vzdáleně, jako pravé. Prvotní roztřídění volajících si vzal na starost sám; obvykle mu stačilo třicet vteřin či méně, aby odhadl, do které skupiny koho zařadit. Instinkt mu napovídal, že nikdo, s kým doposud hovořil, k únoscům nepatří – ani ti, které přesměroval druhému týmu k prověření. O tuto domněnku se s vyčerpanými pracovníky střediska, které se nacházelo v suterénu velvyslanectví, samozřejmě nedělil.

Dvě hodiny po Haltonově projevu zvedl O’Donnell sluchátko telefonu připojeného k samostatné vnitřní lince a vytočil spojovatelnu. „Kolik jich čeká na přepojení?“

„Třicet osm,“ oznámila operátorka. „Moment…, teď už dvaačtyřicet…, čtyřiačtyřicet…, čtyřicet sedm. Zhruba tak.“

„Tak spojujte dál.“

O’Donnell zavěsil a rychle vyřídil dalších deset hovorů; sedm skončilo u týmu jedna, který měl na starost vyšinuté cvoky, a tři u týmu dvě, ačkoliv si byl jistý, že nikdo z volajících nemá s únosci Elizabeth Haltonové nic společného. Už už se chystal pokračovat, když se rozezvonil telefon vnitřní linky. Zvedl ho a uslyšel hlas spojovatelky.

„Myslím, že máme toho, na koho čekáte.“

„Hlasový modulátor?“

„Ano.“

„Jakmile teď zavěsím, přepojte ho na tuhle linku.“

„Rozumím.“

O’Donnell položil sluchátko do vidlice, a když se za deset vteřin telefon znovu rozezvonil, rychle po něm chňapl.

„U telefonu John O’Donnell, Federální úřad pro vyšetřování. Mohu vám pomoci?“

„Snažím se k vám dovolat už půl hodiny,“ stěžoval si elektronicky pozměněný hlas.

„Děláme, co můžeme, ale když jde o dvacet milionů, volá vždycky spousta bláznů.“

„Já nejsem blázen. Jsem ten, na koho čekáte.“

„Dokažte to. Řekněte mi, kde jste nechali DVD se záběry Elizabeth Haltonové.“

„Pod veslicí na pláži v Beacon Point.“

O’Donnell zakryl dlaní mluvítko a požádal přítomné o klid. Pak se obrátil na Kevina Barnetta ze CIA a gestem ruky mu naznačil, aby poslouchal na paralelním přístroji.

„Rozumím tedy správně, že máte o nabídku vážný zájem?“ pokračoval.

„Jinak bych nevolal.“

„Máte tu ženu?“

„Ano, máme.“

„Potřebuji důkaz.“

„Na to nemáme čas.“

„Tak si ho budeme muset udělat. Stačí zodpovědět jednoduchou otázku, zabere to jen minutku.“

Chvíle mlčení a pak se na druhém konci linky ozvalo: „Tak sem s ní.“

„Když byla Elizabeth malá, měla svou oblíbenou plyšovou hračku. Řekněte mi, co to bylo za zvířátko a jak si ho pojmenovala. Dám vám jiné telefonní číslo. Zavolejte, až budete znát odpověď. Pak si promluvíme o tom, kde udělat výměnu.“

„Jestli ten telefon nezvednete, ta žena zemře.“

Linka oněměla. O’Donnell zavěsil a pohlédl na Barnetta.

„Skoro na sto procent náš člověk.“

„Díky bohu,“ hlesl Barnett. „Teď jenom doufejme, že má Elizabeth.“

* * *

Ostré zaklepání ji probudilo z neklidného spánku. Zmateně se zadívala do oslnivě bílého světla z lustru nad lehátkem. Orosená potem si uvědomila, že se jí opět zdál známý sen, jenž ji obtěžoval pokaždé, když se jí podařilo alespoň na chvíli usnout. Muži v černých kuklách. Videokamera. Nůž. Rukama spoutanýma náramky si ohmatala kůži na krku. Nedotčená. Ohlédla se ke dveřím a všimla si, že na podlaze leží další vzkaz. Skrze kovovou díru na ni zíralo oko, které jako by ji chtělo přimět k pohybu. Bylo temné a kruté, oko Kainovo.

Posadila se a spustila nohy na podlahu. Pak vstala a toporně se šourala ke dveřím. Lístek ležel písmeny nahoru a věta byl napsána dostatečně velkým fontem na to, aby ji přečetla i ze stoje. Stejně jako jindy i tentokrát to byla otázka, avšak zněla úplně jinak než obvykle. Odpověděla tichým, vyrovnaným hlasem. Potom se vrátila na postel a nezadržitelně se rozplakala. Nedoufej, nabádala se. Ať tě to ani nenapadne.

Osobní linka Johna O’Donnella se v operačním centru rozezvonila v 15:09. Tentokrát se představováním nezdržoval. „Znáte odpověď?“

„Byla to plyšová velryba.“

„A jak jí říkala?“

„Ryba,“ odvětil hlas. „Jenom Ryba.“

O’Donnell zavřel oči a krátce máchl pěstí do vzduchu.

„Správně,“ řekl. „Tak, jdeme na tu dohodu, ať to holka stihne domů na Vánoce.“

Hlas nadiktoval požadavky a na závěr řekl: „Zavolám přesně v sedmnáct padesát devět londýnského času a chci slyšet jednoslovnou odpověď. To znamená ano, nebo ne. Rozumíte mi?“

„Naprosto.“

Linka znovu oněměla a O’Donnell se znovu ohlédl na Kevina Barnetta.

„Mají Elizabeth,“ konstatoval. „A my jsme v prdeli.“

Na konci přistávací dráhy letiště Londýn-City, na kterou právě dosedal Carterův Gulfstream V, čekal luxusní jaguár. Když Gabriel, Carter a Sára sestoupali po schůdcích dolů, stáhlo se okýnko zadních dveří na straně pasažéra a dlouhá kostnatá ruka jim naznačovala, aby přistoupili k vozu.

„Graham Seymour,“ pravil Gabriel teatrálně. „Netvrďte mi, že vás poslali až sem, jen abyste mě hodil na Heathrow.“

„Poslali mě, abych vás odvezl,“ připustil Seymour, „ale ne na Heathrow.“

„Kam jedeme?“

Seymour se místo odpovědi zadíval na Gabrielův obličej a zmateně zamumlal: „Co se vám, proboha, stalo?“

„To je dlouhá historie.“

„Jako vždycky,“ vzdychl Seymour. „Nastupte, nemáme moc času.“

47

DOWNING STREET 10, PÁTEK 16:15

Seymourova limuzína odbočila do oblasti Whitehall a za pár vteřin už brzdila u bezpečnostní brány na Downing Street. Brit stáhl okýnko a podal uniformovanému příslušníkovi metropolitní policie, jenž hlídkoval před sídlem premiéra, svou průkazku. Strážník ji bleskurychle prozkoumal a pokynul svým kolegům, aby bránu otevřeli. Jaguár vjel pomalu dovnitř a zhruba po padesáti metrech zastavil u nejproslulejších dveří na světě.

Gabriel vystoupil jako poslední a do vestibulu vešel v těsném závěsu za ostatními. Po pravé ruce spatřil krb a vedle něj podivně vyhlížející křeslo potažené černou kůží, na němž kdysi sedávali portýři a strážní přímo na ulici. Naproti němu si zájemci mohli prohlédnout zajímavou dřevěnou cestovní truhlu, kterou si s sebou údajně vzal vévoda z Wellingtonu až na bitevní pole u Waterloo v roce 1815. Pendlovky, které stály vedle ní, Winstona Churchilla obtěžovaly natolik, že nařídil, aby neodbíjely. A přímo uprostřed vstupní haly čekal pohledný muž s bledou kůží a s černými vlasy na spáncích protkanými šedinami, oblečený v dokonale padnoucím obleku bez poskvrnky. Přistoupil ke Gabrielovi a váhavě napřáhl ruku. Byla studená jako led.

„Vítejte na Downing Street,“ pozdravil britský předseda vlády. „A díky, že jste přišel tak rychle.“

„Omluvte, prosím, mé vzezření, pane předsedo. Mám za sebou pár hodně dlouhých dní.“

„Slyšeli jsme o tom dánském neštěstí. Vypadá to, že vás oklamali. Vlastně nás všechny.“

„Ano.“

„Po tom útoku v Hyde Parku jsme se k vám nechovali moc hezky, ale díky tomu, že se vaše jméno a fotografie objevily v novinách, teď máme šanci zachránit Elizabeth Haltonové život. Znovu bychom ocenili vaši pomoc, pane Allone. Vyslechnete mě?“

„Samozřejmě, pane.“

Ministerský předseda vyloudil na tváři úsměv. Tedy spíš jeho dokonalou kopii, pomyslel si Gabriel, hřejivou stejně jako prosincový sníh.

Stoupali po impozantním schodišti s dřevěnou balustrádou a z několika desítek obrazů na ně přísně dohlíželi ministerští předsedové doby minulé.

„Podle našich záznamů jste Downing Street dosud nenavštívil, pane Allone. Je to pravda, nebo nám něco uniklo?“

„Jsem tu skutečně poprvé.“

„Vypadá to tu asi dost odlišně než v kanceláři vašeho premiéra.“

„Velmi mírně řečeno, pane předsedo. Prostory našich vládních budov jsou zařízeny ve stylu prvních kibuců.“

„Teď míříme do Bílého salonku,“ oznámil mu ministerský předseda. „V roce 1908 zde skonal Henry Campbell-Bannerman. Dnes, pokud vím, zatím všichni žijí.“

Prošli párem vysokých dvojitých dveří a vstoupili dovnitř. Okna byla zatažena těžkými, sytě růžovými závěsy; místnost zalilo tlumené světlo z lustru z waterfordského skla s křišťálovými ověsky. Na jedné ze dvou pruhovaných pohovek seděl Robert Halton a vedle něj Dáma britského impéria Eleanor McKenzieová, generální ředitelka MI5. Její protějšek z MI6 nervózně pochodoval po místnosti a ve vzdáleném rohu přešlapoval vrchní komisař metropolitní policie a tiše hovořil do mobilního telefonu. Po zkráceném představovacím rituálu Gabriela vybídli, aby se posadil na druhý gauč. Vybral si místo u stolku s bronzovou soškou šlechetné Florence Nightingale, jež umně zachycovala útrpný výraz v ošetřovatelčině obličeji. V krbu po Gabrielově pravé ruce praskal oheň a stevard přinesl čaj, kterého se nikdo ani nedotkl.

Ministerský předseda se usadil do křesla přímo proti krbu a začal jednat. Mluvil klidně, skoro jako by vysvětloval nudné, leč velmi důležité momenty hospodářské politiky státu. Přesně ve dvanáct hodin londýnského času, rekapituloval, podal velvyslanec Halton Bílému domu demisi a ihned poté nabídl únoscům výkupné dvacet milionů dolarů za život své dcery. Těsně po druhé hodině londýnského času se teroristé spojili s vyjednavači FBI na americké ambasádě, a když prokázali, že právě oni skutečně drží Elizabeth jako rukojmí, učinili protinávrh. Třicet milionů dolarů namísto dvaceti. Pokud budou peníze doručeny podle instrukcí – a neproběhnou-li žádná zatčení a neobjeví se žádné pasti – propustí Elizabeth čtyřiadvacet hodin nato.

„Takže, proč tady sedím já?“ otázal se Gabriel. Spíš řečnicky, neboť odpověď znal.

„Jste velmi inteligentní člověk, pane Allone. Jistě mi to povíte sám.“

„Jsem tu, protože chtějí, abych ty peníze doručil.“

„Bohužel jste se trefil do černého,“ přitakal ministerský předseda. „V sedmnáct padesát devět zavolají vyjednavateli z FBI na ambasádě a chtějí jednoslovnou odpověď – ano, nebo ne. Jestliže uslyší ne, popraví Elizabeth Haltonovou okamžitě. Pokud do telefonu zazní ano – což znamená, že souhlasíme se všemi jejich požadavky –, propustí Elizabeth od této chvíle za zhruba osmačtyřicet hodin.“

Rozhostilo se tíživé ticho, které přerušil Adrian Carter, jenž v Gabrielově zájmu zaprotestoval. „Odpověď zní ne,“ pronesl důrazně. „Je to jasná past a mě hned teď napadají tři možné závěry, z nichž ani jeden vás nepotěší.“

„Možné komplikace jsou nám všem dobře známy, pane Cartere,“ opáčil generální ředitel MI6. „Nemusíte nám je opakovat.“

„Tu chviličku to vydržíte,“ odsekl Carter. „Udělejte laskavost přiblblému Američanovi. Scénář první, Gabriela zabijí vteřinu poté, co předá peníze. Scénář druhý, zajmou ho, chvíli ho budou brutálně mučit, a teprve pak ho zabijí. A konečně scénář třetí, který se mi ovšem jeví jako zdaleka nejpravděpodobnější.“

„A ten zní?“ zajímal se ministerský předseda.

„Vymění Elizabeth Haltonovou za Gabriela. Meč Alláha spolu s al-Kajdou potom budou místo našeho vydírat izraelský kabinet a ocitneme se opět na bodě nula.“

„S jedním podstatným rozdílem,“ přihodil Graham Seymour. „Hromada lidí se postaví za Meč a bude volat po Gabrielově smrti. Je to Izraelec a Žid, tedy okupant a utiskovatel, a tudíž si v mnoha očích – jak v Evropě, tak v islámském světě – zaslouží jen smrt.

A jeho poprava by pro teroristy znamenala důležité propagandistické vítězství.“

„Jeho spolupráce by nám však poskytla něco, čeho se nám v dané chvíli zoufale nedostává,“ vstoupila do toho Eleanor McKenzieová. „Pokud do telefonu zazní naše ano, získáme dalších čtyřiadvacet hodin na to, abychom se Elizabeth pokusili najít.“

„Hledáme ji už dva týdny,“ oponoval Carter. „Takže pokud se někomu nepovedl nějaký zásadní obrat, o kterém bych nevěděl, dalších čtyřiadvacet hodin už nehraje velkou roli.“ Gabriel se zadíval na Roberta Haltona. Od chvíle, kdy se s ním před sedmi dny seznámil, zestárl o mnoho let. Předseda vlády měl mít soudnost a Elizabethina otce tohoto dohadování ušetřit. Slyšet v této chvíli ne jako odpověď by bylo nevýslovně kruté, téměř nelidské. Anebo možná právě proto jej premiér přizval. Nedával Gabrielovi na výběr.

„Budou si klást další požadavky – za prvé, abych přišel sám. Pokud mě někdo bude sledovat, dohodu zruší a Elizabeth zemře. Tohle pravidlo musíme dodržet,“ vložil se Gabriel do debaty a obrátil se na Seymoura a Cartera. „Žádní sledovači. Ani Britové, ani Američani.“

„Nemůžete jít do téhle akce bez krytí,“ kroutil hlavou vrchní komisař metropolitní policie.

„To taky nemám v plánu,“ opáčil Gabriel. „MI5 a protiteroristické oddělení Scotland Yardu nám poskytnou veškeré informace, o které požádáme, a plnou podporu. Ale jinak bude tahle operace od začátku do konce spadat pod izraelské velení. Povolám si do téhle země vlastní lidi a všechno, co budu potřebovat. A dále – nebude následovat žádné přezkoumání ani vyšetřování. Pokud někdo během záchranné akce zemře nebo bude zraněn, členové mého týmu nebudou vyslýcháni ani stíháni.“

„To je vyloučeno,“ řekla Eleanor McKenzieová.

„Domluveno,“ pravil premiér.

„Jak dlouho potrvá dát dohromady peníze?“

„Zapojili jsme do akce všechny londýnské banky,“ oznámil ministerský předseda. „Měly by je mít přichystané do zítřejšího odpoledne. Je to ale značně objemná částka a nejspíš se neponese moc lehce. Podle odhadů budou potřeba dvě velké tašky, nejlépe na kolečkách.“

Gabriel klouzal očima z jednoho obličeje na druhý. „Ať vás ani nenapadne strkat do těch tašek nebo bankovek nějaké sledovací zařízení.“

„Rozumím,“ přikývl premiér. „Mimochodem, došlo mi, že zítra je Štědrý den. To jistě není náhoda.“

„To máte pravdu. Na tuhle akci se připravovali zatraceně dlouho.“ Gabriel pohlédl na hodinky. „Mohl by mě někdo hodit na americkou ambasádu? Za třináct minut tam mám jeden důležitý hovor a nerad bych ho prošvihl.“

„Graham vás tam vezme,“ rozhodl premiér. „Dostanete policejní eskortu, v tuhle denní dobu bývá na silnicích příšerně narváno.“

Na stěně nad O’Donnellovým pracovním stolem visely velké digitální hodiny s červenými číslicemi na černém pozadí. Gabriel však upíral zrak jenom na telefon. K modernímu přístroji bylo připojeno přes dvacet různých linek, včetně provolby 7512, která však vedla pouze sem – byla to O’Donnellova osobní přípojka. A teď patřila, spolu s vyjednavačovou teplou židlí a zmačkaným poznámkovým blokem, jenom Gabrielovi.

Na hodinách naskočilo 17:59 a vteřiny začaly rytmicky ubíhat od dvou nul až k padesát devítce. Gabriel nespouštěl oči z telefonu – pohled mu klouzal ze zeleného světýlka u políčka s číslem 7512 k prasklině v plastovém sluchátku, jež vznikla v jednom momentě v počátcích krize, kdy si O’Donnell ventiloval záchvat slepé zuřivosti. Přesně o minutu později, když na hodinách naskočilo 18:00:00, zašuměla místnost hromadným zalapáním po dechu. V 18:01:25 se jeden z členů O’Donnellova týmu tiše rozvzlykal. Gabriel pesimismus obecenstva nesdílel. Věděl, že si ti krutí mizerové nenechají ujít příležitost pobavit se na účet svých amerických a izraelských nepřátel.

V 18:02:17 se telefon konečně rozezvonil. Gabriel nechtěl přihlížející vystavovat zbytečnému stresu, a tak zvedl sluchátko hned po prvním zazvonění. Promluvil angličtinou s těžkým hebrejským přízvukem, aby teroristé ani na vteřinu nezapochybovali o tom, kdo odpovídá.

„Odpověď zní ano,“ oznámil.

„Další instrukce dostanete zítra v deset hodin večer. Buďte připraven.“

Za normálních podmínek by profesionální vyjednavač jako O’Donnell začal se zdržovací taktikou – nedaří se nám sehnat hotovost, místní úřady nám nechtějí povolit předání peněz…, cokoliv, jen aby rukojmí udržel naživu a únosce na drátě. Jenže daný stav měl k normální situaci daleko – teroristé chtěli Gabriela a nemělo smysl oddalovat nevyhnutelné. Čím dřív to začne, tím dřív to také skončí.

„Zavoláte na tohle číslo?“ otázal se.

„Ano.“

„Budu se těšit.“ Cvak.

Gabriel vstal, hodil přes ramena koženou bundu a vyrazil ke schodišti.

„Kam si myslíš, že jdeš?“ zavolal za ním Carter.

„Odcházím.“

„Nemůžeš si jen tak odejít.“

„Nemůžu si tu vysedávat, Adriane, mám práci.“

„Odvezeme tě. Nebudeš pobíhat po Londýně jen tak bez ochranky.“

„Myslím, že se dokážu ochránit sám.“

„Tak aspoň vydrž, splaším pro tebe narychlo pistoli.“

„Copak se u vás dneska nosí?“

„Browning Hi-Power,“ odvětil Carter. „Není tak elegantní jako vaše ladné beretty, ale zabíjet umí stejně dobře. Jeden zásobník, nebo dva?“

Gabriel se zamračil.

„Dobře, tak dva,“ rozhodl Carter. „A krabici munice navíc, ať máš radost.“

O pět minut později, s Carterovým browningem zastrčeným vzadu za pasem, proklouzl Gabriel kolem vojáka námořní pěchoty hlídkujícího u severní brány a zahnul do Upper Brook Street. Chodník před ambasádou byl pro veřejnost uzavřen, na což dohlíželi příslušníci londýnské policie v citronově zelených vestách. Gabriel přešel na opačnou stranu a zamířil k Hyde Parku. Té motorky si všiml, když dvě minuty nato uhýbal za roh na Park Lane. Silný stroj BMW řídila postava s extrémně dlouhýma nohama a obličejem chráněným helmou. Gabriel postřehl vybouleninu pod koženou bundou – na levé straně. Ideální umístění zbraně, je-li člověk pravák. Kráčel dál směrem k Marble Arch a poté odbočil na Bayswater Road. U Albion Gate zařvala motorka přímo za jeho zády, a když přijela na jeho úroveň, s kvílením zastavila. Gabriel přehodil nohu přes sedadlo a objal řidiče kolem pasu. Když stroj znovu vystřelil dopředu, dolehl Gabrielovi k uším ženský zpěv. Chiara si na motorce vždycky prozpěvovala.

48

KENSINGTON, LONDÝN, PÁTEK 18:28

Čtvrt hodiny křižovali ulice v uhlazených čtvrtích Belgravia a Brompton, aby se ujistili, že je nikdo nesleduje, a pak teprve vyrazili k izraelskému velvyslanectví se sídlem na náměstí Old Court Place blízko Kensington High Street. Shamron na ně čekal v kanceláři rezidenta, odporně páchnoucí tureckou cigaretu v jedné ruce, elegantní vycházkovou hůl z olivového dřeva v druhé. Už několik let jej Gabriel neviděl takhle rozčíleného.

„Nazdar, Ari.“

„Na co si to tu, sakra, hraješ?“

„Jak se ti podařilo dostat se sem tak rychle?“

„Letěl jsem z Ben-Guriona dnes ráno, když jsem se dozvěděl o tvém hrdinském výkonu na severu. Chtěl jsem tě protáhnout Heathrow a odvézt tě zase domů. Jenže když jsem zavolal na rezidenturu a oznámil jim, že jsem přijel, na oplátku mi sdělili, žes právě odešel z Downing Street.“

„Chtěl jsem ti vzít aspoň sirky, ale nešlo to. Furt se tam někdo motal.“

„Měls to s náma nejdřív zkonzultovat, než jsi na to kývnul!“ vybuchl Shamron.

„Na to nebyl čas.“

„Na to jsi měl spoustu času! Stačil by totiž velice krátký rozhovor, Gabrieli. Ty bys požádal o povolení k akci a my bysme ti ho nedali. Konec diskuze.“ Típl cigaretu do popelníku a chvíli sjížděl Gabriela nenávistným pohledem od hlavy k patě. „Jenže vycouvat z téhle šílenosti teď už nepřipadá v úvahu. Umíš si představit ty novinové titulky? CHVÁSTAVÁ IZRAELSKÁ ROZVĚDKA SE BOJÍ ZACHRÁNIT AMERICKOU DÍVKU. Nedal jsi nám na výběr a už jsme v tom až po uši. Jenže přesně o to ti šlo, že jo? Jsi prohnaný, manipulující mizera.“

„Učil jsem se od mistra.“

Shamron vrazil další cigaretu do úst, vehementně odklopil krytku zasloužilého zippa a zapálil si. „Držel jsem jazyk za zuby, když ses rozhodl vrátit do Amsterodamu a unést a vyslýchat tohohle Ibrahima Fawaze. Stejně tak, když jsi odfrčel do Kodaně vyjednávat s jeho synem. Kdybych byl poslechl svou intuici, která mi radila okamžitě tě odvézt domů, nedošlo by to tak daleko. Neměls žádné právo přistoupit na tuhle dohodu, aniž to schválil tvůj nadřízený a předseda vlády. Kdyby to byl kdokoliv jiný, vznesl bych proti tobě obvinění a vyhodil tě v Judské poušti, abys odčinil své hříchy.“

„Tak s tím počkej, až se vrátím.“

„Je dost pravděpodobné, že se vrátíš v bedně, Gabrieli. Nemusíš hned páchat sebevraždu, jen aby ses vyhnul šéfovské pozici. Jestli o to místo nestojíš, tak přece stačilo říct.“

„Já o to místo nestojím.“

„A já stejně vím, že to tak nemyslíš.“

„Bože můj, ty se chováš čím dál víc jak typická židovská matka.“

„A ty mi k tomu dáváš čím dál víc důvodů. Nechť lest a klam tě válkou provázejí – to je naše motto. My nejsme šahídové, Gabrieli, sebevražedné mise přenecháváme Hamásu a ostatním islámským psychopatům, kteří touží nás zničit. My plujeme světem jako stíny, udeříme jako blesk, a pak se hned zase vypaříme. Nehlásíme se dobrovolně do služby jako poslíčci bohatých Američanů a určitě se nehodláme zcela bezdůvodně obětovat. Ty patříš k elitě, jsi princ velmi úzkého kruhu.“

„A co Elizabeth Haltonová. Necháme ji zemřít?“

„Pokud je to jediný způsob, jak ukončit tohle šílenství, pak moje odpověď zní ano.“

„A co kdyby to byla tvoje dcera, Ari? Co kdyby šlo o Ronit?“

„Pak bych se spaktoval se samotným ďáblem, abych ji dostal zpátky. Ale nežádal bych Američany, aby to udělali za mě. Modrá a bílá, Gabrieli, modrá a bílá. My svoje problémy řešíme sami a nejsme povinni pomáhat ostatním řešit ty jejich. Američané dávno svěřili svůj osud světským diktátorským režimům Středního východu. A teď se utlačované masy bouří a mstí naprosto na všem, co jen trochu připomíná symbol americké moci. Jedenáctého září to bylo Světové obchodní centrum a Pentagon, dneska je to nevinná dcera amerického velvyslance v Londýně.“

„A příště jsme na řadě my.“

„A my budeme bojovat – sami.“ Shamronovi se na tváři mihl nepostřehnutelný úsměv, když zavzpomínal: „Pamatuju si, jak se v pětasedmdesátém vrátil z Evropy domů mladý kluk. Kluk, který během pár dní zestárl o dvacet let a nic si nepřál víc, než skončit s tímhle životem stínů a nemít nic společného s touhle válkou a zabíjením. Kam se poděl?“

„Dospěl v muže, Ari. A má těchhle sraček tak akorát po krk. A nedovolí, aby teroristé zavraždili mladou ženu jenom proto, že Američané odmítají propustit z vězení umírajícího šejka.“

„A tenhle dospělý muž je ochoten kvůli tomu zemřít?“ Shamron se obrátil ke Chiaře. „A vzdát se života s touhle nádhernou ženou kvůli jiné, kterou ani nezná?“

„Věř mi, Ari, já nejsem mučedník. Jestli někdo zemře, tak teroristé. S Ibrahimem jsme ztratili jediný způsob, jak proniknout do jejich spiknutí. Jejich požadavek, abych ty peníze donesl právě já, nám tyhle dveře zase otevírá. A my jimi projdeme, Ari, všichni společně.“

„Naznačuješ, že se na tebe mám dívat jako na pouhého infiltrátora?“

Gabriel přikývl. „Převzetí těch peněz pro ně představuje vysoce obtížný operační manévr. Budou muset odhalit operativce a způsob dorozumívání. A pokud by se jim skutečně podařilo mě zajmout, nutně to povede k odhalení několika tajných úkrytů a bezpečných bytů. My tak získáme další jména a telefonní čísla. Britové i Američani souhlasili s tím, že se do akce nebudou míchat a nechají všechno na nás. Takže s nimi budeme bojovat, Ari, jako jsme vždycky bojovali, a to přímo tady na britském území. Připravíme ty hajzly o život, osvobodíme rukojmí a přivedem ji zpátky k otci. Živou.“ Gabriel se odmlčel a po chvilce dodal: „A pak nás možná přestanou obviňovat za všechny svoje problémy.“

„Je mi jedno, co si o nás povídají. Jsi jako můj syn, Gabrieli, a nechci tě ztratit. Ne teď.“

„Taky že neztratíš.“

Shamron náhle vypadal velmi vyčerpaně. Gabriel využil jeho odmlky, aby změnil téma a pokročil dál. „Kde se fláká zbytek mého týmu?“

„Po tom debaklu v Dánsku se v tichosti vrátili do Amsterodamu,“ sdělil mu Shamron. „Do rána můžou být všichni v Londýně.“

„Budu potřebovat Michaila a jeho pistoli.“

Shamronovi se roztáhla ústa v úsměvu. „Gabriel a Michael, anděl smrti a anděl zkázy. Jestli vy nevytáhnete tu ženu živou, pak už nikdo.“

„Takže nám dáš požehnání?“

„Jenom modlitby,“ vzdychl. „Běž se trochu prospat, chlapče, potřebuješ to. Sejdeme se tu zítra v devět a promyslíme plán. A doufejme, že nenaplánujeme vlastní pohřeb.“

Bezpečný byt na Bayswater Road zůstal přesně v takovém stavu, v jakém ho zanechal, včetně zpola dopitého hrníčku kávy a atlasu ulic stále otevřeného na straně osmdesát dva na stole pod oknem. V ložnici ležely poházené šaty, jak se před pár dny ve spěchu oblékal, aby se pokusil zabránit katastrofě v Hyde Parku. Poznámkový blok Sámera al-Masrího s náčrtky písečných dun a horských vrcholů protkanými pavučinou čar byl odhozený na neustlané posteli, vedle ženy s hustou hřívou kaštanových vlasů rozprostřenou na polštáři. Zpoza pasu vybledlých modrých džin vykukovala černá beretta. Gabriel ji vytáhl a zlehka pohladil ženu po břiše.

„Proč to děláš?“ otázala se.

„Nedokážu odolat neukojitelné touze dotýkat se nádhery.“

„Dobře víš, na co se ptám. Proč jsi přistoupil na požadavky únosců?“

Gabriel neodpověděl a jedním pohybem zručně rozepnul Chiaře knoflík kalhot. Ona však jeho ruku odstrčila, a když ho vzápětí chtěla pohladit po tváři, ucukl. Kůže mu opět pulsovala bolestí.

„To kvůli Danimu, že? Sám víš, jaké to je ztratit kvůli teroristům dítě. Dobře znáš nenávist, která pak člověka ovládá, a taky víš, jak to všechno dokáže člověku zničit život.“ Prsty projela pro šedivělými vlasy na spáncích. „Všichni si vždycky mysleli, že to Lea tě žene dál, ale zdá se, že zapomínají, žes přišel o syna. To kvůli Danimu se nevzdáváš. A kvůli němu jsi přijal tenhle šílený úkol.“

„Není na něm nic šíleného.“

„Copak jsem jediná na téhle planetě, koho napadá možnost, že teroristi vůbec nemají v úmyslu Elizabeth Haltonovou propustit? Že odpochodují s třiceti miliony a teprve potom ji zabijí?“

„Nejsi,“ řekl Gabriel. „Přesně to taky mají v plánu.“

„Tak proč se tu vůbec schyluje k téhle pitomé hře na předávání výkupného?“

„Protože neznám jiný způsob, jak ji zachránit. Nepodřežou ji v nějakém sklípku, kde to nikdo neuvidí. Unesli ji okázale, a stejně tak ji také zabijí.“ A po chvilce ticha dodal: „A zároveň s ní i mě.“

„My nejsme šahídové,“ papouškovala Shamronova slova. „Sebevražedné mise přenecháváme Hamásu a ostatním islámským psychopatům, kteří touží nás zničit.“

Gabriel natáhl ruku k zipu Chiařiných kalhot a ona ji znovu odsunula.

„Líbilo se ti pracovat znovu se Sárou?“

„Vedla si líp, než jsem čekal.“

„Sám jsi ji vycvičil, Gabrieli, samozřejmě že si vedla dobře.“ Dlouze se odmlčela.

„Chceš se na něco zeptat?“ otázal se Gabriel.

„Čí to byl nápad povolat ji k téhle operaci?“

„Carterův. A nebyl to nápad, ale požadavek. Chtěli mít v týmu americký článek.“

„Mohl vybrat někoho jiného.“ Okamžik ticha. „Třeba někoho, kdo do tebe není po uši zamilovaný.“

„O čem to mluvíš?“

„Miluje tě, Gabrieli, všichni to viděli už při operaci al-Bakári – tedy všichni kromě tebe. Co se srdečních záležitostí týká, jsi, pravda, trochu zabedněný.“ Zamžourala na něj houstnoucí tmou. „Ale možná tak natvrdlý taky nejsi. Možná ji tajně miluješ a byl bys radši, aby ti zítra kryla záda ona místo mě.“

Třetí pokus o rozepnutí Chiařiných džín už se s odporem nesetkal, na kašmírovém svetru pracovali společně a podprsenku obstarala Chiara sama.

„Navazování intimních kontaktů mezi agenty Ústavu je v bezpečných bytech přísně zapovězeno,“ vypravila ze sebe mezi polibky a vedla Gabrielovy ruce ke svým ňadrům.

„Já vím.“

„Budeš příšerný šéf.“

Chystal se s jejím tvrzením polemizovat, ale zarazilo ho modré světýlko, které se rozblikalo na telefonu. Natáhl se po sluchátku, ale Chiara jej chytla za ruku a nedovolila mu ho zvednout.

„Co když volá memun?“ namítal.

Převalila se na něj. „Teď jsem tu memun já.“

Přitiskla mu rty na ústa. Světýlko blikalo dál, ale nikdo už si ho nevšímal.

„Vezmi si mě,“ zašeptala.

„Ano.“

„Teď hned, Gabrieli, vem si mě hned.“

„Ano.“

„A neumři mi zítra.“

„Neumřu.“

„Slib mi to.“

„Slibuju.“

49

BAYSWATER, LONDÝN, SOBOTA 07:15

Gabriel se s trhnutím probudil. Měl pocit, že spal celou věčnost. Podíval se na hodinky a pak se chvilku kochal pohledem na Chiaru. Ležela vedle něj zamotaná do lehkých pokrývek jako řecká socha, kterou někdo převrhl z podstavce. Potichu vyklouzl z postele a odešel do kuchyně. Postavil na kávu, pustil rádio a poslouchal zprávy. Podle BBC únosci na Haltonovu nabídku výkupného nijak nereagovali a osud jeho pohřešované dcery je stále neznámý. Obyvatelé Londýna musejí počítat s přísnými bezpečnostními opatřeními zejména v hlavních obchodních ulicích města, ve stanicích metra a na vlakových zastávkách. Předpověď počasí Gabriela potěšila – lehký déšť s krátkými přestávkami.

Dopil svůj první šálek a pak si nezřízeně dlouhou dobu užíval pod sprchou horké vody. Kvůli oděrkám na tváři se nemohl holit a mimo to se mu několikadenní strniště začínalo líbit. Tiše vklouzl do ložnice. Chiara se zavrtěla, přitáhla ho k sobě do postele a pak se s ním naposled ospale pomilovala.

Z bytu odešli společně za deset minut devět a v poklidu nasedli na Chiařinu motorku. Ohlášený déšť ještě nepadal a ani ulice nepraskaly pod očekávaným náporem nakupujících, kteří shánějí dárky až na poslední chvíli před Štědrým večerem. Uháněli po Bayswater Road k Notting Hill a dál po Kensington Church Street k náměstí Old Court Place. Před velvyslanectvím se shromáždila hrstka protestujících, již mávali izraelskými vlajkami dozdobenými svastikami, a právě když Gabriel s Chiarou mizeli za branou, vykřikovali něco o Židech a nacistické genocidě.

Ostatní členové týmu už se sešli uvnitř. Posedávali v největším konferenčním sále jako skupina uprchlíků z oblastí postižených přírodní katastrofou. Na místo dorazil celý Gabrielův původní tým, všichni zaměstnanci londýnské rezidentury a zástupci rezidentur z dalších evropských měst. Z bulváru Krále Saula přiletěl i Uzi Navot spolu s půltuctem terénních operativců. Chystá se největší a nejdůležitější operace na evropské půdě v dějinách Ústavu, pomyslel si Gabriel. A nikdo netuší, jak skončí.

Posadil se za dlouhý stůl vedle Shamrona, jenž měl na sobě kalhoty barvy khaki a neodmyslitelnou koženou bundu. Dlouho se na sebe jen mlčky dívali, než Shamron konečně vstal a vyzval přítomné ke klidu.

„Dnes v deset hodin večer vkročí Gabriel do jámy pekelné,“ začal. „A naším úkolem je zajistit, aby se na druhé straně zase vyškrábal nahoru. Chci nápady. Cokoliv, co vás napadne, probereme, i když si budete připadat jako mešuge, kdybyste to měli říct nahlas.“

Shamron se zase posadil a vybídl ostatní k diskuzi, načež se všichni začali překřikovat. Gabriel zvrátil hlavu nazad a rozesmál se. Bylo příjemné ocitnout se zase mezi svými.

Pracovali celé dopoledne, pak si dali krátkou přestávku na oběd a pokračovali do pozdního odpoledne. V 17:30 vzal Gabriel Chiaru do prázdné kanceláře a naposledy ji dlouze políbil. Pak, aby se vyhnul rozpačitému loučení se Shamronem, nenápadně vyklouzl z velvyslanectví a zcela sám zamířil přes Kensington ke čtvrti Mayfair. V Hyde Parku se na pár vteřin zastavil u místa, kde toho rána, kdy došlo k únosu, objevil tělo Chrise Pettyho, bezpečnostního důstojníka amerického diplomatického sboru. O pár metrů dál ležela hromádka povadlých květin a provizorní kartonová pamětní deska na počest padlých Američanů. Druhý pomník stál tam, kde Gabrielovi zemřel pod rukama Sámer al-Masrí, a připomínal smrt „Mučedníků z Hyde Parku“, jak teroristům říkali londýnští příznivci. Ukázka nevyhnutelného střetu civilizací na pár metrech čtverečních v londýnském parku, pomyslel si Gabriel.

Přešel přes nechráněný travní porost ve východní části parku a pokračoval na Upper Brook Street. U severní brány stál vedle vojáka námořní pěchoty Adrian Carter a nervózně pokuřoval z dýmky. Trochu překvapeně, jako by ho snad ani nečekal, Gabriela pozdravil a doprovodil dovnitř.

Vaky s penězi ležely přichystané v Haltonově kanceláři v nejvyšším patře za dozoru členů ochranky velvyslanectví. Gabriel tašky otevřel a prohlédl si obsah. Pak se otočil na Cartera.

„Žádné štěnice, Adriane, můžu se spolehnout?“

„Žádné štěnice.“

„Jaké auto jste mi sehnali?“

„Vauxhall Vectra. Tmavošedý, nevýrazný.“

„Kde stojí?“

„Na Upper Brook Street.“

„Vlezou se ty tašky do kufru?“

„To jsme ověřili. V pohodě.“

„Odneste je tam.“

Carter se zamračil. „No, nevím, jak ty, Gabrieli, ale já v autě nenechávám ani peněženku, natož třicet milionů dolarů v hotovosti.“

„V tuhle chvíli hlídá ambasádu zhruba stovka příslušníků metropolitní policie,“ připomněl mu Gabriel. „Nebojím se, že by se ho někdo pokoušel vykrást.“

Carter pokynul agentům a během chvilky tašky zmizely za dveřmi.

„Ty taky, Adriane, rád bych si s velvyslancem promluvil o samotě.“

Carter už otevíral pusu, aby se ohradil, ale nakonec si to rozmyslel. „Počkám dole v operačním,“ utrousil. „A přijď včas, Gabrieli, bez tebe se tahle show neobejde.“

Co přesně Gabriel Allon velvyslanci Haltonovi sdělil, se nikdy nikdo nedozvěděl; ani v záznamech o operaci, ať veřejně přístupných či utajených, se o rozhovoru, který netrval déle než jednu minutu, neobjevila jediná zmínka. Člen ochranky, jenž hlídal Haltonovu kancelář, později vypověděl, že když Gabriel vyšel ze dveří, zdálo se, jako by měl trochu zvlhlé oči, ale kráčel odhodlaně k operačnímu středisku. Tentokrát jej únosci čekat nenechali. Podle hodin nad pracovním stolem Johna O’Donnella přišel hovor přesně ve 20:00:14. Gabriel okamžitě zvedl sluchátko a v tu chvíli mu blesklo hlavou, že by už nejradši do smrti nedržel telefon v ruce. Klidným hlasem neurčitě pozdravil a během doby, kdy poslouchal instrukce teroristů, vypadal jako otrávený policista, který znuděně zapisuje detaily lehké dopravní nehody. Nepokládal žádné otázky a z jeho tváře se krom upřímného rozhořčení nedalo vyčíst zhola nic. Ve 20:00:57 zamumlal: „Budu tam,“ vstal a oblékl si kabát. Tentokrát mu Carter, když vyrazil ke schodišti, nijak nebránil. Ve vestibulu v přízemí se Gabriel chvilku zdržel, aby si v klidu nasadil miniaturní sluchátko a hrdelní mikrofon. U severní brány beze slov kývl na příslušníka námořní pěchoty a vyšel ven. Šedý sedan Vauxhall Vectra parkoval ostentativně na zakázaném místě na rohu North Audley Street. Klíčky měl Gabriel v kapse kabátu spolu s navigačním přístrojem GPS o velikosti pětipence. Otevřel kufr, zběžně prohlédl náklad a přilepil štěnici ke koncovému světlu na straně řidiče. Potom sedl za volant a nastartoval. O pár chvil později, když zahnul na Oxford Street, s údivem pozoroval davy lidí, kteří nechali vánoční nákupy skutečně na poslední chvíli. Carterovi muži ho sledovali až k Albany Street, kde pořídili fotografii vauxhallu v momentě, kdy odbočil doleva a jel dál na sever. Tady ho viděli naposled. Co se amerických a britských služeb týká, v tomto okamžiku jim Gabriel Allon zmizel z radarů.

Což ovšem neplatilo o izraelské ambasádě v jižním Kensingtonu, kde shodou prazvláštních okolností, jichž se při operaci vyskytlo víc, držela toho večera skupinka dobrých křesťanů při svitu svíček vigilii za mír ve Svaté zemi. A uvnitř budovy bděli po svém Ari Shamron a Uzi Navot. Jejich myšlenky nepatřily ani míru, ani svátkům, dokonce ani vlastním rodinám. Seděli u stolu plného popelníků v provizorním operačním středisku, dle potřeby přemísťovali své jednotky a napjatě sledovali blikající zelené světýlko, jež se posunovalo podél východní hranice Regent’s Parku dál na sever ke čtvrti Hampstead.

50

HAMPSTEAD HEATH, ŠTĚDRÝ DEN 22:25

Zaparkoval dle pokynů na ulici Constantine Road u jižního výběžku parku Hampstead Heath. Na ulici nepanoval vůbec žádný provoz, a když Gabriel zajížděl k obrubníku, nezjistil žádné známky toho, že by jej někdo sledoval – ani protivníci, ani kolegové. Vypnul motor, zmáčkl tlačítko, jímž se zevnitř otevíral kufr auta, a pak hodil klíčky do zavírací přihrádky na středové konzole. Z oblohy se spustil jemný déšť. Gabriel vystoupil z auta a okamžitě se proklínal, že ho nenapadlo vzít si klobouk.

Obešel vůz a vytáhl jednu tašku. Když se natahoval pro druhou, zaslechl za sebou nějaké zvuky a rychle se otočil. Po ulici si slavnostně vykračovali mladí koledníci a s úsměvem na rtech se pomalu blížili k němu. Na okamžik ho napadlo, že by to mohli být Sfingovi poskoci, ale tuhle šílenou myšlenku hned zase zavrhl, když mu popřáli veselé Vánoce a pokračovali nevšímavě v cestě. Položil na zem i druhý vak a zavřel kufr. Koledníci právě zpívali „Ó, pojďte, vy všichni věrní“ před cihlovým domkem ozdobeným blikajícími vánočními řetězy. V okně visela cedulka a na ní stálo: MÍR NAŠIM DNŮM.

Gabriel táhl tašky pár metrů po silnici, pak přešel po mostě pro pěší, jenž se klenul nad podúrovňovou železniční tratí, a ocitl se v potemnělém parku. Po pravé straně se za zamknutou bránou táhla běžecká trať a před ní, na betonovém plácku osvětleném sodíkovou lampou, hráli čtyři přistěhovalečtí mladíci ve věku kolem dvaceti let fotbal. Ani oni nevěnovali Gabrielovi žádnou pozornost, když se šinul kolem nich a dál nahoru po nepříliš prudkém kopci Parliament Hill. Mířil k lavičce, na kterou se měl dle pokynů posadit a čekat na další kontakt. Jenže jakýsi muž malého vzrůstu v odřeném kabátě a s neupraveným plnovousem ji objevil dřív. Když promluvil, udeřil Gabriela kromě východolondýnského přízvuku i silný pach alkoholu.

„Veselé Vánoce, kámo, co pro tebe můžu udělat?“

„Mohl byste slézt z té lavičky.“

„Ta je ale dneska večer celá jenom moje.“

„Teď už ne,“ ucedil Gabriel. „Pohněte se.“

„Jdi se vycpat.“

Gabriel vytáhl Carterův browning Hi-Power a přiložil muži zbraň ke spánku. „Vypadni, kurva, odsud, a zapomeň, žes mě kdy viděl, rozumíš?“

„Do prdele jasně.“

Muž vrávoravě vyskočil na nohy a zmizel někde v parku. Gabriel přejel dlaní po zadní straně opěradla a zespod; v levé části pod sedací plochou nahmatal mobilní telefon přilepený páskou ke dřevu. Okamžitě vytáhl baterii a zkoumal, jestli v přístroji není ukryta výbušnina. Spokojen s výsledkem vrátil baterii dovnitř a telefon zapnul. Když se načetla síť, tiše promluvil do hrdelního mikrofonu.

„Nokia E50.“

„Číslo?“ otázal se Uzi Navot. Gabriel mu ho nadiktoval.

„Poslední hovory?“

„Čisto.“

„Textové zprávy?“

„Nic.“

Gabriel zíral pod sebe na světla Londýna a čekal, až se telefon rozezvoní. Po patnácti minutách se ozvala tichá, kovová melodie adhánu, zpěvného svolávání k muslimské modlitbě. Přerušil ji přijetím hovoru a přiložil přístroj k uchu. Na to, aby mu předali další instrukce, jim stačilo třicet vteřin. Gabriel vyhodil telefon do odpadkového koše vedle lavičky, popadl tašky a znovu se rozešel.

V provizorním operačním středisku na izraelském velvyslanectví si Uzi Navot vyškubl z ucha sluchátko vysílačky se zabezpečenou frekvencí a na telefonu rychle vytočil číslo Thames House, majestátního ústředí MI5 na nábřeží Temže. O deset vteřin později uslyšel hlas Grahama Seymoura.

„Kde je teď?“ otázal se Brit.

„Míří přes Hampstead Heath k Highgate. Právě mu oznámili, že jestli u něj na příští zastávce najdou vysílačku nebo zbraň, Elizabeth Haltonovou okamžitě popraví. Během pár vteřin ho ztratíme.“

„Takže… co pro vás můžeme udělat?“

„Ověřte historii jednoho telefonu.“

„Dejte mi všechny informace, co máte.“ Navot mu sdělil model a odříkal telefonní číslo.

„Předpokládám, že tak hloupí, aby nesmazali historii volání, asi nebyli.“

„Byl čistý.“

„Zkusíme ho projet a uvidíme, jestli nám to něco vyhodí. Moc nadějí bych si ale nedělal, v lokálních pobočkách našich telekomunikací bohužel není nouze o džihádisty a pro ty je zakrýt stopy po nějakém telefonu hračka.“

„Sežeňte všechno, co můžete.“

Navot práskl sluchátkem do vidlice a strčil si sluchátko vysílačky do ucha. Hebrejsky zabručel pár nevybíravých slov a pak se podíval na Shamrona. Ten pomalu přecházel po místnosti sem a tam a ztěžka se opíral o vycházkovou hůl.

„S tím telefonem jen ztrácíš čas, Uzi, měl by ses zaměřit na jejich poskoky.“

„To já vím, šéfe. Jenže kde je mám podle vás hledat?“

Shamron se zastavil před monitorem a zamžoural na zrnitý obraz z nočního vidění. Čtyři mladíci si stále kopali na plácku před bránou, jež uzamykala běžeckou trať.

„Přinejmenším jednoho máš přímo před očima.“

„Tyhle monitorujeme od chvíle, co se tam Gabriel objevil. Žádné telefonáty, žádné textovky. Jenom fotbal.“

„Pak bys měl předpokládat, že se chová, jak mu Sfinga nařídil,“ radil Shamron. „Já bych to udělal stejně – starý dobrý tělesný signál. Jestli je Gabriel čistý, hraj dál. Pokud mu někdo kryje zadek, vyvolej hádku. Má-li vysílačku, dej si cigaretu.“ Shamron zabodl prst do obrazovky. „Jako třeba tenhleten.“

„Vy myslíte, že jeden z těch kluků je jejich pozorovatel?“

„Na to dám krk, Uzi.“

„Což znamená, že v parku je ještě někdo, kdo s ním má vizuální kontakt – někdo, kdo má mobilní telefon nebo oboustranný pager.“

„Přesně tak,“ přitakal Shamron. „Jenže toho už nenajdeme, je dávno pryč. Zbývá jediná možnost, pronásledovat pozorovatele.“

Navot pohlédl na displej. „Na čtyři muže nemám dost zdrojů.“

„Nemusíš pronásledovat čtyři, jen se ujisti, že vybereš toho správného.“

„A to je který?“

„Eli. Na tyhle věci má čuch,“ řekl Shamron. „Ať rozhodne on. A bez ohledu na další postup zařiď, aby měl na sobě Gabriel další štěnici, než odejde z Highgate. Jestli ho teď ztratíme, nemuseli bysme ho už nikdy najít.“

Navot sáhl po vysílačce a Shamron začal znovu přecházet po místnosti.

Gabriel pohodil browning a vysílačku mezi stromy ve střední části parku, pak přešel přes hráz mezi jezírky v Highgate a pokračoval na ulici Millfield Lane. Ke sloupu nejbližší lampy byla páskou přilepena fotografie tmavomodrého kombi BMW. Automobil stál na ulici o padesát metrů dál před osamělým cihlovým domem – a sobím spřežením na trávníku. Gabriel otevřel páté dveře vozu a nakoukl dovnitř. Klíče ležely přímo uprostřed úložného prostoru. Sebral je, hodil dovnitř obě tašky a bedlivě vůz prohlédl, než se odvážil usednout za volant. Potom nejistě otočil klíčkem.

Motor okamžitě naskočil. Gabriel otevřel odkládací přihrádku, vytáhl list papíru a podržel ho pod světlem z přístrojové desky. Byl na něm podrobný plán cesty z Highgate až na nejzazší mys v hrabství Essex příznačně nazvaný Foulness Point, páchnoucí, špinavý výběžek. Na sedadle spolujezdce ležel ochmataný autoatlas z roku 1995 otevřený na straně pětadvacet. Místo, kde má peníze vyložit, bylo označeno nepřehlédnutelným X. Schematický náčrt vod označoval rudý popisek slovy NEBEZPEČNA ZÓNA.

Gabriel zařadil rychlost a za ostražitého pohledu usměvavých sobů pomalu vyjel od obrubníku. Zahnul doprava na Merton Lane přesně podle instrukcí a dál jel podél highgateského hřbitova. V Hornsey Lane mu do cesty vběhl chodec v otrhaném plášti do deště. Gabriel dupl na brzdy, ale menšímu střetu už nedokázal zabránit. Lehký náraz shodil muže na asfaltovou vozovku, ale ten naštěstí zase hned vstal. Naštvaně bouchl Gabrielovi pěstí do kapoty, téměř nepostřehnutelně se dotkl podběhu kola na straně spolujezdce a rozezleně odkvačil. Gabriel ho chvilku pozoroval a pak pokračoval na Archway Road, odkud odbočil doleva a zamířil na M25.

V tutéž chvíli se v Hampstead Heath vrátil na své stanoviště nahoře na Parliament Hill Gabrielem vyhozený bezdomovec. Pár vteřin se přehraboval v koši, jako by hledal kus žvance, a pak se opět spokojeně usadil na lavičku, před níž se otevíralo krásné panorama města. Jeho myšlenky se však neubíraly k jídlu, ani k lahvi něčeho ostřejšího. Soustředil se plně na čtyři mladíky, kteří nyní přecházeli po mostě pro chodce na Constantine Road. Myslíme, že jeden z nich je jejich pozorovatel, pravil Uzi Navot. Memun chce, abys určil který. Už se stalo. Byl to ten v džínové bundě, s černými kotníkovými teniskami značky Converse na nohou a pletenou čapkou po vzoru Boba Marleyho na hlavě. Na tak mladého kluka předváděl úctyhodný výkon, ale Lavona nepředčil ani neoblafl. Lepší než Lavon se ještě nenašel. Počkal, až čtveřice zmizí z dohledu, pak si sundal falešný plnovous a roztrhaný kabát a vyrazil v jejich stopách.

Prvních devadesát minut Gabrielovy cesty soustavně mrholilo, ale když najel na zvedací most, jenž vedl na ostrov Foulness Island, bůh ve své nekonečné moudrosti seslal na Zemi prudký liják a silnice se proměnila v řeku. Z protisměru se nepřibližovala žádná přední světla a ani ve zpětném zrcátku žádná neviděl. Když projížděl kolem ospalých farem a travou zarostlých zátočin, napadlo ho, jestli tohle bude ten poslední obraz na zemi, který jeho oči uvidí. Ne jeho rodné údolí Jezreel, ani Jeruzalém či úzké uličky v milovaných Benátkách, ale tenhle kus země zmítaný větrem na okraji Severního moře.

Osm kilometrů za zvedacím mostem si Gabriel na poslední chvíli mezi provazy přívalového deště všiml cedule, která řidiče varovala, že silnice brzy končí. Z důvodů známých jen jemu samotnému si zapamatoval přesný čas – 00:35. Po pěti stech metrech zajel na opuštěné parkoviště na mysu Foulness Point a ve shodě s příkazy únosců vypnul motor. Klíčky nechej v zapalování, přikázal mu hlas v Hamstead Heath. Vytáhni tašky a odnes je až na samý cíp výběžku. Nechej je na pláži. Na pár vteřin zoufale zatoužil vyhodit vaky na parkovišti a uhánět rychlostí světla zpátky do Londýna. Místo toho je však jeden po druhém pomalu vytáhl z kufru a plahočil se s nimi skrz otvor v hliněné ochranné hrázi a dál po vyšlapaném chodníčku v písku k úzkému pruhu pláže.

Jak se blížil ke břehu, zaslechl nějaký zvuk. Klidně to mohl být vítr, jenž čechrá travnatý porost mezi dunami. Koutkem oka postřehl pohyb něčeho černého, jejž by za jasné noci přisuzoval přelétavému stínu měsíce. Neviděl, kdo ho udeřil perlíkem do hlavy, a už nespatřil jehlu, kterou mu útočník zarazil zboku do krku. Zjevila se mu Chiara ve sněhově bílých svatebních šatech potřísněných krví a úpěnlivě ho prosila, aby neumíral. Pak se pomalu vzdalovala v záblescích modrého světla, až nakonec zmizela úplně.

Shamron s Navotem stáli bok po boku na velitelském stanovišti a mlčky zírali na blikající zelené světýlko. Posledních deset minut se ani nehnulo. A Shamron věděl, že už se nepohne.

„Měl bys někoho poslat, ať se tam trochu porozhlídne,“ navrhl tiše. „Jen tak pro jistotu.“

Navot beze slov zvedl mikrofon vysílačky ke rtům.

Josi sledoval Gabrielovu štěnici až k vesničce Southend-on-Sea; útočiště našel v kavárně s výhledem na ústí řeky Temže, jež měla otevřeno čtyřiadvacet hodin denně. Tam jej také zastihl pilný hovor Uziho Navota. O třicet vteřin později už seděl ve svém renaultu a nebezpečnou rychlostí se řítil k mysu Foulness Point. Jakmile sjel na parkoviště, spatřil BMW kombi s otevřenými pátými dveřmi a klíčky v zapalování. Z kastlíku vytáhl kapesní baterku a vydal se po čerstvých stopách v písku ke břehu. Tam se objevily další otisky a vedle nich dvě souběžné rýhy, které se táhly od středu pláže až k vodě. Způsobily je špičky bot člověka, jehož někdo táhl, poznal okamžitě Josi – muže, jenž byl buďto v bezvědomí, nebo ještě hůř. Zvedl vysílačku ke rtům a zburcoval Navota na velitelském stanovišti. „Je pryč,“ zahlaholil. „A vypadá to na člun.“

Navot sklopil mikrofon a pohlédl na Shamrona.

„Silně pochybuju, že ho v tomhle počasí vzali na okružní plavbu po Severním moři, Uzi.“

„S tím souhlasím, šéfe, ale kam ho teda odvezli?“

Shamron přešel k mapě. „Sem,“ pravil a ukázal prstem do míst na opačném břehu řeky Crouch. „Je tu spousta kotvišť, kde se dá s loďkou nebo člunem snadno přistát. A jediný způsob, jak se tam v tuhle noční dobu dostat, je právě lodí, což pro nás znamená, že budeme muset jet pěkně naokolo.“

Navot se chopil vysílačky a přikázal týmům, aby se pustily za únosci. Následně zvedl telefon, vytočil ústředí MI5 a nastínil vývoj událostí Grahamu Seymourovi.

51

Vznášel se v galerii vzpomínek s obrazy mrtvých na stěnách. Promlouvali k němu, když pomalu plul kolem – Zwaiter a Hamiti, bratři al-Hurání, Sabrí a Chálid al-Chalífovi, otec a syn teroru. Vítali jej mezi mučedníky a oslavovali jeho smrt cukrátky a písní. Na konci síně stál mrtvolně bledý chlapec s prostříleným obličejem a provedl Gabriela vraty kostela v Benátkách. V chrámové lodi visel cyklus obrazů znázorňujících scény z Gabrielova vlastního života a nad hlavním oltářem se houpalo nedokončené plátno zcela zřejmě malované mistrem Bellinim, jež zobrazovalo Gabrielovu smrt. Malíř sám stál v sanktuáriu. Vzal Gabriela za ruku a kráčel s ním ven do zahrady v Jeruzalémě, kde ve stínu olivovníku seděla žena zjizvená plameny s andělským chlapcem v klíně. Podívej se na ten sníh, šeptala mu. Ten sníh zprostí Vídeň všech jejích hříchů. Sníh padá na Vídeň, zatímco na Tel Aviv prší řízené rakety. Slyšel, jak na něj někdo volá, ale když běžel zpátky do kostela, nikdo v něm nebyl. Vrátil se tedy do zahrady, ale ani ženu s dítětem už nenašel.

Když se konečně probudil, měl pocit, jako by se předtím opil do němoty. Příšerně ho bolela hlava a v ústech měl sucho, jako by mu je někdo vycpal vatou. Bál se, že bude zvracet, přestože naposled jedl před mnoha hodinami. Pomalu otevřel oči, a aniž pohnul jediným svalem, zhodnotil situaci. Ležel na zádech na úzkém polním lehátku v malinké místnosti s porcelánově bílými stěnami; želízka, jimiž měl spoutané ruce, byla provlečena železným očkem přibitým do zdi za hlavou, takže musel držet paže bolestivě natažené. Svlékli jej a vzali mu hodinky, ústa měl přelepena páskou. Pronikavé bílé světlo ze stropu ho oslepovalo.

Znovu oči zavřel a potlačil nával nausey. Roztřásl se zimou. Tohleto je vynikající skrýš, napadlo ho v duchu. A jistě stálo spoustu plánování a úsilí ji vytvořit. I přes téměř klinickou čistotu se ve vzduchu vznášel nepříjemný pach výkalů a potu, pach ženy, již drželi dlouho v zajetí. Byl si naprosto jistý, že před ním v téhle cele věznili Elizabeth Haltonovou. Pořád je ještě někde blízko, nebo ji odvezli na jiné místo, aby uvolnili prostory novému nájemci?

Za dveřmi se ozvaly nějaké zvuky. Gabriel otočil hlavou o pár stupňů na stranu a viděl, jak na něj skrze průzor mžourá něčí oko. V zámku zarachotil klíč a dveře se za hlasitého skřípání otevřely. Dovnitř vešel sotva třicetiletý, subtilně stavěný muž v košili s límečkem a karmínově červeném svetru s výstřihem do véčka. Chvíli si Gabriela tázavě prohlížel zpoza brýlí s rohovinovými obrubami, jako by měl původně namířeno spíš do knihovny nebo knihkupectví a po cestě narazil na tento nečekaný výjev, který ho přiměl se zastavit. Rysy jeho tváře připadaly Gabrielovi povědomé, ale teprve když mu strhl pásku z obličeje a arabsky popřál hezký večer, pochopil proč. Ten hlas patřil mladíkovi z amsterodamské čtvrti Oud West, muži, v němž se mísila napůl egyptská a napůl palestinská krev – nebezpečná kombinace.

Díval se do očí Išaku Fawazovi.

Zmizel tak rychle, jako se objevil. Pár minut nato vešli do cely čtyři mužové. Než mu sundali pouta, dostal několik ran do břicha, a když mu pomohli na nohy, podali si ho znovu. Jelikož v cele neměli na pořádný výprask dost místa, chvilku se dohadovali, a pak ho, stále nahého, odtáhli ho po schodech nahoru do potemnělého skladiště. Gabriel udeřil první, což je trochu zaskočilo. Jednoho útočníka se mu podařilo dočasně vyřadit ze hry, ale v tu chvíli se na něj vrhli zbylí tři a povalili ho na chladnou betonovou podlahu. Škrtili ho, kopali a mlátili hlava nehlava, dokud se odněkud ze skladového prostoru neozval povel, jenž jim přikázal skončit. Nechali ho tam chvíli ležet a zvracet vlastní krev a potom ho opět odnesli do cely a připoutali ke zdi. Přemáhal se, aby neztratil vědomí, ale nakonec se podvolil. Dokořán otevřená vrata kostela v Benátkách jej zvala dovnitř, a tak znovu vstoupil. Bellini stál na pracovní plošině vysoko nad hlavním oltářem a dokončoval poslední drobnosti na plátně zobrazujícím Gabrielovu smrt. A ten, jehož maloval, vyšplhal za ním a chopil se štětce, aby mistrovi pomohl.

52

WALTHAMSTOW, LONDÝN,

BOŽÍ HOD VÁNOČNÍ 02:15

Ten pozorovatel byl velice schopný. A stejně dobře by si vedl i v Káhiře. Nebo v Bagdádu.

Zbytečně komplikovaná cesta z Hampstead Heath trvala zbytečně dlouho. Jel čtyřmi různými autobusy a dva dlouhé úseky urazil pěšky, než na stanici King’s Cross konečně naskočil na metro linky Victoria Line a nechal se dovézt na Walthamstow Central. Teď kráčel po Lea Bridge Road s mobilním telefonem přitisknutým u ucha, Eli Lavon sto metrů za ním. Zahnul na Northumberland Road a o třicet vteřin později vešel do řadového domku s hrubou omítkou s oblázky. V oknech druhého patra se svítilo, což dokazovalo přítomnost dalších operativců.

Lavon daný blok obešel a vrátil se na Lea Bridge Road. Na protější straně ulice stála autobusová zastávka, kde nikdo nečekal a odkud měl vynikající výhled na dům. Když se vyčerpaně svezl na lavičku, slyšel ve sluchátku, jak Uzi Navot předává adresu Grahamu Seymourovi. Lavon počkal, až domluví, a pak zamumlal do hrdelního mikrofonu: „Nemůžu tu vysedávat moc dlouho, Uzi.“

„Není třeba, kavalerie už vyráží.“

„Tak jim vyřiď, ať nenadělají moc rámusu,“ dodal Lavon. „Ale hlavně ať pohnou. Jsem promrzlý na kost.“

Týmům z MI5 a protiteroristického oddělení Scotland Yardu stačilo pouhých deset minut na to, aby zjistily jména čtyř mužů, kteří si legálně pronajímali dům na Northumberland Road číslo 23, a dvacet na to, aby získali záznamy všech telefonátů, které se z domu za poslední dva roky uskutečnily. Volaná čísla, která se objevovala na seznamu dlouhodobě sledovaných stanic, stejně jako hovory do oblastí, v nichž bujely extrémní formy islámu, okamžitě prověřovali dál a nechali si rovněž vyjet seznam dalších čísel vytáčených v těchto cílových stanicích. Ve výsledku to zna menalo, že do hodiny od Lavonova prvního hlášení vytvořili technici z MI5 a Scotland Yardu matici několika tisíců čísel a zhruba pěti stovek jmen, která se k nim vztahovala.

Těsně po třetí hodině ranní dostala tento seznam speciální pracovní skupina MI5, jež fungovala nepřetržitě od chvíle, kdy unesli Elizabeth Haltonovou. Pět minut nato odnesl Graham Seymour osobně kopii seznamu do konferenčního sálu ve čtvrtém patře, kde čekaly tři poměrně mladé ženy. Atraktivní blondýnka s vlasy po ramena a alabastrovou pletí, jež sotva překročila třicítku, měla americkou národnost, ostatní dvě, plnoštíhlá odměřená žena s vojáckým držením těla a malá tmavovlasá dívka, která lehce kulhala, pocházely z Izraele. Ačkoliv všechny vstoupily na území Velké Británie s falešnými pasy, vpustil je Seymour do ústředí MI5 v Thames House – pod podmínkou, že uvedou svá pravá jména. Silnější Izraelka, majorka izraelské vojenské kontrarozvědky Aman, se jmenovala Rimona Sternová. Nenápadná dívka byla analytička izraelské zahraniční rozvědky Dina Saridová a Američanka měla na pověřovacích listinách uvedeno jméno Irene Moorová, plánovací referentka CIA podřízená protiteroristickému středisku v Langley.

S vděčností dokument převzaly a rozdělily si data mezi sebe. Američanka s izraelskou vojačkou si vzaly na starost telefonní čísla, jmen se ujala dívka s tmavými vlasy, která nejenže je vynikajícím způsobem zpracovávala, což poznal Graham Seymour na první pohled, ale z jejího soustředěného nasazení navíc čišela naprostá oddanost věci. A v hlubokých očích se jí zračily stopy bolesti nad ztrátou milované bytosti, usoudil Seymour. I ji zasáhl strach a teror, říkal si v duchu, byla obětí i přeživším. A měla mozek s výkonem hlavního serveru široké sítě počítačů. Graham Seymour byl přesvědčen, že řešení matice jmen a čísel odhalí drahocenné vodítko. A nepochyboval o tom, kdo k němu dojde jako první.

Vyklouzl ze sálu a vrátil se do operačního střediska. Na svém stole našel depeši policejního prezidia hrabství Essex v Chelmsfordu, podle které byla na břehu severního toku řeky Crouch poblíž výběžku Holliwell Point nalezena loď s mělkým kýlem. Stav přívěsného motoru odpovídal domněnce, že se na ní v průběhu noci někdo plavil. Graham Seymour chňapl po telefonu a vytočil linku Uziho Navota na izraelském velitelském stanovišti v Kensingtonu.

Půl minuty poté Navot zavěsil a oznámil zprávu Shamronovi. „Vypadá to, že s tím převozem na druhý břeh jste měl pravdu, šéfe.“

„Tys o tom snad pochyboval, Uzi?“

„Ne, šéfe.“

„Je naživu,“ prohlásil Shamron pevně, „ale nevydrží dlouho. Potřebujeme nějaký zásadní průlom, stačí jedno jméno. Jedno telefonní číslo. Něco.“

„Holky už na tom pracují.“

„A doufejme, že na to taky přijdou, Uzi. Brzo.“

53

Když se Gabriel probudil podruhé, právě ho omývali. Na okamžik se vyděsil, že už ho zabili a že sleduje rituální očistu vlastního těla. Pak však pronikl další vrstvou vědomí a došlo mu, že se ho jen únosci snaží dát trochu do pořádku, aby ho mohli obléci.

Sundali mu pouta, aby ho mohli navléknout do teplákové soupravy, na nohy mu nasadili jednoduché pantofle a bez dalších projevů násilí odešli. O pár minut později, snad za půl hodiny, vstoupil do cely Išak. Díval se na Gabriela zvráceným pohledem plným klidu a teprve po chvíli mu položil první otázku.

„Kde je moje žena a syn?“

„Vy jste pořád tady? Proč? Myslel jsem, že už jste dávno odjel.“

„Do Pákistánu? Nebo Afghánistánu? Nebo jiného zkurvy-stánu?“

„Tak tak,“ pravil Gabriel. „Zpátky do Domu islámu, bezpečného útočiště všech vrahů.“

„Měl jsem to v plánu,“ usmál se Išak. „Ale požádal jsem o povolení vrátit se sem, abych si s vámi mohl vyřídit účty. A bylo mi uděleno.“

„Gratuluju.“

„Tak, a teď mi povězte, kde je moje žena a syn.“

„Kolik je hodin?“

„Za pět minut půlnoc,“ oznámil Išak, náležitě hrdý na svou vynalézavost. Pak se teatrálně zadíval na hodinky a opravil se: „Vlastně za čtyři. Čas se vám rychle krátí. A teď mi odpovězte na otázku.“

„Předpokládám, že teď už jsou v Negevu. Máme tam utajené vězení pro ty nejhorší z nejhorších, dá se klidně připodobnit ke galaktické černé díře. Kdo jednou vkročí dovnitř, ven už nevyjde. O Hanifu a Ahmeda bude dobře postaráno, nemusíte se bát.“

„Lžete.“

„To máte možná pravdu.“

„Když jsme vyjednávali po telefonu, tvrdil jste mi, že jste Američan a že necháte moji rodinu odvézt do Egypta a mučit ji. A teď říkáte, že jsou v Izraeli. Chápete, co mám na mysli?“

„Vy nějakou máte?“

„Nedá se vám věřit, to jsem chtěl říct. Ale to se nakonec není čemu divit, jste přece jenom Žid.“

„Otcovrah mě bude poučovat o nemorálnosti lži.“

„Mýlíte se, Allone, to vy jste zabil mého otce. Já jsem ho zachránil.“

„Uvědomuju si sice, že mám trochu indisponovaný mozek, Išaku, ale tohle mi budete muset vysvětlit.“

„Můj otec kdysi býval členem Meče Alláhova, ale pak se k džihádu obrátil zády a vybral si život odpadlíka v cizí zemi. Svůj zločin ještě znásobil tím, že se spaktoval s váma, s židovským vrahem palestinských mudžahedínů. Podle islámského práva se měl můj otec za své činy smažit v pekle, ale já jsem mu umožnil mučednickou smrt. Stal se z něj šahíd, a tak má zaručeno místo v Ráji.“

Pronášel svá slova tak zaníceně, že jakákoliv další debata by byla naprosto zbytečná. Gabriel věděl, že by dosáhl zhruba stejných výsledků, jako kdyby se dohadoval s člověkem, jenž je přesvědčen, že Země je placatá nebo že Američané nikdy nepřistáli na Měsíci. Připadal si náhle jako Winston Smith v místnosti 101 na ministerstvu lásky. Svoboda je otroctví. Dvě a dvě rovná se pět. (Autor naráží na proslulý román George Orwella „1984“; hlavní hrdina Winston Smith rebeluje proti diktátu Velkého Bratra, časem je však nelogickým režimem totálně zmasírován a bez výhrad se podvoluje. (Pozn. překl.) ) Zavraždit vlastního otce je božská povinnost.

„V Dánsku jste si počínali velice dobře,“ prohodil Gabriel. „Opravdu profesionálně. Museli jste to plánovat hodně dlouho dopředu. Domnívám se, že smrt vašeho otce v původním plánu nefigurovala, ale vy jste skvěle zaimprovizoval.“

„Děkuji,“ pronesl Išak upřímně.

„Proč jste tam nezůstal až do konce? A proč jste mě nenechal zabít spolu s ním?“

Išak se usmál, ale na otázku nereagoval. A tak si Gabriel odpověděl sám.

„Protože vy a Sfinga jste se mnou měli jiné plány, je to tak? Rozhodli jste se ve chvíli, kdy se v londýnských novinách objevila moje fotografie.“

„Kdopak je ten člověk, kterému říkáte Sfinga?“

Tentokrát otázku ignoroval Gabriel a pokračoval. „Sfinga věděl, že pokud se Američanům nepodaří Elizabeth osvobodit, vezme její otec nakonec celou věc do svých rukou. Věděl, že Robert Halton nabídne za její život to jediné, co má – peníze. A taky věděl, že někdo ty peníze bude muset doručit. Počkal, až Halton učiní nabídku, a potom se chopil příležitosti a vykonal pomstu.“

„A vy jste přesto přišel.“ Išak nedokázal skrýt lehký údiv, který se mu vkradl do hlasu. „Musel jste tušit, jaký bude váš osud. Proč jste něco takového podstupoval? Proč chcete dát svůj život za jiný? Za život rozmazlené dcerušky amerického miliardáře?“

„Kde teď je, Išaku?“

„Opravdu si myslíte, že bych vám to řekl? I kdybych to věděl?“

„Víte to velice dobře. Je to nevinný člověk, Išaku, a ani podle vašeho zvráceného výkladu takfiru nemáte žádné právo ji zabít.“

„Je to dcera amerického velvyslance a kmotřenka amerického prezidenta, která veřejně podporovala válku v Iráku, a z pohledu našich i jiných zákonů tvoří legitimní cíl.“

„Jenom terorista by Elizabeth Haltonovou považoval za legitimní cíl. Měli jsme dohodu. Třicet milionů dolarů za Elizabethin život. Očekávám, že ji dodržíte.“

„Nejste v pozici, abyste si mohl klást jakékoliv požadavky, Allone. A kromě toho, naše právo nám povoluje nevěřícím lhát, vyžaduje-li to situace, a také si podle potřeby brát jejich peníze. Třicet milionů dolarů dokáže z velké části financovat globální džihád. Kdo ví? Třeba si dokonce budeme schopni pořídit nukleární zbraň – zbraň, s jejíž pomocí vymažeme vaši zemi z mapy světa.“

„Nechte si peníze a kupte si tu posranou atomovku. Ale propusťte Elizabeth.“

Išak povytáhl obočí a nakrabatil čelo, jako by ho dané téma najednou přestalo bavit. „No, vraťme se teď k mé původní otázce,“ povzdechl. „Kde je Hanifa a Ahmed?“

„Nechali jsme je v Dánsku vzít do vazby. Když jste přišli s požadavkem, abych peníze předal já, kontaktovali jsme dánské kolegy a vyžádali si vaši ženu a syna jako záruku. Dánové nám samozřejmě vyšli bez váhání vstříc, tudíž závěr je následující: pokud se odsud nevrátím živý a Elizabeth Haltonová nebude propuštěna na svobodu, vaše rodina zmizí z povrchu zemského.“

Gabrielova slova vyvedla Išaka z míry, ale nasadil vzdorovitý výraz. „Lžete.“

„Když myslíte. Ale můžete mi věřit – pokud se mi něco stane, už je nikdy neuvidíte.“

„I kdyby to byla pravda, a vy jste je skutečně odvezli do Izraele jako záruku, jakmile se svět dozví, že je zadržujete, bude na vás okamžitě vyvíjet ohromný tlak, abyste je propustili. Vaše vláda nakonec bude muset ustoupit.“ Nečekaně prudce se postavil a pohlédl na hodinky. „Do půlnoci zbývají dvě minuty. Ještě než vás popravíme, potřebujeme od vás jednu informaci. Dejte nám ji bez boje a zemřete relativně bezbolestnou smrtí. Pokud se budete zase vzpírat, nechám své muže, ať si s váma hrají dle libosti. A tentokrát už je neodvolám.“

Otevřel dveře a vykročil ven, ale pak se naposled otočil. „Tak mě napadá, že i vy brzy rozšíříte řady šahídů. Pokud před smrtí konvertujete k islámu, půjdete rovnou do Ráje. Kdybyste chtěl, mohl bych vám pomoct. Procedura je velmi jednoduchá.“

Jelikož nedostal žádnou odpověď, bez dalších slov přibouchl dveře a zamkl. Gabriel zavřel oči. Dvě a dvě rovná se pět, běželo mu hlavou. Dvě a dvě rovná se pět.

54

THAMES HOUSE, BOŽÍ HOD VÁNOČNÍ 04:15

„Možná jsem na něco přišla.“

Graham Seymour vzhlédl. Před ním stála izraelská tmavovláska, která trochu kulhala. Dina Saridová. Gestem ruky jí naznačil, aby se posadila na sousední, volnou židli za jeho stolem v operačním středisku. Odmítla.

„Podle záznamů Britského Telecomu se za posledních osmnáct měsíců uskutečnilo sedmadvacet hovorů ze stanice na Northumberland Road na číslo v Reginald Street 14 v Lutonu. Pět z nich proběhlo poté, co Elizabeth Haltonová zmizela.“

Seymour se zamračil. Londýnské předměstí Luton s vysokým podílem muslimských obyvatel představovalo jeden z nejtěžších problémů MI5.

„Pokračujte,“ pobídl ji.

„Z vaší matice vyplývá, že daná lutonská telefonní stanice je hlášena na jistého Nabila Elbadryho. Pan Elbadry se orientuje na vývoz a dovoz různého zboží a provozuje další druhy podnikání. Nefiguruje na žádném seznamu známých stoupenců terorismu a džihádistických bojovníků, které jste nám poskytl.“

„Tak o co jde?“ nechápal Seymour.

„Když jsem na to jméno před pár minutami narazila, věděla jsem, že už jsem ho někde viděla.“

„Kde?“

„Ve složce dokumentů týkajících se členů Meče Alláhova, kterou jsme získali od egyptské rozvědky.“

Seymourovi se obrátil žaludek. „Pokračujte, slečno Saridová.“

„Před pěti lety zajali v Káhiře muže jménem Kemel Elbadry. Při výslechu ve vězení Tora přiznal, že se účastnil několika operací Meče Alláhova na území Egypta.“

„Co to má společného s Nábilem Elbadrym z Lutonu?“

„Podle záznamů měl Kemel bratra Nabila, který v roce 1987 emigroval do Anglie. Což přesně odpovídá imigračním údajům Nabila Elbadryho z Lutonu.“

„Kemel je stále ve vězení?“

„Zemřel.“

„Byl popraven?“

„Není známo.“

Graham Seymour se postavil a vyžádal si klid.

„Nabil Elbadry,“ zahalasil. „Reginald Street 14, Luton. Chci o tom muži a jeho podnikatelských aktivitách vědět všechno, co se dá zjistit. Do pěti minut.“

Podíval se dívce do očí. Mlčky kývla a pomalu se belhala zpět do konferenčního sálu.

Deset minut poté, co za Išakem zaklaply železné dveře, si pro Gabriela přišli mladíci v černých kombinézách. Když ho táhli nahoru po schodišti, připravoval se vnitřně na další sérii ran a kopanců, ale ve skladišti na něj čekala hliníková skládací židle, do níž ho docela přátelsky usadili.

Pak se podíval před sebe a pochopil proč. Díval se přímo do videokamery. Išak, jenž nyní zastával funkci režiséra a kameramana, přikázal ostatním, aby se rozestavěli za jeho zády. Tři z nich drželi kompaktní samopaly Heckler & Koch, čtvrtý v ruce zlověstně svíral nůž. Gabriel však věděl, že jeho chvíle ještě nenastala. Ruce měl spoutané před sebou a bezvěrci odsouzení k potupné smrti odřezáním hlavy je měli zásadně svázané za zády.

Išak ještě poupravil rekvizity a pak vystoupil zpoza kamery a podal Gabrielovi text projevu. Gabriel k němu sklopil zrak a jako herec nespokojený se svými replikami jej Išakovi vracel zpět.

„Přečti to!“ přikázal Išak rozezleně.

„Ne,“ odvětil Gabriel klidně.

„Přečti to, nebo tě hned teď zabiju.“

Gabriel pustil papíry z ruky.

Seymourova pracovní skupina shromáždila podrobný soupis obchodních zájmů a nemovitého majetku registrovaného na jméno Nabil Elbadry s bydlištěm na Reginald Street v Lutonu během deseti minut. Graham Seymour projížděl očima řádek po řádku a zhruba uprostřed seznamu se zarazil. Elbadry byl menšinovým společníkem firmy, která vlastnila skladiště na West Dock Street v městečku Harwich poblíž přístaviště trajektů. Seymour vstal a rychle přešel k mapě. Harwich se nacházelo zhruba šedesát kilometrů od místa, kde essexská policie objevila opuštěný člun. Seymour přiskočil ke svému stolu a okamžitě vytočil číslo izraelského velitelského stanoviště v Kensingtonu.

Rozlícený Išak sebral popadané papíry ze země, a když se trochu uklidnil, přečetl prohlášení sám. Gabriel podle něj spáchal mnoho zločinů proti palestinskému a muslimskému lidu a brzy za ně bude čelit spravedlnosti meče. Gabriela výčet vlastních hříchů nezaujal natolik, aby jej vyslechl až do konce. Místo toho zabodl oči do podlahy a přemítal, proč se Išak neobtěžoval zahalit si tvář, než před kameru vstoupil. A pak mu to došlo. Išak je mučedník a chystá se na smrt spolu s ním. Když dočetl Gabrielův rozsudek smrti, přešel za kameru a ujistil se, že se vše nahrálo. Spokojen s výsledkem dal pokyn mužům v černých kombinézách, aby se pustili do dalšího výprasku. Trvalo to snad věčnost a bodnutí jehly přišlo jako vysvobození. Gabrielovi spadla víčka a cítil, jak klesá do hlubin černých vod.

„Za jak dlouho jsi schopen přesunout týmy na místo, Uzi?“

„Poslal jsem všechny do oblasti, jakmile jsme obdrželi od essexské policie zprávu o tom člunu. Přímo v Harwichi můžu mít tři týmy do dvaceti minut, možná rychleji. Otázka je, co uděláme, až dorazí na místo?“

„Nejprve zjistíme, zda tam Gabriel opravdu je, a pokud ano, zda je naživu. Pak budeme čekat.“

„Čekat? Na co, šéfe?“

„Přijeli jsme zachránit tu Američanku, Uzi, a bez ní se nevrátíme.“

55

HARWICH, ANGLIE, BOŽÍ HOD VÁNOČNÍ 05:30

Harwich, městečko s prastarým přístavem o patnácti tisících obyvatelích, kde se stékaly řeky Stour a Orwell, i za neúnavného bubnování deště poklidně dřímalo. V zátoce Ramsey nekotvily žádné obchodní lodě a u trajektového terminálu se sjela jen hrstka aut, jež čekala na první ranní převoz na kontinent. Domy ve středověkém centru byly zabedněné a ponechané napospas rackům.

Právě do těchto míst dorazilo přesně ve tři čtvrtě na pět ráno na Boží hod vánoční šest terénních operativců zahraniční rozvědky státu Izrael. O čtvrt hodiny později již vysílačkou potvrdili, že ve skladu na West Dock Road skutečně zaznamenali pohyb osob, a do 5:15 se jim podařilo umístit bezdrátovou miniaturní kameru do rohu rozbitého okna v zadní zdi budovy. Poté se rozdělili do okolních ulic. Jakov zaujal pozici asi sto metrů od skladiště na Station Road. Josi se obezřetně procházel po Refinery Road, jež na ni kolmo navazovala, a Oded s Mordechajem rychle ukryli sledovací dodávku za nadjezd přes silnici A120. Michail s Chiarou, kteří strávili noc v sedadlech BMW, seděli v nákladovém prostoru vozu, oči upřené na monitor, na nějž se přenášely záběry z bezdrátové kamery. Signál ovlivňovaly atmosférické poruchy a obraz byl rozostřený, přesto jasně viděli, co se děje uvnitř skladiště. Čtyři muži v černých kombinézách nakládali do skříňové dodávky značky Vauxhall barely s blíže neurčenou kapalinou. Akci řídil malý hubený muž s egyptskými rysy v karmínově červeném svetru s výstřihem ve tvaru písmene V.

V 5:40 zmizelo všech pět mužů mimo záběr kamery a o deset minut později se vrátili s poslední součástkou zbraně hromadného ničení, kterou právě poskládali – mužem v modrobílé běžecké kombinéze. Měl napuchlý, zkrvavený obličej a lepicí páska, jíž byl spoután, mu nedovolovala téměř žádný pohyb.

„Prosím tě, Michaile, řekni mi, že žije.“

„Neboj, Chiaro, žije.“

„Jak to víš?“

„Kdyby byl mrtvý, nemuseli by ho strkat k bombě.“

A nejlepší důkaz, že ještě žije, jim poskytla Gabrielova hlava, pomyslel si Michail ponuře. Po smrti už by ji neměl na krku. O tenhle poznatek se však s Chiarou nepodělil; za poslední noc si sama prošla dost velkým peklem.

V 5:55 čtyři muži svlékli kombinézy, pod nimiž měli obyčejné civilní šaty. Tři z nich nastoupili do nákladního vozu značky Mercedes a odjeli, čtvrtý usedl za volant vauxhallu a čekal, než subtilní chlapík v červeném svetru naskočí zadními dveřmi za Gabrielem. Přesně v šest hodin vyjela dodávka na West Dock Road a zamířila k nájezdu na silnici A120. Za ní nenápadně vyrazily čtyři dopravní prostředky. Jakov jako první zaujal místo na špici, zatímco Chiara s Michailem kryli na motorce konec. Michail seděl posunutý úplně vzadu – na sedadle střelce.

Gabriel otevřel jedno oko, po něm opatrně druhé. Zkusil pohnout končetinami, ale nešlo to. Temenem tlačil do něčeho kovového; dokázal otočit hlavou jen tolik, aby poznal, že leží před ocelovým barelem. Vedle něj stálo pět dalších a všechny byly propojeny důmyslnou sítí drátů s rozbuškou umístěnou na středové konzole vedle řidiče. Naproti sobě spatřil Gabriel Išaka, jenž seděl na podlaze se zkříženýma nohama a s pistolí v ruce. Usmíval se, evidentně hrdý na to, jak dobře načasoval chvíli, kdy Gabriel odhalí způsob, jakým bude zanedlouho popraven.

„Kam to jedeme?“ zeptal se Gabriel.

„Do Ráje.“

„Trefí tam řidič bez mapy, nebo prostě jede za nosem?“

„Cestu zná velice dobře,“ ujistil jej Išak. „Dlouho se na ni připravoval.“

Gabriel zkroutil krk, aby se na řidiče mohl pořádně podívat. Byl o několik let mladší než Išak, měl hladce oholenou tvář a oběma rukama křečovitě svíral volant jako začátečník, který jede poprvé sám v provozu.

„Chci se posadit,“ požádal Gabriel.

„Měl byste raději zůstat ležet. Když se posadíte, bude vás to víc bolet.“

„Na to kašlu,“ odsekl Gabriel.

„Jak je libo.“

Išak vzal Gabriela za ramena a nešetrně jej opřel o boční stěnu úložného prostoru na straně spolujezdce. A měl pravdu, sedět opravdu bolelo. Vlastně to bolelo tak zatraceně moc, že Gabriel málem omdlel. Alespoň teď však viděl skrze čelní sklo ven. Byla stále tma, ale kus oblohy už zalila sytě temná modř – první ranní úsvit Božího hodu, uvědomil si Gabriel. Soudě dle nízké rychlosti vozu a faktu, že zvenčí neslyšel žádný provoz, museli jet po nějaké vedlejší silnici. Letmo zahlédl nápis na dopravní ceduli, jež se mihla za sklem: SHRUB END. Shrub End? Kde, probůh, leží Shrub End?

Bolestí přivřel oči a v tu chvíli zaslechl rachot motoru, který nepatřil jejich vozu. Ostrý, pronikavý zvuk vydával vysoce výkonný motocykl, který se k nim zezadu rychle přibližoval. Gabriel otevřel oči tak akorát včas, aby spatřil, jak stroj ve spršce vodní tříště z povrchu vozovky prosvištěl kolem jejich auta. Pak obrátil pohled k Išakovi a znovu se otázal, kam jedou. Išak se jen pousmál. Úsměv mučedníka, říkal si Gabriel. Zavřel oči a pomyslel na motorku. Musí to být smrtící rána, nabádal střelce v duchu. Michail však ani jinak střílet neuměl.

Uzi Navot stáhl mikrofon dolů a pohlédl na Shamrona.

„Michail hlásí, že sedí pořád stejně, jako když vyjeli ze skladiště. Jeden za volantem, druhý vzadu s Gabrielem. Řidiče dostane snadno, ale oba v žádném případě.“

„Musíš zařídit, aby někde zastavili, Uzi – někde, kde výbuch neohrozí životy nevinných lidí.“

„A co když nezastaví?“

„Vymysli záložní plán.“

Gabriel se na ně snažil příliš nemyslet. Nelámat si hlavu s tím, jak se jim podařilo ho vystopovat, jak dlouho už ho sledují nebo jakým způsobem ho z toho chtějí vysekat. Pokud šlo o něj, nikdo z těch venku neexistoval. Byli to duchové. Přeludy. Lži. Upíral myšlenky k čemukoliv jinému. K polámaným žebrům, z nichž vystřelovala palčivá bolest. K prokřehlým, znecitlivělým končeti nám. Vzpomínal na Shamrona, jak se opírá o svou vycházkovou hůl z olivového dřeva. Plujeme světem jako stíny, udeříme jako blesk, a pak se hned zase vypaříme. Udeřte co nejdřív, blesklo mu hlavou, protože já už se na mostě přes Jahannam dlouho neudržím. V duchu si představil hodiny a za oknem pozoroval, jak velká ručička obíhá kolem ciferníku. Dával pozor, jestli neuslyší další vozidla, a sledoval názvy okolních míst na značkách, jež se míhaly za sklem: HECKFORDBRIDGE…, BIRCH…, SMYTH’S GREEN…, TIPTREE…, GREAT BRAXTED… Ani Gabriel, Ústavem školený expert na geografii Evropy, nedokázal určit, kde se nacházejí. Teprve když se objevila cedule s nápisem CHELMSFORD, došlo mu, že se vrací do Londýna ze severovýchodu, stejnou cestou, kudy kdysi probíhala starověká římská silnice. Před vesničkou Langford řidič náhle zpomalil. Išak sevřel pistoli a pozvedl ji v obranné pozici ke hrudi. Pak šlehl očima po muži za volantem.

„Co se děje?“ zamumlal arabsky.

„Před námi se stala nějaká nehoda. Mávají na mě, abych zastavil.“

„Policie?“

„Ne, jenom řidiči.“

„Jeď dál.“

„Zablokovali silnici.“

„Tak je objeď,“ vyštěkl Išak.

Řidič strhl volant prudce doleva a dodávka se naklonila o pár stupňů na bok, jak sjel z krajnice. Při drncavém přejezdu přes zpomalovací práh zakoušel Gabriel ostré vlny bolesti v každičkém kousku těla. Než se přehnali kolem havárie, postřehl vysokého muže s ustupujícími vlasy, jak zoufale mává rukama nad hlavou a plačtivě žadoní, aby řidič zastavil. Vedle něj stál muž s obličejem poznamenaným neštovicemi, jenž zíral na rozbitý přední reflektor s žalostným výrazem ve tváři; jako by se už teď snažil vymyslet vhodnou výmluvu pro manželku. Dodávka se vrátila na vozovku a uháněla dál. Gabriel se otočil k Išakovi.

„Jsou přece Vánoce, Išaku. Co za člověka nechá na Boží hod ve štychu dva lidi, kteří zůstali viset na silnici?“

Místo odpovědi ho Išak srazil na podlahu. Teď mohl Gabriel pozorovat jen podrážky jeho bot, kovová dna šesti barelů naplně ných výbušninou a drát, jenž vedl ke spínači v rozbušce na středové konzole. Ve snaze dorazit do Londýna načas Išak bezděčně zmařil první záchrannou akci. Gabriel dobře věděl, že druhá už se bude muset obejít bez úskočných manévrů. Zavřel oči a čekal, až uslyší hučení motocyklu.

Navot přikázal Josimu a Jakovovi, aby nasedli zpátky do nabouraných vozů, a naposled pohledem požádal Shamrona o radu. „Tohle už trvá trochu moc dlouho,“ povzdechl si Shamron. „Vyřiďte to někde, kde nezraní žádné civilisty. A vytáhněte ho ven celého.“

Išak si tiše předčítal pasáže z Koránu, když Gabriel zaslechl monotónní vrčení motoru rychle se přibližujícího stroje. Soustředil pohled na pistoli, již měl Išak položenou v klíně, a nenápadně nakrčil nohy k jedinému úderu. Hučení motocyklu chvíli plynule zesilovalo, a pak náhle ztichlo. Išak zvedl oči od Koránu a zamžoural přes přední sklo. Když se motorka neobjevila, znepokojeně se podíval na Gabriela v neblahé předtuše toho, co bude následovat. Ve chvíli, kdy sáhl po pistoli, zasypaly přední část vozu úlomky prostřeleného skla a interiér potřísnila sprška krve. Řidič se s několika průstřely v hlavě skácel na volant a svezl se ke straně spolujezdce. Ve smrtelné křeči s sebou strhl i řízení a dodávka se řítila mimo vozovku. Išak se snažil namířit pistoli na Gabriela, ale ten z posledních sil zvedl spoutané nohy a vykopl mu ji z ruky. Únosce se nechtěl smířit s porážkou tak snadno a znovu se po zbrani vrhl. Zbytečně. Dodávka sjela z krajnice a několikrát se převrátila.

56

Probral se na mokré zemi. Cítil otupující bolest a špatně se mu dýchalo. Žena, která z něj odmotávala lepicí pásku, mu křičela do obličeje. Její hlas komolila polstrovaná helma a tvář měla schovanou za tmavým hledím. „Jsi v pořádku, Gabrieli?“ volala. „Slyšíš mě? Odpověz! No tak, Gabrieli, slyšíš mě! Zatraceně! Slíbil jsi mi, že nezemřeš, tak sakra neumírej!“

57

RUNSELL GREEN, ANGLIE,

BOŽÍ HOD VÁNOČNÍ 06:42

Silnici lemoval krásný živý plot, kterým dodávka proletěla jako špička ostrouhané tužky hedvábným papírem, než skončila na střeše uprostřed pole. Obsah nákladního prostoru ležel rozházený po zablácené zemi jako hračky na podlaze dětského pokoje. Ani ne padesát metrů od místa nehody se početná bažantí rodinka poklidně ládovala plody půdy, jako by se nestalo nic mimořádného. V oknech chalupy s vápencovými zdmi, jež stála na kraji pole, se pomalu začalo rozsvěcet. Její obyvatelé se probouzeli do brzkého rána Božího hodu vánočního, na který jen tak nezapomenou.

„Kde je Išak?“ zamumlal Gabriel, když Chiara odtrhla poslední kus pásky.

„Uvnitř.“

„Žije?“

„Ano.“

„Je při vědomí?“

„Taktak se drží,“ odvětila. „Tys vypadl z dodávky dost brzo. On takové štěstí neměl.“

„Pomoz mi vstát.“

„Jsi těžce zraněný, Gabrieli, zůstaň ležet.“

„Udělej, co ti říkám, Chiaro. Pomoz mi vstát.“ Sténal bolestí, když ho zvedala, a po prvním kroku zavrávoral. Chiara jej chytila za paži a přidržovala ho, aby nespadl.

„Lehni si, Gabrieli, a počkej na sanitku.“

„Žádná sanitka. Pomoz mi tam dojít.“

S pistolí stále v ruce jí přiběhl na pomoc Michail a společně vedli Gabriela pomalu k dodávce. Řidič visel hlavou dolů zaklíněný za pásem a z prasklé lebky mu crčela krev. Išak ležel na zádech. Krvácel z nosu a z úst a utrpěl otevřenou zlomeninu levé holenní kosti. Vypadala jako prasklá sirka. Gabriel se obrátil na Michaila.

„Zatáhni ho za tu nohu,“ přikázal mu hebrejsky. „Za tu zlomenou.“

„Tohle nedělej,“ hlesla Chiara.

„Ty odejdi.“ Gabriel se otočil k Michailovi. „Dělej, co ti říkám, nebo to udělám sám.“

Michail vlezl v podřepu otevřenými dveřmi do nákladového prostoru a popadl pochroumanou nohu do ruky. Během vteřiny se Išak kroutil v bolestech Gabrielovi u nohou. Chiara ten pohled nevydržela; sklopila hlavu a odešla přes pole pryč. Gabriel se zadíval Išakovi do očí a zeptal se: „Kde je ta dívka?“

„Dávno mrtvá,“ zaprskal Išak přes kapky krve.

Gabriel napřáhl ruku k Michailovi. „Dej mi pistoli.“

Michail mu předal svou zbraň. Gabriel namířil na zlomenou nohu a vypálil. Išakův bolestný výkřik se rozlehl rovinatou krajinou a zraněný zarýval prsty do promočené země. Bažanti vyplašeně vzlétli a zakroužili jim nad hlavami.

„Kde je ta dívka?“ otázal se Gabriel klidným hlasem podruhé.

„Je mrtvá!“

Další výstřel. Další zmučený výkřik. „Kde je naše děvče, Išaku?“

„Je dáv…“ Prásk.

„Kde je naše děvče, Išaku?“

„Alláhu Akbar!“

Prásk.

„Kde je Elizabeth?“

„Alláhu Akbar!“ Prásk. Prásk.

„Pověz mi, kde ji najdu, Išaku.“

Namířil zbraň a chystal se znovu vystřelit. Tentokrát vyletěla mužova ruka do vzduchu. Mezi ztrápenými steny vychrlil Išak informace, které chtěl Gabriel slyšet, jako by po něm házel kamením. Ambler Road číslo sedmnáct. Dva mučedníci. Westminsterské opatství. V deset hodin. Bůh je velký.

58

FINSBURY PARK, LONDÝN, NEDĚLE 07:30

Nikdy dřív do cely takto nevtrhl a poprvé za celé dva týdny k ní promluvil. „Budete propuštěna,“ vybreptl Kain. „Máte dvacet minut na přípravu. Pokud to nestihnete, zemřete.“ A zase vyběhl ven.

Po něm se objevil Ábel s kbelíkem teplé vody, kostkou mýdla, žínkou a ručníkem v jedné ruce a blonďatou parukou v druhé. Kýbl postavil na podlahu, zbytek věcí položil na lehátko a pak jí odepnul pouta na rukou i na nohou. „Pečlivě se umyjte a upravte,“ pravil klidně. „Nechceme, aby si svět myslel, že jsme s vámi zacházeli špatně.“

Vyšel ven a zabouchl dveře. Chtělo se jí křičet radostí a plakat úlevou. Místo toho však udělala přesně, co jí nařídili – a stačilo jí na to patnáct minut. Vzorná vězeňkyně až do poslední chvíle. Když ji přišli vyzvednout, seděla na kraji postele, nohy těsně u sebe, kolena roztřesená.

„Připravena?“ otázal se Kain.

„Ano,“ odvětila tiše jako vždy.

„Tak jdeme,“ pobídl ji.

Postavila se a následovala je pomalým krokem nahoru po potemnělém schodišti.

Na izraelské ambasádě na Old Court Place se o úspěšném Gabrielově vysvobození dozvěděli přesně v 7:48. Hovor se uskutečnil z obyčejného mobilního telefonu a zprávu jim oznámila Chiara, jež v tu chvíli seděla vedle Gabriela na zadním sedadle Volkswagenu Passat s rozbitým předním reflektorem a pomačkaným nárazníkem. Telefon zvedl Shamron. Po chvíli soustředěného naslouchání si zakryl obličej dlaněmi a úlevou se rozplakal. V hlubokém pohnutí setrval několik okamžiků, a tak ostatní, kteří se shromáždili kolem něj, zprvu nedokázali určit, zda Gabriel zemřel, nebo je naživu. Jakmile se dozvěděli, že operaci přežil a je zpět v jejich rukou, místností se rozlehl hlasitý, radostný křik plný úlevy. Kratičká oslava neunikla tajným odposlechům Centrály pro vládní komunikace – která ostatně monitorovala a nahrávala veškeré hovory izraelských agentů, jež té noci proběhly, včetně Shamronovy žádosti o klid, aby mohl vyslechnout zbytek Chiařina hlášení. Poté Shamron kvapně vyřídil dva telefonáty. První směřoval k Adrianu Carterovi do amerického operačního centra pod náměstím Grosvenor Square, druhý ke Grahamu Seymourovi, jenž právě jednal s ministerským předsedou a výborem COBRA na Downing Street. Seymour okamžitě zajistil policejní eskortu, která dostala za úkol doprovodit Gabriela a jeho tým zpět do Londýna, a pak stejně jako Shamron pospíchal na velvyslanectví Spojených států. Sešli se s Adrianem Carterem a všichni tři čekali u severní brány, před níž během pár vteřin zastavily s kvílením brzd policejní vozy a v těsném závěsu za nimi i omlácený Volkswagen Passat.

Sedan okamžitě obestoupily asi dvě desítky uniformovaných příslušníků londýnské městské policie, kteří hlídkovali před areálem velvyslanectví. Na okamžik tak znemožnili Shamronovi výhled, ale pak se moře žlutozelených postav rozestoupilo a konečně se na Gabriela mohl podívat. Josi a Oded ho museli podpírat z obou stran, opuchlý obličej měl zkřivený bolestí a modrobílá běžecká souprava byla nasáklá krví a blátem. Provedli ho bránou a na okamžik se zastavili před trojicí šéfů špionáže. Shamron k němu přistoupil jako první. Zlehka jej políbil na tvář a zamumlal hebrejsky něco, čemu ostatní nerozuměli. Gabriel lehce pozvedl hlavu a pohledem utkvěl na Grahamu Seymourovi.

„Jestli mi teď řeknete, abych si na tu ošklivou bouli na hlavě nestěžoval, tak mi asi povolí nervy.“

„Vy jste zatracený blázen – zatraceně odvážný blázen.“ Seymour se obrátil na Adriana Cartera. „Pojďte, vezmeme ho dovnitř.“

Velvyslanec Spojených států Robert Halton čekal spolu s krizovým vyjednavačem Johnem O’Donnellem a dalšími členy amerického týmu ve vstupní hale ambasády. Když Gabriel, stále podpírán svými dvěma agenty, vstoupil dovnitř, vypukl zdrženlivý potlesk, jako by se přítomní báli, že by mu příliš hlučným přivítáním mohli přitížit. Robert Halton přišel ke Gabrielovi a opatrně mu položil ruce na ramena. „Ach můj bože, co vám to udělali?“ Otočil se na Adriana Cartera. „Vezměte ho nahoru do mé kanceláře, ať se na něj můžou podívat lékaři.“

Pomalu ho dovedli k výtahu a vyjeli s ním do devátého patra. Josi s Odedem ho položili na pohovku ve velvyslancově kanceláři, ale přivolaní lékaři museli na žádost Roberta Haltona ještě chvíli počkat za dveřmi.

„Je to tak dvacet minut, co zvláštní jednotka londýnské policie provedla razii v tom domě na Ambler Road, kde podle Išaka měli držet Elizabeth. Našli spoustu důkazů, které dosvědčují, že tam nedávno byla, ale ji ne. Sfinga nás nechal honit falešnou stopu po celé západní Evropě, a přitom jsme ji měli celou dobu přímo pod nosem, nehnula se z Anglie. Jenže otázka zní, kde je teď?“

„O místě, kde Elizabeth drží, Išak nelhal,“ řekl Carter. „Takže nám s největší pravděpodobností poskytl pravdivé informace i o tom, co se s ní chystají provést dál.“

„Přesně tak,“ přitakal Gabriel. „Chtějí ji popravit před Westminsterským opatstvím těsně před začátkem vánoční bohoslužby. Kromě ní připraví dva sebevražední atentátníci o život taky spoustu nevinných. Já jsem měl být součástí druhého bombového útoku, který by odpravil další stovky lidí včetně prvních nasazených záchranných jednotek.“

„Krvavý masakr před naším nejvýznamnějším národním symbolem v den narození Spasitele,“ shrnul tiše Graham Seymour, „který má za cíl vyvolat ozbrojené povstání v Egyptě a naši zemi srazit na kolena.“ Odmlčel se a potom dodal: „A kterému musíme zabránit. V tuto chvíli stojí před opatstvím několik set věřících a čekají, až je vpustí na mši plnou koled a příběhů z Bible, která má začít v půl jedenácté. Naše jediná možnost je ihned uzavřít celé prostranství a všechny rychle evakuovat.“

„Kterýžto postup nevyhnutelně povede k Elizabethině smrti,“ uzavřel Gabriel. „Pokud šahídové dorazí do Westminsteru a zjistí, že celé prostranství je vylidněné – a obklíčené – přistoupí k plánu B. A ten zní okamžitě zabít Elizabeth, bez ohledu na to, kde se tak stane.“

„Omluvte mou neurvalost,“ ohradil se Seymour, „ale to mi pořád připadá jako o poznání lepší výsledek než v plánu A.“

„Neprošel jsem před pár hodinami peklem, abych to teď vzdával,“ sykl Gabriel. „Existuje ještě jeden způsob.“

„A to?“

„Podle Išaka budou Elizabeth doprovázet dva muži,“ vysvětloval Gabriel. „Řekl, že…“

Graham Seymour ho gestem ruky zarazil. „Dál nemusíte pokračovat, Gabrieli, tohle je čiré šílenství.“

„Počkáme, až se šahídové objeví mezi lidmi, Grahame, a zneškodníme je dřív, než stačí komukoliv ublížit.“

„Počkáme? Zneškodníme?“

„A co byste chtěl dělat? Rozmístit ostřelovače po okolních střechách a mířit na ně z kilometru? Nebo je džentlmensky zastřelit z patnácti metrů? Musíte je nechat, aby se dostali co nejblíž. A zabít je dřív, než stihnou zmáčknout spínač na rozbušce, což znamená dva střelce a dvě rány do hlavy z těsné blízkosti. Není to hezká podívaná. A pokud střelci na setinu vteřiny zaváhají, skončí to katastrofou.“

„Metropolitní policie má zvláštní jednotku – SO19, takzvané Modré barety –, kterou tvoří speciálně vycvičení střelci určení přesně pro takovéto případy. Pokud mi paměť dobře slouží, nechávali jsme je školit v Izraeli.“

„To je pravda,“ vložil se do toho Shamron, „a jsou vynikající. Ale v situaci jako tato se v životě neocitli. Potřebujeme muže, kteří něco takového nedělají poprvé. Střelce, kteří odolají tlaku a nic je nerozhodí.“ Shamron se odmlčel a nakonec pravil: „Potřebujeme muže jako Gabriel a Michail.“

„Gabriel se sotva drží na nohou,“ namítal Seymour.

„Zvládne to,“ prohlásil Shamron rezolutně, aniž se Gabriela obtěžoval zeptat. „Nechte nás dokončit, co jsme začali.“

„Jak zjistíme, jestli je to skutečně ona?“

Gabriel pohlédl na Roberta Haltona. „Jestli ji někdo pozná líp než ostatní, pak je to její otec. Umístíte ho na otevřené prostranství v severní části opatství a dáte mu mikrofon. Uvidí všechny, kdo budou přicházet od Victorie nebo po Whitehall. Jakmile spatří Elizabeth, oznámíte to nám. A my s Michailem obstaráme zbytek.“

„Jednu věc stejně nechápu,“ kroutil hlavou Seymour. „Jak se jim podaří přimět Elizabeth, aby šla dobrovolně na svou vlastní popravu?“

Gabriel si vzpomněl na slova, která pronesl Ibrahim tu noc, kdy v Dánsku zemřel. „Namluví jí, že se ji chystají propustit,“ řekl. „Takže udělá naprosto všechno, co po ní budou chtít.“

„Hajzlové zkurvení,“ ulevil si Seymour pod vousy. Vrhl letmý pohled na hodinky. „Předpokládám, že veškeré vybavení, které potřebujete – myslím pistole a náboje –, máte.“

Gabriel rozvážně přikývl.

„Co vysílačky?“

„Ty může dodat naše ambasádní ochranka,“ nabídl Carter. „Diplomatičtí agenti běžně spolupracují s bezpečnostními jednotkami londýnské policie, takže se můžeme všichni naladit na stejnou frekvenci.“

Seymour se zadíval na Gabriela. „A co s ním? Takhle tam jít rozhodně nemůže.“

„Jsem si jist, že mu dokážeme sehnat nějaké vhodné oblečení,“ prohodil Carter. „V suterénu je dvě stě lidí, kteří do Londýna přijeli s kufry narvanými oblečením až po okraj.“

„A co jeho obličej? Vypadá dost příšerně.“

„No, na ten obličej bychom potřebovali vánoční zázrak, to je fakt.“

Graham Seymour se zamračil a přešel k velvyslancovu pracovnímu stolu. Zvedl sluchátko telefonu a vytočil číslo. „Spojte mě s premiérem,“ přikázal úsečně. „Okamžitě.“

59

WESTMINSTERSKÉ OPATSTVÍ,

BOŽÍ HOD VÁNOČNÍ 09:45

Gotické věže Westminsterského opatství – britského národního symbolu a nejsvětějšího svatostánku, místa, kde od dob Viléma Dobyvatele probíhají královské korunovace a kde jsou pohřbeni významní britští panovníci, politici a básníci – se třpytily v ostré záři pichlavých paprsků zimního slunce. Vytrvalý déšť konečně ustoupil a nastala slibovaná chvíle jasného počasí, kterou prognostici avizovali už předchozího dne.

Zda je to dobré, či špatné znamení, nad tím Gabriel neuvažoval. Stačilo mu, že na oteklé tváři cítí hřejivé teplo. Seděl na lavičce na náměstí před parlamentem, na sobě vypůjčené šaty a na modrofialových očích vypůjčené sluneční brýle s upevňovacím páskem. Lékaři mu sice dali dostatečnou dávku kodeinu, aby mu dočasně ulevili od nejprudších bolestí, přesto se pro jistotu zlehka opíral o Michailovo rameno. Mladší agent měl koženou bundu ještě celou provlhlou od stíhací jízdy po Essexu, kterou strávil v sedle motorky. Prsty pravé ruky vyťukával nervózní rytmus do nohavice vybledlých džín.

„Přestaň,“ sykl Gabriel. „Bolí mě z toho hlava, do hajzlu.“

Michail si chvíli dával pozor, ale dlouho to nevydržel. Když si znovu začal poklepávat prapodivné takty, obrátil Gabriel s povzdechem pohled k trojúhelníkovému trávníku v severní části opatství. Adrian Carter stál mezi opadanými stromy na Victoria Street, na hlavě stejnou ušanku, jakou měl onoho odpoledne, kdy se procházeli kodaňskými zahradami Tivoli. Vedle něj přešlapoval muž v plstěném klobouku s brýlemi na očích a nenápadným sluchátkem v uchu. Velvyslanec Robert Halton. A konečně opodál postávala Sára Bancroftová, původně kurátorka muzea Phillipsovy sbírky ve Washingtonu, v současné době zaměstnankyně Ústřední zpravodajské služby a nyní už také dospělý tvor noci. Ona jediná ze všech přítomných se skutečně dokázala vcítit do ukrutného zvěrstva, ke kterému se schyluje. Bude se dívat? přemítal Gabriel. Anebo tentokrát odvrátí zrak?

Letmo přeletěl pohledem po sluncem ozářených ulicích Westminsteru. Eli Lavon s Dinou Saridovou se bezcílně loudali po Great George Street, Jakov s Josim flirtovali s majorkou Rimonou Sternovou před parlamentem a ve stínu Big Benu stál Mordechaj s otevřeným turistickým průvodcem v ruce. Na opačné straně od Victoria Street parkoval v ulici Storey’s Gate neoznačený velitelský vůz Grahama Seymoura, v němž kromě něj seděl i vysoký komisař metropolitní policie a šéf zvláštní jednotky SO19. Ten narychlo svolal dvacet nejlepších odstřelovačů, kteří se teď pohybovali v těsném okolí opatství a přilehlých ulicích. Gabriel slyšel útržky jejich komunikace ve sluchátku a doposud se naučil rozeznávat asi šest z nich, ačkoliv na tom, kolik hlasů dokázal určit, vůbec nezáleželo. Důležité bylo, aby oni rozpoznali ten jeho.

„Bylo to hodně zlé?“ zeptal se Michail zničehonic. „Myslím to, jak tě mlátili.“

„Prostě se jenom chtěli pobavit,“ utrousil Gabriel přezíravě. Neměl náladu povídat si o zážitcích z předešlé noci. „Nic ve srovnání s tím, co musel prožívat Ibrahim v kobkách egyptské státní policie.“

„A co ty kulky? Byl to dobrý pocit prostě do něj střílet?“

„Myslíš Išaka?“ Mladší muž přikývl.

„Ne, Michaile, to nebyl dobrý pocit. Ovšem na druhou stranu nemůžu ani říct, že by byl špatný.“ Gabriel zvedl ruku a ukázal k severnímu vchodu do opatství. „Podívej na ty lidi támhle. Kdybych se zachoval jinak, všechny by za pár minut čekala smrt.“

„Pořád ještě mohou zemřít, pokud netrefíme cíl.“ Michail se podíval Gabrielovi do tváře. „Zní to, jako bys chtěl přesvědčit sám sebe, žes měl morální právo ho takhle mučit.“

„Možná máš pravdu. Překročil jsem určitou mez; jenže to my všichni. Američané překročili mez po jedenáctém září a teď se horko těžko snaží najít cestu zpátky na svou stranu. Jenže vytyčené cíle teroristů se bohužel nezměnily – a brzy zaútočí generace, která vyrostla ve smrtících oblastech Iráku. Bude mnohem nebezpečnější a mnohem nevyzpytatelnější než bojovníci z Afghánistánu.“

„My si dovolíme provést odvetný úder, a teroristi nás obviní, že skuteční teroristi jsme vlastně my.“

„To je jejich tajná zbraň, Michaile, zvykni si.“

Gabrielovi náhle zapraskalo ve sluchátku. Pohlédl k severnímu vchodu, kde se pomalu otevírala široká vrata. Graham Seymour sjednal se zaměstnanci opatství, aby o Božím hodu pustili věřící dovnitř o něco dřív než obvykle; tímto jednoduchým manévrem počet možných cílů radikálně klesne. Gabriel jenom doufal, že z toho šahídové nebudou nic vyvozovat a nepoznají, že kráčejí do pasti.

„Kde jsem to byl?“

„U tajných zbraní.“

„Mám na mysli minulou noc. Kde mě drželi?“

„V Harwichi.“

„Tam jsem se chtěl vždycky podívat,“ poznamenal Gabriel. „Co viděla Chiara?“

„Jenom poslední fázi, jak tě nesli do dodávky.“ Michail položil Gabrielovi ruku na rameno. „Škoda, žes mi nedovolil, abych na toho hajzla střílel sám.“

„Netrap se, Michaile, jsou Vánoce.“

„Což se nás ovšem netýká,“ povzdechl Michail. „Jenom doufám, že Išak nelhal.“

„Určitě ne,“ pravil Gabriel přesvědčeně. „Co když ji odvedou úplně jinam?“

„Neboj se. Máš ty cigarety?“

Michail si poklepal na levou kapsu bundy.

„A zapalovač?“

„Všechno mám. Teď jen potřebujeme Elizabeth.“

„Už je na cestě,“ chlácholil ho Gabriel. „A brzy bude po všem.“

Světle šedý Ford Fiesta toho hodně pamatoval. Ábel, muž se zelenýma očima, řídil a Kain seděl vzadu vedle Elizabeth. Tentokrát si nevzali kukly, a tak jim vůbec poprvé viděla do obličeje. Šokovalo ji, jak jsou mladí. Oba na sobě měli těžký kabát, byli hladce oholeni a voněli parfémem ze santalového dřeva. Kain ji levou rukou držel za paži a v pravé svíral pistoli. Elizabeth se snažila na zbraň ani nedívat, ani na ni nemyslet, a tak hleděla přes skla vozu ven. Přes dva týdny nevyšla na čerstvý vzduch, přes dva týdny nespatřila jiné lidské bytosti než Kaina, Ábela a jejich maskované komplice; uplynuly dva týdny od chvíle, kdy naposled viděla slunce či dokázala odhadnout čas. To okýnko jí umožnilo nahlížet do reality. Kain a Ábel reprezentovali svět zatracených, běželo jí hlavou. Na druhé straně skleněné bariéry žili obyčejní lidé své obyčejné životy.

Prvních pár minut okolí nepoznávala, ale od stanice metra Camden Town už se jí dařilo sledovat trasu přes celý Londýn směrem na jih. Navzdory nezvykle pěknému počasí zely ulice prázdnotou. Pak ve výkladních skříních na obchodní ulici Tottenham Court Road spatřila sváteční věnce a došlo jí, že je nejspíš dopoledne Božího hodu.

Na křižovatce přejeli Oxford Street a uháněli dál po Charing Cross až k Trafalgarskému náměstí. Poté najeli na širokou dopravní tepnu Whitehall a mířili do obvodu Westminster. Když odbočili na Victoria Street, všimla si Elizabeth dvou mužů pod opadaným stromem. Vedle muže se ztrhanými rysy v obličeji a ušankou na hlavě stál vysoký elegantní pán v plstěném klobouku, jenž se nápadně podobal jejímu otci. Ten to ale samozřejmě být nemohl, protože úspěšný chlapík z Colorada by v něčem takovém na ulici nikdy nevyšel.

O pár chvil později zabočili do Abbey Orchard Street. Ábel zaparkoval v zákazu stání a vypnul motor. Kain schoval pistoli do kapsy kabátu a pevně Elizabeth stiskl paži.

„Půjdeme se teď projít, jen na malou chvilinku,“ oznámil jí. „Na konci procházky budete volná. Pomalu vystupte z auta a strčte si obě ruce do kapes kabátu. Povedeme vás. Dívejte se do země a s nikým nemluvte. Jestli neuděláte přesně to, co říkám, střelím vás přímo do srdce. Rozuměla jste?“

„Ano,“ odvětila téměř neslyšně.

Kain se natáhl přes její klín a otevřel jí dveře. Elizabeth přehoupla nohy z auta na zem a vykročila na ulici. První krok ke svobodě.

Ručičky na Big Benu ukazovaly přesně 9:57, když v Gabrielově sluchátku zašustilo a ozval se hlas Adriana Cartera.

„Victoria Street,“ sdělil mu tiše. „Zrovna ji vedou přes Storey’s Gate k ulici Sanctuary. Na sobě má blond paruku a béžový nepromokavý kabát.“

„Co šahídové?“

„Jeden z každé strany.“

„Halton právě odsoudil dva muže k jisté smrti, Adriane. Je si jistý?“

„Naprosto.“

„Ať odtamtud vypadne. Okamžitě.“

Carter vzal Roberta Haltona pod loktem a společně se rozešli ke Great George Street, Sára o pár kroků za nimi. Sledovala, jak Gabriel s Michailem jako jeden muž vstávají z lavičky a míří k opatství. Dívej se jinam, nabádal ji Gabriel v duchu, jen běž dál a dívej se jinam.

Na rohu náměstí Parliament Square je na pár vteřin zdržel projíždějící červený autobus, ale pak hned přeběhli silnici a vstoupili do areálu opatství. Michail šel po Gabrielově levici, rychle a mělce dýchal a našlapoval tiše, přesto razantně; působil jako Gabrielův vlastní stín. Gabriel měl za levým bokem zastrčenou berettu a rukojeť jej bolestně tlačila do zlomeného žebra. Zlomek vteřiny, víc nedostane. Zlomek vteřiny na to, aby vytáhl pistoli, zacílil a zmáčkl spoušť. Zamlada, tak v Michailově věku, zvládl všechny úkony rychleji, než většina lidí stihla tlesknout. Ale co dnes? Kráčel odhodlaně dál.

Vpluli mezi tenké stíny stromů, v nichž ještě před několika vteřinami stáli Adrian Carter s Robertem Haltonem. Když znovu vyšli na slunce, poprvé spatřili Elizabeth i s doprovodem. Rozvážně postupovali po chodníku podél severního průčelí katedrály ke vchodu. Elizabeth měla na očích široké sluneční brýle a ruce vražené hluboko v kapsách. Vypadala jako vycházející hvězda pláten kin. Z každé strany ji držel jeden šahíd; druhou ruku měli oba strčenou v kapse těžkého kabátu.

„Jejich prsty už leží na spoušti, Michaile, vidíš to?“

„Ano.“

„Vidíš ty lidi za nimi? Až začneme střílet, nesmíš minout.“

„Dokážu to.“

„Máš ty cigarety?“

„Všechno je připraveno.“

„Tak jdeme dál.“

Před severní věží stálo na dvě stě věřících a trpělivě čekali, až budou vpuštěni dovnitř. Gabriel položil dlaň Michailovi na loket a postrkoval ho podél okraje davu k vyšlapané cestičce, která jim přetínala cestu. Kráčeli teď přímo vstříc Elizabeth a vzdálenost mezi nimi se rychle zkracovala. Jedna vteřina, běželo Gabrielovi hlavou. Jediná vteřina.

Kainovy prsty se jí zarývaly do nadloktí a ruka se mu třásla strachem. Elizabeth přemítala, proč si k předání vybrali zrovna Westminsterské opatství, místo přeplněné lidmi. Chvíli nato zahuhlal Kain k Ábelovi něco arabsky a v ten okamžik jí to došlo. Srdce jako by jí sevřela ledová pěst, když si uvědomila, že ji tu nechtějí propustit, ale popravit.

Bleskla pohledem z jednoho útočníka na druhého. Ty těžké kabáty, smrt v očích, rozklepané ruce… I oni zemřou. Jsou to šahídové omotaní sebevražednými pásy. A během pár vteřin se i ona stane mučednicí.

Podívala se před sebe na dav shromážděný před severní věží. To oni tvořili pravý cíl teroristů. Elizabethin únos provázela krvavá jatka a její poprava měla být ještě krvavější. Nemohla dopustit, aby kvůli ní zemřeli další nevinní. Musela něco podniknout, aby zachránila co nejvíc lidí.

„Oči k zemi,“ obořil se na ni Kain.

Ne, odpověděla v duchu Elizabeth. Už se nebudu dívat k zemi. Já se nepodvolím.

A pak spatřila jeho…

Středně vysokého muže s pravidelnými rysy v obličeji a prošedivělými spánky, jenž měl nyní na očích sluneční brýle. Postupoval při kraji davu a spolu s ním ještě jeden, mladší, skoro kluk s bledou pletí. Tentýž muž se ji pokoušel zachránit tehdy v Hyde Parku, tím si byla jistá. A teď se o to chce pokusit znovu.

Jenže jak to chce provést?

Jak Kain, tak Ábel měli ruce stále vražené v kapsách. Během vteřiny mohou zmáčknout spoušť. Tuhle vteřinu jim musí Elizabeth vzít a poskytnout ji oněm dvěma mužům, ke kterým se přibližovali – a kteří se teď právě zastavili a připalovali si cigaretu. Já se nepodvolím, opakovala si v duchu. A pak si špičku levé boty podsunula pod pravou patu a zřetelně si uvědomovala každý milimetr svého pádu na dlážděný chodník.

Kain ji instinktivně zachytil; jeho jediný, reflexivní projev laskavosti ho stál život. Když se narovnala, spatřila oba muže, jak ve stejném okamžiku rychlostí blesku vytáhli pistole a začali střílet. Kainův obličej zmizel pod žlutavě červenou směsí krve a mozkové tkáně a v téže chvíli explodovaly Ábelovy podmanivé zelené oči v důlcích. Střelci se mihli kolem jako rozmazaná šmouha, pistole v natažených rukách, jako by doháněli vypálené kulky. Kain se skácel k zemi jako první. Muž s šedinami ve vlasech mu přiklekl hrudník a vystřílel do jeho hlavy snad celý zásobník, jako by ho chtěl projektily protlačit pod povrch země. Pak Kainovi vytrhl ruku z kapsy a zakřičel na Elizabeth, ať utíká pryč. Jako vzorná vězeňkyně až do poslední chvíle vyrazila přes travnatou plochu opatství a sprintovala k Victoria Street, kde se znenadání zjevil ten elegantní pán v plstěném klobouku a nastavil jí náruč. Vrhla se k němu a nezadržitelně se rozplakala. „Už je to v pořádku, Elizabeth,“ šeptal Robert Halton. „Jsi v bezpečí, moje milá. Už je dobře.“

Část pátá

SVATBA

U JEZERA

60

JERUZALÉM

Následující den se nesl v duchu významných návratů domů. První proběhl na letecké základně Andrews u Washingtonu a záběry z něj přenášelo několik televizních stanic živě do celého světa. Přítomen byl prezident Spojených států se svým týmem národní bezpečnosti a valná většina členů Kongresu. Populární hvězda country zpívala za doprovodu kapely námořnictva vlasteneckou píseň a došlo i na projevy o odhodlání a neústupnosti amerického národa. Nikdo nešetřil chválou na adresu mužů a žen americké a britské výzvědné služby, bez nichž by se tento den neodehrál. O výkupném a následném vyjednávání nepadla ani zmínka a stejně tak nezaznělo jméno Izraele. Elizabeth Haltonová, stále silně otřesená a v šoku ze svého zajetí i průběhu záchranné akce, se pokusila promluvit k davu, ale dokázala vyslovit jen několik vět, než se zhroutila. Byla neprodleně odvedena do přistaveného vrtulníku a za přísných bezpečnostních opatření odvezena na tajné místo, kde se bude zotavovat.

Druhý návrat se, shodou okolností v téže chvíli, uskutečnil na Ben-Gurionově letišti, kde nečekali žádní politikové ani televizní kamery, které by tento zvláštní okamžik zachovaly pro příští generace. Chyběla vlastenecká hudba a nikdo nepronesl žádný projev. Neproběhlo zkrátka žádné oficiální přivítání, a co se státu Izrael týká, šestadvacet mužů a žen, kteří dorazili speciálem z Londýna, pro něj neexistovalo. Byli to duchové. Přeludy. Lži. Vystoupili na rodnou půdu po setmění a i přes pokročilou hodinu byli všichni ihned převezeni do anonymního bloku na bulváru Krále Saula v Tel Avivu k prvnímu z mnoha setkání za účelem zhodnocení operací uplynulých dní. Tyto porady v sobě neměly nic formálního; bylo jasné, že až odezní vlna oslav, objeví se nekonečné množství otázek. Blíží se bouře a je nutné bezodkladně zbudovat úkryt a předzásobit se na horší časy. A především srovnat verze příběhu.

Prvních dvaasedmdesát hodin po dramatickém osvobození Elizabeth si nikdo nedovolil napadnout oficiální verzi britské vlády, podle níž byla záchranná operace výsledkem vytrvalého úsilí výzvědné služby a policejních sborů Velké Británie, které jednaly ve spolupráci se svými americkými kolegy. Velvyslanec Robert Halton v zoufalé snaze udělat cokoliv pro záchranu dcery sice nabídl vysoké výkupné, nicméně peníze nezaplatil. Střelci, kteří zneškodnili budoucí sebevražedné atentátníky ve Westminsterském opatství, patřili ke zvláštní jednotce SO19 pod metropolitní policií. Ze zřejmých bezpečnostních důvodů se nemohou představit veřejnosti, ani se k celé události vyjadřovat – teď, ani nikdy v budoucnosti prohlásil vysoký komisař rozhodně.

První trhliny se v tomto příběhu objevily čtyři dny po Božím hodu vánočním, a to nikoliv ve Velké Británii, ale na území Dánska, kde místní plátek uveřejnil fascinující reportáž o záhadné explozi v domku na pobřeží Severního moře. Podle původního hlášení dánské policie dům nikdo neobýval, nicméně jeden z tamních záchranářů pod podmínkou zachování anonymity vypověděl, že osobně přihlížel tomu, jak z ohořelých sutin vytahují tři těla. Mimo to on sám ošetřoval povrchová obličejová zranění německy mluvícího muže. Šéf dánské Bezpečnostní a informační služby Lars Mortensen v Kodani narychlo svolal tiskovou konferenci a potvrdil, že při výbuchu skutečně zahynuli tři lidé, a také to, že měl spojitost s pátráním po Elizabeth Haltonové. Nakonec Mortensen řekl, že se k situaci nebude více vyjadřovat, dokud neskončí oficiální vyšetřování.

Další rána přišla dva dny nato z Amsterodamu. Na tiskové konferenci promluvila žena středního věku původem z Egypta, jež sdělila novinářům, že jednou z obětí dánského incidentu se stal její manžel Ibrahim Fawaz. Paní Fawazová, která hovořila arabsky skrze tlumočníka, dále vypověděla, že ji kontaktovali vysocí činitelé Spojených států a informovali ji o tom, že její manžel spolupracoval s americkou vládou a zemřel při neúspěšném pokusu o záchranu slečny Haltonové. Dále uvedla, že od jisté chvíle se jí nedaří zkontaktovat syna a nikoho z jeho rodiny, která žila v Kodani. Dohady levicově orientovaných právních zástupců paní Fawazové naznačovaly, že američtí tajní agenti jejího muže unesli a poté přinutili ke spolupráci se CIA. Právníci posléze vyzvali dánského ministra spravedlnosti, aby nařídil řádné prošetření dané záležitosti; ve čtyři hodiny odpoledne téhož dne ministr oznámil, že bylo zahájeno důkladné vyšetřování, a slíbil, že dohlédne na to, aby pravda vyšla najevo.

Následujícího dopoledne v Londýně potvrdil mluvčí britského ministerstva vnitra, že syn Ibrahima Fawaze byl spolu s dalším teroristou nalezen mrtev v dodávce plné bombových náloží, která z neznámého důvodu havarovala na poli v hrabství Essex brzy ráno na Boží hod vánoční. Mluvčí ministerstva rovněž připustil, že Fawaze mladšího někdo několikrát střelil do nohy a že řidič dodávky, jehož se ještě nepodařilo identifikovat, zemřel po průstřelu hlavy. Kdo na muže střílel a co přesně se v Essexu stalo, ještě nedokázali s určitostí říct, nicméně vyšetřovatelé vycházejí z předpokladu, že během svátečního dne mělo dojít ještě k jednomu teroristickému atentátu, který rovněž někdo zhatil.

Na Nový rok otiskl Telegraph článek, který vyvolával pochybnosti o vládou uváděné verzi událostí ve Westminsterském opatství. Věrohodný deník napsal, že podle několika svědků měl střelec, jenž křičel na Elizabeth, aby utekla, silný neanglický přízvuk. Další člověk, který vteřiny před zásahem náhodou procházel kolem agentů, slyšel, jak spolu hovoří cizím jazykem. Z dvaceti ukázek světových jazyků vybral hebrejštinu.

Popraskaná hráz se protrhla den poté, když deník Times ve skandálním odhalení pod palcovým titulkem SPOJENÍ S JERUZALÉMEM vyložil přesvědčivé argumenty, které jednoznačně prokazovaly izraelskou účast na záchranné operaci. Reportáž doplňovala fotografie pořízená mužem, jenž v osudný okamžik čekal, až bude vpuštěn na mši. Střelce zachytil těsně po zásahu, když utíkali z Westminsterského opatství ven. Odborníci na identifikaci podle obličeje, které noviny přizvaly ke spolupráci, došli jednoznačně k závěru, že jedním z mužů na snímku je bezpochyby legendární izraelský agent Gabriel Allon, jenž toho rána, kdy v Hyde Parku Elizabeth Haltonovou unesli, zneškodnil tři teroristy.

Do večera otřáslo budovou parlamentu hlasité volání zástupců všech stran, aby vláda Jejího Veličenstva a bezpečnostní složky státu vyrukovaly s pravdou ven a prozradily skutečné okolnosti, které provázely osvobození slečny Haltonové. Stejným žádostem čelila většina států v západní Evropě a ani Washington nezůstal ušetřen. Zpravodajští komentátoři i kongresmani naléhali na Bílý dům, aby podal jasné vysvětlení celé operace, a chtěli vědět, nakolik je s Allonovou rolí v případu obeznámen prezident. Podle jeho kritiků je čím dál tím jasnější, že agenti americké rozvědky šli spolu se svými izraelskými spojenci klidně přes mrtvoly, když freneticky prohledávali evropský kontinent skrz naskrz v zoufalé snaze najít slečnu Haltonovou a osvobodit ji, než vyprší ultimátum. Co přesně se dělo? Porušil někdo zákon? A pokud ano, kdo?

Vláda státu Izrael pod tlakem domácích i zahraničních novinářů přerušila oficiální mlčení k případu příštího rána. Mluvčí premiérské kanceláře připustila, že izraelská tajná služba skutečně asistovala americkým agentům, a jedním dechem dodala, že míra jejího nasazení nebude nikdy prozrazena. Na otázku, zda se Gabriel Allon chystá do Londýna či Washingtonu, aby se k celé věci oficiálně vyjádřil, reagovala velmi nekonkrétně. Z osobních důvodů se Allon uvolnil na dobu neurčitou ze služby, uvedla, a co se izraelské vlády týká, netuší, kde se agent nachází.

Kdyby se ho ovšem izraelská vláda rozhodla hledat, což rozhodně neměla v plánu, jistě by ho snadno objevila. Gabriel odpočíval ve svém nově upraveném bytečku v Narkissově ulici. Podobnou bouři už zažil za dobu svého působení v tajných službách několikrát a věděl, že nejlepší je zabednit okna i dveře a počkat, až se přežene.

Léčení jeho zranění vyžadovalo naprostý klid a na jakékoliv komentáře k případu by mu tak jako tak chyběla energie. V průběhu zajetí, kdy ho únosci několikrát krutě zmlátili, a později při nehodě dodávky utrpěl četné zlomeniny a praskliny kostí, mnoho tržných ran především v obličeji, ale i na jiných částech těla, a těžké pohmožděniny všech končetin i trupu. Trápily ho tak silné bolesti břicha, že nedokázal pozřít jídlo, a dva dny po návratu do Jeruzaléma přestal hýbat hlavou. Přivolaný lékař přidružený k Ústavu zjistil, že krom jiného prodělal Gabriel dříve nediagnostikované poranění krční páteře, kvůli kterému bude muset několik týdnů nosit krční límec.

Dva týdny nevstal z postele. Ačkoliv léčebný proces neprožíval poprvé a dobře věděl, co obnáší, jeho neklidná povaha mu přirozeně bránila, aby se choval jako vzorný pacient. Nesnesitelně dlouhé, prázdné hodiny si zkracoval tím, že sledoval vývoj svého vlastního případu v televizi a pročítal veškeré novinové články, které o něm vyšly. S rostoucím množstvím důkazů, jež potvrzovaly účast izraelských agentů ve věci Elizabeth Haltonové, stoupala na mnoha místech Evropy četnost projevu pobouření ze strany vzpurných islámských komunit a jejich přisluhovačů z řad levicových aktivistů. Na odporný záměr atentátníků zaútočit na londýnský svatostánek a stejně zavrženíhodný únos Elizabeth Haltonové veřejnost, jak se zdálo, rychle zapomněla. Namísto toho rozhořčeně odsuzovala taktiky, které agenti při pátrání po Elizabeth používali, a po celém starém kontinentě rostl odpor vůči průběhu záchranné operace. Shamronovy pečlivě vyjednané úmluvy s ministerstvy spravedlnosti a rozvědkami evropských států brzy skončily v cárech a Gabriel se znovu stal hledaným mužem číslo jedna – Nizozemsko a Dánsko si jej žádaly kvůli smrti Ibrahima Fawaze, Velká Británie ho chtěla vyslechnout v souvislosti s osvobozením Elizabeth Haltonové.

Sílící bouři, která běsnila na západ od izraelských hranic, světová média i většina spolků na ochranu lidských práv do značné míry ignorovala. Všichni se zdáli posedlí přečiny, jichž se měl údajně dopustit Gabriel Allon i celý jeho tým. Vláda Husního Mubaraka se mezitím horko těžko vypořádávala s všelidovým povstáním, jež umně podnítil Meč Alláhův, a činila tak způsobem, jakým protesty islamistů řešila zatím pokaždé – brutálním násilím a bezohlednou krutostí. Ústav dostával informace o pouličních bitkách mezi příslušníky armády a stoupenci islámu od delty Nilu po Horní Egypt. Další zprávy mluvily o masakrech obyvatel a okamžitých popravách bez rozsudku, hojně využívaném mučení, a dokonce o koncentračním táboře v Západní poušti, kde vláda zadržovala tisíce radikálů bez obvinění. Podle narychlo sepsané zprávy a provizorních odhadů Ústavu Mubarakův režim vzpouru ustojí a Izrael se, alespoň prozatím, nemusí obávat vzniku islámské republiky na západ od svých hranic. Jenomže za jakou cenu? Represivní státní moc je živnou půdou radikalismu, psalo se ve zprávě, a právě radikálové páchají teroristické činy.

Do poloviny ledna zesílil Gabriel natolik, že mohl vstát z lůžka. Lékař při další kontrole pečlivě vyšetřil stav krční páteře a k pacientově radosti konstatoval, že je dostatečně zahojená na to, aby mohl sundat ortopedický límec. Zoufale toužící vymanit se ze sledu nepříjemných událostí, jež momentálně provázely každý jeho krok, se Gabriel plně soustředil na svatební přípravy. Hodiny proseděli s Chiarou v obývacím pokoji nad pestrobarevnými obrázky křídových svatebních katalogu a stejně dlouhou dobu strávili hlubokomyslnými diskuzemi o všemožných záležitostech se svatbou spojených, jako například jídle či květinách. Shodli se na datu uprostřed května a sepsali provizorní seznam hostí, jenž čítal na sedm set jmen. Po dvou hodinách tvrdého smlouvání jich ubrali dvacet. O týden později, když se modřiny na Gabrielově tváři konečně zahojily alespoň tolik, aby se při pohledu na něj nikdo nevyděsil, odvážili se společně do Jeruzaléma a procházeli hotelové taneční sály a další místa, která by připadala v úvahu pro svatební obřad a hostinu. Když manažerovi hotelu King David oznámili předběžný počet hostí, žertem navrhl, aby svatbu uspořádali na fotbalovém stadionu Teddyho Kolleka. Chiaře jeho smysl pro humor nepřipadal ani trochu zábavný a špatná nálada ji neopustila ani při krátké jízdě v autě, když se vraceli domů.

„Možná že děláme chybu,“ začal Gabriel opatrně.

„A je to tu zase,“ hlesla otráveně.

„Nemyslím svatbu jako takovou – jen její velikost. Možná bychom měli uspořádat jen něco malého, pro uzavřenou společnost. Rodinu a přátele. Opravdové přátele.“

Chiara si zhluboka oddechla. „Nic by mě netěšilo víc.“

V prvních únorových dnech pocítil nutkavou touhu pracovat. Jednoho dne vyrazil v deset hodin dopoledne z bytu a zajel se poptat do Izraelského muzea, zda jim ladem neleží něco, čím by se mohl ve volném čase zaobírat. Po krátkém rozhovoru s ředitelem sekce evropského výtvarného umění odcházel s nádherným Rembrandtovým obrazem nazvaným příhodně Svatý Petr ve vězení. Plátno mělo pevnou, zachovanou strukturu a vyžadovalo jen novou vrstvu laku a nepatrné dobarvení. Roztáhl si nářadí ve volném pokoji, ale Chiara si přesto stěžovala na odporný zápach barev a ředidel a naléhala, aby si pronajal ateliér, který je k takové práci určen. Nakonec jí vyhověl a našel si vhodné místo v umělecké kolonii nad údolím Hinnom. Následujícího týdne tam začal pravidelně docházet.

Rembrandtův obraz dal jeho dnům konečně zase nějaký řád. Gabriel vyrážel do ateliéru brzy ráno a pracoval celé dopoledne. Po neuspěchaném obědě s Chiarou pokračoval v restaurování, dokud mu to přirozené světlo dovolovalo. Jednou či dvakrát týdně skončil dřív a jel přes celý Jeruzalém do psychiatrické léčebny na Herzlově hoře za Leou. Viděli se naposledy před třemi měsíci a během prvních tří návštěv jej nepoznala. Napočtvrté ho přivítala jménem a nastavila tvář, aby ji políbil. Odvezl ji na kolečkovém křesle do přilehlé zahrady a usadili se pod olivovníkem – pod stejným stromem, jaký Gabriela provázel v halucinačních snech, když ho věznili služebníci Meče Alláhova. Rukou ho jemně pohladila po tváři. Měla kůži zjizvenou plameny ohně a studenou na dotek.

„Zase jsi bojoval,“ šeptla.

Pomalu přikývl.

„Černé září?“ otázala se.

„To je dávno pryč, Leo. Černé září už neexistuje.“

Pohlédla na jeho dlaně zamazané od temper.

„Zase maluješ?“

„Restauruju.“

„A můžeš pak opravit mě, až skončíš?“

Po tváři se mu skutálela slza. Otřela ji a znovu se zadívala na jeho ruce.

„Proč nenosíš snubní prsten?“

„Ještě nejsme svoji.“

„Změnil jsi názor?“

„Kdepak, Leo. Nemám zaječí úmysly.“

„Tak na co čekáš?“ Náhle odvrátila zrak a zářivé plamínky zmizely z očí. „Podívej na ten sníh, Gabrieli. Není to nádhera?“ Vstal a odvezl ji zpět na kliniku.

61

JERUZALÉM

Cestou zpět vjel do příšerné průtrže mračen a těšil se domů. Když otevřel dveře bytu, všiml si, že stůl je prostřen pro čtyři. Z kuchyně vonělo pečené kuře a Giliny proslulé baklažánové placičky s marokánským kořením. Malá hubená žena s věčně smutnýma očima a nepoddajnými šedými vlasy seděla s Chiarou na pohovce. Prohlížely si fotografie svatebních šatů. Gabriel ji zlehka políbil na sametově hebkou tvář; voněla po liliích.

„Kde je Ari?“ zajímal se.

Gila ukázala na balkon. „Řekni mu, ať tolik nekouří, Gabrieli. Jsi jediný, koho poslechne.“

„To sis mě musela s někým splést, Gilo. Tvůj muž má dokonalou schopnost slyšet pouze to, co sám chce, a já jsem ten poslední, koho by poslechl.“

„On ale tvrdí něco jiného. Pověděl mi, jak jste se v Londýně příšerně pohádali. Jenže taky říkal, že se tě ani nesnažil přemlouvat, abys s těmi penězi neodjížděl. Věděl, že co sis umanul, on nezmění.“

„Byl bych udělal líp, kdybych ho poslechl.“

„Jenomže to by dnes ta americká slečna už nebyla mezi živými.“ Zavrtěla hlavou. „Kdepak, Gabrieli. Rozhodl ses správně, ať se o tobě v Amsterodamu a Londýně říká, co chce. Až tahle smršť přejde, uvědomí si to a přijdou ti poděkovat.“

„Asi máš pravdu.“

„Běž na chvíli za ním a rozptyl ho trochu, mám dojem, že je nějak skleslý. Stárnout není nic lehkého.“

„To mi povídej.“

Nalil si sklenici červeného vína a vyšel na balkon. Shamron seděl na lavici z tepaného železa pod pruhovanou markýzou a pozoroval, jak z listů eukalyptového stromu před domem stékají kapky deště. Gabriel mu vytrhl cigaretu z prstů a vyhodil ji přes balustrádu na mokrý chodník.

„V téhle zemi je odhazování odpadků na zem trestné,“ poznamenal Shamron. „Kdes byl?“

„Odpověz si sám.“

„Naznačuješ snad, že tě nechávám sledovat?“

„Nic nenaznačuju. Vím, že mě necháváš sledovat, tudíž pouze konstatuju fakta.“

„To, že jsi doma, ještě neznamená, že jsi v bezpečí. Máš příliš mnoho nepřátel na to, aby sis jen tak štrádoval po ulici bez tělesné stráže – a příliš mnoho nepřátel na to, aby sis maloval v ateliéru s výhledem na hradby Starého města, do kterého je nádherně vidět ze všech stran.“

„Chiara mi zakázala pracovat doma.“ Gabriel se posadil vedle něj. „Štve tě, že pracuju za hradbami Starého města, nebo že pracuju, ale ne pro tebe?“

Shamron si ostentativně připálil další cigaretu, ale otázku nechal bez odpovědi.

„Tahle práce mi pomáhá, Ari. Vždycky to tak bylo. Díky obrazům snáz zapomenu.“

„Zapomeneš na co?“

„Na to, jak jsem zabil tři muže v Hyde Parku, dalšího ve Westminsteru a Išaka na poli v Essexu. Musím pokračovat?“

„Není nutné,“ vzdychl Shamron. „A až tohohle Rembrandta dokončíš? Co pak?“

„Mám ohromné štěstí, že jsem z toho vyvázl živý, Ari. Všechno mě bolí. Počkej, až se zahojím, a dovol mi užít si trochu života, než mě zas začneš uhánět, abych se vrátil.“

Shamron jen mlčky pokuřoval a pozoroval déšť. Oddaný světskému smýšlení neměřil rok židovskými svátky, ale rytmem Země – dnem, kdy přicházejí deště, dnem, kdy se Galilea obsype polními květy, a dnem v brzkém podzimu, kdy se vracívá studený vítr. Gabrielovi připadalo, že v danou chvíli Shamron přemítá i nad tím, kolik takových ročních cyklů ještě dostane šanci prožít.

„Náš velvyslanec v Londýně dostal dnes dopoledne docela zábavný dopis od britského ministra vnitra,“ utrousil Shamron nakonec.

„Nech mě hádat,“ povzdechl Gabriel. „Chtějí, abych svědčil před vyšetřovací komisí ve věci únosu a osvobození Elizabeth Haltonové.“

Shamron pokýval hlavou. „Jasně jsme Britům vysvětlili, že se jejich oficiální vyšetřování bude muset obejít bez naší spolupráce. Nebude se opakovat totéž, co při výpovědi před Kongresem po té záležitosti ve Vatikánu. Jestli kdy vstoupíš na britské území, pak jedině tehdy, až tě budou pasovat na rytíře.“ Shamron se pro sebe pousmál. „Jen si to představ.“

„Východní Londýn by se zlostí otřásal v základech,“ poznamenal Gabriel. „Ale co naše vztahy s MI5 a MI6? Neklesnou pod bod mrazu, když se odmítám podílet na vyšetřování?“

„Právě naopak. Posledních pár dní udržujeme čilý kontakt s oběma šéfy a oba dali najevo, že tvá svědecká výpověď je to poslední, co by si přáli slyšet. Mimochodem, mám ti vyřídit pozdrav od Grahama Seymoura.“

„Znám ještě jeden důvod, proč se v Londýně neukazovat,“ dodal Gabriel. „Kdybych souhlasil s tím, že budu vypovídat, celé vyšetřování by samozřejmě sklouzlo k propírání práce našeho týmu a hříchů státu Izrael. Když se budu distancovat, možná je to konečně přinutí soustředit se na skutečnou podstatu problému.“

„Kterou je?“

„Londonistán,“ odtušil Gabriel. „Britové dovolili, aby se jejich hlavní město změnilo v semeniště islámských teroristů všech kalibrů, v jejich duchovní mekku a bezpečný přístav. A tím teď ohrožují nás všechny.“

Shamron souhlasně přikyvoval a pak se na Gabriela zadíval. „A co děláš jinak, kromě čištění Rembrandta a návštěv Ley na Herzlově hoře?“

„Vidím, že tví sledovači píšou opravdu podrobné zprávy.“

„Přesně jak mají nařízeno,“ kvitoval Shamron. „Jak se má?“

„Někdy je úplně při smyslech,“ vysoukal ze sebe Gabriel. „Opravdu při smyslech. Jsou chvíle, kdy vidí věci mnohem jasněji než já. Stejně jako dřív.“

„Prosím tě, neříkej mi, že chceš zase vzít do zaječích.“

„Vůbec ne. Nevyprávěli ti snad sledovači, jak jsme hledali vhodné místo pro obřad?“

„Ale ano. Dovolil jsem si požádat Šabak, aby vypracoval předběžný bezpečnostní plán pro svatební oslavu tak obřích rozměrů. Opatření by, bohužel, musela být taková, že už by to vůbec nevypadalo jako svatba.“ Rozvážně zamáčkl cigaretu do popelníku. „Přijmeš radu starého pána?“

„Nic mi neudělá větší radost.“

„Možná byste měli popřemýšlet o něčem menším, soukromějším.“

„To už jsme udělali.“

„Máte datum?“

Gabriel mu ho oznámil.

„V květnu? Proč chcete čekat až do května? Copak ses při té poslední operaci nic nenaučil? Život je příliš vzácný a příliš krátký, Gabrieli. A v květnu už taky klidně nemusím být mezi živými.“

„Obávám se, že to budeš muset vydržet, Ari. Chiara potřebuje dost času, aby mohla oslavu naplánovat, takže to dřív nepůjde.“

„Naplánovat? Jak naplánovat? My dva bychom to zvládli za odpoledne.“

„Svatba není totéž, co operace, Ari.“

„Říká kdo?“

„Chiara.“

„Ale blbost, svatba je naopak úplně totéž, co operace, jen trošku jiná,“ udeřil pěstí do opěrky. „Chiara už si s tvým váháním a jinými nesmysly taky vytrpěla svoje. Na tvém místě bych celou oslavu naplánoval sám a překvapil ji.“

„Je to italská Židovka, Ari. Má dost výbušnou povahu a nesnáší překvapení.“

„Ženy milují překvapení, ty ňoumo.“

Gabrielovi se ten nápad začínal zamlouvat. „Budu potřebovat pomoc,“ uvažoval nahlas.

„Tak ti ji seženeme.“

„Kde?“

Shamron se pousmál. „Moulo.“

Tvořili temnou stránku temné rozvědky, plnili úkoly, o které nikdo jiný nestál nebo by se je bál přijmout. Ale v celé slavné historii divize speciálních operací neplánovali svatbu, tedy alespoň opravdovou ne.

Sešli se následujícího rána v místnosti 456C, Gabrielově podzemním doupěti na bulváru Krále Saula, v obvyklém složení – Jakov, Josi, Dina s Rimonou, Mordechaj, Oded, Michail a Eli Lavon. Gabriel přešel do čela místnosti a na nástěnku připíchl Chiařinu fotografii. „Přesně za deset dní si vezmu tuto ženu,“ sdělil přítomným. „Svatba musí splňovat všechna její očekávání a ona o ní nesmí mít nejmenší tušení. Musíme pracovat rychle a nesmíme se dopustit žádných chyb.“

Jako každý dobrý plán i tento začal shromažďováním informací. Důkladně prolistovali Chiařiny svatební katalogy a hledali stopy, které prozrazovaly její preference. Podrobně vyslechli Gabriela, aby zjistili, co všechno mu kdy pověděla o svých představách. Zděšeny ubohou kvalitou jeho odpovědí si Dina s Rimonou na další den domluvily s Chiarou přátelskou schůzku v oblíbené restauraci v Tel Avivu. Vrátily se na bulvár Krále Saula sice trochu opilé, ale vyzbrojené veškerými informacemi, které potřebovaly, aby se s týmem mohli hnout z místa.

Následujícího rána probudil nastávající manžele úředník z osobního oddělení. Informoval Chiaru, že už dávno měla absolvovat kompletní tělesnou prohlídku, a požádal ji, ať se dostaví v nejbližší době. A mimochodem, právě se uvolnil jeden termín hned dnes dopoledne, takže klidně může přijít. Jelikož neměla nic lepšího na práci, vyhověla mu a v deset hodin už ji podrobně prohlíželi dva přidružení lékaři Ústavu – z nichž jeden vůbec nebyl lékař, ale krejčí z krycích totožností, a víc než tlak krve a srdeční rytmus ho zajímala délka paží i nohou a míry v pase a přes prsa. K večeru ještě zaskočil do místnosti 456C a tázal se Gabriela, zda si bude přát, aby nevěsta měla v šatech prostor na pouzdro se zbraní. Gabriel odvětil, že to nebude nutné.

Tři dny před termínem svatby už bylo vše zařízeno s jedinou výjimkou – Chiarou samotnou. Na tuto delikátní fázi operace nepovolal Gabriel nikoho jiného než Gilu Shamronovou, která odpoledne Chiaře zatelefonovala, zda by v sobotu mohli s Gabrielem přijet do Tiberiady na Ariho narozeninový večírek, který pro něj tajně připravovala. Chiara pozvání přijala bez váhání a neobtěžovala se ani zeptat Gabriela, jemuž víkendový plán oznámila u večeře.

„Kolik mu vlastně je?“ zajímala se.

„To je přísně střežené státní tajemství, ale šušká se, že bojoval už v povstání proti římskému impériu.“

„Tys věděl, že má narozeniny v březnu?“

„No jistě,“ vyhrkl.

Obvykle je Shamron míval na konci srpna a ten, kdo mu chtěl naposled uspořádat oslavu, ještě pořád kulhal, nicméně to Chiara nemohla tušit. Netušila vůbec nic.

Celý týden vytrvale pršelo a pro takový případ nevymysleli záložní plán. V sobotu dopoledne však naštěstí vykouklo slunce, a jako by si chtělo vynahradit čas ztracený za mraky, poctivě rozsévalo paprsky do všech stran a krásně hřálo. Čerstvý vzduch byl prosycen vůní piniových borovic, jasmínu a eukalyptu. To ráno si přispali a užívali si pozdní snídani na balkoně. Pak si sbalili pár nejnutnějších věcí do příručního zavazadla a vyrazili do Galileje.

Gabriel nijak nespěchal. V klidu projel svažujícím se úsekem Bab al-Wad k Pobřežní planině a odtud zamířil na sever k údolí Jezreel. Tam vyzvedli Eliho Lavona, který se rýpal ve vykopávkách na vrcholu kopce Tel Megiddo, a pokračovali do Tiberiady. Shamronovo medově žluté letní sídlo stálo pár kilometrů na sever od města, na skalním převisu nad Galilejským jezerem. Příkrou příjezdovou cestu už lemovalo na dva tucty automobilů a na předním dvorku parkoval dlouhý americký suburban s diplomatickou registrační značkou. Za sloupkovým zábradlím na terase postával Adrian Carter se Sárou Bancroftovou a živě o něčem diskutovali s Uzim Navotem a Bellou.

„To mi Gila neřekla, že zve i Cartera,“ podivila se Chiara.

„Asi na to zapomněla.“

„Jak se může někdo nezmínit, že dorazí zástupce ředitele CIA až z Washingtonu? A co tady dělá Sára?“

„Gila je stará dáma, Chiaro. Nebuď na ni tak přísná.“

Než stačila něco znovu namítnout, Gabriel vystoupil z vozu a vytáhl z kufru tašky. Potom vystoupali po schodech nahoru do haly, kde je s úsměvem na tváři přivítala Gila. Z prostorných místností zmizel užitný nábytek a nahradilo ho několik oválných stolů. Chiara nechápavě zírala na prostírání a květinovou výzdobu a pak zmateně prošla kolem Gily na terasu, kde stála asi stovka bílých židlí ve vyrovnaných řadách kolem chupy ověšené květinami. Chiara se prudce otočila, ústa otevřená, a podezřívavě se zadívala na Gabriela. „Co se to tu děje?“

Gabriel zvedl tašky a řekl: „Odnesu nám to do pokoje.“

„Gabrieli Allone, okamžitě se vrať.“

Rozběhla se za ním chodbou a dohnala ho až v pokoji. První, co spatřila, když vkročila dovnitř, byly šaty rozprostřené na posteli.

„Proboha, Gabrieli, cos to udělal?“

„Odčinil všechny hříchy a napravil své nedostatky, doufám.“ Vrhla se mu kolem krku a políbila ho. Pak se zas odtáhla a zděšeně projela rukou vlasy.

„Co mám dělat s tou spouští na hlavě?“

„Objednali jsme kadeřníka z Tel Avivu. Vynikajícího umělce.“

„A co moje rodina?“

Gabriel pohlédl na hodinky. „Poslali jsme pro ně speciál do Benátek, před dvaceti minutami přistáli na Ben-Gurionovi. Sem nahoru je dopraví helikoptéra.“

„A prstýnky?“

Z kapsy kabátu vytáhl malou krabičku a otevřel ji.

„Jsou nádherné,“ hlesla. „Tys myslel opravdu na všechno.“

„Svatba je jen zvláštní druh operace.“

„Ne, to teda není, ty ňoumo.“ Laškovně ho pleskla po ruce. „V kolik je obřad?“

„Kdykoliv chceš.“

„Kdy zapadá slunce?“

„V pět nula osm.“

„Takže začneme v pět nula devět.“ Znovu ho políbila. „A přijď včas.“

62

JERUZALÉM

„Váš tým odvedl vynikající práci,“ pravil Adrian Carter uznale.

„Kdy myslíte?“

„Při té svatbě, samozřejmě. Škoda, že Londýn nešel tak hladce.“

„Kdyby šel hladce, nedostali bychom Elizabeth živou.“

„To je pravda.“

Ke stolku přistoupil číšník a dolil Carterovi kávu. Gabriel se trochu natočil, aby měl lepší výhled na Staré město ozářené jemnými paprsky vycházejícího slunce. Bylo pondělní ráno; Carter volal Gabrielovi v sedm hodin domů, jestli by náhodou neměl čas na snídani. Domluvili se, že se sejdou v terasové restauraci hotelu Krále Davida. Gabriel dorazil s vědomím, že Adrian Carter nikdy neponechává věci náhodě.

„Co děláš ještě v Jeruzalémě, Adriane?“

„Oficiálně pořádám spousty schůzí se zaměstnanci hustě osazené rezidentury CIA. Neoficiálně jsem zůstal proto, abych si mohl v klidu promluvit s tebou.“

„Sára je taky ještě tady?“

„Ta včera odletěla. Chudák, musela přežít komerční linku.“ Carter pozvedl šálek k ústům, ale ještě než se napil, chvíli Gabriela mlčky pozoroval. „Došlo mezi vámi dvěma někdy k něčemu, o čem bych snad měl vědět?“

„Neboj, Adriane, k ničemu mezi námi nedošlo. Ani při poslední operaci, ani při té předchozí.“ Gabriel zamíchal lžící v jogurtu. „Tak proto jsi zůstal? Aby ses mě zeptal, jestli jsem spal s tvou agentkou?“

„To samozřejmě ne.“

„Tak proč jsi tady?“

Carter sáhl do náprsní kapsy saka a podal Gabrielovi obálku. Nebyla nikomu adresovaná, ale když ji Gabriel obrátil, všiml si jednoduchého nápisu na chlopni: BÍLÝ DŮM.

„Copak to je? Pozvánka na piknik do Bílého domu?“

„Je to vzkaz,“ ucedil Carter a pedantsky dodal: „Od prezidenta Spojených států.“

„To jsem pochopil, Adriane, díky. Čeho se týká?“

„Nemám ve zvyku číst dopisy, které jsou určeny jiným.“

„To bys ale měl.“

„Předpokládám, že ti chce poděkovat za to, cos dokázal v Londýně.“

„Víc by mi pomohlo, kdyby řekl něco veřejně a nejlépe před měsícem, když jsem se zmítal ve vichru jiných zpráv.“

„Věř tomu, že kdyby se tě zastal, měl bys teď mnohem víc problémů. Tyhle věci většinou odezní samy a někdy je lepší do nich vůbec nezasahovat.“

Slunce na okamžik zmizelo za mrakem a venku jako by se rázem o několik stupňů ochladilo. Gabriel dopis konečně otevřel, rychle jej pročetl a strčil ho i s obálkou do kapsy.

„Co píše?“

„To je soukromá záležitost, Adriane, a tak to taky zůstane.“

„Správně,“ kývl Carter.

„Tobě taky něco poslal?“

„Prezident?“ Carter zavrtěl hlavou. „Obávám se, že se teď pode mnou trochu houpe židle. Není to úžasné? Přivezli jsme Elizabeth zpátky a teď nás ještě kritizují.“

„I tohle pomine, Adriane.“

„Já vím,“ pravil Carter tiše. „Ale to vědomí mi to nijak neznepříjemňuje. V Langley řve taková banda mladých rebelů, co má dojem, že už jsem v čele operačního moc dlouho. Tvrdí, že jsem zbytečně ztratil tah a že jsem neměl souhlasit s tím, abyste v podstatě celou operaci řídili vy.“

„Hodláš jim snad ustoupit?“

„V žádném případě,“ odvětil Carter rezolutně. „Náš svět je příliš nebezpečný a já rozhodně neuvolním místo mladým vřískajícím vzbouřencům. Mám v úmyslu vytrvat až do vítězného konce téhle války proti terorismu.“

„V tom případě doufám, že máte v rodině dlouhověkost.“

„Můj dědeček se dožil sto čtyř let.“

„Jak je na tom Sára? Jí tenhle uragán taky nějak uškodil?“

„Nezkřivil jí ani vlásek,“ usmál se Carter. „A o tom, že se něčeho účastnila, ví jen malinká hrstka lidí.“

Slunce znovu vyklouzlo zpoza oblaků a Gabriel si nasadil sluneční brýle. Carter mezitím vytáhl z kapsy další obálku. „Tahle je od Roberta Haltona,“ oznámil mu. „A tentokrát vím, co je uvnitř.“

Gabriel vytáhl lístek se stručným, ručně psaným vzkazem a šek na své jméno v hodnotě deset milionů dolarů. Lístek si nechal a šek vracel Carterovi zpátky.

„Víš určitě, že o tom nechceš chvíli popřemýšlet?“ prohodil Carter.

„Nestojím o jeho peníze, Adriane.“

„Zasloužíš si je. Riskoval jsi život pro záchranu jeho dcery – a to ne jednou, ale dvakrát.“

„To je naše práce,“ konstatoval Gabriel. „Vyřiď mu díky, ale že ne, díky.“

Carter nechal šek ležet na stole.

„Ještě něco pro mě ve své bezedné kapse schováváš?“

Carter obrátil pohled k hradbám Starého města. „Jedno jméno,“ zašeptal.

„Sfinga?“

Carter zvolna přikývl. Sfinga.

Carter, který už tak mluvil velmi potichu, ubral z tónu hlasu ještě o něco víc, takže už ho Gabriel téměř neslyšel. Podle všeho se před cestou na Gabrielovu svatbu do Izraele zastavil na pár dní v jižní Francii. Nejel tam však na zotavenou – pořádnou dovolenou od jedenáctého září nezažil –, ale kvůli operaci. Jejím cílem nebyl nikdo jiný než princ Rašíd bin Sultán, jenž přicestoval na Riviéru, aby si v Monaku užil herních automatů. Příliš to neuměl a prohrál obrovskou sumu peněz, což puritánského Cartera maximálně rozčilovalo. Když se Arab následujícího dne brzy ráno ve značně podroušeném stavu vrátil na letiště v Nice, přivítal ho v luxusní kabině jeho soukromého Boeingu 747 Carter s polovojenským týmem agentů. Rozvztekanému princi předložil složku CIA, která dokumentovala všechny jeho hříchy – od dotací al-Kajdě přes finanční injekce zahraničním bojovníkům a sunnitským vzbouřencům v Iráku až po peněžní dary egyptské militantní organizaci zvané Meč Alláhův, jež před pár týdny unesla kmotřenku prezidenta Spojených států. Carter dal poté princovi na výběr – buďto odletí do Rijádu, anebo do Guantanáma na Kubě.

„To zní skoro jako postup, který bychom zvolili my,“ podotkl Gabriel.

„Ano, ta akce se v mnoha rysech podobala praktikám Ústavu.“

„Předpokládám, že se princ rozhodl pro Rijád.“

„Poprvé za celou noc vsadil na správnou kartu.“

„Kolik ho ta cesta domů stála?“

„Jedno jméno,“ řekl Carter. „Otázka zní, co s ním dál? Možnost číslo jedna zní, můžeme ho prozradit egyptským bratrům a domluvit se s nimi, aby ho nechali převézt do Států, kde ho postavíme před soud. Pak bude spravedlnosti učiněno zadost, jenže za to zaplatíme příliš vysokou cenu. Soudní proces by odhalil skryté stránky našeho vztahu s egyptskou státní bezpečností, a navíc bychom uvěznili dalšího spojence Meče Alláhova, kterého by se jeho přátelé jistě opět pokoušeli osvobodit, tudíž nepřímo ohrozíme další americké životy.“

„A to si nemůžeme dovolit.“

„Ne, to opravdu ne,“ souhlasil Carter. „Což nás přivádí k možnosti číslo dvě. Vyřídit tuto záležitost potichu.“

„Naše oblíbená metoda.“

„Přesně tak.“

Gabriel napřáhl dlaň. Carter potřetí zabořil ruku do kapsy a vytáhl útržek papíru. Gabriel si přečetl, co je na něm psáno, a spokojeně se usmál.

„Mohl bys zařídit, aby zmizel?“ otázal se Carter formálně.

„Bez problému,“ ubezpečil ho Gabriel. „Akorát budu potřebovat rozdat po Káhiře nějaké peníze, aby to šlo líp.“ Carter mu podal Haltonův šek. „Bude to stačit?“

„Víc než dost. Co mám dělat s drobnýma?“

„Ty si nech.“

„A můžu zabít i prince?“

„Možná příště,“ pronesl Carter chlácholivě. „Dáš si ještě kávu?“

63

KYPR

Na Kypr odletěl o tři dny později. Chiara žadonila, aby ji vzal s sebou, ale tentokrát odmítl. Jednu manželku už kvůli svým nepřátelům ztratil a nemínil to riziko podstupovat podruhé.

Odcestoval s izraelským pasem na jméno Gideon Argov a kyperskému celnímu úředníkovi oznámil, že přijel za účelem dovolené. Vyzvedl si automobil a poté, co luxusní Mercedes třídy C podrobil důkladné kontrole, vyrazil podél jižního pobřeží k bíle omítnuté vile na pláži. Wazir al-Zaijat se ohledně svého příjezdu vyjádřil velmi vágně, a tak se Gabriel zastavil v jedné vesničce na trhu a nakoupil si zásobu jídla na tři dny.

Nezvykle mírné březnové počasí mu umožnilo strávit první den odpočíváním na terase domu s výhledem na vlny Středozemního moře, které mu kazil neodbytný pocit viny za to, že nechal Chiaru samotnou v Jeruzalémě. Druhý den už neměl stání, a tak si na internetu vyhledal místní obchod s výtvarnými potřebami a vydal se do něj pár kilometrů na sever po pobřeží. Zbytek odpoledne črtal hrubé skicy vily; následujícího dne navečer se zaobíral akvarelem s mořskou scenerií, když si všiml al-Zaijatova vozu, jenž se blížil od Larnaky.

Setkání proběhlo v klidném duchu v chladivém stínu na terase. Al-Zaijat se pomalu propracovával lahví jednosladové whisky a Gabriel popíjel minerálku s plátky citronu a limetky. Dlouho a obšírně rozebírali situaci v Egyptě a teprve se západem slunce naznačil Gabriel pravý důvod, proč al-Zaijata požádal, aby přijel na Kypr – jméno, jež mu na začátku týdne předal Adrian Carter v Jeruzalémě. Když ho al-Zaijat uslyšel, pousmál se a usrkl whisky. „No ano, profesora už také chvíli podezříváme.“

„Poslední rok strávil v Paříži. Dopisoval tam knihu v Institutu islámských studií, což je dobře známé předsunuté pracoviště džihádských aktivistů, které mimo jiné spolufinancuje i princ Rašíd. Den po Božím hodu odjel profesor z Paříže a vrátil se do Káhiry, kde opět přednáší na Americké univerzitě.“

„A vy byste mu rád dopřál zaslouženou vědeckou dovolenou, rozumím-li správně.“

„Permanentní dovolenou.“

„To vás bude dost stát.“

„Žádný strach, Wazire, peníze nejsou překážkou.“

„Na kdy to plánujete?“

„Koncem jara,“ naznačil Gabriel. „Než bude moc horko.“

„Tak jenom dohlídněte, ať je to čistá práce. Nechci vidět, jak v mém městě děláte bordel.“

O hodinu později odcházel al-Zaijat z vily bohatší o půl milionu dolarů. A následujícího rána spálil Gabriel své skicy i akvarel a vrátil se domů za Chiarou.

64

KÁHIRA

Při pohledu na jméno uvedené v seznamu rezervací přeběhl panu Katubimu, správci káhirského hotelu Intercontinental, mráz po zádech. Určitě se někde v počítačovém systému stala chyba, říkal si, a stále na jméno nevěřícně zíral. To musí být jiný Herr Johannes Klemp, přece by se nevracel kvůli nevyřízeným účtům. Jistě jde jen o hrozné nedorozumění. Katubi zvedl sluchátko domácího telefonu a vytočil úsek rezervací, aby zjistil, jestli má host nějaká speciální přání. Asistentce zabralo celé tři minuty, než mu je všechna odrecitovala.

„Jak dlouho se u nás chce zdržet?“

„Týden.“

„Děkuji.“

Katubi zavěsil a dlouho vážně přemýšlel o tom, že by si následující týden vzal dovolenou. Nakonec však usoudil, že by tímto zbabělým činem odsoudil všechny své kolegy k sedmi dnům nesnesitelného trápení, a v půl čtvrté odpoledne se osobně postavil do samého středu nablýskaného vestibulu, ruce spojené za zády a bradu zvednutou jako vzdorný voják před popravčí četou. Herr Klemp, oblečen celý v černém a s tmavými slunečními brýlemi ve stříbrných vlasech, prorazil otočné dveře a rázným krokem zamířil s rukou napřaženou jako bajonet k prkennému správci. „Katubi!“ zvolal radostně. „Doufal jsem, že vás tu potkám.“

„Některé věci se v Káhiře zkrátka nemění, pane Klempe.“

„A to se mi na tomhle městě líbí. Dostane se člověku pod kůži, viďte?“

„Jako smítka prachu,“ přitakal Katubi. „Pokud pro vás budeme moci udělat ještě něco, aby váš pobyt byl co nejpříjemnější, prosím, klidně si řekněte.“

„To určitě udělám.“

„Já vím.“

Katubi se i s celým personálem obrnil proti nadcházející smršti stížností, tirád a přednášek o egyptské neschopnosti. Během dvou dní od Klempova příjezdu však pozoroval, že německý host se proměnil v nového člověka. O svém pokoji – jednoduše zařízené místnosti na severní straně hotelu v horním patře s výhledem na náměstí Osvobození a kampus Americké univerzity – prohlásil, že je to učiněný ráj na zemi. Jídlo vychvaloval do nebes a hotelovým službám se údajně nic nemělo rovnat. Dopoledne, kdy slunce ještě tolik nepražilo, chodil Klemp na procházky po památkách, odpoledne odpočíval u bazénu a za soumraku se vracíval do svého pokoje. Katubi se přistihl, že touží spatřit alespoň záblesk starého Herr Klempa, toho, jenž spílal služkám za špatně ustlanou postel a vřískal na komorníka, že chtěl šaty vyprat, a ne zničit. Místo něj však viděl jen klidného, spokojeného zákazníka.

Předposlední den pobytu sešel Herr Klemp v půl sedmé do vestibulu, formálně oblečen na společenskou večeři, a požádal Katubiho, aby mu zamluvil stůl na osm ve francouzské restauraci v Zamalku. Správce zvedl telefon a sledoval Herr Klempa, jak rázným krokem vyšel skrze otočné dveře na ulici. Netušil, že ho vidí naposled.

Stříbrný mercedes stál na Muhammadově ulici na dohled od parkoviště pro zaměstnance Americké univerzity. Za volantem seděl nevzrušený Mordechaj a vedle něj Michail, jenž nervózně bubnoval prsty o kalhoty. Gabriel se vsoukal na zadní sedadlo a potichu přibouchl dveře. Michail se svým zlozvykem nepřestal, přestože ho Gabriel napomenul.

Pět minut nato se střelec zarazil a šeptl: „Tady ho máme.“

Vysoký, štíhlý Egypťan v obleku západního stylu dal núbijskému portýrovi pár piastrů a usadil se za volant sedanu Fiat. Gabriel ho nespouštěl z očí. O třicet vteřin později se prohnal kolem jejich vozu a ujížděl k náměstí Osvobození. Na semaforu na okraji náměstí nečekaně naskočila červená a Fiat s trhnutím zastavil. Sfinga byl velmi opatrný člověk.

„Zmáčkni to,“ přikázal Gabriel polohlasem.

Michail se k němu otočil a podával mu krabičku s tlačítkem, které aktivuje rozbušku. „Fakt to nechceš udělat sám?“

„Jen to zmáčkni, Michaile – než mu blikne zelená.“

Michail Gabrielovi vyhověl. Vteřinu nato se ve Fiatu zářivě zablesklo, když explodovala miniaturní nálož ukrytá v opěrce hlavy na sedadle řidiče. Michail začal tiše bubnovat prsty o kalhoty. Mordechaj beze spěchu zařadil rychlost a rozjel se k Sinaji.

POZNÁMKA AUTORA

Román Tajná služba je dílo smyšlené. Všechna uvedená jména, postavy, místa a události jsou výplodem autorovy fantazie, popřípadě jsou použita v kontextu fiktivního děje. Jakákoliv podobnost se skutečnými žijícími či mrtvými osobami, s obchodními firmami nebo společnostmi a s událostmi nebo místy je čistě náhodná. Mešita al-Hidžra neexistuje, nicméně návštěva Amsterodamu by nebyla úplná bez procházky po rušném tržišti na Ten Kate Straat. Pokud je mi známo, neexistuje ani žádný Institut islámských studií v Paříži, ani Dánská rada pro islámské záležitosti v Kodani. Ti, kdo by chtěli posedět na náměstí Parliament Square v Londýně, by marně hledali nějakou lavičku. Žádná tam není. Vánoční bohoslužba ve Westminsterském opatství probíhá obvykle k večeru, nikoliv dopoledne. A přestože ostrov Foulness Island obývá zhruba dvě stě drsných duší, ve skutečnosti je v dané oblasti zakázaná vojenská zóna, a tedy by nebyl vhodným místem k předání výkupného ve výši třiceti milionů dolarů. Kdo by se chtěl na mys podívat, musí si opatřit propustku z britského ministerstva obrany anebo poobědvat u stolku blízko okna v hospůdce George & Dragon v nedaleké vesnici Church End. Hluboce se omlouvám manažerům hotelů Europa a d’Anglettere, které jsem předem nepožádal o svolení provádět z jejich krásných pokojů zpravodajskou činnost.

Meč Alláhův je do posledního muže smyšlená organizace, nicméně zázemí a názorové přesvědčení jejích členů i způsob, jakým operují, odpovídá skutečným egyptským teroristickým skupinám, jako například al-Gama’a al-Islamiyya či al-Džihád. Anwar Sadat brzy po svém nástupu k moci skutečně poskytl egyptským islamistům materiální i jinou pomoc, od kteréhož neuváženého kroku si sliboval posílení své pozice v čele státu a podporu širokých vrstev obyvatelstva. Popisy mučících praktik egyptských bezpečnostních složek jsou inspirovány výpověďmi obětí, které měly to štěstí a výslech přežily. Existence programu CIA známého jako „mimořádný přesun“ (extraordinary rendition), tedy utajené převážení osob podezřelých z teroristické činnosti do jiného státu za účelem vyslýchání či zadržování, je spolehlivě doložena důkazy.

Do praxe jej zavedl nikoliv prezident George W. Bush, ale už jeho předchůdce Bill Clinton.

Statistický odhad teroristické hrozby, které v současnosti čelí Velká Británie, vychází ze zpráv britské policie a rozvědky, stejně jako přesvědčení, že Británie se stala hlavním cílem al-Kajdy namísto Spojených států. Vzestup militantního islámu v Evropě a prudké změny v demografickém složení starého kontinentu jsou konstatovaná fakta. Podle odhadů profesora Bernarda Lewise, jenž působí na Princetonské univerzitě, se Evropa do konce století dočká většinové společnosti tvořené obyvateli muslimského vyznání. Zachary Shore ve své vynikající studii Breeding bin Ladens (Pečujeme o bin Ládiny, do češtiny dosud nepřeloženo. (Pozn. překl.) ) tvrdí, že „Evropa se během pár krátkých dekád změní tak, že ji Amerika nepozná“. Jestli Evropa zůstane strategickým spojencem Spojených států, anebo se naopak stane oblastí, odkud proti nim budou teroristé útočit, prozatím nevíme. Jisté jsou však záměry al-Kajdy a přívrženců světového džihádistického hnutí. Jednoznačně je vyjádřil Mohammed Bouyeri, nezaměstnaný imigrant z Amsterodamu původem z Maroka, jenž zavraždil nizozemského režiséra Thea van Gogha a na mrtvolu nožem připíchl následující vzkaz: „Vím jistě, že ty, ó Ameriko, budeš zničena. Vím jistě, že ty, ó Evropo, budeš zničena. Vím jistě, že ty, ó Holandsko, budeš zničeno.“

PODĚKOVÁNÍ

Stejně jako předchozí knihy série o Gabrielu Allonovi ani tato by nemohla být napsána bez pomoci Davida Bulla, který právem patří k nejlepším uměleckým restaurátorům na světě. Při psaní mě vedly rady mnoha vysokých zpravodajských důstojníků, diplomatů, velvyslanců a agentů Úřadu pro bezpečnost diplomatické služby, jimž z pochopitelných důvodů nemohu poděkovat jmenovitě. Postačí, řeknu-li, že díky nim jsem se dozvěděl o bezpečnostních opatřeních obvykle dodržovaných na velvyslanectvích – a o způsobu, jakým by Spojené státy pravděpodobně reagovaly v případě, kdy by došlo k podobnému útoku, jaký jsem popsal v knize – mnohem více, než bych si kdy v čase války dovolil uvést v díle zábavné literatury. Nemohu však nevyjádřit vřelý dík Margaret Tutwilerové, bývalé náměstkyni ministra zahraničních věcí, která v době útoků na Světové obchodní centrum působila jako velvyslankyně Spojených států v Maroku. Historky z onoho dne, které mi Margaret vyprávěla – z některých mi běhal mráz po zádech, a jiné mi vháněly slzy smíchu do očí –, mi umožnily získat jedinečný vhled do pocitů zaměstnanců i atmosféry, která vládne americkému velvyslanectví v průběhu krizové situace. Považuji za velkou čest nazývat Margaret svou přítelkyní a jsem jí vděčný za pomoc.

Nezapomenutelný investigativní reportér Bob Woodward se se mnou štědře dělil o svou znalost z oblasti spolupráce mezi CIA a egyptskou státní bezpečností. Významný washingtonský ortoped MUDr. Benjamin Schaeffer mi vysvětlil, jak lze v terénu provizorně ošetřit střelné zranění, a MUDr. Andrew Pate, uznávaný anesteziolog z Charlestonu v Jižní Karolíně, mě stejně ochotně seznámil s vedlejšími účinky opakovaného dávkování ketaminu a s příznaky idiopatické paroxysmální ventrikulární tachykardie. Bývalá federální prokurátorka Martha Rogersová, dnes vyhledávaná washingtonská obhájkyně, redigovala popis právního případu fiktivního šejka Abdulláha. Můj britský vydavatel Alex Clarke mě v létě loňského roku provázel londýnskými oblastmi Finsbury Park a Walthamstow jen několik dní po zmařeném pokusu o atentát na londýnském letišti a Marie Louise Valeur Jacquesová s Larsem Schmidtem Möllerem mi byli nezapomenutelnými průvodci při prohlídce Kodaně. Zvláštní poděkování patří malíři pokojů, který u amsterodamského kanálu Groenburgwal slovně napadl moji ženu a děti. Nevědomky mi poskytl inspiraci k úvodní kapitole.

Za dobu svého působení jako zahraničního zpravodaje United Press International v Káhiře ve druhé polovině osmdesátých let jsem měl možnost hovořit s mnoha islamisty, přesto bych rád zmínil dílo Fawaze A. Gergese Journey of the Jihadist („Džihádistova pouť“, do češtiny dosud nepřeloženo – pozn. překl.), které mi poskytlo ještě zasvěcenější vhled do myslí egyptských náboženských radikálů, stejně jako A Portrait of Egypt („Takový je Egypt“, nepřeloženo) blízkovýchodní zpravodajky Mary Anne Weaverové. Při čtení knih While Europe Slept (Spící Evropa) Bruce Bawera a Menace in Europe (Evropa v ohrožení) Claire Berlinski jsem si zřetelněji uvědomil, jak těžkým dilematům dnes Evropa, a především Nizozemsko, čelí; Londonistan (Londonistán) Melanie Phillipsové mi zase pomohl pochopit krizi, v níž se dnes ocitá Velká Británie. Dílo Ghost Plane („Letadlo duchů“, nepřeloženo) Stephena Greye obsahovalo řadu působivých výpovědí osob, které se – v některých případech nevinně – dostaly do osidel programu CIA „mimořádný přesun“. Memoáry Raymonda Seitze Over Here („Tady poblíž“, nepřeloženo), v nichž vzpomíná na své funkční období amerického velvyslance v Británii, mi pomohly vytvořit svět Roberta Haltona.

Jistá ruka a pečlivá práce redaktora Tonyho Davise mě ušetřily mnoha trapných rozpaků. Jeho prastrýc John W. Davis shodou okolností působil jako velvyslanec v Británii v letech 1918 až 1921, a kdyby byl v prezidentských volbách roku 1924 porazil Calvina Coolidge, vzešlo by z postu amerického velvyslance v Londýně prezidentů šest, nikoliv jen pět. Za mnohá vylepšení rukopisu vděčím svému korektorovi a dlouholetému příteli Louisi Toscanovi, stejně jako literární agentce Esther Newbergové ze společnosti International Creative Management v New Yorku. Zvláštní dík patří Chrisu Donovanovi, jenž vzal na svá bedra část těžkého břemene náročné rešerše, a příteli z FBI, který mi pomohl s terminologií. Není snad třeba zdůrazňovat, že nic z toho by nebylo možno realizovat bez podpory špičkového profesionálního týmu z nakladatelství Putnam, jmenovitě Ivana Helda, Marilyn Ducksworthové a zejména mého redaktora Neila Byrema – já to však přesto a rád zdůrazním.

A nakonec bych chtěl vyjádřit hluboký vděk svým milovaným dětem Lily a Nicholasovi, kteří strávili srpnové prázdniny bloumáním po evropských ohniscích extremistických aktivit, a své ženě Jamii Gangelové, brilantní zpravodajce pořadu Today televizní stanice NBC. Trpělivě naslouchala mým nápadům, obratně redigovala prvotní verze rukopisu a pomohla mi doběhnout k cíli dokonce pár minut před časovým limitem. Orwell kdysi řekl, že „napsat knihu je hrozný, vyčerpávající zápas, jako dlouhý záchvat nějaké bolestivé nemoci“. Zapomněl však dodat, že jediní, kdo trpí víc než sám autor, jsou milované osoby, které s ním musejí žít.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai