Philip Sington (Patrick Lynch)

Omega

PROLOG

LOS ANGELES, JIHOCENTRÁLNÍ ČTVRT Dzilla si právě na rohu ulic La Salle a Florence prohlížel svůj předplacený nabídkový katalog zboží, když spatřil Žraloka, jak si to hasí s balíčkem v podpaží po chodníku, zprohýbaném vedrem. Vypadal roztržitě a rukou si masíroval hrdlo. Dzilla se zakabonil; nevěřil svým očím. Celé okolí dnes probíralo včerejší událost ve Walnut Parku, kterou měl na triku Žralok s Tyronem Garretem: přepadli lékárnu a při tom oslepili nějakou holku. A Žralok, ta hlava dubová, si tady korzuje, jako by se nechumelilo.

„Tě noha, Dzillo,“ pronesl Žralok, „co novýho?“ „Poklona, pane Tibs,“ opětoval Dzilla, pokynul hlavou, ale zůstal sedět na lavičce. Ukázal na Žralokův krk.

„Si spolknul kost vod šunky, brácho?“ „Čéče,“ třel si Žralok ohryzek, „jak dybych. Jak dybych ti spolknul skleničku, furt polykám střepy.“ Dzilla si poklepával svinutým katalogem o stehno a říkal si, že krk není momentálně to hlavní, co Žraloka ohrožuje. Snad by mu měl říct, co se stalo.

„A kdes, čéče, byl?“ pohlédl stranou a nechal to zatím bokem. Jen tak plkal.

„Kde by, jen tak vokolo.“

„Páč se po tobě kdekdo ptá.“

„Jo? A to jako kdo kdekdo?“

„No lidi.“ Dzilla pohlédl na Žraloka a chvíli si ho prohlížel. „Byls včera večír ve Walnut Parku?“

Žralok znejistěl a sevřel balíček pevněji. Dzilla poprvé zapřemýšlel, co v něm asi má. Nejspíš prachy z ty vloupačky.

„Kdo to říká?“ Žralok se konečně podíval přímo na Dzillu, až mu levé oko zašilhalo.

Dzilla se usmál a potřásl hlavou. Žralok se tvářil, jako kdyby spadnul z nebe; jeho blbost člověka vždycky znova překvapila, protože vypadal inteligentně.

„Vole, všichni,“ odpověděl Dzilla, rozhlédl se kolem a překontroloval si, kde má své lidi. „Celý vokolí si povídá, jak jsi včera večer zvizitýroval lékárnu.“ Žralok si přestal třít krk.

„No a co?“

„Tys ji snad neudělal?“

„Nic jsem neudělal, vole.“

Dzilla zvolna kývl a našpulil rty.

„Tak to teda nevím, vole. Povídá se to jinak. Zaslechnul jsem to jinak.“ Žralok polknul. Dzillovi to připomnělo jednoho televizního komika ten taky vždycky takhle hlasitě a hrkavě polyká.

„Kdo to povídá? Co povídají?“ dožadoval se Žralok odpovědi a tvář se mu stáhla bolestí.

„Už jsem ti to říkal, vole, všichni to povídají. Všude kolem se povídá, že ste si tam s Tyronem Garretem zastříleli a jedna vočouzená mexikánská děvka z toho voslepla.“ Žralok se jal rozbalovat svůj balíček a Dzillu napadlo, že v něm má možná bouchačku. Ale měl tam vážně prachy a něco, co vypadalo jako kelímky s krémy a lahvičky s pilulkami. Dzillovi došlo, že Žralok udělal tu lékárnu kvůli lékům, ne pro peníze. Ale to nemůže být pravda. Takhle blbej snad není nikdo.

Žralok tiše zasténal, položil si celý ten krám na zem a začal se v něm přehrabovat. Dzilla vyskočil, vzdálil se od něho a pozorně sledoval ulici. Každou chvíli kolem přejelo auto a Dzillovi nedělalo dobře stát poblíž Žraloka; někdo pojede a vystřelí si na něj.

„Co je, vole? Co to tam máš?“

Žralok pořád ještě kramařil.

„Já tu jenom. Já hledám.“

Pak se postavil, hlasitě dýchal nosem. Z malé skleničky vysypal dvě pilulky a dal si je do úst. Chvíli to vypadalo, že je do sebe nedostane; zakláněl hlavu a polykal jako ten jeho televizní vzor. Konečně se mu to povedlo. Dzilla mu vzal lahvičku z rukou a prohlížel si nálepku.

„Macrodantin. Co je to za sračku?“

„Tyrone říkal, že by mi to mohlo pomoct. Jsou to antibiotika.“ Vzal si lahvičku a vrátil ji do tašky.

„Je to vopravdickej lék. Nemůžeš si ho jen tak koupit. Musíš mít recept.“ Vyndal několik dalších lahviček a ukázal je Dzillovi. Dzilla si je prohlížel a pohyboval rty, jak luštil obtížné názvy achromycin, trimethoprim, oxytetracyclin.

„To je všecko z ty lékárny?“ zeptal se Dzilla.

„Jak jinač bych se k tomu asi dostal?“ Dzilla mu vrátil skleničky.

„Já teda nevím, vole. Na tenhle drek si musíš dávat bacha. Nemůžeš spolknout, co tě napadne.“ Ale Žralok si sbalil své nádobíčko a už se o tom nechtěl bavit.

Koukal do země. Jasně nevěděl, co teď. Nevěděl, že tu holku oslepili. Vymklo se jim to z rukou. Konečně zvedl oči.

„Tak zaprvé,“ prohlásil, „já na nikoho nestřílel.“ Dzilla pokrčil rameny, jako že jemu to je fuk.

„A za druhý, byl to ten pitomec Tyrone.“ „Ale proč ve Walnut Parku, vole? Všichni Mexikáni jsou na nohou. Teď je to na ulicích vo hubu.“ Nyní pokrčil rameny Žralok. Všechno bylo v prdeli. To bylo jediné, co věděl jasně. A nechtěl nic než odpoutat se aspoň by zapomněl na svůj krk. Vytáhl z kapsy dvacetidolarovku a dal ji Dzillovi. Dzilla se otočil ke klukovi, který postával asi šest metrů od nich.

„Dones dvě,“ řekl mu obchodním tónem. Kluk se beze slova rozběhl ulicí. Dzilla se vrátil na své místo na lavičce.

„Povídals, že je slepá?“ zeptal se Žralok. Dzilla se přesvědčil, že běžec už je za rohem.

„Tak jsem to slyšel, pane Tibs. Určitě teda přišla vo voko.“ Žralok potřásl hlavou.

„Neříkej mi tak, vole.“

Neměl rád oslovení pane Tibs. Byla to zkratka slova tiburón a říkali mu tak ve škole Mexikáni. Tiburón bylo dobré, znamenalo to „žralok“ a znělo to svým způsobem hrozivě. Ale pan Tibs, to bylo jako jméno pro kočku nebo pro kočičí žrádlo. Žralok to nesnášel, i když lidi poukazovali na Sidneyho Poitiera. Dzilla to věděl, ale stejně jako všichni tady v okolí na to občas zapomínal.

Žralok si k sobě znovu přitiskl balíček. Jako by chtěl, aby byl co nejmenší.

„No jo,“ přešlapoval z nohy na nohu a čekal na svou dávku.

„Tak. Jak?“ Dzilla pozvedl kostnatá ramena. „Ten lékárník měl bouchačku. A?“ Žralok koukal, kdy se objeví poslíček.

„Ne,“ odpověděl. „Bylo to jinak.“

Přistoupil k Dzillovi, rozkročil se ve svých parádních nových sportovních botách a rozhodl se všechno vyjasnit.

„Už jsme šli vodtamtaď, chápeš, vodcházeli jsme z toho zasranýho kšeftu a Tyrone pořád mával pětačtyřicítkou. Dílo je hotový, vole. Ten lékárník neměl žádnou stříkačku, jenomže Tyroneovi to nestačilo. Libuje si v tom. Cejtí se velkej. Vodcházíme a voň povídá: Koukni, koukni. Někdo přicházel ze skladu, nebo ze záchoda, nebo co to tam sakra měli. Koukám, že je to holka. Ta vočouzená kurva. Nebylo jí víc než dvanáct nebo třináct. Zírá na Tyronea a valí voči. Ale nic nedělala, možná jen trochu zapištěla. A Tyrone, blbec, zmáčknul kohoutek.“ „A co? Napral to do ty holky?“

„Ne. Voň byl úplně mimo, vole, ani nevěděl, co dělá. Napřed vystřelil do stropu, až ho kus spadlo, a pak několikrát do těch. Do těch konzerv pro mimina. Krmení pro mimina, vole. Lítaly až do stropu. Bum, bum! Všude lítala mrkev, a vůbec, svinčík. A ta holka začala ječet. No to víš, neptali jsme se, co se děje. Vypadli jsme.“ Objevil se Dzillův posel, v ruce tašku od kentuckých mražených kuřat, a blížil se k lavičce. Deset metrů od nich vstrčil tašku do koše na odpadky. Obchod byl uzavřen.

„Tak jo,“ skončil to Žralok a vydal se pro svou dávku.

Dzilla se za ním ozval: „Ale přišla přej vo voko.“ Žralok se zastavil a otočil se.

„Jo, to už si říkal.“

„Vodvezli ji do špitálu ve Willowbrooku,“ dodal Dzilla. „A tebe hledaj.“ „Kdo jako mě hledá?“

„Protože to tak nenechaj.“

„Ale kruci kdo?“

„Ločita. Zmrzačili jste dítě! Její sestra je Ločita. To je přece jeden z těch holčičích gangů ve Walnut Parku.“ Žralok dopochodoval ke koši a vytáhl si své ampule. Pomalu. Snažil se vypadat klidně.

„Tak ať mě hledá, vole. Já nikam nejdu. Já sem bouchačku neměl. To jí řeknu rovnou.“ Dzilla uviděl korvetu jako první. Přifrčela si to po ulici černá neprůhledná okna, červený orel na kapotě. Pohled na Dzillův výraz přiměl Žraloka k tomu, aby se prudce otočil a sáhl po své osmatřicítce. Ale byl to jen Tyrone. Otevřel dveře, vysoukal se do mírného dopoledního světla a pečlivě si urovnal šaty, jak se sluší a patří na pasáka. Pokynul Dzillovi a obrátil se na Žraloka.

„Nastup si, chlape.“

Žralok vytáhl ruku zpod košile. Tyrone měl čerstvě nakadeřené vlasy; Žralok pochopil, že si byl zašoustat u ty svý kráčmery Shannel.

„Kdes přišel k tomu fáru?“ zeptal se.

Tyrone jako pyšný majitel poklepal na střechu.

„Koupil jsem ho, ty černá hubo. Korveta, třiaosumdesátej ročník.“ „Slyšel si vo tý holce?“ Žralok si jako vždycky přál Tyronea uzemnit.

Tyrone se podíval na Dzillu, než odpověděl.

„Proč myslíš, že tě hledám, vole? Celej svět je na nohou. Chytneš jednu do hlavy, dyž tu budeš ještě chvíli vočumovat.“

Chvilku sledoval, co to se Žralokem udělá, a pak otevřel dveře. „Tak jedeš, nebo tu ztvrdneš?“

Jeli po La Salle až k Devětasedmdesáté ulici a tam odbočili doprava. Tyrone vykládal něco o motelu nedaleko letiště a Žralok dumal o tom, co se najednou po městě vyrojilo dívčích gangů, že to tak dřív nebejvalo, a taky o Tyroneovi a že se mu nechce vydat se s ním na útěk, protože je to práskanej lupič, pašerák a narkomafiánská krysa.

Potíž byla, že seděl v autě a ujížděl s ním bůhvíkam. Měl z Tyronea špundus, aby mu zkrátka řekl: Zastav, já si vystoupím. Potřeboval si najít nějakou výmluvu. Konečně ho něco napadlo.

Plácnul do palubní desky.

„Přistaň, čéče.“

Tyrone prudce zavrtěl hlavou.

„Povídám, zabrzdi.“

Tyrone u příštích světel odbočil k chodníku. Natočil se a objal rukou opěradlo. Ztěžka dýchal a Žralok pochopil, že má vážně nahnáno.

„No. Co je? Potřebuješ chcát nebo co?“ „Musím najít ňákou lékárnu,“ odpověděl Žralok.

Tyrone se opřel o dveře.

„Netahej mě za vocas, brácho. To nás přeci dostalo do průseru.“ „Ale ne. Potřebuju se jich na něco zeptat.“ „Cože potřebuješ?“

Žralok zatřepal taškou s léky.

„Zeptat se na ty pilulky, vole. Sebral jsem tam všechno možný a Dzilla povídal, že se s tím musí vopatrně.“ Zatvářil se soustředěně.

„Na ten můj krk, brácho.“

Tyrone otevřel ústa a zase je zavřel. Zdálo se, že vybuchne.

„Seru na Dzillu a na tvůj krk taky.“

Namířil zpátky do vozovky. Žralok chytil volant.

„Fakt, Tyrone. Mám něco s krkem. Když mi nevěříš, tak koukni.“ Otevřel ústa, jak nejvíc mohl. Tyrone se odvrátil.

„Nech toho, vole. Nebudu ti čumět do těch sraček.“ Žralok vyndal macrodantin.

„Vzal jsem si tohle, jaks mi říkal, ale možná to není dobře.“ Tyrone vzal tašku a zaštrachal uvnitř.

„Copak se tam k tomu nic nepíše? Ňáký instrukce? Co já vím, na ty lahvičce. Nebo na vobalu.“ „Heleď, shrábnul jsem to v ty lékárně jen tak. Nic na tom není. Žádný instrukce. Žádnej vobal to nemá,“ Tyrone se na Žraloka pozorně podíval a ten měl chvíli dojem, že ho Tyrone prokoukl, že se chce jen dostat ven z vozu. Ale pak se Tyrone podíval do zpětného zrcátka a zhluboka povzdychl.

„Koukni, Žraloku, všichni tady vědí, že jsme tu lékárnu udělali. Jde jenom vo čas, než nám policajti šlápnou na krk.“ Rozhlédl se po chodníku. „Jestli nás ovšem dřív nerozsápou ty kurvy Ločity.“ „Jenom se chci zeptat, vole. To je hned.“ Tyrone sundal ruce z volantu.

„Koukej vypadnout, já se na tebe vykašlu.“ Žralok pohlédl Tyroneovi do očí. Pak vzal za kliku.

Kráčel k severu, tašku pod paží, a čekal, kdy uslyší zahvízdání Tyroneových pneumatik. O nějakých padesát metrů dál objevil staromódní apatyku. Ve dveřích se zastavil a ohlédl se. Korveta tam pořád stála. Čekala. Tyrone si uvědomil, že korunní svědek střelby mizí v dáli. Žralok zauvažoval, že se příští příčnou ulicí dá na útěk. Pak ho napadlo, že obchod by mohl mít zadní východ.

V krámě za pultem stál nervózně vyhlížející Ind.

Žralok si sáhl na krk.

„Chtěl jsem se vás něco zeptat,“ prohlásil a pátral očima po východu. Pak se podíval na lahvičku, kterou měl v ruce, a ukázal ji lékárníkovi.

„Doktor mi napsal na krk tyhlencty pilulky, a já se bojím, že to nejsou ty pravý. Rozumíte mi, co říkám?“

Ind si prohlédl lahvičku a vrátil mu ji. Tvářil se trochu zmateně.

„Na krk, pane?“

„Jo, na krk,“ odpověděl Žralok. Konečně si všiml dveří, ale říkal si, že jsou třeba jen do skladu.

„To je ale macrodantin,“ sděloval prodavač. „Na infekce močových cest.“ Žralok se na něj podíval.

„Co říkáte?“

„Na infekce močových cest, pane.“

„Na močový cesty? To jako na mý péro, chlape?“ Ind zdvořile přisvědčil.

Žralok ustoupil od pultu a držel se za krk. Pak strnul, protože Ind zvedl ruce nad hlavu.

Otočil se.

Stála uprostřed obchodu jako by sem právě seskočila z vesmírného korábu usmívala se, ale byl to zlý úsměv se zaťatými zuby, a upírala na něj pohled zpod blýskavě zelených očních stínů. V drobné hnědé ruce měla bouchačku Glock 19, která vypadala jako protitankový kulomet. Než mohl Žralok sáhnout po své osmatřicítce, přiskočila k němu a přiložila mu neurvale zbraň na krk, až musel zaklonit hlavu.

„Servus, Tiburóne,“ řekla. „Máš ňáký problémy s krkem, ty srabe?“ A vystřelila.

ČÁST PRVNÍ

ŽRALOKŮV JAZYK

LOS ANGELES ZÁPAD

Doktor Marcus Ford, primář traumatologie na klinice ve Willowbrooku, odložil šálek s kávou a rozhlédl se, co je to za hluk. Jako by tu lítal sršeň nebo tučná masařka. Mouchy nenáviděl. Znechucovala ho jejich dotěrnost a to, že lezou po mršinách. Ale neznělo to tak docela jako moucha. Pak si uvědomil, že to jsou spínací hodiny v pokoji jeho dcery. Koupil jí je k třináctým narozeninám. Ale obvykle byl už dávno pryč, než vstala, než se budík zapnul a spustil rádio. Stál a poslouchal, pokoušel se zachytit aspoň kousek jejího života, který mu unikal.

Připomněl si, že teď mu Sunny moc velkou radost nedělá a že si s ní chce o jejím chování promluvit. Když to nesrovná, bude to čím dál horší. Ale spory v něm budily hrůzu. Co udělá, když ho bude ignorovat, nebo mu řekne, ať se stará sám o sebe? Nebo něco ještě horšího? Neměla k tomu teď daleko. Překvapovala ho v nejnečekanějších okamžicích a na nejnevhodnějších místech výroky plnými vzdoru nebo kritiky, kterými mu očividně chtěla ublížit. Pokaždé ho to vyvedlo z míry, protože mu připadalo, jako by to nebyla jeho dcera. Jako by se z ní ozýval někdo cizí, kdo se jí chce zmocnit. Zkoušel si představit, co by na to asi řekla Carolyn, jestli by to líp chápala, jestli by si s tím uměla líp poradit. Jenomže na druhé straně, kdyby Carolyn žila, nejspíš by ten problém vůbec nevznikl.

Šel do kuchyně a nalil do sklenice pomerančový džus. Žaluziemi pronikaly zlaté pruhy slunečního světla a zvenčí se ozývalo klapání a syčení kropiče trávníku. Vyhlédl na zadní zahrádky: právě se tam vsoukal do svého lincolna muž v obleku a s aktovkou a vycouval z příjezdové cesty. Dan? Nebo Don? Přistěhoval se na Kirkside Road asi před rokem; pracuje v jakémsi investičním fondu. Ford si vzpomněl, jak stál na chodníku ve své joggingové soupravě a on mu vykládal, jak jsou se ženou nadšeni, že našli domek v tak bezpečném sousedství; a jak do jejich domu nosili hromotluci v overalech obrovské bedny. Oba si občas říkali, že se navzájem pozvou na drink nebo na piknik na zahradě. Prozatím k tomu nedošlo.

Ford se vydal s džusem do pokoje k Sunny, kde světélkující hodiny hlásaly, že je 7.30. V rádiu se nějaká slečna rozplývala nad cenami pikantních sýrových taco a dietní cocacolou k mání v restauracích Mista Taco, ale Sunny blaženě spala. S rozházenými blond vlasy, jejichž pramínky měla i na ústech, kde se zachvívaly jemným oddechováním, vypadala skoro dospěle. Trochu moc dospěle na kytičkovanou růžovou tapetu na zdech. Chvíli tam stál, vdechoval nevyvětranou vůni parfému a šamponu a prohlížel si její poslední plakát z jakési gangsterky, nalepený na prádelník: civěly z něj čtyři černé děti, místo zubů měly diamanty, a za nimi se rozprostíralo zpustošené město, plné trosek a vyhořelých domů. Přímo pod plakátem si hověl jednooký méďa; působil jako archeologický pozůstatek a připomínal dávný, laskavější svět.

„Sunny!“

Zašilhala na něj ospalýma očima, zavrněla, obrátila se a vypnula rádio.

Ford se zamračil.

„Dáš si pomerančový džus?“

Chvilku bylo ticho, pak se pomalu pozvedla na loktech.

„Jo.“

Podal jí sklenici a šel k oknu, aby odhrnul závěsy.

„Ne, tatí, to nedělej,“ zakňourala, „to je moc světla.“ Rozhrnul je napůl. Sunny zaúpěla, otočila se a přikryla si hlavu pokrývkou.

„Je načase vstávat, mladá dámo.“

Sunny si zachumlala pod přikrývku i nohy.

„Sunny! Kdys včera večer přišla?“

Najednou byla jako pěna.

„Cože?“

„Povídám, kdys přišla?!“

„Já nevím. Nepamatuju se.“

Ford si založil ruce. Dorazil včera domů s plnou náručí jídla včetně čerstvé zeleniny, aby připravil dobrou večeři. Sunny se zatvářila nešťastně, ale neřekla proč. Pak mu oznámila, že jde na návštěvu k Wilsonovům a že se nají cestou. Musela slíbit, že se vrátí do půl desáté. Ale nedržela slovo. Ford se po půlnoci probudil v lenošce, kde klimbal, a našel ji už spící v posteli.

„Muselo být nejmíň půl jedenácté, Sunny, a slíbila jsi v půl desáté. Řekl jsem ti v půl desáté.“ „Já za to nemůžu. Ostatní ještě nechtěli jít.“ „Když to nešlo, mělas mi zavolat. Dělal jsem si starosti.“ Sunny odhodila pokrývku a upřela na něj ten svůj bleděmodrý pohled Carolynin pohled.

„Kvůli čemu?“

„Stát se může ledacos. Jak můžu vědět, jestli tě někdo nepřepadl, nebo nepronásledoval, nebo tak něco?“ „V Beverlywoodu? Ale prosím tě, tati, uvažuj reálně.“ Uvažuj reálně. To teď říkala pokaždé, když řekl něco, co se jí nelíbilo. Bylo to, jako kdyby ona žila v reálném světě, a on byl jen návštěvníkem z planety Rodič.

„Reálně uvažuju, a to znamená, mladá dámo, že přijdeš domů tehdy, kdy já řeknu, nebo nebudeš chodit nikam. Jasný?“ „Ty chodíš vždycky všude pozdě,“ smečovala chladně. „A jestli sebou teď nemrskneš, přijdeš ještě ke všemu pozdě do práce.“ „O to teď nejde,“ namítl Ford. „Ale jen abys věděla, na dnešek jsem si vzal volno. Jde o to, že.“ „Vážně?“ posadila se, najednou byla vzhůru. „To znamená, že se odpoledne můžeš přijít podívat na náš volejbalový zápas?“ „Podívej, neobracej list.“

„Budu hrát poprvé v juniorech.“

Ford zamrkal. Vypracovala se do juniorského volejbalového družstva. Moc to pro ni znamenalo, to dobře věděl. Jenomže mu to doteď neřekla.

„Opravdu? Proč jsi mi to neřekla dřív?“ „Protože ti to říkám teď,“ odpověděla dotčeně. Byla v tom dětská paličatost, kterou už uplatňovala málokdy. Patřilo to k tomu, čím teď procházela. Hned dítě, hned dospělá. Často ho to mátlo. „Zápas začíná v půl šestý.“ Ford přejížděl bosou nohou po kávové skvrně na koberci.

„Víš, holčičko, já totiž.“

„Prosím. Bude to báječný. Budou tam všichni rodiče.“ „Nemůžu, holčičko. Mám přednášku, na té konferenci. Říkal jsem ti o ní. Proto jsem si vzal volno; abych se na ni mohl připravit.“ Podíval se na hodinky. Popravdě řečeno, větší část své přednášky musel ještě napsat a potřeboval ji zkonzultovat s přednostou kliniky, nemluvě o vedoucí hygieničce, Lucy Patouové.

„Tatí,“ protáhla slabiku, aby dala najevo, že je nejhorším otcem v celém širém okolí. „A kdy teda přijdeš?“ „Myslím asi v půl sedmé. Když se nic nezmění.“ Chvíli koukala na přikrývku.

„Dobře,“ řekla a už to nebylo dítě, už to nebyla jeho malá holčička a vylezla z postele. Ford věděl, že by se měl vrátit k otázce včerejšího večera, ale už k tomu neměl odvahu.

„Moc mě to mrzí, děvečko.“

Odhrnula si jemné vlasy z očí a chvíli si ho prohlížela.

„Jak dlouho máš ty šaty?“ zeptala se.

Ford po nich sjel pohledem.

„Nevím. Šest, sedm, možná deset let.“ „Jsou ti malý,“ prohlásila a odešla do koupelny.

Ford si sáhl na boky a zamračil se. Pak se otočil a prohlédl se v zrcadle na jejím šatníku. Měla pravdu: kalhoty se mu v rozkroku zařezávaly a na břichu mu narostl polštářek. Dřív se vždycky pyšnil, že si drží figuru, ale poslední dobou zanedbával běhání i tenis. Teď se mu to vrací. Když ještě žila jeho žena Carolyn, bylo to jednodušší. Společně běhali a v tenise byla Carolyn jednička. Sunny také nehrála špatně, ale teď ji příliš zaměstnávaly všechny možné školní podniky.

Povzdechl si a přistoupil k zrcadlu ještě blíž. Přesně za dva měsíce mu bude čtyřicet. Pokusil se usmát podle Carolyn mu to tak nejlíp slušelo a všiml si, že mu žloutnou spodní zuby.

Napadlo ho, za jak dlouho se mu pískově žluté vlasy změní v šediny už mu taky na čele pěkně ustupovaly a za jak dlouho se mu kruhy pod očima usadí natrvalo jako nesmazatelný znak středních let.

Kdyby Carolyn žila, řekla by mu, že je načase odejít z úrazového oddělení. Sedmdesát hodin týdně a noční služby na pohotovosti, to je zábava pro mladíky. Po čtyřicítce to snášel málokdo. Představoval si, jak mu říká, že se má vykašlat na Willowbrook a najít si klidnější a dvakrát líp placené místo, jako například v nemocnici CedarsSinai Nebo v Kolumbijské zdravotní pojišťovně. Dokázala by zvládnout Sunny? Uvažoval, co by mu asi poradila a jestli by ji poslechl.

Svatoannenské větry přišly toho roku brzo a v kopcích na severu doutnaly od víkendu požáry. Nad městem se válel hnědavý mrak, zastiňoval obzor a naplňoval vzduch zápachem po chemikáliích, připomínajících naftu nebo hořící pneumatiku. Teplota dosahovala v poledne osmatřiceti stupňů a po poledni šplhala ještě výš.

Ford mířil se svým bílým buickem po Robertsonově třídě k dálnici Santa Monica a jako vždy bojoval s klimatizací. Po téměř pěti letech pořád ještě nepřišel na to, jak s ní vycházet. Ať ji nastavil na jakýkoli stupeň, ať vybral jakýkoli průduch a jakkoli nasměroval větráky, buď se dusil vedrem, nebo se klepal zimou. Ale pořád ho to ještě neodradilo. Po celé léto věnoval každé ráno několik zoufalých minut přepínání, upravování a přesměrování, pak to vzdal a stáhnul okno. Ale to nebylo všechno, čím ho to auto rozčilovalo: mělo velký poloměr otáčky a měkké pérování. Mělo staromódní interiér, který připomínal nejhorší výstřelky sedanů sedmdesátých let. Carolyn se pokaždé smála, když Ford proklínal čalounění, které se nedalo vyměnit. Kdykoli se tam soukala Sunny ve špinavých botách nebo s roztékající se zmrzlinou, napomínala ji s předstíranou vážností: „Dávej přece pozor na ten bordó plyš!“ Zkrátka a dobře, v tom autě se už moc nasmáli.

Na kliniku ve Willowbrooku to měl po dálnici půl hodiny. Byla postavena jako reakce na sociální nepokoje v roce 1965 ve Wattsu. Město si pak dalo při územním plánování záležet, aby jméno Watts z městských map zmizelo. Okolí nemocnice přesto zůstalo jedním z těch míst, kam se běloši málokdy odvážili. Díky úsporným opatřením se působnost nemocnice postupně rozrostla až na sto čtverečních mil po okolí, ale množství bělošských pacientů dosahovalo stěží tří procent. Většina byli Hispánci, vzhledem k velkému přílivu imigrantů do těchto míst. Mezi personálem nemocnice bylo nejvíc Afroameričanů, ale na úrazovém oddělení to byla pestřejší směs, protože značnou část tvořili armádní chirurgové. Willowbrook přijímal ročně na dva tisíce násilných úrazů většinou střelné a bodné rány a nabízel tak zkušenost s ošetřením bojových zranění v množství, jaké se jinak naskytne jen ve válce. Schéma kolečka, kterým tudy procházeli vojenští lékaři jako stážisté, byl Fordův nápad. Před atestací praktikoval v armádní nemocnici Waltera Reeda ve Washingtonu, sloužil jako vojenský lékař celkem osm let a dosáhl hodnosti majora.

Od té doby, co byla postavena dálnice 105, se Ford navzdory násilnostem cestou do Jihocentrální čvrti už nebál. Willowbrook byl vzdálen jen dva bloky od východního výjezdu a šest bloků od západního. Když nastoupil do nemocnice před sedmi lety, bylo to jinak. Ať jel kudy chtěl, musel projet buď dvě a půl míle po Imperiál Highway, nebo tři míle po bulváru El Segundo. Obě silnice byly v těsném sousedství domů a byly proslulé přepadáváním, střílením a krádežemi aut. Lidé si samozřejmě pořád dávali pozor, jakmile opustili dálnici. Nechávali si zamčené dveře a drželi se ve vnitřním pruhu, co nejdál od chodníků. Ale od bouří v dvaadevadesátém roce neslyšel Ford o tom, že by byl nějaký řidič zastřelen, a sotva kdy si na to vzpomněl.

Toho úterního rána byl provoz celkem hladký, a tak si Ford zapnul diktafon a zaznamenával si teze své přednášky.

Konference se měla odehrávat v Kongresovém centru ve středu města. Nazvali ji Příchod roku 2000, priority výzkumu a vývoje v medicíně a organizovala ji národní ministerstva zdravotnictví. Odpolední sezení bylo věnováno protiinfekčním činitelům. Vypadalo to na zajímavé setkání.

Po zkušenostech z dřívějška byl Ford nucen si přiznat, že není rozený veřejný řečník. Když měl malou skupinu studentů, nebyl to žádný problém. Bylo to něco jako rozhovor. Díval se jim do tváří, poznal, jaký mají zájem, měl s nimi kontakt. Ale shromáždění neznámých lidí je něco jiného: on mluví, oni poslouchají pokud je skutečně zajímá to, co říká, pokud jsou schopni chápat jeho vývody, pokud mluví srozumitelně, sebejistě a vyhne se neurčitostem. Jinak tam sedí tiše, řada za řadou nevýrazných tváří, a čekají, až to skončí. Navíc se on jako chirurg ocitne uprostřed farmakologů a bude mluvit o problémech, které spadají daleko víc do jejich oboru než do jeho. To jeho starosti ještě zvyšovalo.

Na výjezdu k Wilmingtonově třídě stále ještě přemýšlel o své přednášce. Měl tam pořád ještě čtyřicet mil za hodinu, když vtom pickup před ním prudce zabrzdil, až mu zadek odskočil stranou a pneumatiky zaječely. Ford dupnul na brzdu. Ale byl příliš blízko a jel příliš rychle. Hmota vozu se řítila kupředu. Cítil, že kola jsou zablokovaná. Trhl volantem vpravo a zkoušel se vecpat do mezery vedle svodidel.

A o svodidla se zastavil. Ozvala se rána jako z děla, on letěl kupředu, ale zadržel ho bezpečnostní pás. Chvíli seděl s bušícím srdcem za volantem a čekal, jestli ucítí nějaké zranění. Ale nic se nestalo. Zvládl to. Stále ještě trochu roztřesený vystoupil z vozu.

Všude kolem křižovatky stála auta. Uprostřed, napříč přes Wilmingtonovu třídu, byla sanitka. Nad nimi kroužil policejní vrtulník a v otáčkách se nakláněl. Ford hleděl na tu spoušť. Lidi vylézali z vozů, aby líp viděli; vypadali ohromeně a vystrašeně. Ze sanitky byl vrak. Vypadalo to, jako by na ni někdo zepředu hodil balvan a pak ji zapálil. Žlutý majáček blikal do zakouřeného vzduchu. Kousek od křižovatky uviděl Ford dvě parkující policejní auta a uprostřed několika policistů stála černoška. Všude bylo sklo a vzadu za sanitkou spatřil několik velkých tmavých skvrn, které vypadaly jako krev.

Ford vešel do nemocniční chodby. Z izolace na pohotovosti právě vycházela sestra Gloria Tyrellová a v ruce držela tenisky, pocákané krví.

„Dobré jit.“

Její pozdrav přerušil křik z izolace.

„Do pr. Do prdele!“

Hlas se zlomil do nelidského řevu. Gloria pokrčila rameny, až se jí zatřáslo její mateřské poprsí, a ukázala zkrvavené boty.

„Přivezli kluka, je celý ztlučený. Snad ani neví, že ho taky bodli. Dvakrát.“ Ford pohlédl do chodby, kde čekala spousta lidí na pohotovostní ošetření. Zranění měli přednost.

„Co se děje, Glorio?“

„Neslyšel jste zprávy?“

„Teď jsem v rádiu něco zaslechl o nějakém děvčeti. Hammelová, nebo tak nějak? Proto se tady tohle všechno.?“ Zahlédl Mary Draperovou, mladou lékařku těsně před atestací, jak vychází z pohotovostní ošetřovny. Za ní se z místnosti ozýval varovný baryton rentgenologa Marvina Leonarda: „Radiace, radiace, radiace.“ Všechny vyháněl z místnosti, aby mohl spustit rentgen. Mary Draperová se na Forda usmála.

„To jsem ráda, pane doktore, že jste si našel čas a přišel.“ „Uvíznul jsem při výjezdu z dálnice. Někdo tam podpálil sanitku.“ „Já vím. Už jsme ošetřili jednoho saniťáka, teď je na operačním sále na dvojce. Má pěknou ránu na hlavě. Praštili ho baseballovou pálkou.“ „Propána!“ ,

„Pak tu máme dva chodce, co vlítli pod auto, a dvě střelné rány. Nějaký policista chytil zatoulanou kulku do stehna, a pak je tu jeden místní černošský mládenec, který dostal do krku devítimilimetrovou kulku mám dojem, že saniťák říkal, že ta pistole se jmenuje Glock. Nevyvolávali vás pípátkem?“ „Já tu dnes vůbec nemám být. Jenomže potřebuju mluvit s Haynesem.“ Navlékl si bílý plášť a šel za Mary Draperovou na ošetřovnu.

V místnosti třicet krát třicet metrů bylo šest pohotovostních lehátek; čtyři byla obsazená. Smíšený tým, skládající se z rezidentů , stálých zaměstnanců i stážistů kolečkářů, obskakoval zraněné pacienty, aby je stabilizoval. Všichni mluvili najednou, nasazovali dýchací přístroje, dávali infuze. Na běžný příjem raněných kulkou, pobodáním nebo při automobilových nehodách obvykle stačila úrazová jednotka Pohotovostního oddělení internisté, chirurgové, rentgenologové, anesteziologové. Říká se jim Žlutá jednotka. Ale když se toho nakupí víc, přijdou je posílit kolegové z ostatních oddělení. Willowbrook je univerzitní nemocnice, takže v případě nutnosti přijde na pomoc dostatek rukou, navzdory omezeným finančním možnostem. Ale je tu někdy pěkně hlučno.

Ford si povšiml rudolícího strážníka, který stál v jednom rohu s kelímkem v ruce a hleděl na lehátko, kde ležel jeho kolega v nafouknutých antišokových kalhotách.

„Kde je ten mládenec s prostřeleným krkem?“ Mary Draperová ho vedla k té nejhlučnější skupině. Jak se blížil, personál se rozestupoval a ze všech stran ho zdravili, ale nikdo nepřerušil svou činnost. Pacient byl pod narkózou. Mladý chirurg, praktikující čtvrtý rok jako rezident, prořezával stěnu hrtanu, aby pacient nemusel dýchat nosem nebo ústy. Zároveň jiný rezident zbavoval mladíka kalhot; rozstřihl je od kotníku vzhůru na jedné noze, pak na druhé, pak středem i se spodkami a páskem. Kalhoty z něho spadly jak banánová slupka; jen na ochlupení v pacientově klíně zůstaly kousky cupaniny. Ford si povšiml, že mládenec zřejmě moc nekrvácel. Jenom na teniskách, které vypadaly jako zbrusu nové, bylo pár krvavých cákanců. Co vlastně tihle kluci na takových botách vidí? „Dostal do krku devítimilimetrovou kulku?“ Draperová přikývla a ukázala na pravou stranu krku, kudy kulka pronikla.

„Střela vyšla ven patrně levou čelistí.“ Ve chvíli, kdy do rozříznutého otvoru vsadili tracheostomickou trubici a manžeta se nafoukla, začal se pacient dávit. Znělo to, jako by si chtěl pročistit krk, ale trvalo to jen několik vteřin a pak to ustalo. Ford se podíval na monitor EKG. Bylo to v pořádku. Dva muži, kteří dokončili svou práci, s úlevou ustoupili.

„Dobře udělaná intubace,“ poznamenal někdo.

„Vypadá to, že kulka minula hlavní tepny,“ konstatoval Ford.

Ozvalo se ostré mlasknutí odvíjené leukoplasti. Další členové ošetřovatelského týmu připevňovali pacientovu hlavu k podložce.

„Krevní tlak je v pořádku. Vypadá to, že moc nekrvácel. Kulka je jen jedna?“ „Zdá se, že ano.“

Mary Draperová začala vyťukávat čísla do operačních sálů. Willowbrook měl tři operační sály, v prvním patře přímo nad pohotovostí; v jejich sousedství byla jednotka intenzivní péče.

Doktor Melvyn Hershy, který provedl tracheotomii, obešel lůžko a přistoupil k Fordovi. Mary Draperová nasadila do telefonu chladně nezúčastněný tón, jako že ji nemůže rozházet vůbec nic. „Ahoj, Janet. Mám pro tebe zákazníka. Muž černé pleti, kolem pětadvaceti.“ „Pistole typu Glock,“ řekl Hershy. „Podle svědka střílela mladá žena. Dráha jde velkým kývačem, kořenem jazyka a ven levou čelistí. Jen o fous minula krční tepnu i žílu.“ Ford se podíval na mladíka, který teď dýchal trubicí.

„A má v krku příšernou infekci,“ doplnil Hershy jakoby sám pro sebe.

„Cože?“

„Zánět v krku. Zahlédl jsem to při práci. Nějaký streptokok.“ „No, řekl bych, že momentálně je to ten nejmenší problém, který má.“

Hershy se zasmál.

„Někde ses zdržel?“ zeptal se mírně. „Uvízl jsem na dálnici.“ Kolega potřásl hlavou a ohlédl se na pacienta. „To se nedivím.“ „Prosím?“ Hershy se na Forda překvapeně podíval. „Ty jsi neslyšel ranní zprávy?“ Ne

Hershy znovu potřásl hlavou.

„To byla děsná noc. V Crenshaw byla obrovská střílečka. Na dálnici Pomona se převrhnul náklaďák s hnojivem. Kolem jedné nám začali posílat jeden případ za druhým. Časně ráno k nám vezli dítě holčičku s apendicitidou. Slepé střevo jí prasklo ještě v sanitce. Dostala šok a zemřela.“ „Prokristapána.“

„V tu ránu byli kolem novináři. Nevím, jak se to dozvěděli. Před svítáním už to bylo ve všech agenturách. Nemocnice odmítla přijmout umírající černošské dítě, a podobné pitomosti.“ Ford potřásl hlavou.

„A tak zapálili sanitku.“

Mary Draperová položila telefon.

„Operační sál tři je připravený, pane doktore.“ Ford se soustředil zpět na práci, která ho čekala.

„Víme, jak se ten mládenec jmenuje?“ „Saniťákům řekl, že se jmenuje Žralok.“ „Tak to je má dnešní první ryba.“

Na druhé straně místnosti hluk náhle vzrostl. Bylo to vždycky nepříjemné, když se na lehátkách v ošetřovně ocitl víc než jeden člověk. Ale když se jich sešlo tolik, byl to nesnesitelný rámus. Ford opustil Hershyho a přidal se k té další skupině.

„Puls sto dvacet. Tachykardie!“

„Sundejte mu ty zatracený kalhoty.“

„Horní tlak klesá. Jsme na devadesátce.“ Strážníkem prudce trhli, jak mu sundávali vypuštěné antišokové kalhoty. Tmavomodré polyesterové nohavice byly prosáklé krví. Strážník začal hmatat po kyslíkové masce. Honem mu přidrželi ruce.

„Propánakrále, držte ho!“

Ford jemně odstrčil sestru a přistoupil k němu.

„Rozřízněte mu tu uniformu. Utáhněte levé stehno. Doktore Ozale, zaveďte mu kanylu do distální safeny. Připravte tři litry resuscitačního roztoku.“ Rámus se pomalu snížil na přijatelný normál a doktor Peter Ozal, třetím rokem rezident, preparoval u kotníku nožní žílu. Ford sledoval Ozalovy šikovné ruce.

„Dobrá,“ řekl Ford a zhluboka se nadechl, aby jeho hlas nezněl rozzlobeně. „Tady máme názorný příklad, že antišokové kalhoty způsobují přinejmenším tolik problémů, kolik jich řeší. Jak byste to charakterizoval, doktore Ozale?“ Ozal se soustředěně mračil, jak zapouštěl sterilní kanylu na deset centimetrů do velké žíly na noze.

„Řekl bych, že jejich přednost je zároveň jejich nedostatkem,“ utrousil koutkem úst.

Ford se usmál. Měl Ozala rád, přestože byl někdy trochu moc skoupý na slovo.

„Souhlasím. Ale mohl byste to poněkud rozvést?“ „Kalhoty zvyšují periferní rezistenci ve spodní části těla, takže v horní části a v hlavě proudí víc krve. Ale když se z nich vypustí vzduch moc rychle,“ hodil okem po sestře, drobné Asiatce, která se snažila vyhnout jeho pohledu a usilovně zírala na monitory, „může se pacient dostat do hluboké hypotenze. Tlak mu spadne až do sklepa.“ „Správně. Další problém je v tom, že nevidíte, co se děje. Bez kalhot jasně vidíme,“ Ford ukázal na ránu ve stehně, „kudy náboj pronikl do nohy.“ Rozhlédl se po přihlížejících mladých tvářích. „Pamatujte si, pacient může zemřít následkem prudkého poklesu tlaku dřív, než stačí vykrvácet. Ale popravdě řečeno, je-li poškozen centrální nervový systém, je nejčastější příčinou smrti vykrvácení.“ Ford zkontroloval monitory a odstoupil od lůžka.

„Bude dobrej?“

Repetění na chvíli ustalo. Ford se otočil k druhému strážníkovi, který pořád ještě držel papírový pohárek. Ukazoval na kolegu na lůžku.

„Dá se dohromady, že jo?“

Ford pohlédl do unavené tváře statného šedesátníka. Potrhané cévky na tvářích dělaly dojem zdravého vzhledu, ale pod nitkovitými kapilárami měl kůži sinalou. Na čele měl špinavou šmouhu. Měl za sebou zřejmě náročnou noc.

„Ano, jistě. Vezmeme ho nahoru na operační sál, musíme mu vyndat tu kulku.“ Zamířil ke dveřím, ale strážník se vydal za ním.

„Moment, pane doktore.“ Strážník mu byl v patách; vyšli z ambulance na chodbu. Ještě pořád tam ležely zakrvácené tenisky, které tam zanechala Gloria. Ford se pro ně shýbl. „Na něco se vás chci zeptat.“ Jeho hlas zněl nepřátelsky, Ford se přichystal na nejhorší. Se zakrvácenými teniskami v ruce se k němu otočil.

„Prosím.“

„Chtěl jsem se vás zeptat,“ musel se nadechnout, přemáhala ho zlost, „jak to, že se staráte nejdřív o špinavýho gangstera, a až potom o policejního důstojníka, na kterýho stříleli, když plnil svou služební povinnost?“ Ford varovně vztyčil prst.

„Tak zaprvé: nevím nic o tom, že by ten mladík s poraněným krkem byl gangster. Mohl to být náhodný a nevinný kolemjdoucí.“ Strážník se chytil za ústa, aby zadržel vzmáhající se hněv. Ford si všiml okousaných nehtů a odřených a špinavých kloubů na ruce.

„A pokud jde o to, kam byli ti dva lidé střeleni, nedá se to srovnávat. Rána na krku je životu nebezpečná. Překvapilo by vás, jak rychle vám pacient odejde, když je poraněn v téhle oblasti blízko páteře a hlavních tepen. Udělal jsem si pořadí, které odpovídá mým zkušenostem.“ To už bylo na policistu trochu moc.

„Ale vždyť jsem se musel koukat, jak můj kolega. Skoro vykrvácel, krucinál!“ Ford odmítavě pokynul na Malvyna Hershyho, který se na něj opodál významně díval. Zvládne to sám.

„Mohlo to na vás tak působit. Ale šlo jen o momentální pokles krevního tlaku díky postupu. Díky chvilkové neobratnosti. Ale teď dostal infuzi a už to bude v pořádku.“ Strážník přistoupil ještě blíž, až Ford ucítil jeho páchnoucí dech.

„Víte, co si myslím, doktore?“

Ford se díval policistovi do očí, které vraždily pohledem. Ještě že neúčinkuje telepatie.

„Myslím si, že. Když je válka, tak se musíte rozhodnout, na kterou stranu barikády se postavíte.“ Deset minut nato se Ford drhnul a připravoval na operační sál. Díval se, jak mu voda stéká po dlaních a po pažích a pak loktem zavřel páku kohoutku. Pořád ještě měl před očima vylekané tváře, které z aut sledovaly hořící sanitku. Bylo mu jasné, na co všichni mysleli: kdybych jel o něco dřív, mohl jsem to být já. Večer co večer chrlila televize příběhy o znásilněních, vraždách, střílení z aut, zabíjení jen tak pro zábavu, o pouličních bouřích; ale až když člověk na vlastní oči uvidí krev na chodníku a ucítí dým, uvědomí si doopravdy, jak je Los Angeles kruté město.

„Copak je, doktore?“

Ford se otočil a spatřil Conrada Allena, chirurga specializovaného na poranění srdce a hrudníku. Allen už měl rukavice a byl připraven na sál; na jedničce na něj čekal Mexičan v bezvědomí, s kulkou v tlustém střevě. Ford se zadíval svému letitému příteli do tváře a pokrčil rameny. Allenova čokoládová pleť byla až ke kořínkům kudrnatých vlasů poseta černými pihami. Jeho způsob chování byl hravý a žertovný, ale za ním se skrýval absolutní profesionál a prvotřídní chirurg. Byl rozhodný, uvážlivý a v případě potřeby rychlý; tyto vlastnosti dokázal s neotupenou energií uplatňovat po celou, třeba i dvacetihodinovou, službu. Byl jedním z mála těch pracovníků úrazového oddělení, na něhož se Ford mohl stoprocentně spolehnout.

„Důstojník od policie mi právě řekl, že se musím rozhodnout, na kterou stranu barikády se postavím.“

Allenovi zvlnil úsměv vrásky kolem očí.

„Buď hodní hoši, nebo zlí hoši, co?“

„Spíš myslel hodné hochy, nebo černé hochy.“ „Sprááávně.“ Allen hlásku s úsměvem protáhl. „Já myslel, že ta ranní ropucha byla Lili Patuli.“ „Ty jsi s ní mluvil?“

„Přišla sem, že musí mluvit s Haynesem.“ Doktorka Lucy Patouová Lili Patuli, Svéhlavá Supice nebo prostě jen Supice to pro její zjevnou zálibu v kultivacích nejrůznějších vzorků živých organismů byla přidělena na Willowbrook jako hygienička v roce 1990. Na okrese se domnívali, že vinou interních infekcí, kterými se pacienti nakazí uvnitř nemocnice a jejichž příčinou jsou do jisté míry zdejší podmínky, vzrůstá úmrtnost.

V onom roce se na novorozeneckém oddělení rozmohl Staphylococcus aureus. Nakazila se jím čtyři nemluvňata a jedno z nich zemřelo. Pokusy ukázaly, že stafylokoková bakterie je rezistentní na penicilin, ale dá se likvidovat vysokými dávkami cefalosporinu. Navzdory tomu zavedla doktorka Patouová drakonický režim. Mimo jiné to znamenalo vyřadit veškeré organické materiály jako záclony, prostěradla a všechny gumové součásti na zařízení, jako třeba na ventilátorech a na vozících, a všechna oddělení se musela vydrhnout dezinfekcí. Personál jakživ nevěděl, co si na něj vymyslí příště.

Patouová byla původně dětská lékařka. V tomto oboru je infekce skutečně podstatným nepřítelem lékařů. Fordovi připadalo, že doktorka Patouová uplatňuje pediatrické hledisko na všechny ostatní složky nemocniční péče; mezi ní a úrazovým oddělením vznikaly časté konflikty, protože tam je mnohdy třeba dát před sterilní čistotou přednost rychlému zásahu.

Pět let na Willowbrooku naučilo Patouovou držet se od traumatologie stranou a vyhýbat se nevyhnutelnému pohledu na špinavé lidi, kteří se sem dostávají se svými špinavými zraněními. Bohužel z toho vyplývalo, že sporné případy, na nichž se příslušný lékař s hygieničkou nemohl dohodnout, končily na oddělení intenzivní péče. Doktorka Patouová vyžadovala, aby se tam od všeho dávaly dělat kultivace pro případ, že by se objevil nějaký bacil. Vyměnily a přesunuly se intravenózní sety, vyměnily se matrace a některé byly bez dalšího vysvětlení spáleny. Z provozu byly staženy i respirátory, rozebraly se, podrobily se kultivaci a pak byly znovu sestaveny. Někdo z Úrazového nadhodil, že doktorce Patouové by nejvíc vyhovovalo, kdyby práci Willowbrooku nenarušovali pacienti. Bylo by to tu mnohem čistší.

„Mluvil jsi s ní?“ zeptal se Ford.

„Nikoli, pane.“

Ford si vzdychl. Čekal nějaký řízný vzkaz či něco podobného. Pak si všiml Allenova výrazu.

„Tak co tedy?“

„Já jsem s ní nemluvil, zato ta dáma mluvila se mnou. Jak mířila k šéfovi, věnovala mi jiskrný pohled a pravila: ,Řekněte doktoru Fordovi, že ho sleduji.,,, „A kruci.“

Allen zkoumavě pohlédl na Fordovy vztyčené ruce, jako by na nich hledal špínu.

„Dávej si bacha, ať jsi čistý, nebo ti dá udělat kultivaci i z prdele.“ Ford se díval za odcházejícím Allenem a uvažoval, jaké maléry se na něj můžou sesypat, když ho Lucy Patouová sleduje. Jejich vztah byl od samého počátku velmi křehký. Ale podstatně se zhoršil letos začátkem roku, po článku, který Ford publikoval v Kalifornském lékařském časopise. Týkal se neobvyklých infekcí, které ve Willowbrooku postihují pacienty s břišními zraněními. Základním choroboplodným prvkem byl Enterococcus faecalis, který patří do společenství anaerobních bakterií dolní části zažívacího traktu. Léčba širokospektrými antibiotiky včetně vancomycinu však na infekci nezabírala. Během deseti týdnů se nakazili čtyři pacienti a zemřeli na otravu krve.

Nebylo neobvyklé, že se břišní zranění infikovala. Když se naruší vnitřnosti, ať už nožem nebo kulkou, je nebezpečí nákazy velké. V zažívacím ústrojí se za žaludkem vyskytuje velké množství bakterií. Vlastně v lidském střevě žije na čtverečním centimetru víc bakterií, než je lidských bytostí na planetě. V lidském těle je víc bakterií než lidských buněk. Dokud zůstávají bakterie ve vnitřnostech, zúčastňují se podle svého různorodého účelu nezbytných procesů, jako je štěpení tuků, cukrů, proteinů a nežádoucího chemického odpadu. Souboj bakterií a primátů je součástí vývoje po miliony let. Dá se říci, že střevní bakterie dělají v těle práci, kterou nechce dělat nikdo jiný, a pro tyto služby jsou tolerovány. Ale jakmile se dostanou za své omezené hranice, stávají se hrozbou. Proto se pacientům, zraněným v oblasti břicha, okamžitě ordinují širokospektrá antibiotika jako prevence.

To, co Forda na těchto případech znepokojovalo a co ho přimělo napsat ten článek byl především nezadržitelný postup infekce, který ani na jednotce intenzivní péče nedokázali zastavit, a za druhé poměrně hustý výskyt: šlo o čtyři případy v průběhu několika týdnů.

Pár dní po uveřejnění článku si Forda pozval do své kanceláře přednosta kliniky. Russell Haynes nebyl osobně nijak nadměrně dotčen tím, co nazval „necitlivým zacházením s detaily“; bylo jasné, že si stěžovala Lucy Patouová. Ford jako představitel nemocnice veřejně hovořil o záležitostech, které, aby bylo zcela jasno, spadají do její domény; ona je povinna je sledovat a jedině ona, uzná-li za vhodné, je může komentovat.

Byla to trapná schůzka. Patouová se snažila ukázat Fordovi, že se musí držet ve svých mezích. Připomněla řadu případů z roku 1994 v nemocnici svatého Tomáše v New Jersey, kde se rovněž projevil rezistentní Enterococcus. Prohlásila, že na případech, s nimiž se Ford setkal, nebylo nic nového. A mimoto skutečnost, že se jich vyskytlo víc, neznamená ještě všeobecné rozšíření rezistentní bakterie mezi obyvatelstvem, jak to Fordův článek naznačuje. Ve skutečnosti se dokázalo, že rezistentní bakterie v New Jersey se mezi pacienty na jednotce intenzivní péče rozšířila z kontaminovaného vybavení. Jinými slovy, přesně řečeno, poukázala Lucy Patouová na způsob práce uvnitř jednotlivých oddělení a na dodržování hygieny. A to navzdory faktu, že podrobné vyšetřování ve Willowbrooku přítomnost Enterococcu na jednotce intenzivní péče neprokázalo.

Když o tom teď Ford přemýšlel, zatímco si na ruce navlékal pár latexových rukavic, začínal chápat, co Patouová myslela tím, že ho sleduje. Věděla, že byl pozván, aby přednesl příspěvek na konferenci pořádané národními ministerstvy zdravotnictví. Pod jejím nátlakem víceméně přislíbil, že s ní svou přednášku ještě před konferencí projde. Chtěla se ubezpečit, že vzal v úvahu námitky, které vznesla. V této chvíli zřejmě předpokládala, že se z dohody vykrucuje a že ji chce vědomě porušit. Pochopitelně měla za to, že přednáška je už napsaná.

Potíž byla, že se to v několika posledních týdnech zkomplikovalo, protože se objevilo množství dalších případů rezistence. Ale mikroorganismus, o který teď šlo, nebyl Enterococcus, ale Streptococcus pneumoniae, přesně řečeno jeden z jeho kmenů.

První obětí byl třiadvacetiletý černoch jménem André Nelson. Vědělo se o něm, že užívá kokain a PCP policie ho podezírala, že je taky prodejcem. Dostal se na pohotovost poté, co ho doma v Lynwoodu postihl akutní astmatický záchvat, týmu zdravotníků na pohotovosti se podařilo ho stabilizovat, ale později se ukázalo, že má infekční zánět plic. A ten se nedal zastavit, jak je to běžné v jiných případech; po týdnu na dýchacích přístrojích došlo ke kompletnímu dechovému selhání. Pak se ve Willowbrooku vyskytly ještě další dva případy rezistentní pneumonie. Jeden se sem dostal přes pohotovost a druhý přes všeobecnou chirurgii. I když se z toho ještě nedaly dělat závěry, byl Ford přesvědčen, že tak vysoký výskyt rezistentních infekcí, jaký se ve Willowbrooku objevil, je důvodem k vážnému zamyšlení. Přinejmenším se nabízela hypotéza, že rezistentním bakteriím se obzvlášť daří mezi obyvatelstvem Jihocentrální čtvrti.

Pokládal za nezbytné zařadit tyto nové případy do své přednášky, a to ho velice zdrželo. Kdyby šlo jen o to, aby využil jako základu svého článku, bylo by to jednoduché. A s chutí by to s Lucy Patouovou prodebatoval. Ale na to ostatní už teď nezbýval čas. Tím, co všechno se dnes ráno nachumelilo a kolik z toho vyplývalo práce, padla naděje i na stručný rozhovor v poslední chvíli. Musel se vyrovnat se Žralokovým zraněným krkem, a to hezky rychle, aby ve tři hodiny stihl přednést svůj diskusní příspěvek.

Vešel do operačního sálu číslo tři a se všemi se pozdravil. Žralok byl připraven tak, aby v případě nutnosti byla dobře přístupná horní část jeho hrudníku. Ležel na zádech, mezi lopatkami měl polštářek a hlavu otočenou na opačnou stranu. Kdyby nebylo rány, kudy pronikla kulka, a trubice, která mu vyčnívala z krku, mohlo by se zdát, že spí. Ford udělal první dlouhý řez od pravého ucha podél kývače. Zatímco odkapávala krev, Ford lehce potřásl hlavou, aby se zbavil myšlenek na Lucy Patouovou, ale nedařilo se mu to. Modlil se, aby se na konferenci neusadila hned v první řadě.

Provoz na Harbor Freeway byl řídký. Ford jel rychle a při tom poslouchal zprávy. Hlásili, že situace je od poledních hodin už klidná, ale policie zůstává v celém městě v pohotovosti. Jak projížděl Centrálním Los Angeles a míjel ulici za ulicí přikrčené hnědé domky, obklopené vyprahlou hnědou trávou, neubránil se nepříjemným pocitům. Jako by se ocitl v zemi nikoho. Pak před sebou uviděl dva policejní vozy. Držel se těsně za nimi, dokud se před ním v šedohnědém oparu neobjevily mrakodrapy středu města.

Parkoviště Kongresového centra bylo na boku stadionu Dodger. Bylo poloprázdné. Možná že zprávy o nepokojích v Jihocentrální čtvrti leckoho od účasti odradily.

Forda znepokojovala neúčinnost antibiotik daleko víc než neklid mezi obyvatelstvem, i když o tom v rádiu nikdy nepadla ani zmínka. Pro chirurgy všech oborů to byl temný mrak, který se vznášel nad budoucností jejich profese. Rezistence stále většího množství bakterií proti lékům byla hrozbou, že čas se vrátí o víc než půlstoletí nazpět, kdy i nezávažná infekce mohla způsobit smrt a kdy chirurgické zákroky byly riskantnější než ruská ruleta.

Fordovi bylo deset let, když ve Spojených státech všeobecná chirurgie vyhlásila, že medicína si zanedlouho „poradí se všemi infekčními chorobami“. Tehdy měl takový optimismus své důvodné pozadí. Později, na střední škole se dozvěděl, že od objevu penicilinu v roce 1928 přemáhala účinnost antibiotik jednu nemoc za druhou, například spálu, zápal plic, syfilis, tyfus, zánět mozkových blan, a dokonce i nejsmrtonosnější hrozbu průmyslového světa, tuberkulózu. V té době už taky chirurgie přestala být posledním útočištěm a stala se základním pilířem medicíny, protože dokázala ochránit otevřené rány před běžnou, ale mnohdy smrtící, bakterií jménem Staphylococcus aureus. Přitom se v této historii léčiv ani neuvádělo, že v době, kdy byly sečteny dny infekčních nemocí, se začaly farmaceutické společnosti věnovat dalším zdravotním obtížím, zejména těm, které v rozvinutém světě postihují obyvatelstvo v souvislosti se zvyšujícím se průměrným věkem, jako jsou srdeční choroby, artritida a rakovina.

Ale toto vítězství bylo překvapivě krátké. Už na začátku šedesátých let zemřelo v Japonsku patnáct procent lidí nakažených úplavicí. Část kmenů bakterie Shigella dysenteriae projevilo rezistenci na penicilin. V době, kdy Ford začínal studovat na univerzitě, napadly novorozenecká oddělení po celém světě smrtící kmeny Streptococcu pneumoniae a znamenaly konec pro tři čtvrtiny nakažených nemluvňat mladších než dva měsíce. V Jižní Africe se objevil kmen, který byl rezistentní nejen na penicilin, ale i na většinu jeho následných variant včetně ampicillinu, streptomycinu, methicillinu, chlorarnphenycolu a tetracyclinu. V roce 1989, kdy Ford přišel do Willowbrooku, způsobily už bakterie, rezistentní na větší množství antibiotik, návrat takových smrtelných nebo doživotně ochromujících chorob, jako jsou cholera, otrava krve, revmatická horečka, kapavka, lepra a tuberkulóza. Postihovaly tři miliony životů ročně, převážně v rozvojových zemích. Na trhu se sice objevily další generace antibiotik, ale mnoho patogenů bylo schopno jim čelit, mezi nimi i Staphylococcus aureus. V mnoha nemocnicích na některé kmeny „superstafa“, jak se mu někde říkalo, neúčinkovalo žádné z dosud vyvinutých antibiotik, kromě jediného vancomycinu. Až stafylokok překoná tuhle poslední překážku, uvažoval Ford, vstoupíme do postantibiotikální éry.

Samo o sobě by nebylo tak překvapující, že jednotlivé druhy bakterií budou časem odolávat antibiotikům užívaným proti nim. Odpovídá teorii vývoje, že náhodnými změnami bakteriálních genů se dříve nebo později vyvinou kmeny schopné přežít jakýkoli zásah. Tyto odolné kmeny budou ve výhodě nad dosavadními a postupně je vytlačí. Lékařská profese však nepředvídala rychlost, s jakou se tyto genetické mutace uskuteční: nikoli staletí a tisíciletí, ale pouze roky, měsíce a dokonce týdny. A co je ještě znepokojivější, že bakterie jsou schopny předávat si rezistentní geny mezi jednotlivými druhy: to je v živočišné říši cosi nebývalého. Zvlášť citlivě se to dotýkalo nemocnic, kde se prostřednictvím společně užívaného vybavení i prostřednictvím zdravotnického personálu dostávají do kontaktu lidé s rozličnými typy infekcí. Narkomani, diabetici a nemocní AIDS lidé s takzvanou sníženou imunitou, kteří tvořili velký díl pacientů Marcuse Forda představovali v malém týž problém. Prodělávali zároveň několik druhů infekcí, protože jejich imunitní systém nebyl dost silný, aby jim mohl vzdorovat.

Forda obzvlášť provokovalo, že špatné užívání antibiotik rezistenci bakterií ještě urychluje. Místo aby se používala zřídka, kdy už se zdá, že pacientova přirozená obrana je vyčerpána, dávají se v ohromném množství jako všeléky. Na ochraptění, na bolesti zubů, na akné i na obyčejné nachlazení. Dávají se po kilogramech do krmiva kuřat a vepřů, stříkají se ve sprejích po zdech nemocnic. Ve vyspělém světě jsou lékaři pod tlakem požadavků veřejnosti a cílených reklamních kampaní výrobců, aby předepisovali nejnovější farmaka, místo aby nechávali nemocem přirozený průběh. Průzkum v Evropě a ve Spojených státech odhalil, že třetina všech receptů na antibiotika je buď nepatřičná, nebo zbytečná. V málo rozvinutých zemích je situace ještě vážnější. Výrobci jsou hnáni touhou po rozšíření trhu, prosazují své produkty tím nejdrsnějším způsobem, a přitom je medicína v těchto zemích nedostatečně vybavená na to, aby vůbec mohla kontrolovat jejich užití.

Výsledkem je v široké míře užívání podle vlastní úvahy. Mnoho lidí nemá ponětí o následcích a užívá antibiotika jen tak dlouho, dokud trvají symptomy nemoci, a nikoli v plné dávce, aby se zničily všechny bakterie, které ji způsobily. Malé kolonie, které přežijí, jsou pak schopny ubránit se dalšímu zásahu antibiotik. Kvůli ceně těchto léků je pro chudé v rozvojových zemích tato falešná ekonomie nevyhnutelná. Ať už je to z chudoby nebo z nevědomosti, lidstvo vyvíjí rezistentní bakterie tak bezpečně, jako kdyby se záměrně vyráběly v laboratořích. A navzdory tomu užívání antibiotik na celém světě stále stoupá. Ministerstva zdravotnictví v jednotlivých státech odhadují, že kolem roku 2000 bude na lidech, zvířatech a rostlinách využito celkově padesát tisíc tun antibiotik. Jde o masovou genetickou manipulaci, která nemá srovnání v historii života na Zemi. Je neplánovaná, neregulovatelná a nekontrolovatelná.

Když Ford dorazil, byla už odpolední část kongresu v plném proudu. Dívky v červených sáčkách ho ve foyeru vybavily jmenovkou a tlustým svazkem lejster. Po obou stranách foyeru byly rozmístěny vysoké stojany s květinami, které se v útulně tlumeném světle nádherně vyjímaly.

„Už jsme se báli, že to nestihnete, pane doktore,“ oslovila ho padesátiletá žena s napjatou, pěstěnou kůží na obličeji. Zelenýma očima utkvěla na jeho kravatě. Asi ji má pokrčenou; určitě. „Jsem Julia Laceyová, manažerka konference.“ Její ruka byla jemná a studená; klimatizace tu pracovala tak pilně, že se člověk skoro klepal zimou. Ford si uvědomil, že on má ruku asi dost lepkavou.

„Doufám, že jste se sem dostal bez obtíží,“ pokračovala. „Byly instrukce dost jasné?“ „Všechno v pořádku,“ odpověděl. „Byl bych tu dřív, ale v nemocnici jsme měli dost co dělat. Asi si to umíte představit.“ „Jistěže,“ obdařila ho profesionálně pohostinným úsměvem. „Pojďte, prosím, za mnou, uvedu vás na vaše místo.“ Vedla ho postranní chodbou podél sálu. Ford slyšel řečníka, jehož hlas, zesílený mikrofonem, se odrážel od stěn. Ozvaly se nervy, v žaludku mu zaškubalo. Sál je zřejmě velký. Kolik je tam asi lidí? Ve chvíli, kdy na něj Julia Laceyová neviděla, si rychle upravil kravatu. Uzel se mu zacuchal do žvance. Potřebovala by převázat, ale na to nebyl čas.

Paní Laceyová otevřela dveře vedoucí na osvětlené jeviště. Naskytl se mu pohled na dlouhý stůl, pokrytý ubrusem. U něj sedělo pět mužů v tmavých oblecích a před každým stála cedulka se jménem. V přední části jeviště byl řečnický pult, u něhož stál přednášející. Na publikum vidět nebylo. Jeden z mužů za stolem je spatřil a přišel k nim. Byl to Marshall West, Fordův spolužák z univerzity, který nedávno přijal vedoucí místo na okresním zdravotním odboru. Byl to Westův nápad, aby Ford promluvil na konferenci. Na podobných konferencích přednášejí většinou mikrobiologové, farmakologové, výzkumníci a zástupci farmaceutických továren. Pouzí uživatelé léků, jako třeba chirurgové, přizváni nebývají. West pokládal za vhodné, aby se také dostalo na někoho „z přední linie“, jak se vyjádřil. Ford ho nechtěl zklamat.

Ačkoli byli stejně staří, měl Ford pocit, že k Westovi byl běh času laskavější. Měl bohatou kštici tmavých vlasů, ve kterých se jen sem tam objevovala nějaká ta šedina, měl živý pohled a svěží pleť, která svědčila o správné výživě a pravidelném spánku. Odjakživa rád pěstoval turistiku a atletiku v Michiganu byl šampiónem v běhu přes překážky a stále si udržoval dobrou postavu. Oblek od výborného krejčího a zářivě bílá košile zdůrazňovaly jeho atletické vzezření. Ford se při pohledu na něj cítil ještě zanedbanější než obvykle.

„To jsem šťastný, Marcusi, žes to stihnul,“ zašeptal West a potřásl oběma rukama jeho pravicí, jak to dělají politikové. „Už jsem se bál, že tě nadobro zavalily starosti. Co se to tam děje? Jak jsi to zvládl?“ „Ušlo to. Už je to za námi. Ale noc byla pěkně divoká. Slyšel jsi o tom děvčeti?“ „Na tu asi jakživ nezapomenu. Celý den se netrhly telefony. Utekl jsem před nimi sem.“ „Já myslel, že se novináři vrhli jenom na špitály. Na našem parkovišti se doslova utábořili.“ „Jenomže teď z toho dělají závěry, které se týkají peněz, a to je můj píseček.“ Naklonil se k Fordovi blíž: „Popravdě řečeno, mám dojem, že by nám to nakonec ještě mohlo pomoct. Příběh té holčičky se stal veřejnou záležitostí, zvlášť ještě po těch nepokojích. A názor veřejnosti je podstatný při volbách do Kongresu, jestli mi rozumíš.“

Ford přikývl. Politika patřila k Westovým předním zájmům, zejména politika federální. Právě proto mu okresní rada vyhradila postavení mimo zdravotní odbor, nadřadila jeho pravomoci a dala mu naprostou volnost v rozhodování. Jeho titul byl prostý: zdravotní šéf. Doufali, že díky svým zkušenostem a kontaktům vymáčkne z federální i státní vlády víc peněz a že zabrání úplnému rozpadu systému zdravotní péče v tomto okrese, který je o mnoho lidnatější než celý stát Georgia.

Po dokončení lékařské fakulty se Ford s Western příliš nevídal, přestože je jejich profesionální dráha přivedla oba z univerzity v Ann Arbor do Washingtonu. Forda přitahovala vzrušivost a rozmanitost při práci s raněnými, a proto se dal k armádě. West přijal práci výzkumníka pro demokratického senátora Hala Burroughse, který se zasloužil o reformu zdravotní péče a byl přítelem Westovy rodiny. Pár měsíců se snažili udržovat styky, ale časem se to stávalo stále obtížnějším Fordovi jako zaměstnanci nemocnice nezbýval vůbec čas. A když se Ford odstěhoval do Kalifornie, omezil se jejich kontakt na vánoční pozdravy.

Svou znamenitou pověst si West získal ve svém druhém místě, na ministerstvu zdravotnictví. Jeho hlavní zásluhou bylo uskutečnění záchranného programu proti epidemii tuberkulózy, rezistentní na široké spektrum léků. Epidemie měla svůj původ ve věznicích v Miami a v New Yorku, ale velmi rychle se rozšířila na veřejnost, zejména mezi chudinu, kde se to hemží narkomany a lidmi, postiženými virem HIV Množství testů ověřilo jediné účinné antibiotikum: streptomycin, který je první v řadě po penicilinu. Ale potíž byla v tom, že už ho nikdo nevyráběl. Donutit farmaceutický průmysl, aby jej znovu začal zpracovávavat v masovém měřítku, to byl velmi obtížný úkol. Nezbytné množství by vyřadilo z výroby dosavadní nové a lukrativní typy léků; streptomycin už také nebyl patentově chráněn a vyhlídka na zisk byla tedy malá. A ještě to zhoršoval fakt, že nejpotřebnějším místem dodávek byl třetí svět. West však silou svého přesvědčivého jednám dokázal tyto překážky zmoci.

Zdejší okresní rada vyzvala Westa ke spolupráci z jiného naléhavého důvodu: šlo o finance. Los Angeles, podobně jako rok předtím sousední okres Orange County stál před bankrotem. Ukázalo se, že po čtyřech letech nevyrovnaného rozpočtu, částečně vinou sociálních bouří v roce 1992 a řady přírodních katastrof, nechce okresu už žádná banka poskytnout úvěr. Ani ratingovým agenturám se nepodařilo najít alternativní zdroje pro snížení dlouhodobých dluhů. Okresní rada neměla jinou možnost než okamžitě snížit veškeré výdaje o dvacet procent, aby se rozpočet 11 miliard dolarů dostal do rovnováhy. Podíl okresního zdravotního odboru na nezbytném krácení spočíval v tom, že stál před nutností okamžitě zavřít svůj největší zdravotní ústav Okresní univerzitní nemocnici, zrušit všechny psychiatrické poradny a v podstatě celou síť zdravotních středisek a poliklinik. Tato síť zajišťovala podstatnou část očkování, zdravotní péči o děti a dorost, prevenci a množství pohotovostních služeb. Citelně by se musela omezit i ambulantní léčba. Jak zdůraznil jeden novinář, jestliže se veřejný zdravotní systém v Los Angeles nepřebuduje a nezíská-li nějaké peníze z Washingtonu, sotva se vzmůže na víc, než odklízet z ulic mrtvé a raněné.

V době, kdy West dostal z Los Angeles nabídku, se začalo povídat, že zakrátko bude možná kandidovat ve volbách, i když byl na senátora ještě trochu mladý. Jeho kladná odpověď byla překvapením. Rada ustavila novou funkci zdravotního šéfa, ale byl to horký brambor. Krácení příjmů a rušení pracovních příležitostí bylo sice nevyhnutelné, ale „šéf měl rozhodující slovo, kdy a kde k tomu dojde. Rozhodně to nebyla práce pro někoho, kdo chce získávat přízeň veřejnosti.

Ale West všechny překvapil. Využil svých kontaktů s lidmi kolem prezidenta a s bývalými kolegy na ministerstvu zdravotnictví a získal mimořádnou dotaci z federálního rozpočtu ve výši 350 milionů dolarů. Byl to grant určený na restrukturalizaci, v níž se kladl důraz na ambulantní léčbu a na prevenci, a daleko méně na nemocniční péči, která je nákladnější. Tento program, jemuž se krátce a logicky říkalo Westův program, mnoho lidí neschvalovalo Willowbrooku dokonce někdo vyhrožoval bombou ale většina si uvědomovala, že každé jiné řešení by bylo ještě horší.

Ford se s Western konečně zase jednou viděl před půl rokem, když „zdravotní šéf“ služebně navštívil Willowbrook. Teď ho překvapilo, jak málo se West změnil.

„Kolik je tu lidí?“ zeptal se. „Nezůstali náhodou všichni doma?“ „Někteří ano,“ odpověděl West. „Ale většina zástupců továren je tady a taky pár novinářů. Dokážeš promluvit? Jinak bych musel něco říct já. Předsedám tomuhle sezení.“ „Ale jo, půjde to. Jen mě mrzí, že jsem neměl víc času na přípravu. Chtěl jsem.“ „Buď klidný. Po doktoru van Brockovi a jeho australských mravencích budeš vítaným osvěžením. Potřebujeme sem dostat závan skutečnosti, to tě ujišťuju.“ „Budu se snažit.“

West ho plácl do ramene.

„Já věděl, že se na tebe můžu spolehnout. Tak už radši pojďme.“ Usadil Forda na volnou židli za dlouhým stolem a sám zaujal své místo uprostřed. U řečnického pultu se propracovával k závěru své přednášky doktor van Brock, vysoký vousáč se slušivě zastřiženou bradkou a se zřetelným germánským akcentem. Podle programu se jeho příspěvek jmenoval „Protiinfekční prostředky v přírodě alternativy pro výzkum“. Před ním sedělo v obecenstvu nějakých sto padesát lidí, ale vešlo by se jich sem třikrát tolik.

„Máme už léta mylnou představu, že antibiotika jsou vynálezem moderní doby,“ říkal, „a že je to jediný prostředek, který lidi i zvířectvo chrání před nákazou bakteriemi. Zapomínáme, že obranu proti bakteriím vyvinuly samotné bakterie dávno před tím, než se na Zemi objevily rostliny a živočichové. Obrana, kterou produkují některé druhy hub, byla základem prvních antibiotik, včetně, jak známo, penicilinu.“ Mluvil přímo k posluchačům a do svých poznámek se ani nepodíval. „Naše výzkumy na australoasijských mravencích chtějí dokázat, že boj proti bakteriím svádějí i složitější druhy, mezi nimi ta nejrozmanitější třída, jakou má živočišná říše, totiž hmyz. Výzkum jeho boje proti bakteriím nám může v příštích letech poskytnout mnohé vzrušující pohledy.“

Sebral si svá lejstra a s úsměvem poděkoval obecenstvu za potlesk. Oproti Westově poznámce měl Ford dojem, že se posluchačům Brockova řeč líbila. Působil sebejistě a bodře, jako ti středoevropští profesoři, co se tak často objevují ve starých vědeckofantastických filmech. A dost možná, že na jeho myšlenkách něco je. Možná by bylo užitečné poučit se ve světě hmyzu, jak si počínat s mikroby. Stálo by to za zkoušku, i kdyby jen proto, že obecný farmaceutický výzkum přinesl v posledních letech málo nového.

West vstal, děkoval doktoru Brockovi a v tu chvíli ji Ford spatřil ve druhé řadě: Lucy Patouovou. Upírala pohled na něj; vzhůru natočená hlava zdůrazňovala jemnou linii brady a široké lícní kosti. Ford cítil, jak rudne. Jistě si myslí, že ji schválně vynechal; a teď tu sedí a pozoruje ho, jako by byla cenzorem zdravotního odboru. Jakýsi muž, který seděl vedle ní, se k ní naklonil, něco jí pošeptal a ona se usmála. Forda napadlo, že by jí mohl pokynout, aby trochu uvolnil napětí mezi nimi, ale měl pocit, že by asi nereagovala. Lili Patuli ho sledovala.

První částí své přednášky se propracoval snadno; charakterizoval práci úrazové jednotky a složení společnosti, které je k dispozici. Publikum obestřelo ponuré ticho, když vyčísloval množství pacientů, kteří spadají do jejich péče, a rostoucí počet takzvaně nezdokumentovaných lidí ilegálních přistěhovalců, převážně z Mexika. Zdůraznil, že většina z nich nemá s profesionální zdravotní péčí žádný jiný kontakt, protože nemají zdravotní pojištění, nebo prostě nevědí, kde a jak ho získat. Mnozí z nich projevují zřetelné známky podvýživy, v poměru srovnatelném s rozvojovými zeměmi. Týká se to právě tak dětí, jako dospělých a děti teď tvoří plnou třetinu pacientů, přijímaných ve Willowbrooku na úrazovém oddělení.

Snažil se, aby hovořil bez citového zaujetí. Nechtěl, aby jeho řeč vyzněla jako výzva k dobročinnosti, nebo dokonce jako politické volání do zbraně. Chtěl popsat rozsah své činnosti, ne útočit na svědomí posluchačstva. Přesto, jak pokračoval, vnímal z auditoria neklid a rozpaky. Možná se mu to jen zdálo, ale postupem let získal pro takovou odezvu cit. Když mluvil o své práci se sousedy nebo se starými známými příslušníky

úspěšné střední vrstvy, kteří měli svá výnosná zaměstnání a rodiny pociťoval většinou totéž. Pro ně bylo povídání o Jihocentrální čtvrti a jejích problémech stejnou nepříjemností, jako když při večeři poslouchali zprávy o dalším hladomoru v Africe. Cítili se provinile, ne proto, že by za to mohli, ale protože dobře věděli, že proti tomu nic neudělají.

Vyhnul se pohledu na Lucy Patouovou, když přešel na rezistentní infekce, které mu prošly rukama v posledním roce: nejprve to byl Enterococcus a potom Streptococcus pneumoniae. To byl její píseček. Věděl, že pozorně sleduje každé jeho slovo, a tím to bylo horší. Ale popsal podrobně každý případ: narůstání symptomů, testy, způsob léčby. Popsal také, jak u každého případu byla provedena prověrka jednotky intenzivní péče a jejího vybavení, aby se zjistilo, zda infekce není nozokomiální zda nemá svůj původ uvnitř nemocnice.

„Protože tyto prověrky byly negativní,“ pokračoval, „myslím, že můžeme právem předpokládat, že nebývalé vysoké množství rezistentních bakterií se vyskytuje mezi populací Jihocentrální čtvrti a možná i mimo ni. Je pro to řada možných vysvětlení, ale nejvýraznější příčinou je patrně okolnost, že není regulováno vydávání a užívání antibiotik. Proto se domnívám, že rezistence je, alespoň do jisté míry, otázkou finanční.“ Někteří posluchači se zavrtěli na židlích. Lucy Patouová měla založené ruce a seděla na samém kraji sedadla, jako by se přemáhala, aby nezasáhla. Ford hovořil dál: „Ale nedostatek prostředků tady ve Spojených státech je patrně jen částí celého problému. Před více než dvaceti lety zabil stovky lidí v Mexiku jeden z kmenů Salmonella typhi, mikrobiologická podstata tyfu, a hrozilo, že epidemie se rozšíří k nám do Států. Vyšetřovací komise Senátu došla k závěru, že bakterie mutovala na superbacil, protože farmaceutický průmysl dravě uplatňoval chloramphenicol na všemožné druhy infekcí jak v Mexiku, tak i v jiných rozvojových zemích. Toto dávné varování však nebylo vzato v úvahu. Latinská Amerika je dnes hostitelem varovného množství rezistentních patogenů; patří k nim například kmen El Tor mikrobu Vibrio cholerae, jehož nositelem je nejméně milion obyvatel západní polokoule a který k dnešnímu dni usmrtil už nejméně devět tisíc lidí.“ Ford vzhlédl od svých poznámek. Výraz tváří v hledišti se změnil. Ford nechápal proč. Ta informace je nemohla překvapit. Epidemie, o nichž mluvil, byly dobře známy a důkladně zdokumentovány. Ale posluchači se tvářili, jako by byli překvapeni, že o tom slyší právě teď; jako by se jich to netýkalo. Ford cítil, jak se mu zrychlil tep. Musí se dostat k jádru věci, k pointě. Možná mluvil příliš zdlouhavě. Otočil stránku, ale tam měl v bodech úvod své přednášky.

„Chtěl jsem upozornit.“

V obecenstvu si někdo odkašlal. Ford otočil na další stránku, ale ta byla vzhůru nohama.

„Chtěl jsem upozornit, že, jednoduše řečeno.“ Byla to další část, kterou už také řekl. Asi nějaké stránky ztratil nebo nechal ve své kanceláři. Pak si to uvědomil: byly pouze v diktafonu.

Podíval se do hlediště, na řady tváří, obrácených k němu. Sto padesát lidí. Vedoucí pracovníci farmaceutického průmyslu, pojišťoven, podnikatelé v oblasti biotechnologie. Profesionálové, úspěšní a civilizovaní lidé. Tiše seděli a zdvořile čekali, až dokončí svou přednášku, až se vypovídá, v klimatizovaném a civilizovaném ovzduší, než se zase vrátí do centra města, do světa násilí a barbarství, nad nímž oni už dávno zlomili hůl.

„Závěr je tento: můžeme vynalézat nové léky, zázračné tabletky, které se vyrovnají s každou novou krizí; ale to jsme dělali po celých uplynulých dvacet let, a účinky se nedostavují.“ Všiml si, jak se některé hlavy v auditoriu vztyčily. Posluchači na něj chtěli vidět.

„Tu válku nevyhráváme. Jistěže naléhavě potřebujeme nová antibiotika. Ale věci se teď mají tak, že bacily si vyvíjejí obranu rychleji, než my stačíme vyrábět zbraně proti nim. Jaký má smysl užívat nové výrobky, pokoušet se o nový způsob léčby, když každá ta novinka během dvou let přestává působit?“ Z jedné části obecenstva se ozvalo mručení. Na konferenci výrobců léků vyznívají takovéhle argumenty asi poněkud nepřátelsky. Forda polilo horko.

„Uvědomuji si, že farmaceutickým společnostem jde o obchod. Musejí své výrobky prodávat. Ale je tu rozpor: čím víc se jejich výrobek užívá mám na mysli oblast antibiotik tím méně je účinný. Distribuce ve velkém může přinést chvilkový zisk, ale jejím důsledkem je rezistence, která je hrozbou pro nás pro všechny. Mikrobů se netýkají hranice, které jsou mezi rasami, nebo. Mezi příjmy.“ Ford se ohlédl na Marshalla Westa. Ten se tvářil překvapeně, ale zároveň pobaveně.

„Tato konference se zabývá prioritami lékařského výzkumu a vývoje a ode mě jste chtěli vědět, jak to vypadá z pohledu jednotky intenzivní péče. Výzkum a vývoj má prvořadý úkol: změnit způsob zacházení s těmito medikamenty. Ovšemže bych chtěl, aby zdravotní péče dostávala víc finančních prostředků. Který chirurg by si to nepřál? Chtěl bych více nezávislých informací o rezistentních infekcích, abychom alespoň věděli, co nás čeká. Ale mým největším přáním je daleko přísnější kontrola nad tím, jak a k čemu jsou používána antibiotika. Možná to, co řeknu, je nemoderní: jde o to, aby vláda regulovala jejich prodej, jejich export, ať to stojí co to stojí. Vzhledem k tomu, co je nám známo, je to logický postup. Jestliže mají nemocnice jako Willowbrook zachraňovat životy jako doposud, nevidím jinou možnost.“ Posbíral si své papíry. Chtěl hovořit spíš odborně než bojovně. Chtěl postupně předložit argumenty jeden za druhým, ne pádit k závěru, tak jak to udělal. Ale na to už teď bylo pozdě. Z hlediště se ozvalo váhavé zatleskání.

„Děkuji vám,“ zamumlal a chystal se odejít, ale Marshall West vyskočil.

„Doktor Ford jistě rád zodpoví vaše otázky. Chtěl by snad někdo.? Prosím, ten pán.“ Povstal elegantně oděný muž s popelavě šedými vlasy a s brýlemi v tlustých obroučkách. Dívka v rudém sáčku mu podala mikrofon.

„Ed Sampson, výzkum biofaktorů,“ představil se. Měl drsný hlas s mírným jižanským přízvukem. „Doufám, že neočekáváte, doktore Forde, že farmaceutické společnosti budou odpovídat za to, jak se ve třetím světě předepisují medikamenty. Jak byste si představoval, že bychom to mohli dělat?“ Tato námitka byla nasnadě a Ford s ní počítal.

„Skutečnost je taková, že farmaceutické společnosti a jejich místní zástupci chtějí prodávat své výrobky s takovou vehemencí a s dovolením, tak neodpovědně jak jen jim to dovolují místní poměry. Jasnou ilustrací toho byl chloramphenicol v Mexiku a myslím, že se v tom nic nezměnilo. Naopak. Když se v některých rozvojových zemích pokoušeli distribuci léků centralizovat a racionalizovat, narazili na odpor velkých farmaceutických společností. Ohrazovaly se, že jde o zasahování do svobody trhu. Naše vláda dokonce v některých případech pohrozila, že zastaví svou pomoc těm zemím třetího světa, kde tento postup pokládala za příliš restriktivní. Nejsem odborníkem ve farmaceutickém průmyslu ani v žádném jiném průmyslovém odvětví. Ale jako lékař pokládám za nezbytné, aby společnosti, které nemohou nebo nechtejí zajistit užívání svých výrobků v dané zemi, jak náleží, a nedovolí, aby to za ně dělal někdo jiný, do takové země přestaly dovážet.“ Z hlediště se ozvalo nesouhlasné mručení a zvedlo se několik dalších rukou. Ale Ed Sampson ještě neskončil. „Doktore Forde, farmaceutický průmysl žije v konkurenčním prostředí. Má své investory, akcionáře a zaměstnance. To vás netrápí, že zvýšení vládních regulací vezme společnostem veškerou chuť vynakládat prostředky na výzkum? Kolik času stojí jenom“ schvalování nových medikamentů u Státní inspekce potravin a léků! Obhájit náklady na výzkum a vývoj je stále obtížnější. Tady jde totiž o peníze akcionářů. A ti chtějí, aby se jim občas něco vrátilo, chápete?“ Obecenstvu se tahle otázka očividně líbila. Pokud to ovšem otázka byla.

„Motiv zisku je jistě důležitý, to je mi jasné,“ odpověděl Ford. „Ale výnosný farmaceutický průmysl neznamená ještě. Zdravější svět. V posledních třiceti letech masově vzrostla spotřeba léků, ale zdravotní stav obyvatelstva se nezlepšil. Vlastně spíš naopak. U nás ve Spojených státech máme dnes například nejvyšší dětskou úmrtnost mezi rozvinutými zeměmi; případů chronických infekcí je stále víc. A z celosvětového pohledu je odezva na činnost farmaceutického průmyslu ještě mnohem horší. V době, kdy rezistentní tuberkulóza postihla USA, umíraly na ni ve třetím světě už tři miliony lidí ročně. A jediné antibiotikum, které na ni ještě účinkovalo, se už nevyrábělo.“ Marshall West zvolna přikývl, ale už se neusmíval a sledoval Forda s velkým zaujetím.

„Jak jste správně řekl, pane kolego, farmaceutický průmysl je obchod. Obrací se na nejnáročnější trhy: na lidi, kteří mají peníze, kteří jsou ochotni utratit hromadu dolarů za poslední výkřik. Ale ignoruje zájmy všech ostatních, a to je většina. Protože to jsou oni, ti chudí, kteří si nemohou pomoci proti stále novým generacím rezistentních patogenů. Obávám se, že toto jak bych to řekl? Tato omezenost pohledu se brzy obrátí proti nám.“ Sampson se tvářil nespokojeně, ale West už chtěl posunout diskusi dál. „Další otázka? Prosím, ten pán ve druhé řadě.“ Byl to ten soused Lucy Patouové. Měl krátce zastřižené blond vlasy, brýle a u krku motýlka. Usmíval se na Forda, ale způsobem, z něhož naskakuje husí kůže.

„John Downey junior, Mirada Company. Doktore Forde,“ mikrofon držel v jedné ruce a druhou měl ležérně v kapse u kalhot, „pokud jsem to správně pochopil, váš názor se zakládá na vašich zkušenostech s případy, které jste nám právě popsal, to jest s případy, které prošly vašima rukama ve Willowbrooku.“ „Ano, to souhlasí,“ odpověděl Ford.

„A myslíte si, že víc peněz, lepší lékařský dohled a přísnější vládní regulace farmaceutického průmyslu by zabránily přibývám takových případů. Je to tak?“ „Ano, myslím, že by to pomohlo.“

„Hm.“ Downey se zhoupl na špičkách a zdálo se, jako by o tom chvilku uvažoval. „Aha. Ale pokud jsem tomu dobře rozuměl, většina případů, které jste popsal, se týká drogově závislých, nebo ještě lépe obchodníků s narkotiky, tedy lidí, kteří si svévolně poškozují zdraví heroinem, PCP a podobnými škodlivými látkami. Je samozřejmě chvalitebné, že vy a vaši kolegové věnujete těmto lidem péči. Ale myslíte, že je správné obrátit celý farmaceutický průmysl vzhůru nohama, za neslýchané peníze, a to jen proto, abyste chránil zdraví lidí, kteří na ně sami berou jen malý, nebo dokonce vůbec žádný ohled?“ John Downey junior byl v tu chvíli nejoblíbenějším mužem v sále. Všude kolem lidé přikyvovali a souhlasně mručeli. Pár jich dokonce zatleskalo.

„Pacient je pacient,“ vykoktal Ford. „Nemám právo mezi nimi rozlišovat. A mimoto, jestliže má někdo oslabený imunitní systém, nemění to nic na skutečnosti, že bakterie, kterou je infikován, je rezistentní na široké spektrum antibiotik, nebo dokonce na všechna antibiotika. Dá se pouze očekávat, že ti, kdo mají sníženou imunitu, podlehnou infekci dřív než ostatní.“ Posluchači se rozpovídali. Vzadu se někteří účastníci zvedli, zapnuli si saka a vyšli ven. Další ruce se hlásily. Ford měl pocit, jako by se topil. West se opět zvedl.

„Pokud se týče nákladů, rád bych na něco upozornil,“ řekl klidně a chvíli čekal, až se sál utiší. „Průzkum ukázal, zde ve Spojených státech, ale i jinde, že spolehlivý dohled nad medikací pacientů lze provádět lacino a že se vyplatí. Jeho výsledkem je především to, že se předepisují léky levnější a předepisuje se jich méně. A zadruhé se tak může předejít vzniku a rozšíření rezistentních kmenů, které popsal doktor Ford. Dám vám příklad, proč je to ekonomicky výhodnější: v polovině osmdesátých let federální vláda i vlády jednotlivých států prudce snížily rozpočet na kontrolu a dohled nad tuberkulózou. Ušetřilo se celkem asi dvě stě milionů dolarů. Pár let nato nás postihla epidemie rezistentní tuberkulózy. Nejméně miliardu dolarů stál pak záchranný program, aby se epidemie zastavila, a to nemluvím o nákladech na sníženou pracovní schopnost a ztracené životy.“ John Downey junior už seděl a mlčel.

„Proto jsme zde,“ pokračoval West, „v losangeleském okrese zavedli program, který dostal název Program sledované léčby, ,a to navzdory velmi tíživé finanční situaci. Ano, je to pracovně dosti náročné, ale věříme, že to do budoucna přinese užitek. Tak, myslím, že jsem na dotaz toho pána odpověděl, a teď můžeme diskutovat o otázce nákladů.“

Rozhlédl se po auditoriu. Najednou se už nikdo nechtěl na nic ptát. Oponovat chirurgovi z Jihocentrální čtvrti je něco jiného než oponovat Marshallu Westovi. Ford měl pocit, jako by ho na školním hřišti právě zachránil pan ředitel před šikanováním.

„Nejsou-li už žádné dotazy, můžeme si udělat přestávku,“ prohlásil West. „Navrhuji, abychom pokračovali ve čtyři hodiny.“ Podával se čaj, káva, chlazené nápoje a sušenky. Žurnalisté se pilně činili, navazovali na rozhovory, které přerušili po obědě. Ford se prodíral mezi návštěvníky a byl oceněn jedním osamělým uznalým pokývnutím. Vzal si kávu a rozhlédl se po místnosti, zda neuvidí nějaké známé tváře. West se vytratil a nikoho jiného kromě Lucy Patouové tu neznal. Byla na druhé straně u dveří, povídala si s Johnem Downeym juniorem a nevýrazně, roztržitě se smála. Ford netoužil povídat si s ní, ale všechno by to bylo ještě trapnější, kdyby ji ignoroval. Dal si pořádný hlt kávy a vydal se za ní.

„Promiňte, doktore Forde.“

Otočil se. Proti němu stál vysoký šedesátník s hluboko posazenýma hnědýma očima. Jmenovku na klopě neměl.

„Chtěl jsem vám jenom říct, že. To, co jste říkal, mě velice zaujalo. Četl jsem váš článek o Enterococcu. Málokdy., málokterý chirurg je tak., málokterý věnuje pozornost těmto záležitostem.“ Mluvil tiše a nervózně, jako by nechtěl, aby ho slyšel někdo jiný.

„Jmenuji se Novák. Charles Novák.“

„Á, profesor Novák. Četl jsem loni váš článek v časopise Science. Ten mě vlastně přivedl k tomu, abych se nad tím zamyslel.“ Potřásli si rukama. Teď, když Ford věděl, kdo to je, překvapilo ho, jak ošuntěle vypadá. Měl na sobě staromódní zelený oblek s oblýskanými klopami a na křiklavě proužkované kravatě hned pod uzlem mastnou skvrnu. Vypadalo to, jako by v těch šatech spal. Vskutku to nebyl zjev představitele farmaceutického průmyslu.

„Co vás sem na konferenci přivedlo?“ Novák pokrčil rameny.

„Chci držet krok s tím, co je nového. Ale proto jsem. Chci vás totiž o něco požádat. Ty pneumonie, které se u vás ve Willowbrooku vyskytly, objevily se také v jiných nemocnicích zdejší oblasti?“ „Pokud já vím, tak ne, ale to ještě mnoho neznamená. O rezistentních infekcích podáváme zprávu na Ústředí pro sledování chorob do Atlanty a odtamtud nás upozorňují, když se v okolí vyskytne něco nebezpečného. Ale tady v místě by měl být vzájemný kontakt lepší.“ Novák přikývl. „Ano, chápu. A patrně spousta lidí, kteří sem přicházejí do této oblasti je často už v pokročilém stadiu infekce. Je to tak?“ „Přesně tak.“

„Takže zemřou dřív, než se může zjistit, jaký patogen to způsobil.“ „Trvá to až dva týdny, než se vykultivují vzorky a než se přijde na to, o co se vlastně jedná. Mnoho našich pacientů tak dlouho nevydrží. Jak jsem se snažil vysvětlit, spousta jich nemá žádný přístup k lékařské péči. K nám přicházejí jako pohotovostní případy.“ „Byl bych moc rád, kdybych se mohl podívat na vaše údaje,“ svěřil se Novák. „Jestli byste si pro mě udělal chvilku.“ „Jistě, rád. Mohl byste mi zavolat do nemocnice. Obvykle tam bývám.“ Přistoupila k nim žena, která už chvíli stála opodál a čekala, až dokončí hovor. Měla plné ruce, nesla dva šálky. Ford se podivil, že si jí nevšiml dříve. Měla husté černé vlasy a černé oči, skoro jako Arabka. Odhadoval ji tak na pětatřicet. Přiléhavý šedý kostým její snědou pleť ještě zdůrazňoval.

„Přál jste si cukr, pane profesore?“ zeptala se a usmála se na Forda.

Novákovi byl její příchod zjevně nepříjemný.

„Ano, děkuji. Doktore Forde, to je.“

Zarazil se, zřejmě si nemohl vzpomenout, jak se jmenuje.

„Helen Wrayová,“ řekla a podala Fordovi ruku. „Stern Corporation. Těší mě, pane doktore. Gratuluji. Vaše přednáška byla opravdu působivá.“

„Myslím, že jsem si nezískal zrovna moc příznivců.“ Usmála se.

„Ale probudil jste nás. Co říkáte, pane profesore?“ „Bylo to zajímavé,“ utrousil Novák a hleděl do svého hrnku s kávou.

Ale Helen Wrayová se nedala odradit. „Podporoval byste větší vládní regulace? Doktor Ford by si patrně přál kontrolu nad exportem.“ Novák se zamračil. Najednou očividně neměl chuť si povídat.

„Rezistence je vážný problém. Jak si s ní poradit. To bude asi věc politiků. Určitě ne biochemiků, jako jsem já. Doktore Forde, nemáte náhodou u sebe vizitku?“ „Jistě.“ Ford vytáhl vizitku z kapsy.

„Děkuji. Omluvte mě, musím.“

„Samozřejmě,“ řekla Helen Wrayová.

Novák se otočil a vyšel z místnosti. Wrayová se za ním zamračeně dívala.

„Hrome, doufám, že jsem se ho nějak nedotkla?“ Ford se usmál: „To jistě ne. Znáte ho?“ „Vlastně ne. Vím o něm. Je strašně těžké se s ním seznámit. Žije teď skoro jako poustevník.“ „On je už na penzi?“

„Ano a vychutnává si to. Mělo by vám lichotit, že s vámi vůbec mluvil.“ Ford pokrčil rameny.

„Hm. Tak dobře, lichotí mi to.“

Ostře na něj pohlédla.

„Pracoval v biotechnologické společnosti, která před několika lety splynula s naším podnikem. Měl tam tehdy vysoké postavení.“ „Ale zdá se, že si udržuje přehled.“

„Ano,“ znovu se na Forda upřeně zadívala, „zdá se.“ Ford se usmál a přál si, aby vypadal méně zanedbaně. Sunny mu občas doporučovala, aby si „vyrazil a seznámil se s nějakými děvčaty“, ale nějak mu to jaktěživo nevycházelo. Teď konečně jednu potkává a má na sobě sto let staré šaty, ve kterých vypadá jako tlusťoch.

„Jak dlouho už pracujete v Jihocentrální čtvrti?“ „Sedm let.“

„Propána. A jak dlouho se tam ještě chcete nechat držet?“ Ford zaváhal. Z jejího tónu bylo jasné, že by se tam nikdo nenechal držet ani o chvíli déle, než je nutné; nikdo, kdo má nějaké možnosti.

„Já mám tu práci rád,“ odpověděl bez rozmýšlení. „Vybral jsem si to. Tedy úrazovou chirurgii.“ Chvíli ho pozorovala, jako by mu nechtěla tak docela věřit. Pocítil lehké mrazení kolem páteře. To dělaly ty oči. Byly jako nějaký minerál, připomínaly mu. Sopečné sklo. Obsidián. Ano, přesně to. Měla tvrdý pohled, ale spíš horký než studený. Byla to osobnost.

„Jistě, proč ne?“ řekla. „To je skvělé.“ „Neřekl bych, že.“

Přerušilo ho pípání jeho pageru. To znamenalo, že ho potřebují. Nejspíš Žlutá jednotka, srdcaři. Ani nestačil zjistit, co vlastně jeho společnice dělá.

„Promiňte, musím jít. Nevíte, kde je tady telefon?“ „To je jednoduché,“ odpověděla a sáhla do kapsy saka. „Půjčím vám svůj.“

Ford odbočil do své ulice, ale zapomněl snížit rychlost na předepsané loudání, takže na křižovatce vletěl do retardéru a cvrnkl o něj předním nárazníkem. Drnčel a klepal se, ještě když s buickem přijížděl po cestě k domu. Přezíravě trhl spojkou na PARKOVANÍ a vypnul motor. Čtyřhodinová operace Žralokova krku, konference a ještě dvě další hodiny na ambulanci ho pěkně zdecimovaly. Byl to hezky dlouhý den.

Chvíli jen tak seděl a díval se na vrstvu prachu, která se usadila na vínově červené palubní desce. Otevřeným oknem proudil trávou provoněný předměstský vzduch, dvě hodiny po západu slunce stále ještě příjemně teplý. Vůní čerstvě posekané trávy pronikal ostrý pach listí červených dubů, které byly hustě nasázené podél chodníku. Z dálky slyšel klapání a syčení kropiče trávníku. Podíval se k domu, jestli se za záclonou obývacího pokoje neobjeví Sunny. Ale okno bylo prázdné. Zničehonic ho přepadl pocit opuštěnosti, tak prudký, že se chytil volantu; jako by se auto, které klidně stálo, najednou dostalo do smyku. Otočil znovu klíčkem a vyladil rádio na stanici, která by mohla vysílat něco hladivého. Hlasatel protáhle oznamoval následující skladbu. Mozartův klavírní koncert.

Naslouchal jasným tónům hudby a čekal, až ho ta chmurná nálada přejde. Ty pocity dobře znal; bylo to jako ledový stisk, který se ho v takových chvílích jako dnes nečekaně zmocňoval. Bylo to vždycky obtížné, vidět v oknech světla, když se vracel domů. Ale obvykle se proti tomu obrnil, aby to zvládl, podobně jako ty retardéry na křižovatce. Ale když byl hodně unavený a nedal si dost pozor, přepadlo ho zoufalství, deprese, kterou musel okamžitě zapudit. Jinak to skončilo ponurým večerem u televize, nebo ještě hůř, přehrabováním se ve svědomí, jak špatně se stará o Sunny.

Už to byly tři roky, co Carolyn zemřela přesně tři roky a dva měsíce, co ho navštívil městský policista a oznámil mu, že na dálnici 405 došlo k havárii. Nějak se s tím vyrovnal, musel se s tím vyrovnat, kdyby pro nic jiného, tak kvůli Sunny. Ale přicházely okamžiky, takové jako teď, kdy se mu to zdálo naprosto nepochopitelné. Že Carolyn není v pokoji za záclonou a že tam už nikdy nebude, to bylo přece absurdní. V té šálivé chvíli, kdy křečovitě svíral volant, tam byla, seděla tam se Sunny a čekala na něj, až se objeví ve dveřích.

Vypnul Mozarta a vystoupil z auta. Za oknem se pořád nikdo neobjevoval. Buď byla Sunny někde s kamarádkami, nebo trucovala; zlobila se, že jde tak pozdě. Když byla menší, čekala na něj u paní Ellereyové, o dva domy dál, ale teď už se nevzrušovala, když zavolal, že přijde později. Trvala na tom, že už je dost stará a nepotřebuje hlídací tetičku. Stoupl na trávník, který vlastnoručně pečlivě ošetřoval. Jako by tam byl kousek mechu; odkopl ho špičkou boty.

Dveře se otevřely.

„Myslela jsem, že přijde taky Conrad.“ Vzhlédl a v osvětlených dveřích uviděl svou dceru. Měla na sobě oprané džínsy a tričko, pod kterým se rýsovala rozvíjející se ňadra.

„Zdržel se, ale bude tu za chvíli. Jak dopadl zápas?“ „Myslím, že docela dobře. Udělala jsem večeři.“ „Díky, zlatíčko.“ Zabouchl auto. „Použilas tu zeleninu, co jsem včera koupil?“ „Ne.“

Věnovala mu úsměv, který pokládala za vítězný.

„Proč ne?“

Neodpověděla, ale vzala ho za ruku a vedla ho dovnitř. Dům voněl rajčaty a rozpečeným sýrem. Šel za ní do kuchyně, kde upravila jídelní kout k večeři. Přes malý stůl z borového dřeva přehodila modrý ubrus a rozložila tam příbory pro tři.

„Mmmm, to je vůně,“ obdivoval se. „Glutaman sodný, prášek na zdrcnutí těsta, konzervační přísady, sedativa a plutonium. Počkej, budu hádat.“

Sunny otevřela troubu a ukázala mu obrovskou pizzu, kterou vzala z mrazáku. „No tak, tati. Conrad ji má rád.“ Opravdu mu chutnala. Dorazil pět minut nato a hned se dali do jídla. Allenova manželka Ellen měla právě teď období mexické kuchyně a Allen tvrdil, že je to pro něj úleva, když může jíst něco, v čem není rýže. Že si to Sunny zapamatovala asi se o tom zmínil, když posledně společně jedli to Forda nepřekvapilo. Byla Allenem nadšená a on k ní měl očividně stejně dobrý vztah. Když je Ford viděl pohromadě, měl vždycky pocit, jako by byli naladěni na stejnou vlnu, zatímco jeho ladění bylo jiné.

Večeře ubíhala v pohodě, Ford vykládal o konferenci, ale Sunny byla nějak zdrženlivější než obvykle. Taky bylo vidět, že se jí špatně polyká. Když odmítla druhý kousek pizzy, zeptal se jí Allen, co se děje.

„Copak je ti, kočko? Už jsi zase zamilovaná?“ „Ne, já mám hlad, ale mám takový.“ sáhla si na krk, „takový strašný pálení v krku.“ Stáhla rty a těžce polkla. „Skoro nemůžu polykat.“ Ford jí jemně naklonil hlavu.

„Tak se podíváme.“

Sunny otevřela ústa a žertovně zakoulela očima na Allena.

„Mělas udělat polívku,“ řekl Ford a pohladil ji po tváři. „Mohli jsme si dát polívku.“ „Tak co mám v tom krku?“

„Máš to trochu zapálené. Nic víc. Mělas udělat něco, co by se ti líp polykalo.“ „Ale já jsem chtěla pizzu.“

„Můžeme ti ji předžvejkat,“ navrhl Allen s plnými ústy.

„To by bylo prima,“ vrátila mu to Sunny.

S velkým úsilím polkla další sousto.

„Hodně to rozkousej, zlato,“ doporučil jí Ford.

Po očku na něj koukala a předváděla pečlivé žvýkání.

„Tak jak jsi dopadl se svou přednáškou?“ zeptal se Allen. „Myslíš, že tě pochopili?“ „Řekl bych, že většinou to dokázali,“ odpověděl Ford. „Vždyť víš, že jsem ideálně srozumitelný a výmluvný. Byl tam taky Marshall West. Mám dojem, že má na věc stejný názor.“ Allen neurčitě přikývl. Jako většina zaměstnanců Willowbrooku Westa uznával, ale zároveň ho bral s rezervou. Jako zdravotní šéf měl West obrovskou moc a bylo výborné, když hájil něčí zájmy. Ale právě proto, že měl takovou moc a že se pohyboval v politických kruzích, se muselo stát všechno, co obhajoval, taky jeho vlastním zájmem. A kdo mohl vědět, kdy opatření, týkající se zdravotní péče v Jihocentrální čtvrti, od jeho osobních zájmů odpadnou? Když navštívil Willowbrook, všichni se na něj usilovně usmívali a dávali si velký pozor na jazyk.

„Seznámil ses tam s nějakou pěknou ženskou?“ zeptala se zničehonic Sunny.

Ford zvedl hlavu od talíře a předstíral překvapení.

„Ale zlatíčko, konference jsou od toho, aby si tam odborníci vyměňovali názory.“ „Ale já jsem slyšela, že byznysmeni potom pořádají večírky a zvou si tam slečny.“ Ford pohlédl na Allena, co tomu říká, a překvapilo ho, jak vážně se tváří.

„Já myslím, že to se týká spíš schůzí,“ zamračil se Ford. Allen vyloudil mírný úsměv, ale pak si zase hleděl talíře.

Dojedli pizzu mlčky. Ford myslel na to, co se říkalo na konferenci a také na ženu, s níž si povídal. Zajímalo by ho, jestli by Sunny připadala hezká. Vypadala opravdu pěkně.

„O čem jsi to vlastně přednášel?“ zeptala se Sunny a postavila na stůl misku se zmrzlinou.

„Už jsem ti to říkal. O lécích a o tom, jak je užíváme.“ Sunny pozvedla obočí.

„Jasně. Ale neřekl jsi mi nic podrobnějšího.“ Do tří misek sběračkou mistrně naložila po kopečku mátové zmrzliny, posypané strouhanou čokoládou. Ve škole se začala zajímat o biologii. Ale Ford jí svou práci a své úvahy předkládal jen opatrně. Měl obavy, aby to jednoho dne nezavrhla jen proto, že on se tím zabývá. Chtěl, aby si našla svou cestu sama.

„Vážně?“ řekl s obvyklou hranou lhostejností. „Zaměřil jsem se konkrétně na antibiotika.“ Sunny napřáhla sběračku k Allenovi; rozteklá zmrzlina kapala na ubrus.

„To je právě to, co potřebuju,“ prohlásila „Proč?“ zeptal se Allen.

„Na ten krk, ty hlupáčku. Jednomu klukovi ze třídy je máma dala a bolení v krku bylo pryč raz dva!“ luskla prsty.

„Opravdu?“ řekl Ford. „A co přesně dostal?“ „To já nevím, co přesně. Vím jenom, že už ho v krku nebolí. Má to kdekdo. To bolení v krku. Pan učitel Buckley říkal, že je to nákaza streptokokem. Je to pravda, Conrade?“ „Je to možné.“

„Co to je ten streptokok?“

„Bacil. Správně se jmenuje Streptococcus. Ale nemá žádnou velkou sílu. Tvoje obranné látky si s tím poradí.“ Sunny se zadívala na Allena a uvažovala o tom. Měla oči své matky. Šedomodré a se zlatavými skvrnkami, hvězdicovitě se rozbíhajícími od zorniček.

„Táti, a nemohla bych dostat antibiotika jako Cari Merriman?“ „Víš, co se o takovým bolení v krku říká, Sunny?“ zeptal se Allen.

Sunny se pohodlně usadila na židli a natočila se k Allenovi, aby jí nic neuniklo. I když se pomalu stávala slečnou, občas se vrátila k dětským návykům, které Ford odjakživa tak miloval. Občas mu připadalo, že to dělá proto, aby mu udělala radost, aby ho ujistila, že je pořád jeho malá holčička. Usmál se a načechral jí vlasy; to už si teď před lidmi obyčejně nedala líbit.

„Říká se, že řádně léčené bolení v krku trvá sedm dní. Ale když se neléčí, může obtěžovat i týden.“ Sunny se chvíli mračila, ale pak se usmála.

Když Sunny odešla spát, seděli Ford s Allenem ještě dlouho a povídali si o případu Hammelová a vůbec o situaci v Jihocentrální čtvrti. Od té chvíle, co si Ford povšiml Allenova zatrpklého pohledu na stůl, sledoval ho pozorněji a zdálo se mu, že opravdu něco nehraje. Pátral v paměti, jestli Allen poslední dobou něco neutrousil například o svém domově a o Ellen. Ale ať už ho trápilo cokoli, zřejmě se s tím svěřovat nemínil, a tak si povídali jen tak všeobecně. Dělali si plány, jak si v říjnu jen tak ve dvou vyrazí na ryby, a chvíli probírali různé možnosti; Allen, jako vždy, dával přednost těm nákladnějším.

V půl jedenácté se zvedl, že půjde.

„Člověče,“ protáhl se, „roste tak rychle.“ Fordovi chvíli trvalo, než si uvědomil, že myslí Sunny.

„To ano,“ odpověděl, „možná až moc rychle. Někdy se na ni jdu podívat do ložnice a mám dojem, že je tam nějaký cizí člověk.“ „To je tím, že tak roste,“ uzavřel Allen, sáhl po saku a po klíčích od auta. „Vyvíjí se.“ Pohlédl na Forda, a ten měl chvíli dojem, že mu přece jen poví, co se mu honí hlavou. Ale nepověděl.

Žralok měl zadrátovanou čelist a byl omotán spoustou obvazů, ale vypadal docela čile, když si ho Ford příštího dne přišel prohlédnout. Dokonce mu v očích zableskla nedůvěra, nebo snad zlost, když mu Ford u nohou lůžka číslo tři řekl, že měl štěstí.

„Sázím se, že se moc šťastný necítí,“ poznamenal Conrad Allen, který se objevil za Fordem s poznámkovým blokem v ruce. Přišel na jednotku intenzivní péče zkontrolovat raněné z předešlého dne. Některé si prohlédli spolu s Fordem a Fordovi se obzvlášť ulevilo, když zjistil, že strážník s postřeleným stehnem se dobře hojí.

Došli na konec oddělení a na chvíli se zastavili a povídali si. Allena zajímalo, jestli na konferenci mluvil s doktorkou Patouovou.

„Chtěl jsem se tě na to zeptat už včera, ale pak jsem zapomněl.“ „Ne, nemluvili jsme spolu. Ale byla tam. Taky jsem se dozvěděl, že byla včera na pohotovostním oddělení a poslala domů tři naše nejlepší síly.“ „Ale?“

„Gloria a ještě dvě další sestry chytly tu streptokokovou krční nákazu, co tu běhá kolem.“ „Aha, tu, co má Sunny.“

Allen se chvíli díval k zemi. Bylo zřejmé, že má něco na srdci.

„Ano, včera odpoledne jsem s Glorií mluvil,“ zamumlal, „a něco mi o tom říkala. Že na ni něco leze.“ Vzhlédl a pokrčil rameny. „Koneckonců je to v zájmu pacientů. O to nestojíme, aby mezi ně sestry roznášely bacily.“

„Jenže nám to pěkně zavaří,“ poznamenal Ford a čekal, jestli se Allen odhodlá vyjádřit. „Pořadí služeb jde do háje, to zaprvé. A mimoto nechápu.“ „Marcusi.“

Na okamžik se odmlčel a mračil se na své poznámky.

„Chtěl jsem s tebou mluvit. Myslel jsem včera večer, ale. Nějak mi to nešlo.“ „Copak. O co jde?“

Allen otevřel dveře na chodbu. Promluvil, až když byli venku.

„Víš, chtěl jsem.“

„.se mnou mluvit. Souhlasím. Na tom jsme se už dohodli.“ Allen se zasmál, ale nezvykle, nervózně, a hned zase zvážněl. Tak zaraženého ho Ford neznal.

„No tak,“ vyzval ho, „o co jde?“

Allen hleděl na sestru, která procházela kolem.

„Je to Ellen?“ zeptal se Ford. „Děje se něco u vás doma?“ Allen se na něj zmateně podíval.

„Ona s tebou mluvila?“

„Ne. Ne, já jenom. Já nevím, připadal jsi mi poslední dobou trochu divný, a tak mě napadlo.“ Allen znovu odvrátil pohled. Odpověděl na pozdrav sestře.

„Není moc nadšená tím, jak žijeme,“ přiznal. „To tedy určitě ne. A může to být horší. Někdy. Někdy přijdu domů tak utahaný, že nemůžu ani mluvit, ani jíst. Sedím u televize a koukám na zprávy o všem tom střílení, kvůli kterému jsme měli celý den plné ruce práce. Vždyť to znáš.“ Ford odvrátil pohled k zemi. Věděl, jak je Ellen náročná. Byla na Conrada moc pyšná, na to, co dokázal, a moc ráda poslouchala, když ho Ford chválil. Ale měla také spoustu námitek a neodpustila si narážky, že Ford jejího manžela vykořisťuje, že zneužívá jejich přátelství k nátlaku.

„To víš, že to znám,“ souhlasil Ford. Chtěl Allenovi projevit sympatie, aby se mu snáze hovořilo. „Je to těžké. Carolyn z toho bývala taky nešťastná. Z těch dlouhých služeb.“ Podíval se znovu na Allena a čekal. Ale tomu zřejmě došla odvaha.

„Snad abychom zrušili ten rybářský výlet,“ navrhl Ford. „Že byste si místo toho někam vyjeli s Ellen. Vypadli byste z toho všeho. Zamluvili byste si někde něco hezkého, jen ve dvou. Něco romantického.“ Allen potřásl hlavou. Pak se nadechl, zřejmě se odhodlal. V tu chvíli se ozval Fordův pager. Ford se podíval na číslo.

„Musíme jít dolů na ambulanci,“ uzavřel debatu.

Tři dny po operaci se Žralokův stav začal zhoršovat. Teplota mu vyběhla až na čtyřicítku a měl spoustu bílých krvinek, což svědčilo o tom, že bojují s bakteriemi. Nemohl se v posteli skoro hýbat, ale bylo vidět, jak je neklidný. Pokaždé, když ho Ford na intenzivní péči navštívil, setkal se s rozzlobeným pohledem temných očí.

Okraj rány měl zarudlý, teplý a bolestivý; při doteku zavřel oči a z trubice v krku se ozvalo hvízdnutí. Mimoto byl po obvodu rány hnis a byl i ve vzduchoprázdně zkumavce při vývodu, který mu Ford při operaci pro jistotu zavedl. Teď měl obavy, že se někde uvnitř tvoří hnisavé ložisko; podle vzorku z exsudátu, který vytékal z vnitřku rány, rozpoznal Ford, že obsahuje grampozitivní coccus. Laboratoř pak pomocí fluorescenčního protilátkového testu a koagulačního testu krevního plazmatu určila, že jde o Staphylococcus aureus, zlatého stafylokoka.

Zdálo se, že Žralok moc velké štěstí nemá.

Nebyl to neznámý stafylokok. Ve Willowbrooku infekce často postihovala takzvané špinavé rány tak se říkalo všem zraněním, způsobeným při úrazu asi z patnácti procent; a nejčastějším patogenem v těchto zraněních byl stafylokok. Je to odporný bacil. Ačkoli žije v nose téměř třiceti procent zdravých obyvatel, není dosud známo, co způsobuje jeho schopnost natropit v lidském těle takovou spoušť. Různorodými jedy a enzymy, které produkuje, vyvolává záněty, vředy, záněty spojivek, a stav, známý jako syndrom opařené kůže exfoliativní dermatitida, při němž se kůže v celých pruzích loupe z těla.

Forda to ihned velmi znepokojilo. Infekce se rozmohla, přestože dal Žralokovi ještě před operací preventivně velkou dávku takzvaného širokospektrého antibiotika. Ale nebyl to ještě důvod k panice. Rezistentní stafylokok byl bohužel velice běžnou záležitostí. Tento bacil dosahoval ve válce mikrobů proti antibiotikům největších úspěchů. Byl to zlověstný zápasník. Na počátku padesátých let téměř podlehl penicilinu, ale v roce 1982 už s tímtéž lékem vyhrával devět z deseti bitev.

Ale množení bacilu ve Žralokově ráně nemuselo nutně mít takový průběh. Když stafylokok nereagoval na prvotně nasazený cephalosporin, neznamenalo to ještě, že bude nezranitelný vůči jiným formám zásahu. Ford si však nedovolil ten luxus, aby zkoušel postupně jednotlivé léky a čekal, který bude nejlépe účinkovat. Netroufal si kvůli umístění rány a komplikacím, které by mohlo způsobit hnisavé ložisko někde uvnitř krku nebo úst. Dalo se předpokládat, že rezistence na cephalosporin naznačuje rezistenci na široký okruh dalších substituentů penicilinu. Proto měl dojem, že musí vyloučit i methicillin, který je obykle v devíti z deseti případů proti stafylokoku úspěšný.

Nakonec se rozhodl pro radikální změnu postupu. Podle jeho názoru byl pro Žraloka největší nadějí vancomycin. Je velice nepříjemný, dáváli se ve formě infuze, a je tu riziko vedlejších účinků. Z toho důvodu se předepisuje málokdy, ale v tom je i jeho přednost: mikroby se s ním nesetkávají dost často, aby si vůči němu vyvinuly obranu. Podobně jako penicilin brání i vancomycin stavbě buněčných stěn, ale pomocí jiného mechanismu. Proto byl Ford přesvědčen, že stafylokok v Žralokově těle se mu neubrání.

Dal příslušné ošetřovatelce pokyny, aby na lůžko číslo tři zavedla vancomycin a potom se pomocí pageru ohlásil u doktorky Patouové. Vnitřní řád Willowbrooku přikazoval, že o každé rezistenci je nutno dát zprávu vedoucímu hygienikovi, ať se jedná o jakýkoli patogen. Doktorka Patouová by se to posléze dozvěděla ze záznamů, které dostává. Ale jestliže ji Ford bude informovat ihned, poskytne jí možnost učinit opatření, která by se jí zdála nezbytná.

Ozvala se mu okamžitě z jednoho telefonu na jednotce intenzivní péče. Mluvila s ním profesionálně a chladně. Deset minut nato se sešli v její kanceláři.

Vzhledem k událostem minulého týdne nebylo nijak překvapující, že se nechová obzvlášť přátelsky; ale Ford byl rád, že nepřipomněla jeho profesionální nezdvořilost. Většinou se dívala do svých poznámek a na Forda pohlédla jen chvílemi, když si přesně nemohl vzpomenout, jak události na ambulanci a následně na operačním sále probíhaly. Občas se naklonila, aby zkontrolovala diktafon. Upozorňovala ho tak, že se všechno zaznamenává.

Chtěla vědět všechno o Žralokovi a o postupech, které předcházely, než se objevila infekce. Nezastírala domněnku, že je nozokomiálního původu. Po půlhodině začala klást otázky, které vyplývaly z jejích závěrů.

„Objevily se nějaké problémy při šití, pane doktore?“ Ford se usmál.

„Myslíte, jestli jsem tam nezapomněl nějaké tampony nebo odsávací hadičku?“ Patouová ten pošklebek ignorovala a dál studovala své poznámky.

„Říkáte, že měkké tkáně jste uzavřel podél sliznice, pak pracoval vně a končil jste poraněnou čelistí?“ Vzhlédla.

„Přesně tak,“ odpověděl Ford. „Zevnitř ven, zdola nahoru, tak, jak pracuji vždycky, paní doktorko.“ „Odstraňoval jste porušenou tkáň?“

„Jen málo. Dráha střely byla poměrně čistá. Zavedl jsem kanylu, aby mohla vytékat přebytečná tekutina nebo hnis.“ „Nezůstaly tam žádné úlomky?“

„Pokud jsem mohl zjistit, tak ne.“

Znovu vzhlédla.

„Pokud jste mohl zjistit, pane doktore?“ „Paní doktorko, nedoporučuje se příliš se uvnitř přehrabovat a hledat úlomky. Praktickou zásadou chirurgů je, ceterís paribus, to jest za stejných podmínek kulka přestává páchat škody, když se přestane pohybovat. Na rentgenu jsme nic nenašli. V tomto případě šlo o čistou ránu. Dostat střelu do krku je moc zlé, protože je tam mnoho žil. Ale když náboj mine hlavní tepny, máte naději, že nehrozí infekce, protože tkáň je dostatečně vyživována krví, a tedy kyslíkem.“ Patouová si odfrkla. Nepotřebovala lekci z anatomie.

„Co se týče rány, kudy vyšla kulka ven, to bylo komplikovanější,“ pokračoval Ford.

Patouová vyčkávala.

„Náboj provrtal díru do levé čelisti. Byla tam značná avulze.“ „Avulze?“

„Vyhřezla tkáň, zuby a úlomky kosti.“ „A dál?“

„Nakonec se ukázalo, že to hůř vypadalo, než jaké to bylo doopravdy. Podařilo se mi. Zformoval jsem ty úlomky rukou do co možná nejlepšího anatomického postavení, a pak jsem tu čelist sdrátoval.“ Patouová se zatvářila vyplašeně. Ford si uvědomil, že ho mohlo napadnout, že se jí to nebude líbit. Jestli kdy studovala chirurgickou praxi, muselo to být už hodně dávno. Určitě už zapomněla, jak primitivně to může vypadat.

„Přesně tak,“ pokračoval. „Nevím, kolik si toho pamatujete ze školy, paní doktorko, ale taková je praxe. Nedělá se to tak, že by se skalpelem seškrábala tkáň od kosti, dávaly se tam svorky a destičky a tak podobně. Upravíte dáseň a tkáň sliznice tak, aby se nemusely odstraňovat části kosti. Když toho odstraníte moc, skončíte tím, že přijdete o celou kost. Kost je taky tkáň, jestli si vzpomínáte. Musí být zásobována krví.“ Zdálo se, že Patouová jeho výklad akceptuje, a tak pokračoval.

„Když jsem to dokončil, mohl jsem ověřit životnost poraněných útržků tlakem.“ „Tlakem? Co to znamená?“

„Stisknete tkáň prstem, abyste zabránila přítoku krve. Jestliže se pak kapiláry opět naplní, jde pravděpodobně o zdravou tkáň. Totiž o životaschopnou tkáň. Podařilo se nám, že jsme přišli jen o malé množství tkáně. A pak jsem ho zavřel.“ „Zavřel?“

„Ne moc hustě. Šití nesmí být moc husté, jinak se jizva stáhne a za chvíli máte pacienta na krku znovu.“ Pokusil se usmát, ale Lucy Patouová nehodlala uvolnit atmosféru.

„A pooperační průběh?“

„Uložili jsme ho na jednotku intenzivní péče. Pevně jsme ho stáhli elastickými obvazy, aby se dobře přichytily měkké tkáně. Hadičkou se udržovala čistota v ústech. Přerušil jsem cephalosporin a nasadil mu vancomycin.“ Patouová pozvedla obočí.

„To je trochu příkrá cesta,“ namítla.

Ford pokrčil rameny.

„Měl jsem dojem, že nemohu ztrácet čas hledáním, co jiného by účinkovalo.“ „Nu, doufejme, že to zvládne.“

„Doufejme.“

Patouová odsunula zápisky a při tom převrhla zarámovanou fotografii, která stála na stole. Ford si povšiml, že je na ní usmívající se chlapec, a v tu chvíli ho napadlo, že Patouová je asi také osamělý rodič jako on. Neměl pro tu domněnku žádný konkrétní důvod, ale bylo to, jako když se zasadí poslední dílek skládačky. Náhle mnoho věcí, mnoho dojmů dávalo smysl. Nikdy nepřemýšlel o jejím soukromém životě. Kromě nedávné ministerské konference se s ní mimo zdi Willowbrooku setkal jen jednou: kterousi sobotu dopoledne, když vycházela z tržnice. Táhla spoustu těžkých tašek, sotva je unesla, ale na svou zapšklou důstojnost nezapomněla. Když si to teď připomněl, měl pocit, že ho jeho intuice neklame. Ovšemže nakupovala sama; protože sama žila, anebo s tím dítětem, s tím chlapcem z fotografie, což je patrně její syn. Pocítil vůči ní záchvěv přátelské sounáležitosti a soucitu.

Patouová vzhlédla od svých papírů, povšimla si jeho výrazu a stáhla obočí.

„Tak kde se stala chyba, pane doktore?“ Ford se opřel v židli.

„Znáte statistiku, paní doktorko. Je to špinavá rána. Předpoklad infekce je jedna ku pěti.“

„Vy tedy myslíte, že si ji přinesl?“

„Nejspíš.“

Patouová se ušklíbla.

„Já vám tedy řeknu, pane doktore, co mě na tom trápí. Stafylokokus, rezistentní na cephalosporin, který by se sem dostával z ulice, bude mít asi vyšší poměr než jedna ku pěti. Přesně řečeno, v celém losangeleském okrese je jenom kolem stovky případů multirezistentních infekcí, a z toho většina je TBC.“ „My nevíme, jestli tohle je multirezistentní. Vyzkoušeli jsme jenom jeden lék. Možná, že methicillin by.“ „Správně jste to řekl. Nevíme. Ale i mylné kroky musíme dělat obezřetně. To je má povinnost jako vedoucího hygienika.“ Zelené oči na něm utkvěly chladným pohledem.

„Ne. Myslím, že tu infekci s největší pravděpodobností chytil na operačním sále. Vím, že vám nebude příjemné, co řeknu, ale podle mě jsou tu dva možné předpoklady. Stafylokok si těžko může vytvářet mnohočetnou rezistenci venku. To je daný fakt, navzdory opačným teoriím.“ Chvíli čekala, až si to přebere, a jestli si troufne vrátit se k těm nesmyslům, o kterých mluvil na konferenci, a opakovat jí je z očí do očí. Neřekl však nic.

„Ale v nemocnici,“ pokračovala, „má bacil dostatek příležitostí ke kontaktu s léky, aby si mohl vytvořit rezistenci. A pokud jde o infekci, je vám jistě dobře známo, že nejběžnějším vektorem jsou špinavé ruce.“ Ford se dotčeně zavrtěl na židli, jako by byl obviněn, že nedodržuje hygienu. Patouová nevšímavě pokračovala.

„V této nemocnici se chirurgové před odchodem na operační sál naštěstí deset minut myjí.“ Řekla to tak, jako by tomu ani trochu nevěřila.

„A mají sterilizované rukavice, zástěry a roušky,“ dodal Ford.

Patouová to s přikývnutím uznala. Na vteřinu se odmlčela a pak se zeptala: „Máte ekzém, pane doktore?“ To ho vyvedlo z konceptu. Na chvíli ztratil řeč. Patouová pokračovala, upjatě, chladně a dívala se mu přímo do očí.

„Nebo nějaké oděrky? Vřídky, plísňovou infekci v tříslech?“ Ford cítil, jak rudne.

„Ne. Ne, myslím, že ne.“

Patouová se chopila svých poznámek a úhledně si je urovnala.

„Je mou povinností vzít v úvahu, že někdo na operačním sále přenesl stafylokok na pana. Na pacienta. Na tom, kdo je nosičem, může být ekzém místem vysoké koncentrace bakterií.“ „Chcete tím říct, že jsem nosič infekce?“ „Snad lépe řečeno přenašeč. Někdo, kdo rozsévá množství bakterií stafylokoku do ovzduší. Ale já neříkám, že jste to vy. Říkám jenom, že vy nebo někdo jiný z operačního týmu, kdo byl v kontaktu s pacientem, by to mohl být.“ Usmála se.

„Stafylokok lze izolovat až u třiceti procent zdravých lidí v nosním chřípí. A někdy také na ořití.“ „Na ořití?“ Ford nevěřil svým uším.

„Ano, pane doktore. Víte, to je ten malý kousek kůže mezi konečníkem a genitáliemi.“ Viděl, že se Patouová dobře baví. Allen měl pravdu. Měla v plánu dát mu dělat kultivaci z prdele. Podvědomě stáhl hýždě.

„Ostatní části těla mohou být kontaminovány samotným nosičem. Bývá to obvykle obličej, krk, někdy vlasy a ruce u toho, kdo má bakterii v nosních dírkách. A hýždě, břicho a. Prsty u zvlášť silného nosiče v oblasti ořití.“ Ford si začínal připadat velice špinavý.

„Ale při různých oděrkách může být kontaminace ještě mnohem.“ „Ano, je mi to úplně jasné, paní doktorko. Ale já nemám žádné oděrky, ani plísňovou infekci na ořití. Tedy určitě jsem neměl, když jsem se tam naposledy díval.“ Patouová se na něj zářivě usmála.

„Výborně. V tom případě to bude s vaším testem velmi jednoduché.“ Ford se napřímil.

„Vy mi chcete dát dělat test?“

„Ovšem. Vám i všem ostatním z operačního týmu. Je to jediný způsob, jak si to ověřit.“

„O jaký test vlastně jde?“

„Je velmi prostý. Rozsev bacilů se měří ve vzduchu v malé místnosti nebo v plastikové kabině, kde příslušná osoba provádí některé jednoduché cviky. Pochopitelně bez oděvu.“ Ford polknul.

„Mám být svlečený v nějaké plastikové bedně, ze které vy budete vycucávat vzduch?“ Patouová povzbudivě přikývla.

„Ale propánakrále, vždyť máme zástěry, roušky a rukavice. I kdyby někdo z nás nějaký mikrob měl, nemůže se na pacienta přenést.“ Patouová potřásla hlavou a tvářila se nad tou malou ochotou ke spolupráci zklamaně.

„Běžné ochranné oděvy bohužel infekci nezabrání. Ale když jste,se o tom zmínil, na trhu existují plastikové pleny, které při operacích užívají chirurgové s podobnými problémy.“ Ford si bleskově promítl, jak stojí šest hodin u operačního stolu a má na sobě plastikovou plenu.

„Uděláme ten test,“ kapituloval.

Žralok se probudil v neděli časně ráno s pocitem, že má celé tělo v ohni. Pootevřel oči, které ho rezavě pálily, až musel zatnout pěsti, a zamžoural na bílý strop a na šedavý proužek stínu, který tam vrhala zahnutá tyč od závěsu. Bylo stále obtížnější soustřeďovat myšlenky na tady a teď, být přítomen, být tam, kde věděl, že je jeho tělo. V posteli. Ve Willowbrooku. Pořád se mu vybavovala ta mexikánská dorota, co na něj vystřelila; měl ji před očima jako živou, jak stiskla zuby a zlověstně se usmála, jak mu namířila na hlavu. Někdy byla skutečnější než ta postel. Znovu a znovu se mu vybavoval ten bílý doktor Ford, slyšel, jak mu říká, že měl štěstí. Před očima mu kmitala barevná světla. Zdálo se mu, že střílí a pak se probudil se sdrátovanými čelistmi, s obličejem bez výrazu, s pocitem, že má místo hlavy kámen a v něm poslední lidskou věc, oči. Plul mezi bezvědomím a vědomím, vracel se do změti hadiček, s pocitem, že ho drží, aby neodplul docela. A všechno to kaleidoskopické šílenství nezpůsobovaly jen léky, které mu dávali proti bolesti. Nějak to vytušil.

Koky jsou dokonalé koule, jako vejce, nebo jako černé jikry. Jsou to jednoduché organismy i mezi bakteriemi. Nemají ani vlasce, ani fimbrie, ani bičíky, jaké mají složitější typy bakterií, aby se mohly pohybovat podle různě se vlnících chemických signálů. Koky je nepotřebují, protože se nepohybují. Neformují se do složitých řetězců, provazců či cyklických vzorců. Jenom se shromažďují do chomáčů. A množí se dělením. To je trik, který opakují od počátku života na Zemi. Každých dvacet minut se každá bakterie rozdělí na dvě a všechny se drží pohromadě v hroznech jako vinná réva. Drží se na kořeni Žralokova nehybného jazyka, v roztříštěných kůstkách jeho čelisti, podél dráhy, kudy prolétla kulka. Sdružené v chumlech, osm milionů, pak šestnáct milionů, hodinu nato sto dvacet osm milionů dokonalých koulí, obalených peptidoglykanem. A všechny dělají to, co dělaly odjakživa. Množí se. Jsou dvacetkrát menší než buňky kolem nich, ale jsou to nebezpeční nepřátelé. Svými jedy a vysoce účinnými enzymy bojují proti útokům vancomycinu a Žralokova imunitního systému, rozrušují okolní buňky a tkáň, až se namnoží do hnisavých ložisek velikosti vlašského ořechu do váčků naplněných sérem, uhynulými buňkami a odumřelou tkání.

Kolem Žralokova lůžka zatáhli závěs. Jeho přivřené oči hleděly ke stropu. Kolem půl páté ráno upadl do komatu. Zjistila to ošetřovatelka, která mu přišla změřit teplotu. Ford odhrnul závěs a hleděl na mladého černocha. Kontrast mezi mladým štíhlým trupem a příšerně napuchlým krkem i hlavou byl ohromující. Vypadal jako strašidelná maska, jaké pochodují ulicemi o svátku Všech svatých. Jako hlava nestvůry. A bylo to dílo necelého týdne.

„Říkal jsem si, že bys ho možná chtěl vidět, než ho odvezou,“ poznamenal šeptem Allen. „Myslím, že to není obvyklé. Tak prudký postup jsem ještě nezažil.“

Sehnul se a odchlípl dehydratovaný horní ret mrtvého mládence. Ford si zakryl nos a ústa a naklonil se nad něj. Bylo těžké uvěřit, kolik hustého žlutého hnisu se prodíralo ven mezi zadrátovanými zuby.

Oba lékaři chvíli mlčeli. Pak se ozval Allen: „Asi budeš souhlasit, že ho musíme dát otevřít. Abychom se dozvěděli, co se to vlastně uvnitř dělo.“ Ford přikývl.

„Pitevní i laboratorní zpráva budou asi moc zajímavé čtení,“ dodal Allen. „Vsadil bych poslední dolar, že mu to sežralo jazyk.“

ČÁST DRUHÁ

KDYŽ JE ZLE, TAK JE ZLE

KLINIKA VE WILLOWBROOKU

Přednosta kliniky Russel Haynes svolal do své kanceláře naléhavou poradu. Byl to malý pětapadesátník s vrásčitou, ustaranou tváří a s hustými vlnitými šedinami, sestřiženými po vojensku nakrátko. Aby zakryl svůj nevelký vzrůst, sedal nejraději za svým psacím stolem, pokrytým teakovou dýhou, na němž se neustále válely haldy papíru. Malá mramorová plaketa, která stála na samém kraji stolu, takže jí hrozilo nebezpečí, že ji někdo shodí, hlásala:

Bože, dej mi sílu, abych se smířil s tím, co nemohu změnit, dej mi odvahu změnit, co se změnit dá, a dej mi tolik moudrosti,abych jedno od druhého rozeznal.

Na opačné straně Haynesovy papírové barikády se shromáždili lékaři ze Žluté jednotky a z oddělení intenzivní péče. Mary Draperová seděla vedle Melvyna Hershyho a rentgenologa Marvina Leonarda. Marcus Ford se usadil u dveří vedle Conrada Allena a tří dalších lékařů, kteří měli službu na jednotce intenzivní péče v době, kdy tam uložili Žraloka. Nechyběl ani usměvavý doktor Lionel Redmond, tiskový mluvčí nemocnice. V kanceláři bylo vedro na omdlení a ještě to vylepšovala pronikavá vůně vanilky z osvěžovače vzduchu, který se činil na jedné knihovničce.

Poradu sice svolal Haynes, ale vedla ji Lucy Patouová. Sedla si na kraj kanapátka, které Haynes používal, když ho papírování zdrželo dlouho do noci. Vydobyla si kousek prostoru na nízkém kávovém stolku a zaplnila ho svými lejstry. Vypadala vzrušeně.

Žralokova smrt nebyla jedinou příčinou poplachu. Příznaky rezistentní infekce projevovali další čtyři pacienti, mezi nimi i strážník Raymond Denny. Rána na noze se mu nehojila, byla zapálená a hnisala, stejně jako řez do žíly na kotníku. Přede dvěma dny mu nasadili vancomycin, podobně jako ostatním třem postiženým. Patogen, izolovaný z rány, byl ve všech čtyřech případech Staphylococcus aureus. Dalo se tedy bez pochyb říci, že tu propukla nákaza.

Haynes prohodil několik úvodních vět, jimiž dal najevo, že od přítomných očekává spolupráci s doktorkou Patouovou na sto deset procent, a pak už se slova ujala ona: „Nemusím jisté rozvádět, proč byla tato porada svolána a přejdu přímo k věci. Asi se mnou budete souhlasit, že situace je velmi vážná.“ Věnovala všem pohled svých vybledlých očí; kromě Forda, který jako by tu vůbec nebyl.

„Pokládám to za rozšíření nákazy Staphylococci aurei, rezistentního na methicillin. Vím, že pacient doktora Forda dostával těsně před svou smrtí také vancomycin, ale patrně šlo o příliš pozdní zákrok, takže lék už nemohl zabrat.“ „Jak si tím můžete být tak jista, paní doktorko?“ zeptal se Ford a mrkl na Haynese, aby se ujistil, že nepřekračuje meze spolupráce.

„Nejsem si tím jista. Nemůžeme si být jisti. Musíme si počkat, až nám laboratoř sdělí, o jaký rozsah rezistence vlastně jde. Strážník Raymond Denny a dva další infikovaní pacienti dostávají rovněž vancomycin. Jejich zranění jsou méně vážná a předpokládám, že v nejbližších dnech budou na vancomycin reagovat.“ „A když nebudou?“

To se zeptala Mary Draperová.

„Když nebudou, zapíše se Willowbrook do historie medicíny a já budu nucena spojit se s Ústředím pro sledování chorob. V tom případě budeme svůj postup koordinovat s nimi.“ Ústředí pro sledování chorob Centers for Disease Control CDC mělo své sídlo v Atlantě a bylo tím posledním útočištěm, kdykoli se rozšířila nějaká infekce. Shromažďovalo statistické údaje, provádělo laboratorní testy patogenů způsobujících smrtelná onemocnění, a když si to vyžádaly okolnosti, zapojili se specialisté CDC i do práce v terénu. Byli k dispozici jako poradci a případně jako odborná autorita, když bylo nutno zavést nějaká mimořádná opatření.

„Prozatím,“ pokračovala Patouová, „musíme zachovávat nejvyšší opatrnost. Půjde o řadu opatření, která budou sice nepříjemná, ale jejich cílem je ochránit jak zaměstnance, tak i veřejnost.“ Přítomní zaměstnanci se zavrtěli v očekávám nepříjemných novinek.

„Ať už laboratorní nálezy přinesou jakékoli výsledky, je jisté, že jde o multirezistentní kmen patogenů Stapyhlococcus aureus. Protože všechny případy se vyskytly na jednotce intenzivní péče, musíme předpokládat, že jde buď o velmi snadno přenosný patogen, nebo že infekce má svůj původ uvnitř nemocnice. Může to být někdo ze zaměstnanců nebo to může být některý přístroj, závěs, matrace. V těchto nejbližších dnech provedu kontrolu příslušného vybavení a členů zdravotního personálu. Nejprve.“ Na chvíli se odmlčela a zalistovala ve svých poznámkách.

„.s ohledem na to, že je třeba najít případného přenašeče, dám ještě dnes udělat nosní výtěry všem pracovníkům na traumatologii, v operačních sálech a na jednotce intenzivní péče. Pokud bude operovat skupina, kde předpokládám zdroj nákazy, budu si v průběhu operace odebírat vzorky vzduchu a po skončení operace dám udělat stěry z podlahy.“ „Po skončení každé operace?“ zeptal se Hershy.

„Ne, to nebude nutné. Dále dám udělat kultivace z veškerého vybavení, lůžkovin a ostatního zařízení na jednotce intenzivní péče. Pokud nezískám žádný výsledek z nosních výtěrů a ze vzorků vzduchu na operačním sále, budu ještě dnes testovat každého z vás jednotlivě. Vím, že to vnese jistý zmatek do vaší práce, ale nedá se nic dělat, musíme se s tím poprat. Vyhradili jsme k tomu jeden izolační pokoj. Není třeba nic víc, než se svléknout, udělat několik jednoduchých cviků a my si odebereme vzorky vzduchu. Jak jsem už vysvětlila doktoru Fordovi,“ podívala se na něj, „přenašeč infekce by mohl mít dotyčný patogen na ořití a my jej nemůžeme izolovat jinak, než pomocí tohoto testu.“ Allen s Fordem si vyměnili pohledy.

„Nosiči tohoto typu jsou častěji muži než ženy, a proto začnu s nimi. Doktor Ford už souhlasil, že půjde jako první.“ Několik lidí otočilo hlavy a pohlédlo na Forda.

„S ostatními bych se chtěla dohodnout, kdo kdy přijde na řadu.“ „A co infikovaní pacienti?“ zeptala se doktorka Draperová. „Co budeme dělat s nimi? To jsou přece také původci, ne?“ „K tomu se dostanu za chvíli,“ oznámila Patouová.

Odložila jeden svazek poznámek a chopila se druhého. Všechno mělo svůj čas.

„Bezprostřední nebezpečí můžeme snížit tím, že budeme předpokládat, že nosičem může být každý.“ Rozhlédla se, jak její prohlášení účinkuje. V místnosti bylo ticho jako v márnici. „Není to tak strašné, jak by se mohlo zdát. Vyžaduje to jenom, abyste dnešním večerem počínaje po celý týden denně absolvovali koupel v antibakteriálním přípravku.“ Sehnula se pro čtyřlitrový plastikový kanystr, který vypadal jako průmyslový dezinfekční prostředek, a postavila jej na kávový stolek. Dosud si ho nikdo nepovšiml. Mary Draperová pootevřela ústa.

„To je hexachlorofenový saponát. Nebude vám asi vonět tak jako vaše oblíbená pěna do koupele, ale jak už jsem řekla, musíme se s tím poprat, chceme-li tu záležitost zvládnout. Dám vám také dezinfekční šampon, je třeba, abyste si s ním dvakrát týdně umyli vlasy. A pak vám dám ještě mast do nosu, která obsahuje jedno procento chlorhexidinu a půl procenta neomycinu. Budete si ji dávat do chřípí není třeba nasávat ji vzhůru do nosu. Čtyřikrát denně celý týden.“

S jemným úsměvem se po všech přítomných rozhlédla.

„Samozřejmě se může stát, že nosiče identifikujeme už při dnešních testech, což budeme vědět zítra kolem poledne. V tom případě mi všechno tohle vrátíte a budete se chovat jako obvykle.“ Postavila dezinfekci zpátky na zem.

„Teď co se týká infikovaných pacientů. Přeložíme je do dvou izolačních pokojů vedle jednotky intenzivní péče. Bude nutné se někde trochu stísnit, ale pokud v nejbližší době nepřibudou další případy, dá se to snést. Veškeré tkaniny, které přicházejí do kontaktu s těly pacientů, se budou užívat pouze ve sterilizovaném stavu. Po použití budou dávány ke kultivaci, abychom zjistili případnou kontaminaci.“ Chvíli bylo ticho a pak se Patouová otázala: „Chce se někdo na něco zeptat?“ Zeptal se Conrad Allen: „Paní doktorko, zřejmě vycházíte z předpokladu, že původ nákazy je v nemocnici?“ „Ano. Jak jsem o tom už s některými z vás hovořila, je velice málo pravděpodobné, že by se sem multirezistentní stafylokokus dostal z ulice. K něčemu takovému podle mého názoru nemůže dojít.“ „Nezdá se vám, že by mohla být jistá souvislost mezi touto nákazou a problémy, které jsme měli před několika týdny, když se tu objevil Streptococcus pneumoniae?“ zeptal se Ford. „Jistě se pamatujete, že jeden z těch případů se objevil na Všeobecné chirurgii. S traumatologií neměl nic společného.“ Patouová se usmála.

„Vaši teorii na tuto věc známe, pane doktore. Ale skutečnost je bohužel taková, že teď jde o jednotku intenzivní péče. A jak říká plaketa pana doktora Haynese,“ vzala ze stolu mramorovou destičku, což by si tady nikdo jiný nedovolil, „dej mi odvahu změnit, co se změnit dá. Kdyby vaše teorie byla správná, kdyby Jihocentrální čtvrť měla být ohniskem mikrobiální nákazy, pak by šlo skutečně o velký problém. Bylo by nezodpovědné, aby se vaše teorie rozšířila na veřejnost, dokud nemáte bezpečné důkazy.“ Haynes vstal.

„Děkuji vám, paní doktorko. Myslím, že teď bychom se mohli dohodnout o postupu, jak budeme poskytovat informace veřejnosti. Nákaza multirezistentní infekcí je příležitost, která jistě vzbudí pozornost tisku, zvlášť jedná-li se mimo jiné o policistu. Jestli poručík.“ „Denny,“ napověděla Patouová.

„Jestli poručík Denny podlehne svému onemocnění, a já se modlím, aby je překonal, pak musíme počítat s tím, že se staneme středem značné pozornosti. Pověřuji doktorku Patouovou, aby vydávala informace sdělovacím prostředkům. Bude spolupracovat s doktorem Lionelem Redmondem při každé zprávě pro tisk a Lionel bude jako doposud reagovat na dotazy po telefonu a faxem.“ Obešel stůl a postavil se před něj.

„Budeme-li spolupracovat, dokážeme jistě celou záležitost zvládnout s minimálními obtížemi.“

Ford si právě vymáčkl tučnou dávku masti do pravé nosní dírky, když se mu interním telefonem ozvala sestra Gloria lyrellová a oznámila mu, že k němu jde návštěva. Mast páchla chlorem a pálila, až mu vytryskly slzy.

„Kdo to je?“

Gloria nasadila vzdorovitý tón.

„Jsem snad vaše sekretářka pro společenské styky? Ale upravte si kravatu, ta slečna vypadá jako od byznysu. Jde rovnou k vám.“ „Ale Glorio, co vám.“

Ozvalo se jemné zaťukání na dveře a vzápětí se v nich objevila ta pěkná ženská, co se s ní potkal na konferenci. Pokud to vůbec šlo, byla ještě atraktivnější než minule. Do střízlivého a přísně účelového prostředí Willowbrooku rozhodně nezapadala. Ford se hezkou chvíli nevzmohl na víc než jen na zírání.

„Dobrý den, pane doktore. Doufám, že vás nevyrušuju. Chtěla jsem se s vámi jen pozdravit, než odejdu.“ Vstal.

„Ano, pojďte dál, prosím. Promiňte, já jsem v tu chvíli.“ „.nevěděl, kam mě zařadit? Helen Wrayová. Setkali jsme se na.“ „Ano, ne, já vím, já jsem jenom nečekal. Totiž.“ ukázal si na nos a na uslzené oči, „promiňte, že. Musíme si brát tuhle mast proti infekci, ale vzal jsem si toho asi moc. Prosím, posaďte se.“ „Ale nejste, doufám, nemocný?“

„Ne, ne. To je jen prevence. Naše hygienička si myslí, že vydechujeme na pacienty bacily tedy, ne že by to tak bylo, nemusíte se bát, to je jen.“

„Rutina.“

„Přesně tak. Promiňte.“

Vytáhl si z kapsy kapesník. Vážně si toho vzal moc. Asi vypadal příšerně.

Helen Wrayová si sedla za stůl proti němu. Měla na sobě slušivé červené sako, černou sukni ke kolenům a bílou hedvábnou halenku, která jemně naznačovala obrysy jejích ňader.

„Měla jsem schůzku s vašimi zdejšími lékárníky,“ poznamenala.

„Aha, výborně.“

„Dáváme do užívání nové formy lodanolu, našeho nejlepšího analgetika. Chtěla jsem je s tím seznámit.“ „Lodanol?“ Ford se snažil projevit zájem. „Ano, znám ho dobře. Dáváme ho proti pooperačním bolestem. Užíváme ho rádi. Má míň vedlejších účinků než hormonální protizánětlivé prostředky.“ „To mě těší, že vám vyhovuje. Teď nabízíme jeho dvě další formy: jako gel a jako náplast.“ Ford snaživě přikývl, ale neměl dojem, že by něco z toho mohl používat. Operace, které podstupují pacienti na traumatologii, si žádají vysoké dávky prostředků proti bolesti a ty se zavádějí přímo do svalů nebo do žil. Gel bude spíš na artritidu nebo na výrony.

„Jistě o to budou mít zájem,“ ujistil ji. „Ale promiňte, zapomínám na dobré vychování. Můžu vám nabídnout kávu nebo něco jiného?“ „Jen jestli vás to nebude obtěžovat.“

„Jistěže ne.“ Vstal. „Máme hned tady na chodbě automat. Nabízí instantní kávu, instantní čaj nebo instantní čokoládu.“ „Tak. Třeba.“

„Je to celkem jedno. Chutná to beztak všechno skoro stejně.“ „Aha. A neměli by tam taky instantní vodu?“ „Pokusím se.“

Vyšel na chodbu a spěšně strčil do obrovského automatu dolarovku. Proč asi přišla? Zaujalo ji snad něco v jeho přednášce? To sotva, zabývá se obchodem a takové lidi nezajímá nic než obchodování. Ale na druhé straně, kdyby tomu tak bylo, proč by vůbec na tu konferenci chodila? Mašina spolkla jeho pomuchlanou dolarovku, na chvíli se nad ní zadumala, a pak ji zas vyplivla. Ford tiše zaklel a jal se hledat v kapse jinou. Možná z něho chce jen vytáhnout nějaké informace. Možná ho chce získat, aby se podílel na nějakém blbém kšeftu. Zatímco automat plnil dva pohárky bublající sodovkou, dospěl k závěru, že to bude asi ono. Začala přece rovnou s tím lodanolem. Možná ho chce svým šarmem získat, aby se zaručil za nějaký lék. Sotva by mohl doufat, že přišla jen tak, na společenskou návštěvu. Povzdechl si a upil trochu sodovky. Chutnala právě tak mdle, jak se cítil on sám.

„Takže vy se zaměstnáváte obchodem?“ zeptal se, když se zase posadil.

„Promiňte,“ omluvila se a zaštrachala ve štíhlé aktovce. „Měla jsem vám dát vizitku. Prosím.“ Pochopitelně, pod jménem stálo Zástupce obchodního ředitele Západní pobřeží.

„Navštěvujete asi spoustu nemocnic, že?“ „Sem tam,“ odpověděla. „Ale nedostávám se do terénu tolik, jak bych ráda. Je to důležité, získávat informace z přední linie. Klinické zkoušky neřeknou všechno o tom, jak lék skutečně působí a jak účinkuje.“ „To věřím. Hodí se vám tedy získávat co nejvíc informací od lidí. Jako jsem například já.“ Zaváhala s papírovým kelímkem u úst a pak se napila. Ford se díval, jak sejí jemně zavlnil krk, když polkla, a zničehonic si vzpomněl na Žraloka a jeho zranění, kterému podlehl, ale které mohl přežít.

„Jistě, vždycky uvítáme názory svých zákazníků, to se rozumí.“ „Ale lidi asi nejsou vždycky tak ochotní, jak byste rádi, že. Nic z toho nemají.“ „Když mají nějaký názor, obyčejně to řeknou.“ „Dobrá, dobrá,“ navázal Ford. „Asi máte nějaký dotazník, viďte. Můžete mi ho tu nechat. Vyplníme vám ho. Jenom doufám, že dáváte možnosti na vybranou. Moji lidi nemají tolik času, aby psali romány.“

Usmála se.

„Nemám žádný dotazník. Jak už jsem řekla.“ „Ale záruky já nedávám, jsem zásadně proti tomu. Lékaři by neměli mít finanční zájem na tom, aby se nějakému léku dávala přednost před jiným. Jediným motivem musí být zájem pacienta. Na tohle byste získala spíš někoho v nemocnici CedarsSinai.“ Wrayová opatrně postavila pohárek na Fordův stůl.

„Já vím, že máte hrozně práce. A přišla jsem asi nevhod.“ „Ne, to ne. Jenom jsem vám chtěl objasnit svůj postoj. Myslím, že zájem pacienta a obchod nejdou moc dobře dohromady.“ Vstala.

„Nepřišla jsem kvůli obchodu,“ řekla a stále ještě se usmívala.

„Aha, a proč.?“

Zadívala se na něj a pak zamířila ke dveřím.

„Bylo milé zase se s vámi vidět, pane doktore.“ Ford zrudl a vstal. Přišla za ním, protože ho chtěla vidět; protože za těch pár minut na konferenci k němu pocítila náklonnost, podobně jako on k ní. Ale na rozdíl od něho pro to něco udělala. Možná měla návštěvu Willowbrooku tak jako tak na programu, ale v každém případě udělala první krok. To ona měla mít možnost urazit se a odmítnout ho. On jí tu možnost nejen neposkytl, ale ještě jí to všechno hodil zpátky na hlavu.

„Počkejte, prosím vás, to je.“ zastavila se s rukou na klice, „.neodcházejte, já jsem vás nechtěl. Víte, neumíte si představit, co to bylo dneska za den.“ Helen se otočila a pohlédla na něj svýma tmavýma očima. „Bojím se, že se mi rozpadne oddělení; všichni tu dostávají poloviční gáži proti tomu, co by mohli brát v jiných nemocničních; teď tady někdo naznačuje, že jsou čuňata a dnes odpoledne se museli všichni svléknout donaha a dělat dřepy, zatímco. Nemůžu o tom mluvit. To jenom abyste věděla, proč jsem tak trochu mimo.“ Usmála se.

„Chápu. Ale nevadí, já už stejně musím jít. Jenom bych si zavolala taxi a zmizím vám z dohledu.“ Ford se podíval na hodinky. Bylo čtvrt na sedm.

„Kam jedete? Já už jsem tady hotov. Kdyby se vám to hodilo, svezu vás.“

„Na mou duši, ta ženská mě nenávidí,“ uzavřel Ford, když ujížděli po dálnici Santa Monica. „A nevím proč. Nemůžu uvěřit, že by to bylo jen proto, že jsem s ní nekonzultoval tu přednášku.“ Slunce už bylo nízko nad oceánem a zalévalo město pravým kalifornským zlatem. Kolem nich projel kabriolet se staženou střechou; seděli v něm čtyři mladí lidé s černými brýlemi na nose. Ford se pomalu dostával do sdílné nálady.

„Možná si myslí, že tam nepatříte,“ uvažovala Helen. „Možná má pocit, že ji ohrožujete.“ „Ohrožuju?“

„Kdekoli jinde byste mohl vydělávat mnohem víc, sám jste to řekl, ale zůstáváte tady. To vám poskytuje jistou morální nadřazenost, nemluvě o vašem profesionálním postavení. A možná se cítí zneuznaná.“ „Zneuznaná?“

„Je to možné.“

Neměl chuť se o tom dohadovat. Chtěl si vychutnat společnost téhle půvabné, téhle krásné ženy, která ho sama vyhledala. Pořád ještě tomu nemohl uvěřit. Potíž byla v tom, o čem si s ní povídat. Flirtování nebylo nikdy jeho silnou stránkou, a teď už v tom neuměl chodit vůbec.

„Ale. Co mám dělat?“ namítl. „Jak to mám zařídit, aby se cítila uznaná?“ „To nezařídíte. Někdo je prostě takový. Nemůžete dělat nic, než ho zkrátka nechat na pokoji.“ „To bych děsně rád. Jenomže kvůli té infekci na JIPu mi od rána do večera dejchá na krk.“ „Řekla vám o té vaší přednášce něco? Přímo do očí?“ „Ne, jenom si sem tam na schůzích neodpustí všelijaké narážky. Myslí si, že všechny ty případy rezistence pocházejí z naší nedbalosti při práci a já že se tvrdohlavě bráním to uznat.“ „Hm, doktorka Patouová si patrně myslí, že jste na omylu. Ale profesor Novák to bral, jak se zdá, dost vážně. A to je určitě o moc větší eso. Nebo aspoň býval. Bude to příští výjezd, Marcusi. Lincolnův bulvár.“ Vypadalo to tu příjemně. Ulice byly lemovány stromy, které dávaly příjemný stín, a byla tu spousta zeleně, kde si obyvatelé hráli s míčem nebo se prostě jen sesedli a švitořili. Byly tu stavby všeho druhu, od předválečných, dřevem pobitých bungalovů až po drobné řadové domky ve stylu haciend. Zápraží a římsy byly plné květináčů s pestrobarevnými buganviliemi. Cestou k severu, poté, co minuli bulvár Santa Monica, byly už budovy větší a nákladnější, s chodníky vroubenými bujnými trávníky a živými ploty. Sice jen půl míle od pobřeží, ale bylo jasné, že jsou tu na společenském žebříčku o pár stupínků výš než Beverlywood, kde žil Ford. Dosvědčovaly to i evropské značky vozů, parkujících podél silnice.

„Mimochodem, už se vám ozval?“ zeptala se Helen.

„Kdo? Novák? Ne.“

„Neříkal, že vám zavolá?“

Ford pokrčil rameny.

„Říkal, ale je penzista, že? Třeba jel na ryby.“ „To je možné. Co ho vlastně tak zajímalo? Řekl vám to?“ „Povídal, že by si rád prošel údaje o těch pneumoniích, o kterých jsem mluvil. Proč se ptáte?“ Helen sklopila na své straně stínítko.

„Jen tak. Jenom, že je to taková osobnost a přitahuje mě.“ Projížděli kolem Lincolnova parku. Stálo tam malé přírodní jeviště, přichystané na koncert. Pomalu se tam scházelo obecenstvo. Vzduchem proletěl tyrkysový házecí talíř.

„Novák pracoval na protiinfekčních prostředcích, viďte?“ zeptal se Ford.

„Říká se to. Patřil k té skupině biochemiků a genetiků, která založila Helical.“ „Mám dojem, že si na ten název vzpomínám.“ „Stern je koupil asi před pěti lety. To jsem tam ještě nebyla. Ale prý to byla velice vlivná skupina, alespoň po vědecké stránce.“ „Takže profesor Novák musel být bohatý, když šel do penze.“ „To sotva. Helical měl vynikající mozky, ale po obchodní stránce byl neúspěšný. Mám dojem, že na trhu neuplatnili snad ani jeden výrobek. Stern za něj určitě žádnou velkou sumu nezaplatil.“ „Tím se vysvětluje, proč byl Novák na konferenci,“ ušklíbl se Ford. „Asi dělá nějaký melouch, aby měl na činži.“ „Nebo na nové šaty,“ doplnila Helen. „Tady vpravo, ještě asi padesát metrů,“ ukázala pěstěnou rukou.

Lincolnův bulvár číslo 940 byla běloskvoucí vila v mexickém stylu, rozdělená na čtyři prostorné byty. Jakási žena ošetřovala před vchodem růže; když zastavovali, zamávala.

„Takže děkuji za svezení,“ pravila Helen a pomalu rozepínala bezpečnostní pás.

„Kdykoli znovu a rád,“ řekl Ford. Věděl, že by měl něco říci, aby se s ní mohl znovu setkat, ale neměl zdání, co by to mělo být. „Bylo od vás moc milé, že jste se u mě zastavila. Moc milé překvapení.“ „Fakt je, že do Jihocentrální čtvrti se dostávám málokdy. Vlastně jsem skoro pořád jen v Západní.“ Ford pohlédl na dům.

„Je to tady hezké. Už jsem skoro zapomněl, jak moc hezké. Říkávali jsme si se ženou, když ještě žila, že Santa Monica se nám líbí a že se sem někdy přestěhujeme. Nemysleli jsme si, že tam, co jsme, zůstaneme dlouho. No, teď už jsme si zvykli. A Sunny tam má v okolí kamarády.“ Zmlknul. Nechtěl mluvit o Carolyn, ale nějak mu to vyklouzlo. Připadal si trapně.

„Kdy zemřela?“ zeptala se Helen.

Ford stále hleděl na dům a na ženu, která přestřihávala růže. Měla bílé zahradnické rukavice a čisťounkou, nebesky modrou zástěru.

„Před třemi lety. Havárie. Nešťastná náhoda.“ „To je mi líto. Muselo to být těžké, zvlášť při té vaší náročné práci.“ „Já jsem rád, když mám plno práce,“ namítl Ford. „Vyvádí mě to z apatie. Popravdě řečeno, nemám rád volno, pokud ovšem nejsem s dcerou.“ „Každý potřebuje občas volno. Bez toho se nedá fungovat. Ztratíte smysl pro proporce.“

Ford se na ni podíval. Zdálo se, že to myslí upřímně.

„Chci si vzít týden kolem Díkůvzdání. Sunny odvezu k rodičům do Michiganu. Myslím, že to bude prima.“ „To už bude zima,“ namítla Helen. „Umí vaše dcerka lyžovat?“ „Neumí, ale chci ji to někdy naučit.“

„Určitě se jí to bude líbit. Když jsem byla v New Yorku, tak jsem si to užila. Každé Vánoce jsem objížděla pořád dokola Rockefellerův okruh. Narazíte tam na zajímavé lidi, to myslím doslova.“ Otevřela dvířka. Ford se na ni usmál, jak vystupovala, a bylo mu jasné, že si dal ujít příležitost. Měl si s ní trochu zažertovat a místo toho vyprávěl o Carolyn. Co by od toho mohl čekat? Helen už byla venku, s aktovkou v ruce, ale ještě se sehnula k okénku: „Poslyšte, neměl byste čas zítra večer? Mohli bychom si zajít na večeři. Kdybyste chtěl.“

„Otoč se,“ přikázala Sunny. Bezradně naklonila hlavu doleva a pak zas doprava. „Není to moc formální?“ Ford se podíval na své sportovní sako. Jemu připadalo až dost ležérní.

„Zlatíčko, vždyť jdeme do módní restaurace na bulváru Melrose, nejdeme k McDonaldovi.“ Zvedl levou ruku a usilovně si šaty prohlížel, jako by to mohlo pomoci. To sako se Carolyn líbilo. Ale právě proto teď zaváhal, jestli je správné, aby si ho vzal.

„Možná kdyby sis sundal kravatu. A vzal si nějaký pulovr.“ Luskla prsty. „Už vím, co to chce.“ Seskočila z pohovky a běžela do svého pokoje. Ford tam zůstal stát a vyčítal si, že neměl Helenino pozvání přijímat. Na co myslel? Naposledy měl rande s Carolyn, a to je už ani si to nechtěl připustit patnáct let. Patnáct let. Kam se ten čas poděl? Sunny se vrátila do obývacího pokoje s černým rolákem, který v životě neviděl.

„Tak,“ prohlásila s jistotou švadleny, „v tomhle budeš vypadat nedbale i upraveně, co si vybereš.“ Ford si to od ní vzal. Bylo to cítit naftalinem.

„Tohle neznám.“

„Maminka ti to jednou dala k narozeninám. Zůstalo to ležet na dně v šupleti.“ Díval se na pulovr a stále si nemohl vzpomenout.

, Aha,“ přikývl, jak se pomalu rozpomínal.,,Ale já nevím. Není to trochu moc nápadné? Jako bych ze sebe dělal jazzového muzikanta, nebo tak něco.“ Sunny si dala ruce v bok a dramaticky vzdychla.

„Tati, trochu nápadný být můžeš. Ber to s nadhledem. A hodí se to pro každou příležitost. Podívej, kdyby sis svlíknul sako.“ Začala mu stahovat sako, ale zarazila se. Ustoupila a pošimrala se na nose.

„Co to je?“

„Co?“

„Ten smrad.“

„Jako od mýdla?“

Jako od dezinfekce.“

Přičichl si ke košili a k podpaží.

„Máš pravdu. To si teď dávám do koupele.“ „Insekticid?“

„Germicid. Proti bacilům.“

Viděl, že se Sunny zatvářila zoufale.

„Podívej, s tím se nedá nice dělat,“ začal se cítit dotčeně. „Když na to přijde, vysvětlím to. Mimoto se nehodlám svlíkat donaha.“ Mrknul na ni, říkal si, že asi nějaké to svlékání předpokládá, a zároveň doufal, že ji to trochu zarazí a bude se držet zpátky.

„Jak to víš?“ odsekla. „Co když to rozhodne ona?“ Ford pocítil šimrání v žaludku. Podíval se na Sunny napůl tázavě a napůl ironicky; neměl dojem, že by se mu chtělo to rozvádět. Ale ona trvala na svém.

„A nebude o tom předem mluvit. S tím nepočítej. Všimne si toho, nic neřekne, a až jí příště zavoláš, nebude k dosažení.“ „Tak víš co, vezmu si ten rolák,“ kapituloval Ford. „Naftalin tu dezinfekci přebije.“ Navlékl si pulovr a vtom zazvonil telefon.

„To bude ona,“ prohlásila Sunny. „Odvolává to.“ Byl to Charles Novák.

„Omlouvám se, že vám volám domů,“ poznamenal. Ford se na sebe podíval do zrcadla. Chirurg si hraje na jazzmana. Sunny zvedla palec a povzbudivě na něj kývla.

„Nevadí, pane profesore. Rád vás slyším.“ „Neměli jsme možnost si tehdy promluvit.“ „Máte pravdu.“

Chvíli bylo ticho a Ford měl dojem, že slyší šustění papíru.

„Jak jsem vám už řekl, četl jsem váš článek o Enterococcu. Bylo pro mě zajímavé vidět to z pohledu lékaře.“ „Lichotí mi, že. Člověk vašeho postavení.“ „A přiznám se, že moje zvědavost vzrostla, když jsem slyšel vaši přednášku. Chtěl jsem si s vámi promluvit o té pneumoniální nákaze. V týdeníku Nemoci a úmrtnost o tom žádná zmínka nebyla.“ Týdeník Nemoci a úmrtnostmi časopis, který vydávalo CDC Ústředí pro sledování chorob. Poskytoval informace o výskytu a šíření nemocí, částečně už z publikovaných zpráv ze všech padesáti států.

, Asi jsme se opozdili s hlášením do Atlanty,“ řekl Ford. „Když je napilno, jde papírování stranou.“ „Můžete mi tedy říci podrobnosti?“

Ford se posadil na pohovku.

„Co byste chtěl vědět?“

„Nejspíš všechno. Možná byste mohl začít těmi případy. Jestli se nemýlím, byly tři.“ Sunny ukázala na hodinky. Ford měl naštěstí náskok. Helen se chtěla revanšovat za odvoz z nemocnice a řekla, že si ho svým vozem přijede „vyzvednout“ v půl osmé. Teď bylo krátce po sedmé.

Popsal tedy všechny tři případy, počínaje přijetím André Nelsona a posléze jeho smrtí, až po úmrtí druhých dvou. Novák tiše poslouchal, chvílemi ho přerušil doplňujícími otázkami. Chtěl přesně vědět, kdy a kde se ten který případ klinicky projevil a kde byl předpokládaný původ nákazy. Zřejmě ho obzvlášť zaujalo, že všichni tři postižení žili poměrně blízko sebe: Nelson v Lynwoodu a ti druzí dva poblíž Vernonu a Huntingdonova parku. Ford opět slyšel šustění papíru. Sledoval to snad na mapě? „Došli jste k nějakým závěrům, pokud jde o prostředky přenosu nebo předpokládané etiologické činitele?“ „Myslíte předpokládaný původ?“

, Ano, promiňte.“ Ford slyšel, jak pod Novákem zavrzala židle. „Dívám se do epidemiologických přehledů, ale ten žargon je trochu kostrbatý.“

„Dobře.“ Ford začínal být zvědavý, o co Novákovi vlastně jde. Myslel si, že si s ním popovídá o šíření rezistentního patogenu mezi obyvatelstvem Jihocentrální čtvrti. Ale teď se zdálo, že Novák chce pouze holé údaje. „K žádným závěrům jsme nedošli. Jenom k určitým domněnkám. U Nelsona byla ta potíž, že jeho imunitní systém byl v tak špatném stavu, že mohl chytit infekci prakticky kdekoli.“ „To je zřejmě typické v místech, kde je mnoho narkomanů.“ „Právě. Pane profesore,“ Ford se podíval na hodinky, „promiňte, že se ptám: vy se o to zajímáte čistě akademicky? To jest, chcete o tom napsat nějaké pojednání? Jestli je to tak, měl byste to konzultovat s naší hygieničkou. Chce mít o takových věcech přehled.“ Novák se na chvíli odmlčel.

„Myslel jsem na to. Ale.“ Ford zaslechl povzdech a polknutí, jako by si Novák něčeho upil, „asi by to nebylo dobře.“ „Nebylo dobře? Promiňte, já.“

„Nechci o tom psát žádné pojednání.“

V Novákově hlase se ozval trpký tón. Ford z toho byl zmaten.

„A o co vám tedy jde?“

„Teď vám to nemohu říci. Ale abych vám odpověděl na předešlou otázku, můj zájem není čistě akademický. Chtěl jsem s vámi o té nákaze mluvit, protože jsem chtěl znát váš. Chtěl jsem vědět, jak se na to díváte vy .Na té konferenci mě zaujalo, že jste. Že máme patrně stejný názor. Na situaci v Los Angeles, pokud jde o mikrobiologické hledisko.“ Ford pohlédl na hodinky. Helen tu bude každou chvíli, ale byl čím dál zvědavější. Nečekaně nový tón v Novákově hlase provokoval jeho zájem.

„Proč mi to nemůžete říct, pane profesore? Protože mluvíme o celkové epidemiologické situaci, nebo.?“ „Ne, ne, proto ne.“

Ford poslouchal, aby mu neuniklo ani slovo.

„Ne, jde. O záležitost, kterou bych musel prohovořit s jistými lidmi, dřív než bych vás do ni zasvětil.“ „S jakými lidmi?“

Novák promluvil rázněji.

„Poslyšte, ono to asi vypadá tajemně, ale tak to není. Jde o profesionální etiku, o určité dohody, chápete?“ Ford to chápal. Poučila ho zkušenost s Lucy Patouovou. Jemomže on byl členem profesionálního týmu, byl zaměstnanec. A Novák byl podle Helen Wrayové penzista. S kým tedy o tom musel mluvit? Ford by rád věděl, jestli by to z Nováka vytáhl, kdyby mu řekl o Žralokově stafylokoku, pravděpodobně rezistentním na vancomycin. Bylo by to sice velmi neprofesionální, ale Novák by s takovouhle událostí, která může vyvolat paniku, do novin nešel. Jak o tom uvažoval, uvědomil si náhle, že Novák se loučí.

„Ozvu se vám během několika dnů,“ doplnil.

„Pane profesore.“

Ale to už bylo pozdě. Novák zavěsil.

Krátce před osmou konečně přijela Helen; otevřela jí Sunny.

„Ahoj!“

Ford je zastihl, jak si potřásají rukama a nadšeně se na sebe usmívají.

„To je má dcera Sonia,“ představoval.

„A vy jste Helen, viďte?“

Osobně,“ přisvědčila Helen s úšklebkem.

Šli do obývacího pokoje a Helen si sedla na pohovku vedle Sunny. Vyčesala si vlasy do volného uzlu, čímž zdůraznila štíhlý, něžný krk. V úředních šatech s mohutnými vycpávkami působila aktivně a silácky, jako nějaký nadšenec pro aerobik, samý sval a šlacha, ale teď odhalovaly černé koktejlové šaty bez rukávů bělost a perleťový lesk její pleti; Fordovi to připadalo exotické a distingované starosvětské. Vypadala jako rozkošná francouzská kurtizána. Chvíli nemohl ani promluvit. Helen se usmála.

„Budeme muset brzy jít. Aby nám neobsadili stůl.“ „Jestli chcete, já jsem hotov,“ oznámil Ford.

„Možná byste si mohl vzít boty,“ ukázala Helen na jeho nohy.

„A snad i ponožky,“ doplnila Sunny.

Ford pohlédl na své bosé nohy a Helen se Sunny se rozesmály.

Pokrčil rameny.

„Co je na tom k smíchu?“

„Ale tati,“ popadala Sunny dech, „to jsi celý ty. Jsi tak.“ pohlédla na Helen, aby jí pomohla.

Ale Helen se dívala na Forda a hřejivě se usmívala.

„Dokonalý,“ dokončila.

Nechal je rozesmáté na pohovce. Když se po pěti minutách vrátil, jako by se už dávno znaly; Sunny byla zjevně oslněná Heleninou exkluzivností. Jakmile vstoupil, podívaly se mu obě na nohy.

„Myslím, že ty ponožky ladí,“ prohlásila Sunny.

„Tak tohle byla první slušná restaurace, kterou jsem po svém příjezdu do Los Angeles navštívila,“ přiznala se Helen, když se usadili v útulné zadní místnosti. „A u stolu zrovna za vámi seděla tehdy Mia Farrowová.“ „Nepovídejte.“

Rozhlédl se. Zadní místnost si zjevně vybíraly párky. Převládalo tu šampaňské, zatímco v přední místnosti plnilo svůj účel chianti; bylo tam světleji a hlučněji a kolem stolů seděly větší skupinky.

„Bylo to před půldruhým rokem,“ pokračovala Helen. „Přála jsem si znova sem zajít. Miluju těstoviny a tady je umějí nejlíp.“ „Ale vždyť bydlíte jen pár mil odsud,“ namítl Ford.

„Já vím, já vím.“

„Máte ve Sternu tolik práce?“

„Většinou ano, ale v tom to není.“ Pokrčila rameny. „Do takového podniku jde člověk na schůzku, že. Ne jenom proto, že má hlad. A musí se na to trochu oblíknout.“ To byl náznak, který pochopil i on: půldruhého roku neměla rande. Původně si myslel, že se nejspíš zrovna s někým rozešla, potřebuje ho rychle nahradit, a proto ho pozvala. Ale po roce a půl? A jak se na něj dívala. Když mluvil, upírala své tmavé oči na jeho ústa.

„A vy se nerada oblíkáte?“ zeptal se nevinně, jako by nechápal, co mu naznačuje.

„Ale ráda,“ usmála se. „Jenomže nebylo kvůli komu. Od té doby, co jsem se přestěhovala sem. Nemusíte se tvářit překvapeně, i když galantnost oceňuju. Abych se přiznala, přednost měly jiné věci.“

„Byla jste.“ Ford zaváhal, jestli má být taky tak přímočarý. „Měla jste někoho, než jste sem přišla?“ „V New Yorku? Ovšem. Poslední čtyři roky. Jmenoval se Ted. Pracoval ve Wall Street Journalu.“ „Čtyři roky, to je dlouhá známost.“

„Až moc dlouhá.“ .

„Co se. Promiňte, to jsem asi ne.“

„Co se stalo, že to skončilo? Vlastně nic. Nic dramatického. Chtěla jsem vzít to místo tady, byl to slušný stupínek vzhůru. A stálo mě to dost práce. Ale on se mnou nechtěl. Taky se mu zrovna začalo dařit a nechtěl opustit Journal. Tak jsme se dohodli, že to skončíme.“ Ford nevěděl, co by na to řekl. Mluvila tak otevřeně, až to uvádělo do rozpaků. Dojímala ho lehkost, s jakou vyjádřila své životní nesnáze. Jako by jí připadalo únavné něco předstírat, snažit se udělat dojem; jako by chtěla všechno poctivě sdělit, aby se někdy později nemohlo říct, že něco skrývala. Možná také hrálo svou roli to, že je lékař.

„Připadá vám to hrozné?“ zeptala se. „Rozejít se kvůli místu?“ „Ne,“ řekl Ford. „Jenom. Smutné, po čtyřech letech.“ „Já nevím. Možná mě měl přemlouvat, abych neodcházela. Ale když ono se to projevilo právě ve chvíli, kdy jsem mu o tom řekla. Ani nepomyslel na to, že by mohl jít na Západ. Přece by kvůli ženské neohrozil svou kariéru. On mi dokonce dokázal říct, že stejně nechám práce, až se vdám. Ne že by mě byl on o to požádal, pochopitelně.“ „To mi připadá, jako by byl trochu. Staromódní.“ „Do jisté míry ano. Ale dalo by se mluvit i o jeho jiných stránkách. Když se na to tak dívám, vlastně jsem tu práci tady přijala asi proto, že jsem se ho chtěla zbavit. Protože jsem zjistila, co pro něj náš vztah znamená.“ „To je možné. Stýkáte se ještě?“

„Posílá mi po internetu přání k narozeninám. Teď jsem se doslechla, že si namluvil nějaké děvče z časopisu Křesťanská věda. Umíte si to představit?“ „Ani ne.“

„Blondýna, čtyřiadvacet, ráda vaří. Skvělá partie.“ „Ach,“ protáhl Ford, „to je zlé.“

„Kdepak. Rozhodla jsem se dobře. Práce byla pro mě přednější, a za to se platí. Můj šéf má během několika měsíců odejít do Evropy. Ještě to není jisté, ale když budu mít štěstí, převezmu jeho místo. To je stupeň, ze kterého bych se během tří let mohla dostat na generální ředitelství. To pak člověk těžko může péct koláče a vyměňovat plenky.“ Číšník jim přinesl předkrm a láhev chardonay, které Ford vybral z té dražší části jídelního lístku.

„Tak tedy,“ pozvedl sklenku, „na jak bych to řekl? Na rychlou dráhu k ředitelství.“ Napili se a Helen na něj upřela pohled. Ford měl náhle rozpačitý pocit, že teď je na něm, aby promluvil o sobě. Bezděky si uvolnil rolák u krku. Helenin pohled změkl.

„Já vím, co si myslíte. Že jsem dala přednost tomu horšímu.“ „Ne, vůbec ne. Já.“

„To nic. Já vím, že kdyby u vás peníze hrály větší roli, nebyl byste ve Willowbrooku. Byl byste u Kolumbijské pojišťovny nebo tak někde.“ „Pokud by mě chtěli.“

„To by tedy jistě chtěli.“

Ford vzal nůž a nakrojil šťavnatou ústřici.

„Dobře, možná. Ale já jsem se rozhodl jinak. Pokud jde o mé povolání. Vy jste se přestěhovala do Los Angeles, protože jste tady chtěla dělat svou práci. Já taky. Možná se ve Willowbrooku nebere tolik jako jinde, ale bere se tam víc než v armádě a svým způsobem pokud jde o traumatologii v oboru je to špičkové pracoviště. Všude jinde by to bylo nejmíň o stupeň níž.“ „Jistě,“ přitakala Helen, „to chápu.“

„Nemyslím si, že by to byla absolutní jednička, pokud jde o technologii, nebo dokonce o nezbytnou odbornost i když máme asi obojí na nejlepší úrovni ale je naprosto prvotřídní, pokud jde o zkušenosti. Dostávají se nám do rukou ta nejrozmanitější zranění a úrazy, jaké si jen lze představit. Každý je jiný, každý den je jiný. Takže musíme pořád měnit techniku i přístup. Pro mě jako úrazového chirurga to má cenu zlata. Nakonec jde vlastně hlavně o to, jestli se člověku chce ráno kvůli něčemu vstávat.“ Helen se na něj usmála.

„Dobrý začátek,“ připustila, „ale to není všechno, že ne, pane doktore? Zapomněl jste, že jsem slyšela vaši přednášku. Udělalo to na mě dojem, že jde o věc jak bych to řekla? Kterou jste si vzal za svou. Že za něco bojujete.“ Ford se zamračil. „To jsem právě nechtěl, aby to takhle vyznělo. Chtěl jsem být věcný.“ Helen zavrtěla hlavou. „Je mi líto, milý doktore. Bylo úplně jasné, co cítíte, zvlášť potom, když jste se přestal dívat do poznámek. Popravdě řečeno, bylo to docela provokativní. Lidi začali poslouchat.“ „Lidi začali odcházet.“

Zaklonila hlavu a zasmála se.

„Řekla bych, že někteří se při obědě moc napili.“ „Myslíte?“

„Nu, možná někomu připadlo, že jste do toho poněkud zatáhl . Politiku.“ „Politiku? Co jsem řekl politického?“

Helen vzala sklenku za nožku a jemně jí otáčela v prstech.

„Samozřejmě jenom s malým p.“

„Vy si to taky myslíte?“

„Za to se nemusíte stydět. Máte na svůj názor právo. Mně se to ostatně líbí, vážně.“ „Ale já jsem se o politiku jakživ nezajímal. Jenom si myslím.“ Ford si povzdychl. Přiměla ho, aby vysvětloval své pocity a instinkty, které doposud nikdy nevyslovil. „Možná to dělají ta léta v armádě, já nevím, ale.“ „Ale co?“

„Já pořád ještě věřím v tuhle zemi. Neumím to říct jinak. Pořád ještě věřím ve Spojené státy. V jeden národ a tak dále.“ Pokrčil rameny. „Poslyšte, možná, že to zní staromódně.“ „Ani trochu.“

Naklonil se, položil si lokty na stůl.

„Já se na to dívám tak, že jsme všichni přistěhovalci. Naši předkové sem přišli ze všech koutů světa. A ze vší té různorodosti vybudovali jeden stát. Nenatáhli ostnaté dráty, aby ho rozdělili. Jenomže dnes se právě tohle děje, kousek po kousku, nemyslíte? Spolek homosexuálů, spolek Afroameričanů, spolek chovatelů psů. A když se tu všechny tyhle spolky prosazují, co bude se společností? Vy stojíte na jedné straně plotu a já na druhé. To bych rád věděl, jakou to vlastně chystáme budoucnost.“ Helen stáhla obočí.

„Já nevím. Asi jsem o tom ještě takhle nepřemýšlela.“ „Mám dojem, že o tom nepřemýšlí nikdo. A pokud ano, moc o tom nemluví. Slyšíte jenom o právech: moje právo, moje svoboda ale nikdy neslyšíte o zodpovědnosti, o povinnosti. To se vždycky týká toho druhého.“ Helen ho upřeně sledovala. Ford sklopil oči do talíře, začal se zase cítit nesvůj.

„Vy tomu všemu opravdu věříte, viďte?“ zeptala se. „Neptej se, co pro tebe může udělat tvá země, ptej se, co ty můžeš udělat pro ni., jak pravil kdysi prezident Kennedy.“ „Ano. V podstatě ano. Já myslím, že tomu věří hodně lidí. Jenže není v módě to říkat nahlas.“ Zasmál se, aby to trochu zlehčil. „Já sám taky nejsem zrovna módní typ. Tak mi to promiňte.“ „Jen se neomlouvejte. Já módní typy nemám v lásce.“ Zvážněla. „Člověk málokdy potká někoho, kdo v něco věří. Je to ohromné.“ Ford na ni pohlédl. Drobná světélka v jejích očích zdůrazňovala jejich tmavou barvu. Ta temnota vychází zevnitř, pomyslil si. Její otevřenost, to byl jen povrch; neotevřela své nitro. Ale to ho právě přitahovalo. Kromě krásy to byla její skrytá osobnost, díky níž byla tak okouzlující.

Z přední části restaurace se ozval třesk. Číšník upustil mísu s těstovinami. Jiný číšník, který šel právě kolem, něco poznamenal a všichni kolem se rozesmáli. Atmosféra se projasnila jako na večírku. Helen s Fordem se na sebe usmáli.

„Mimochodem, volal mi dnes večer profesor Novák,“ změnil Ford záměrně téma, „chvíli před tím, než jste přijela.“

Helen odtáhla skleničku od úst, aniž se napila.

„Opravdu?“

„Opravdu. Řekl, že má stejný názor jako já.“ „Ano? Co tím myslel?“

„To neupřesnil. Ale chtěl slyšet dopodrobna o těch rezistentních pneumoniích, jak jsem o nich mluvil na konferenci.“ „Proč?“

„To nevím. Zeptal jsem se, ale zasypal mě řečmi o služebním postupu a profesionální etice. Dělal s tím tajnosti.“ Helen zamyšleně upila. Ford by se vsadil, že ji to zaujalo.

„Myslíte, že píše nějakou studii?“

„Nevím. Řekl mi, že jeho zájem není čistě akademický. Možná, že s tou jeho penzí to není tak docela přesné.“ „Možná.“

„Říkala jste, že dělal biochemii, že? Výzkum v oblasti léků?“ „Ano, správně.“

„Takže epidemiologie nebyla jeho obor?“ „To ne, aspoň ne přímo.“

„Ne přímo?“

Helen odložila skleničku. Parmské šunky se skoro nedotkla. Ford už chtěl něco poznamenat, ale včas se zarazil. Nevečeří se Sunny a Helen Wrayová se nešla navečeřet se svým tatínkem. Tohle je rande. A on se cítí příjemně, jako už dávno ne.

„Helical totiž soustředil svou hlavní pozornost na prostředky proti infekcím,“ vysvětlovala.

„Aha, teď, když to říkáte, si začínám vzpomínat.“ „Já jsem se na to v minulých dnech trochu vyptávala, protože tohle všechno se odehrálo před tím, než jsem přišla sem. Původně začali výzkumem rakoviny, ale pak obrátili pozornost k antibiotikům.“ „To je pořádný obrat.“

„Z lékařského hlediska ano, ale z biochemického ne. Víte, celá ta skupina vědců se dala v Helicalu dohromady, aby se věnovala výzkumu genetických léků, to znamená léků, které mají působit na geny choroboplodných buněk, jako například na rakovinné buňky, nebo na bakterie. Teorie a biochemická technologie je v obou případech v zásadě stejná. Rozdíl je jenom v tom, jaký se určí cíl.“ „A ukázalo se, že bakterie jsou mnohem snazší cíl než rakovinné buňky.“ „Patrně tak uvažovali. Anebo oblast rakoviny začala být trochu moc přelidněná.“ „Přelidněná? Co tím myslíte?“

„Jenom spekuluju. Víte, ta teorie, na níž se jejich práce zakládala, je v oběhu už pár let. Ke konci osmdesátých let se mnoho vědců pokoušelo vyvinout léky na bázi syntetické DNA, Říká se jim inhibitory a triplexní látky. Jenže všichni se soustřeďovali na lidskou buňku. Hlavním cílem byly virové infekce, jako HIV, a různé typy rakoviny, především leukémie. Na tom se pracuje pořád. Ale nikdo nezaměřil pozornost na bakterie; nejspíš proto, že tehdy nebyl přednostním požadavkem vývoj nových antibiotik. Možná, že lidi z Helicalu pochopili, že tady je mezera v nabídce.“ „Mezera, kterou se jim nepodařilo vyplnit.“ Helen odložila příbor na kraj talíře.

„Už to tak vypadá. To jest, nepodařilo.“ „Ale jistá si tím nejste.“

Pokrčila rameny.

„Říkalo se totiž, že Helical měl přichystané nové antibiotikum ke klinickým zkouškám. Ještě než ho převzal Stern. Nějaký čas se od toho hodně očekávalo. Byl tam vynikající tým: Scott Griffen, Lewis Spierenberg, nemluvě o Novákovi, prostě skutečná esa. Podařilo se jim prý překonat některé závažné překážky.“ Ford rychle spolkl sousto chleba s paštikou. Přál si o tom vědět všechno.

„Víte, jakým způsobem měl ten lék účinkovat?“ „Teoreticky ano. Obě látky pracují na stejném principu: narušují tvorbu bílkovin, které způsobují onemocnění.“ „To vypadá příznivě. Ale jak ji narušují?“ „Uvědomte si, jak se tvoří bílkovina v buňce. V jádru buňky má každá bílkovina svůj genetický kód. Aby vznikla bílkovina, musí se okopírovat gen z dvojité šroubovice DNA do jednoduché šroubovice mRNA Je to tak?“ „Správně. To je transkripce.“

„A pak nastává translace: vně jádra se informace v mRNA přemění v odpovídající bílkovinu. Je to v podstatě dvoustupňový proces. A teď jde o to, že triplexní látky a inhibitory odpovídají určitému úseku speciálně sestrojené DNA. Říká se jun oligonukleotidy. Triplexní oligonukleotidy proniknou do jednotlivých genů a změní dvojitou šroubovici DNA na trojitou; proto ten název. Tím se znemožní první krok, tedy transkripce. Zabrání se transkripci mRNA.“ Objevil se číšník, aby odnesl talíře. Když spatřil, že Helen se téměř nedotkla salátu, zatvářil se dotčeně, ale neřekl nic.

„A ty inhibitory?“

„Ty znemožní druhý krok. Jsou sestrojeny tak, aby se navázaly na určité typy mRNA. A jakmile dojde k vazbě, přestává být RNA schopna translace.“ „Nemůže se přenášet, protože je zablokovaná. Inhibovaná.“ „Správně. Dojde k inhibici, takže není možná translace. Jestli si to dobře pamatuju, vkládalo se víc nadějí do inhibitorů, protože ty nemusejí pronikat do jádra, a to je z biochemického hlediska výhodnější. Ale ať už se použije první nebo druhý postup, výsledek by měl být stejný: bílkovina, která způsobuje chorobu rozšiřuje rakovinu nebo virus, nebo cokoli jiného nemá možnost se tvořit. Stejný princip se uplatňuje u bakterií: zabrání se tvorbě bílkovin, které bacil potřebuje, aby přežil, nebo aby se množil. A to je všechno.“ „Musím přiznat, že teoreticky to vypadá skvěle.“ „Jaksepatří zázračná zbraň. Dostáváte se na kořen nemoci. Bez oklik ji zničíte v zárodku. Jako byste zničil nepřátelský generální štáb střelou, řízenou laserem. Paralyzujete celou armádu a neztratíte ani jednoho vojáka. Přitom se nevytváří žádný, nebo skoro žádný toxin, takže nedochází k vedlejším účinkům. Kdyby se to uvedlo do praxe, byl by to revoluční obrat.“ „Chápu, že Stern o to měl zájem.“

„Jenže já nemám dojem, že se tím ten obchod urychlil. Vědělo se, že Helical má značné problémy, ještě dávno před tím, než došlo ke sloučení. Neprovedli ani patřičné zkoušky. Dokonce se říkalo, že Helical záměrně pustil do oběhu zvěsti o domnělém úspěchu, aby mohli zvednout cenu. To se tak dělá. Kdyby opravdu měli nějaký použitelný produkt, byli by s ním přišli. Nemělo by smysl schovávat si ho do šuplíku.“ Ford byl mírně zklamaný. Je zábavné uvažovat o tajemství, o věcech, které jsou jiné, než jak se jeví z vnějšku. Dostat logické, prozaické objasnění, to už tak zábavné není.

„Tak proč o ně tedy měl Stern zájem? Pokud jde o vědeckou stránku?“ Helen zaváhala.

„Nebo je to důvěrné?“ zeptal se Ford.

„Ne, vlastně ani ne,“ odpověděla. „Novák a jeho spolupracovníci o tom napsali dost článků, zvlášť zpočátku. Tehdy uváděli i různé problémy. Myslím, že jedním z největších bylo odbourávání. Oligomery jsou velmi složité sloučeniny a jsou nestabilní. A jejich výroba je značně nákladná. Postupem času asi naráželi na mnoho dalších obtíží. My je ani neznáme.“ „Neznáte?“ podivil se Ford. „Jak to?“

Číšník se vrátil. Helen se na něj usmála, když jí naservíroval zapečené nudle s mořskými šneky.

„Vy přece tedy Stern je majitelem Helicalu, či ne?“ naléhal Ford.

„Ano, respektive toho, co z něj zbylo. Nejenom Novák, ale celý původní tým Helicalu totiž odešel hned nato, co společnost prodali. Odešli všichni zkušení vědci. Když se začaly šířit pověsti o projektu Omega, nemohl se jich už nikdo na nic vyptávat. A informace, které nechali v počítačích, byly mírně řečeno nedostatečné. Nebo neúplné.“ „Omega? Řekla jste Omega? Co to.“

„Promiňte, o tom jsem se nezmínila? To mělo být jméno toho nového antibiotika, nebo spíš název projektu Omega. Řekla bych, že ten název byl prorocký.“ „Co tím myslíte?“

Helen se zasmála. „Byla to poslední věc, na které Helical pracoval. Dalo by se říct, že se tím zlikvidovali.“

Nikdo nebyl nosičem stafylokoků. Patouová dala testovat dvanáct lidí, kteří mohli Žraloka infikovat, ale bez výsledku. Ukázalo se, že Marvin Leonard má značné množství bacilu v nose, ale že není přenašečem, protože nešlo o rezistentní kmen, který byl příčinou Žralokovy smrti. Patouová ho poslala na týden domů s příkazy, aby se i nadále myl dezinfekčním prostředkem. Pokračovalo se v kultivacích vybavení ošetřovny na pohotovosti a na jednotce intenzivní péče, ale bez podstatných výsledků.

Ale na izolačních pokojích v prvním patře stafylokok zjevně prospíval. Ford pravidelně navštěvoval poručíka Dennyho a bedlivě ho sledoval; jako nejzávažnější případ byl na izolaci sám.

Raymond Denny byl mohutný mužský kolem pětadvaceti. Měl dobrých patnáct kilo nadváhy, krk jako býk a tuhé bicepsy, které svědčily o tom, že pravidelně cvičí. Zpočátku byl veselý, žertoval s lékaři i sestřičkami, zkrátka choval se, jako by všechno bylo prima. Ale když mu dali vancomycin a vysvětlili mu, že lék sám má svá nebezpečí, začala na něj dopadat tíha situace.

Ford ho ubezpečil, že jeho mládí, zdraví a odolnost společně s vancomycinem určitě stafylokok brzy přemohou a Denny tomu uvěřil. Žertování vystřídala snaha spolupracovat a veselí bylo modifikováno úsilím udržet si dobrou náladu. Toužil se uzdravit a vypadnout odtamtud.

Nikdy se nezeptal, proč má samostatný pokoj. Zřejmě si myslel, že je to kvůli bezpečnosti, protože většina ostatních pacientů byli černí nebo hispánští gangsteři.

Když ho Ford navštívil ve středu ráno, zarazilo ho, jak nápádně se jeho stav zhoršil. Chlapecký obličej byl celý jako pomačkaný, silácké ruce ležely nehybně na pokrývce a nehty měl okousané na samou kůži. Jak se stalo zvykem, kamarádsky se pozdravili, ale když se Ford díval do jeho statusu teplota mu od operace neklesla pod třicet osm stupňů Denny byl tichý jako pěna.

„Tak jak je, Raymonde? Spal jste dobře?“ Denny chvíli mlčel a díval se na obrysy svých chodidel pod pokrývkou. Pak se podíval na Forda a zavrtěl hlavou.

„Co nechápu, je, jak mi může takovej kousek olova nadělat takový problémy.“ Dennyho optimismus a naděje na uzdravení se zakládaly na faktu, že kulka, kterou mu vyjmuli ze stehna, pocházela z dvaadvacítky. Jeho selský rozum mu napovídal, že by odporovalo logice, aby ho kousek olova o rozměru necelých šesti milimetrů mohl zabít.

„Znám kluky, co to chytli mnohem hůř, a za pár tejdnů byli v pohodě,“ pokračoval. „To byste nevěřil, co všecko se může stát. Jeden kolega z Jednotky pro bezpečnost ulic mají co dělat s gangy, víte? Vrazil do bytu a tam chlap s em dvaapadesátkou. Znáte tu bouchačku?“ Ford zavrtěl hlavou a odložil status. Sedl si, aby si prohlédl Dennyho rány.

„Je to automat. No a ten chlap do něj začal pálit. Kluk se složil a ten chlap šel k němu, aby ho dorazil. Vpálil mu dávku do prsou, a pak přišla posila a toho gangstera sbalila. A ta kulka, co ten zmetek vystřelil, prolítla tělem, prolítla podlahou, stropem ve spodním patře, stolem umíte si to představit? A zaryla se do podlahy tak hluboko, že lidi z vyšetřovačky museli zvednout prkna a vyříznout ji pilou, aby ji dostali ven.“ „To je asi pořádná zbraň,“ poznamenal Ford a odmotával obvaz z Dennyho kotníku. Přestože neočekával nic dobrého, stěží uvěřil svým očím. Řez, který provedl Peter Ozal, aby se dostali do žíly, byl celý oteklý a plný hnisu. Nedělalo se to sice za ideálních podmínek, ale Ozal kůži nejdřív pečlivě očistil alkoholem a skalpel měl dokonale sterilizovaný. Po třech dnech na vancomycinu vypadal ten chirurgický zákrok, jako by ho někdo udělal špinavým otvírákem na konzervy a pak ho nechal klidně hnisat.

„Je česká,“ vysvětloval Denny. „Ráže 7,62, úsťová rychlost 530 metrů za vteřinu.“ Odmlčel se a díval se na Forda. Ten se snažil tvářit se jakoby nic.

„A co myslíte ten kluk, co to schytal, co ležel na ty podlaze?“ pokračoval Denny. „Vzali ho do špitálu v Harboru, osum hodin byl na sále, vyndali z něj čtyři kulky, dvě z břicha a jednu z levý plíce. A za tři měsíce byl zpátky v rachotě.“ „To je otázka štěstí,“ reagoval Ford a obrátil pozornost ke střelné ráně na stehně. „Kulka může zasáhnout jediný orgán, nebo taky deset. V tom je ten.“ Odstranil obvaz a musel zachytit vytékající hnis rukávem, aby nepotřísnil prostěradlo. Pořádně to zapáchalo. „V tom je ten rozdíl.“ „Pěkně to smrdí, co?“ řekl Denny a snažil se, aby to znělo nenuceně.

„To ano,“ odpověděl Ford opět co možná neutrálně a podíval se na Dennyho. Byl pěkně vystrašený.

Deset minut nato byl Ford zpátky ve své malé kanceláři s vadnoucími kytkami v květináčích a s haldami zpráv, časopisů a lékařských záznamů, které se vršily až ke stropu.

„Já vím, pane přednosto,“ říkal do telefonu a pohlédl na doktorku Draperovou, která si s ním přišla pohovořit. „Já jenom říkám, že Denny zemře, když ho nebudeme operovat. Možná zemře tak jako tak.“ Ford okamžitě zatelefonoval Haynesovi, hned poté, co si prohlédl Dennyho nohu. Běžně to nedělal, aby svá rozhodnutí konzultoval s přednostou kliniky. Ale Dennyho případ měl širší význam. Haynesova sekretářka mu dala číslo jeho mobilu. Haynes trčel s autem někde uprostřed pouličního provozu. Spojení se chvílemi přerušovalo, ale napětí v Haynesově hlase bylo zřetelné.

„Doufám, že se nemýlíte, pane doktore. Protože do večera to bude ve všech médiích. Doufám, že jste to důkladně promyslel.“ Ford přikývl.

„Tady se ani nemusí moc přemýšlet, pane přednosto. Lék neúčinkuje. Vancomycin neúčinkuje ani u Dennyho, ani u těch ostatních. To bude taky ve všech médiích. Když ne dnes, tak určitě zítra. Dennyho infekce neustupuje. Jsem přesvědčen, že mu noha odumírá. Pokud ji neamputujeme, pacient za pár dní zemře. Dopadne stejně jako Žralok.“ „Ale jak můžete vědět, že právě tak nezkomplikuje infekce i amputaci?“ „To samozřejmě nevím. Ale s veškerou odpovědností říkám, že amputaci pokládám za nejsnadnější východisko.“ Na druhém konci bylo dlouho ticho. Ford slyšel jen houkání aut a zdálo se mu, že i tiché zaklení.

„Dobře,“ vybafl Haynes a telefon se odmlčel.

Ford zavěsil a opřel se. Ozvalo se zaklepání.

„Dále.“

Do dveří vstrčil hlavu Conrad Allen. Když uviděl Mary Draperovou, zacouval.

„Promiň, já.“

Ford mu pokynul dál.

„Ne, jen pojď dál, pojď dál. Beztak jsem s tebou chtěl mluvit.“ Bylo tu málo místa, protože po podlaze bylo plno krabic s dokumentací Ford už dva roky žádal o nějaké slušné registratury, a tak si Allen sedl na roh stolu. Podal Fordovi desky se zprávou o Žralokově pitvě.

„Zrovna to přišlo. Nic veselého.“

„Hm?“

„Našli nekrotizující fasciitidu podél dráhy střely.“ Nekrotizující zánět fascie je infekce, kterou způsobuje jak streptokok, tak stafylokok, a vzniká uvnitř rány. U Žraloka se infekce rozmohla neobyčejně rychle a zdravou tkáň proměnila v zánětlivou změť.

„Mluvil jsem s Benem Prosserem, který dělal pitvu. Řekl mi, že jazyk byl docela shnilý a našli ho, až když mu rozdrátovali čelisti.“

„Prokrista,“ vydechla Draperová a vstala.

Zazvonil telefon.

„Haló, Ford.“

Ozvalo se nějaké šustění a potom hlas, který Ford neznal. Mary Draperová vyklouzla ze dveří.

„Dobrý den, neznáme se,“ ozvalo se z telefonu. „Jsem doktor Wingate, Nathaniel Wingate. Jsem primář z kliniky svaté Trojice.“ Byl to hlas sebevědomý a profesionální, ale jako by popadal dech, jako při srdečních obtížích nebo nervovém otřesu.

„Promiňte, že vás obtěžuju při práci. Nedovolil bych si to, kdyby to nebylo tak vážné.“ „Svatá Trojice?“ řekl Ford. „Promiňte, nevím jistě, kde to je.“ „Beverly Hills. Jsme všeobecná nemocnice. Většinou pro místní lidi.“ Řekl to tak, jako by Beverly Hills byl nějaký balíkov uprostřed Appalačských hor a lidi tam chodili převážně v montérkách a kostkovaných košilích. Jako by se bál nepřátelské reakce.

„A co byste si přál, pane doktore?“

„Nedávno sem přišel pacient Edward Turnbull s nevelkým zraněním. Možná znáte jméno Turnbull. Je to rodina starého Oscara Turnbulla. Svého času jim patřilo skoro celé Valley.“ Ford pohlédl na Allena a zmačkl tlačítko mikrofonu, aby to také slyšel.

„Haló?“

„Ano, jsem tu, pane doktore. Jaké máte s tím pacientem problémy?“ „O víkendu spadl z koně a vymkl si zápěstí. Při pólu. Znáte Klub Willa Rogerse?“ Allen si založil ruce a ušklíbl se.

„Slyšel jsem o něm.“

„Tak to je něco pro Turnbully. Nepěstují turistiku ani si necvičí svaly tím, že by stěhovali nábytek. Padají z koní. Kromě vymknutí měl drobné zranění na dlani. Možná padl na hřebík nebo něco takového.“

„A v té ráně má asi infekci, že?“

„Ano. Léčil jsem ho penicilinem, ale nepomohlo to. Ruka začala vypadat špatně, moc špatně. Z exsudátu v ráně jsem izoloval Clostridium perfringens. Myslím, že. Myslím že tu hrozí nekróza svalu.“ Ford s Allenem na sebe pohlédli. Allen se už neusmíval.

„Pane doktore, je mi líto, že se vašemu pacientovi daří špatně, ale, promiňte, že se ptám, proč se obracíte na mě? Kdo vám dal můj telefon?“ „Mluvil jsem o tom případu s jedním kolegou na klinice, a ten mi řekl o vaší přednášce na konferenci ministerstev zdravotnictví. Řekl mi, že u vás ve Willowbrooku jste nějaké případy rezistentní infekce měli. Abych se vám přiznal, já jsem ještě něco takového neviděl. Chtěl jsem se s vámi poradit.“ „Víte, když jsem neviděl.“

„Už jsem doporučil amputaci. Dopoledne jsem o tom informoval jeho rnatku.“ Ford s Allenem na sebe opět pohlédli.

„To mi připadá trochu drastické,“ poznamenal Ford.

„Já vím. Ale nevidím jinou možnost a taky se musím krýt. Znáte to. Musíte si s tím vědět rady, přestože to začalo jako banalita. Během dvou dnů se v ráně realizovala rozvinutá klostridiová infekce, naprosto rezistentní na penicilin, který jsem předepsal.“ „Zkusil jste ještě něco jiného?“

„Ne, čas je rychlejší než já. Nechci, aby se gangréna rozšířila po celé paži.“ Ford se na chvíli zamyslel a vzpomněl si na Žralokův jazyk.

„Měli jste ve Willowbrooku rezistentní klostridie?“ zeptal se Wingate.

„Ne, neměli. U nás máme problémy se stafylokokem jak pneumoniae, tak aureus.“ Ford se díval na svůj zaneřáděný stůl a usilovně přemýšlel. „Co tomu řekla matka, když jste doporučil amputaci?“ „Vyvedlo ji to z míry. Pochopitelně. Řekla, že dá chlapce někam jinam.“ Ford pokrčil rameny.

„Poslyšte, pane doktore, já vám asi bohužel nemůžu nijak pomoct. Možná se to týká celého Los Angeles a jde o všeobecný problém, ale zatím se ještě asi nedá říct, jak moc je všeobecný. Do jaké míry je opravdu závažný. Možná že clostridium u vašeho pacienta bude reagovat na nějaké jiné antibiotikum a že není multirezistentní. Jediné, co vám mohu poradit, je, abyste o svém případu referoval nadřízeným úřadům, jako to udělám já. V CDC Ústředí pro sledování chorob budou spíš schopni udělat si nějaký celkový přehled o epidemiologické situaci. Kdybyste se něco dozvěděl, budu rád, když mi dáte zprávu.“ Wingate se rozloučil a zavěsil. Ford s Allenem seděli chvíli mlčky. Místností zněl jen přerušovaný tón telefonní linky z dosud nezavěšeného aparátu.

„Clostridium perfringens?“ promluvil konečně Allen. „To začíná vypadat trochu děsivě. Co se to k čertu děje?“ Ford potřásl hlavou. Allen měl pravdu. Bylo to jako z nějakého filmového hororu, kde se příroda zničehonic vzbouří; jako ti ptáci v Hitchcockově filmu.

„Podívej, ať už má ten Edward Turnbull. Cokoli, třeba to není multirezistentní. Ale poslyš, Conrade.“ Ford potřásl hlavou a soustředil se na to, co ho teď čeká, „chtěl jsem s tebou mluvit o Raymondu Dennym. Byl jsem se na něj ráno podívat.“ Opět zazvonil telefon.

Ford ho podrážděně zvedl. Byla to Patouová. Byla se podívat na stafylokokové případy na izolaci a chtěla si to s ním projít.

„Byl jsem ráno u Dennyho,“ řekl Ford. „Zdá se, že na léčbu nereaguje.“ „Souhlasím,“ odpověděla Patouová. „Iniciální infekce byla zřejmě mnohem masivnější, než jsme si mysleli.“ Forda to na chvíli vyvedlo z konceptu. To s ní zase bude probírat celý průběh operace? Bude mu předhazovat, že jeho tým pracuje jako nějaké špindíry? „Promiňte, nevím.“

„Z důvěryhodného zdroje jsem se dozvěděla, že tu při Dennyho příjmu vznikly nějaké problémy.“

„Paní doktorko, já.“

„Moment, pane doktore. Někdo vypustil příliš rychle antišokové kalhoty a pacient se dostal do hypovolemie. Jak sám patrně víte, v takových případech je nebezpečí infekce o mnoho vyšší.“ Ford si připadal jako ve zlém snu. Mají na krku nebývalé agresivní patogen, proti němuž neexistuje žádný účinný prostředek, a ona se tu pořád baví o procedurálních postupech. A co má znamenat ten důvěryhodný zdroj? Proč rovnou nejmenuje? „To je pravda,“ nutil se mluvit klidně a potlačit vztek, „ale byl jsem tam včas a ještě šest dalších lidí se mnou. Všechny můžete klidně považovat za důvěryhodné zdroje.“ „Teď to nechme stranou. Chtěla jsem si s vámi jen domluvit schůzku, nejspíš později odpoledne. Našla bych si čas asi kolem šesté.“ Ford zavřel oči. Nemohl pochopit, jak může být ta ženská tak drzá.

„Paní doktorko, něco nám zabíjí pacienty na izolaci, něco, co nezmůže ani vancomycin, který, pokud jste to nezapomněla, je posledním účinným prostředkem, jaký jsme měli. Právě jsem dostal svolení od přednosty kliniky, abych jinak naprosto zdravému pětadvacetiletému mládenci Raymondovi Dennymu amputoval nohu. Před tím o tom ještě musím uvědomit jeho rodinu. Z toho důvodu nebudu mít asi čas s vámi vysedávat a povídat si o tom, co jsme s poručíkem Dennym dělali, když jsme ho přijímali. Abychom do budoucna ušetřili čas, navrhuji vám, abyste se odebrala do operačního sálu a sledovala amputaci, nabrala si vzorky vzduchu, udělala kultivaci podlahy a vůbec kultivaci všech zasranejch instrumentů, co jen vás napadnou. A laskavě mě už neobtěžujte svými požadavky, které jsou jen pro smích.“ Praštil s telefonem, stoupl si a celý se klepal. Allen se usmál.

„Bravo,“ poznamenal konejšivě. „Vždy s taktem a šarmantně. Tomu se nikdo neubrání.“

Žena Raymonda Dennyho přišla s pětiletou dcerkou kolem čtvrté, aby se na manžela ještě podívala, než půjde na operační sál. Přišel s nimi také poručík Michael Rickman, ten, který s Fordem mluvil na pohotovosti, když Dennyho přijímali. Žena s dítětem tiše vstoupila do izolačního pokoje, ona i dítě zřejmě byly v šoku, ale Rickman zůstal venku s Fordem. Chtěl si s ním promluvit.

Znovu stál Ford tváří v tvář, blíž, než mu bylo příjemné, proti policistovu unavenému obličeji se skvrnami popraskaných cévek.

„Mám dojem, že jste mi řekl, že se uzdraví,“ řekl Rickman.

„Za normálních okolností bych měl pravdu,“ připustil Ford a rozhlížel se po chodbě jednotky intenzivní péče. „Ale teď se tady potýkáme s čímsi neznámým.“ Rickman naklonil hlavu ke straně.

„Není to vaše chyba, že? To mi asi chcete povědět?“ „Ano. Jde o patogen, který nereaguje na žádné léky. Je to něco mimo.“ „A co ty antišokový kalhoty?“

Ford se zarazil.

„Co s nimi má být?“

„Vždyť skoro umřel, když jste je z něj stahovali. Já byl u toho, to jste zapomněl?“ „Pane Rickmane.“

,Poručík Rickman.“

„Poručíku Rickmane, vypuštění antišokových kalhot nemá nic společného se stafylokokovou infekcí v noze Raymonda Dennyho.“

„Já slyšel něco jinýho,“ prohlásil Rickman. Ustoupil, ťukl se do nosu a ušklíbl se. V tom okamžiku měl Ford paranoidní vidinu, jak si Rickman telefonuje s Patouovou. „Znám jednoho doktora, kterej říká, že hypervolamie.“ „Hypovolemie.“

Ford se kousl do rtu. Takový nápad, ještě aby toho chlapa provokoval.

„To je fuk. Že zkrátka tohle ňáký hyper zvyšuje nebezpečí infekce. Jinak řečeno, to, co se stalo na ambulanci, má s tím, co se dělo potom, moc společnýho. Jinak řečeno, vaše nedbalost bude stát mýho kamaráda nohu.“ Ford mlčel a Rickman se se zadostiučiněním usmál. Ale moc mu to nešlo. Rty se mu chvěly a vypadalo to, že se spíš rozbrečí. Ukázal k izolaci.

„A já se kvůli tý paní. A tý. Holčičce postarám, aby tenhle špitál zaplatil za to, co mu udělal.“ Rickman si pěstí setřel slzy a Ford odvrátil pohled.

„Poručíku Rickmane,“ cítil se náhle strašně unavený pod tíhou událostí, „dělejte, co uznáte za vhodné. Já se vám teď musím omluvit. Musím se jít umýt.“ Raymond Denny zemřel druhý den po operaci na septikémii, s krví zaplavenou stafylokokem a jeho zničujícími toxiny. Věnovalo tomu pozornost několik losangeleských televizních stanic, se záběrem na zoufalou manželku před hlavním vchodem do nemocnice. V jedenáct v noci téhož dne uveřejnili ve zprávách na čtvrtém kanálu KNBC přehled pooperačních infekcí ve Willowbrooku z poslední doby a hovořili o smrtícím bacilu, který ohrožuje životy na jednotce intenzivní péče. V televizních novinách na KTLA vystoupil Curtis Lipperman, mluvčí Sdružení za obnovu Jihocentrální čtvrti, kterému se také říkalo Bratrstvo, a vznesl otázku vztahu k černošskému obyvatelstvu v Jihocentrální čtvrti a jmenovitě ve Willowbrooku. Pozvali ho do studia, aby sdělil veřejnosti svůj postoj; poukázal na to, že ve Willowbrooku podlehlo poslední dobou rezistentnímu patogenu několik Afroameričanů a podivoval se, že pozornost sdělovacích prostředků vyvolala teprve smrt bílého policisty, zatímco o těch ostatních se nikdo nezmínil.

„Jak dosvědčuje nedávná tragická smrt Jessie Hammelové, jsou Afroameričané v Jihocentrální čtvrti obětí škrtů státního rozpočtu,“ volal. „Každý dolar ve zdravotnictví je poskvrněn krví Afroameričanů.“ Ráno po tomto pořadu na KTLA nebyl Ford schopen najít na parkovišti, určeném zaměstnancům nemocnice, místo. Prostor zaplnily štáby místních i celostátních sdělovacích prostředků. Přístup k hlavnímu vchodu byl zatarasený přenosovými vozy, které se ježily anténami a satelitními talíři, skupiny kameramanů s reportéry přecházely sem a tam a dotazovaly se lidí, co si myslí o škrtech v rozpočtu, o smrti Jessie Hammelové, o hrozbě neléčitelné choroby ve Willowbrooku a o všem možném, jen aby to vyvolalo nenávistnou odpověď.

Ford se deset minut pokoušel zaparkovat někde, kde by nebyl v cestě jinému vozu, ale marně. Nakonec stáhl okénko.

„S dovolením!“ poklepal po zádech jednoho kameramana. „S DOVOLENÍM!“ Muž se otočil a Ford se díval přímo do objektivu. „S dovolením, mohl byste trochu ustoupit? Rád bych zaparkoval.“ Zničehonic měl před ústy mikrofon. Byl na něm špinavý ochranný povlak z něčeho, co vypadalo jako kožešina z yettiho. Ford se ho pokusil odstrčit. Zároveň někdo plnou silou praštil do střechy auta.

„Povídám, že chci zaparkovat!“ křičel Ford.

Vedle objektivu a mikrofonu se objevil dívčí obličej. Někdo začal autem houpat, Ford poskakoval nahoru dolů a přitom stále vystrkoval mikrofon z okna. Srdce se mu rozbušilo.

„Karyn Schaefferová, CNN,“ řekla ta dívka.

Ford se odtáhl od mikrofonu, ale předním sklem na něj hleděly další objektivy. Zazářil blesk. A další.

„Dovolte, pane,“ řekla ta žena. Snažila se mluvit klidně a prosadit se ve stále houstnoucím davu. „Jste zaměstnaný tady v nemocnici?“ Ford přikývl.

„Ano, a chci se dostat do práce.“

Vzadu někdo zvolal: „To je Ford! Ten, co uříz nohu tomu policajtovi!“ Do předního skla s třeskem narazil fotoaparát. Stále silnějším, zlobným hukotem přeskakovaly otázky jedna za druhou: „Je to pravda, že je Willowbrook semeništěm nemocí?“ „Co jste řekl manželce poručíka Dennyho?“ „Proč jste nakažený pacienty nacpali do jednoho pokoje?“ „Je ohroženo místní obyvatelstvo?“

„Jedná se o rasovou diskriminaci ze strany.?“ „Poslyšte,“ zařval Ford a zastínil si obličej před dalším útokem záblesků. Špinavý mikrofon se mu ocitl až u úst, takže musel uhnout zpátky. Otázky zázračně ustaly. Chtěli ho nechat mluvit. Formuloval odpověď co nejpečlivěji v profesionálním tónu: „Obyvatelstvu Jihocentrální čtvrti ani lidem v nemocnici nehrozí žádné nebezpečí.“ Po okamžiku ticha se hrnuly další otázky. Ford zvedl ruku.

„V minulých dnech. V minulých dnech se vyskytlo několik případů infekce, která vznikla. Kterou způsobil velmi běžný patogen, bakterie, která se u mnohých z nás vyskytuje, aniž škodí nám nebo našemu okolí. Tato bakterie byla pravděpodobně příčinou smrti poručíka Dennyho a.“ „Jak se jmenuje?“ vykřikl nějaký mužský hlas.

„Staphylococcus aureus.“

„Zlatej žrout!“ zaječel někdo. Oni toho škůdce znali.

„Jde o mutovaný kmen?“ řvala Karyn Schaefferová.

„Naše laboratoř pracuje na jeho kultivaci, aby určila přesnou biochemickou charakteristiku této bakterie. Jakmile budou mít výsledky, bezpochyby je poskytnou tisku.“ „Chcete říct, že zatím ještě nevíte, co to může udělat?“ Ford potřásl hlavou. Ze všeho chtěli mít hlavně senzaci.

„Víme, že je silně patogenní. V otevřených ranách způsobuje prudkou infekci a nedá se potlačit žádným dosud známým medikamentem.“

„To znamená, že se to nedá léčit?“

Znovu zajiskřily blesky fotoaparátů. Někdo padl na kapotu a auto se znovu zhouplo.

„To se ještě nedá říci, ale zatím nezabralo nic z toho, co jsme až dosud vyzkoušeli.“ „Profesore Forde, měl jste nedávno na konferenci přednášku, a tam jste řekl, že v Los Angeles se vyskytuje množství rezistentních patogenů, které se stávají hrozbou. Je tohle začátek?“ To Forda trochu vyvedlo z míry. Zmocnil se ho pocit, že si ho někdo vytipoval, a teď si ho vyhmátli.

„Jsem doktor,“ hulákal, „nemám titul profesora a neřekl jsem.“ Blesky fotoaparátů ho na chvíli docela oslepily. Bylo načase se dostat pryč.

„Tak jsem to neřekl. Řekl jsem, že rezistenci může podporovat způsob distribuce antibiotik, obzvlášť není-li pod patřičným lékařským dohledem.“ Vyndal klíček ze zapalování, otevřel dveře a snažil se dostat ven. V tu chvíli měl před očima malá červená světélka desítky diktafonů.

Karyn Schaefferová se pořád držela při něm. „Je to začátek šíříci se nákazy, pane doktore?“ „Myslím, že. Záleží na tom, jak definujeme nákazu,“ a protlačoval se k hlavnímu vchodu.

„Co tím myslíte?“ řvala Schaefferová a tlačila se s ním. Postupovala pozpátku a nestarala se o to, jestli jsou za ní nějaké překážky.

„Jestliže nevelká skupina pacientů na oddělení nečekaně podlehne téže nemoci, a ke všemu jde o neobvyklou nemoc, dá se to už pokládat za rozšířenou nákazu.“ Prodíral se kupředu a mhouřil oči před záblesky. Konečně se dostal ke skleněným dveřím a byl rád, když spatřil dva členy nemocniční ochranky.

„Takže tohle je nákaza?“ nedala se odbýt Schaefferová.

Ford se ve dveřích otočil a podíval se, kde nechal svého buicka. Doufal, že se mu nic nestane.

„Je to nákaza?“ opakovala Schaefferová.

Ford pohlédl té dívce do tváře.

„Technicky vzato podle této mé definice ano. Je.“ Události ve Willowbrooku byly pro sdělovací prostředky v Los Angeles totéž, jako kdyby dostaly povolení nějakou dobu si tisknout peníze. Zprávy o tom, že jde o šířící se nákazu nevyléčitelnou nemocí, o mutovaný kmen bakterie, která žije v organismu jedné třetiny obyvatel, pozvedly kýženou sledovanost televize a náklady novin. Mnoho novinářů se zabývalo závažnými důsledky této události, ale ještě víc se jich vyžívalo na pochmurných detailech, popisujících, co „zlatý žrout“ dokáže natropit se svými ubohými oběťmi.

Mary Dennyové, vdově po zemřelém policistovi, zaplatila UPN News 13 čtyřicet tisíc dolarů za interview v přímém přenosu a několik zaměstnanců Willowbrooku dostalo lákavé nabídky od novinářů, kteří chtěli vědět, co se to doopravdy děje na jednotlivých odděleních a na operačních sálech.

Šílenství médií způsobilo v Jihocentrální čtvrti paniku mezi lidmi, kteří měli v nemocnici přátele či příbuzné. Nemocniční bezpečnostní služba byla vyčerpaná až do krajnosti, když musela kontrolovat davy lidí, kteří si přicházeli pro vysvětlení a pro ujištění o dobrém stavu svých nemocných. Ale mnozí žádali, aby jejich milovaní byli převezeni jinam. CBS vysílala po celé zemi amatérský videozáznam, v němž uslzená dívka převáží na kolečkovém lůžku ve tři hodiny ráno svého zraněného milence přes parkoviště před Willowbrookem; snímky z tohoto videa se pak objevily ve všech okresních novinách a časopisech.

Tři dny po smrti poručíka Dennyho se infekce, způsobená kmenem stafylokoku, který zabil Žraloka, objevila u dalších devíti raněných kulkou nebo nožem.

Ford dostal vzkaz, že má v deset hodin přijít k přednostovi kliniky, ale když se dostavil, řekli mu, že má počkat. Russell Haynes telefonoval a dveře jeho kanceláře byly neprodyšně uzavřené. V otevřené přední kanceláři, kde sedělo množství jindy švitořivých úřednic, bylo dnes ticho a jen chvílemi si šeptem sdělovaly nezbytnosti, které se týkaly práce. Ford se nemohl zbavit pocitu, že se mu vyhýbají pohledem.

Zazněl bzučák, a pak ze dveří i z amplionu současně bylo slyšet Haynesův hlas: „Požádejte, prosím, doktora Forda, ať jde dál.“ Ford se domníval, že ví, o čem s ním chce Haynes hovořit. Události, které vyvolal stafylokok, ohrožovaly chod nemocnice, a to nejen proto, že velké procento pacientů bylo přijímáno na pohotovosti. Přítomnost bakteriálního patogenu v nemocnici ohrožovala i porodnické oddělení kam přicházela čtvrtina všech přijímaných protože novorozeňata a matky v šestinedělí jsou obzvlášť citliví na infekci. Bylo obtížné rozhodnout, která oddělení budou pracovat dál a která je třeba uzavřít.

„Dobrý den, Russelle.“

„Posaďte se, Marcusi.“ Nedíval se na Forda, ale někam do neurčitá ve výši jeho pasu. Jeho hubený podobaný obličej vyjadřoval netrpělivost, jako by tomu, co mají projednávat, nechtěl věnovat moc času, ať už se to Fordovi bude líbit nebo ne.

Ford se mlčky posadil. Haynese něco rozčílilo, a nebyl to jen osud pacientů.

„Marcusi, já.“ povzdychl si a odtáhl se od stolu, jako by se chtěl vzdálit od své odpovědnosti, „já se obávám, že se nám to vymklo z rukou.“

Chvíli bylo ticho.

„Že nevíme, jak z toho ven. Právě mi volal zástupce ředitele zdravotního odboru. Jsou tam z toho všichni vytřeštění. Vytřeštění až na půdu z toho, jak se s celou tou situací zachází.“ Ford zamrkal. Co tírn Haynes myslí, zachází? „Dělali jsme, co jsme mohli, Russelle. S něčím takovým jsme se ještě nikdy nesetkali. Copak nechápou.“ „Já nemluvím o nákaze.“ Haynes skoro křičel. „Mluvím o tisku. O zveřejnění, ksakru. Za necelých čtrnáct dní má okresní rada rozhodnout, jestli přijme restrukturální program zdravotního odboru, program, na jehož základě se zabrání nejhorším škrtům, a na oplátku za to se stanoví dlouhodobý plán zeštíhlení. A teď tahle krize může celou tu dohodu zmařit, stejně jako jednání s Washingtonem o ročním rozpočtu.“ Ford na Haynese jenom zíral a zpočátku vůbec nechápal, o čem mluví. To jsou celí oni. Je tu nečekaná zdravotní krize a zdravotní odbor si dělá starosti hlavně s tiskem. Smrt Raymonda Dennyho dostala politický význam.

„Tedy s dovolením, já myslím, že nám nikdo nemůže předhazovat odpovědnost za to, jak reaguje veřejnost. Naším úkolem je.“ Haynes praštil o stůl novinami Los Angeles Tribune. Na první straně, hned pod článkem o soudu nad nějakým násilníkem, byl titulek: JIHOCENTRÁLNÍ ČTVRTI HROZÍ EPIDEMIE. Byla to zřejmě alarmující reportáž, ale co horšího, doprovázela ji Fordova fotografie, jak mluví před celou baterií diktafonů.

„Článek cituje váš výrok, že tu krizi vyvolaly škrty v rozpočtu zdravotnictví. Je to tady, v uvozovkách.“ Ford se s hrůzou díval na článek.

„Ale. Ale.“ zakoktal, „to jsem nikdy neřekl. Ptali se mě jenom, co se stalo.“ „A vy jste jim řekl, že epidemie je rozšířená mezi obyvateli Jihocentrální čtvrti, že se nedá usměrnit a že za to je odpovědný okres.“ „O okresu jsem neřekl ani slovo. Nechápu, jak. Museli mluvit s někým, kdo byl na konferenci. Hovořil jsem o tom, že léčba antibiotiky vyžaduje lékařský dohled. O přístupu ke zdravotní péči.“

Haynes zavřel oči a nevěřícně zavrtěl hlavou.

„To bylo profesionální fórum, Russelle.“ Ford hledal to správné slovo. „To, co jsem řekl, nemělo s politikou nic společného.“ A vtom si vzpomněl na Helen Wrayovou, jak mu řekla, že jeho přednáška byla politická s malým p. Najednou měl pocit, že jeho práce chirurga se netýká jen pacientů a jejich potřeb. Má své významy a dotýká se priorit a závěrů, o jakých skoro nic nevěděl. Byl to moc ošklivý pocit.

Haynese to také nepřesvědčilo. „Teď už chápu, proč chtěla doktorka Patouová vědět, o čem budete přednášet. Škoda, že jsem její výhrady nebral včas dost vážně.“ Ford se kousl do rtu. Haynes do něj úmyslně ryl.

„Zase jste překročil své meze a vstoupil na její teritorium, když jste bez jejího souhlasu veřejně mluvil o našem problému s infekcí. Věděl jsem, co dělám, když jsem kontakt s tiskem v této věci svěřil jí.“ „Ale poslyšte, vždyť mě doslova přepadli na parkovišti. Všechny telefony, které se pak od novin ozvaly, jsem odmítl.“ „To bych, ksakru, taky doufal.“

„Paní doktorka Patouová si patrně opět stěžovala.“ „Mně ne, zatím ne. Ale jistě k tomu dojde.“ Haynes vytáhl kapesník a utřel si z čela pot. Výměna názorů ho vyčerpala. Vypadal unaveně.

„Podívejte se,“ navrhl Ford, „jestli myslíte, že si s ní mám promluvit, tak to udělám. Ale musí pochopit.“ „Bojím se, že na to už je trochu pozdě. Tentokrát mě vynechala a namířila rovnou výš.“ Haynes si vzdychl a vrátil kapesník do kapsy. „Má své kontakty na zdravotním odboru. S celou tou záležitostí kolem Raymonda Dennyho jim pořádně nahnala strach. Ne že by už tak nebyli dost vystrašení. Taky předložila svou záležitost našemu řediteli. Samozřejmě bych byl radši, kdyby s tím přišla nejdřív ke mně, ale. Teď už je pozdě.“ Ford nevěděl, co by na to řekl. Měl pocit, jako by stál před reflektory blížícího se náklaďáku a nemohl se hnout.

„Svou. Svou záležitost?“ Na víc se nevzmohl.

„Bude se to vyšetřovat. Hlavním bodem bude samozřejmě Raymond Denny a váš způsob léčby. Ale zřejmě musíme počítat i s hloubkovou kontrolou. Okres potřebuje ukázat, že to bere vážně, zvlášť v tak citlivé době, kdy se jedná o naši subvenci, jak už jsem se zmínil. Budou chtít vědět, jak Žlutá jednotka operuje a jestli má něco společného s šířením infekce. Ředitel je samozřejmě na naší straně, ale tohle je lékařská záležitost a on do ní nemůže moc mluvit.“ Ford nevěřil svým uším. Nemohl pochopit, jak k tomu všemu došlo. Jako by se všechno vymklo ze svých proporcí. Jako by se svět zbláznil.

„Russelle, už jsem to vysvětloval doktorce Patouové. Raymonda Dennyho nezabilo to, jakým způsobem se vypouštěly antišokové kalhoty, ale úplně nový kmen.“ Haynes zvedl ruku. „Já vím, já vím. Je to nesmysl. Ale teď už je to mimo mou pravomoc. Je z toho případ, veřejná událost, a ať se vám to líbí, nebo ne, částečně za to můžete vy.“ Ford si uvědomil, že zírá na mramorovou plaketu na Haynesově stole: Bože, dej mi sílu, abych se smířil s tím, co nemohu změnit.

„Musím vám sdělit, že v této chvíli to vypadá tak myslím, že k rozhodnutí dojde zítra dopoledne že vás chtějí suspendovat, alespoň prozatímně. Dokud se celá ta věc nevyšetří. Vím, že je to tvrdé opatření a nijak mě netěší. Ale nemám na vybranou.“ Ford ze sebe nedostal ani slovo. Zmítal se v chaosu pocitů. Nedokázal by říci, jestli tomu vůbec věří a jestli má víc strach, nebo vztek.

„Říkám vám to předem, takže byste nemusel, dejme tomu, že byste tu nemusel být, až se to zítra rozkřikne. Tedy pokud k tomu dojde. Uvědomili bychom vás telefonicky. Nemusel byste před svými kolegy.“ „Ale já tady budu,“ řekl Ford. „Mám tady studenty.“ „Chtěl jsem vás té nepříjemnosti ušetřit. Chtěl jsem.“ „Budu tady, Russelle. Je to má práce. Jestli mě chtějí suspendovat, je to jejich věc. Já zůstanu na svém místě, dokud mi neřeknou, abych šel.“ Vstal.

„Je to všechno?“ zeptal se.

„Podívejte, ono to vypadá tak, že stejně budeme muset větší část pohotovosti zavřít. Přinejmenším na pár týdnů. CDC na tom bude trvat. Jejich poradci jsou už na cestě.“ „Takže paní doktorka Patouová konečně dosáhne toho, po čem vždycky toužila: nemocnice bez nemocných.“ „Marcusi, já myslím, že by bylo dobře, kdybyste se doktorce Patouové v téhle chvíli radši vyhýbal. Další konfrontace by mohla všechno ještě zhoršit.“ „Zhoršit pro koho?“

„Pro nás pro všechny.“

„Promluvíme si zítra, Russelle. Najdete mě tam, co vždycky.“ Otevřel dveře.

„Marcusi, poslyšte, já vím, jak vám asi je. Já.“ Ford se k němu otočil: „Promluvíme si zítra.“ Vrátil se do své kanceláře a našel tam ve své přihrádce pro interní poštu memorandum od Lucy Patouové. Kopie dostalo celé oddělení včetně pomocného personálu. Stanovovala se jím mimořádná opatření vzhledem k nákaze zlatým stafylokokem. Od jedenácti hodin dnešního dopoledne bylo už půl dvanácté se celá Žlutá jednotka přesouvá do jiných nemocnic. Jednotka intenzivní péče bude uzavřena, jakmile to bude možné, až do konce vyšetřování, které povede CDC Ústředí pro sledování chorob. Pro pacienty nakažené stafylokokem se zřizují dvě zvláštní oddělení a bude se o ně starat speciální jednotka, jejíž členové mají přísně zakázáno vstupovat na jiná oddělení a do jakéhokoli jiného léčebného zařízení v okrese. Memorandum uzavíral seznam těch, kdo budou tuto jednotku tvořit. Polovina z nich byla z Fordova týmu, včetně rezidentů Mary Draperové a Petera Ozala. Doktorka Patouová zřejmě nepokládala za nutné domlouvat se s primářem traumatologie o předisponování jeho lidí. Nejspíš proto, že, dosáhne-li svého, jeho lidé už to nebudou..

Ford se sesypal do židle za psacím stolem. Měl pocit, že nemůže dýchat, byl jako praštěný. Jak se to mohlo stát? Po všem, co udělal, po všech těch letech, co věnoval svým pacientům, Willowbrooku, celému tomu prokletému městu, byl najednou na holičkách. Stal se obětním beránkem byrokratů a politiků, které jakživ neviděl. A jeho kolegové, místo aby se za něj postavili, se na to jen dívali a nechali to být, jako by to tak být muselo a oni s tím nemohli nic dělat. Dej mi sílu, abych se smířil s tím, co nemohu změnit. Možná to měl předvídat. Možná se celých těch sedm let jenom obelhával: možná sem nepatřil. Jak řekl Conrad Allen, Jihocentrální čtvrť je válečná zóna a bílý příslušník střední vrstvy sem tudíž nepatří, i kdyby měl sebelepší úmysly. Není tu vítán.

Potřeboval si promluvit s Peterem Ozalem. Byl u toho, když vypouštěli ty antišokové kalhoty. Když se to bude vyšetřovat, bude důležité, co řekne. Sáhl po telefonu, ale ten v té chvíli zazvonil.

Zarazil se, jestli ho má zvednout. Co řekne, jestli to bude Lucy Patouová? Nebo některý kolega z traumatologie? Co řekne, když to bude Conrad Allen? „Ahoj, Marcusi. Tady Helen.“

Její hlas zazněl jako z jiného světa. Jasný, čistý, sladký, ze světa na druhém konci vesmíru.

„A. ahoj. Jak se máte?“

„Prima. Platí, že si zajdeme večer na skleničku?“ Domluvili se, že si zajedou do Venice. Měl ji vyzvednout v sedm hodin. Sunny měla do půl deváté zkoušku na školní představení, takže tam měl šikovné okénko. Ale jaký on by byl dneska společník? Nemohl chtít, aby se Helen hned na samém začátku zabývala jeho problémy. To by toho od ní chtěl trochu moc.

„Ano, ovšem. Jestli chcete. Jenom.“

„Co se děje? Mluvíte jako ze záhrobí.“ „Mám nějaké. hm. Situace se tady obrátila k horšímu.“ „A nejspíš v tom má prsty vaše přítelkyně Lili.“ „Jak jste to uhodla?“

„Už po vás zase střílí?“

„A jak.“

A v té chvíli jí pověděl všechno: o smrti Raymonda Dennyho, o článku v novinách, o vyšetřování, o rozprášení traumatologické jednotky a jeho pravděpodobném sesazení. Potřeboval to někomu říct a ona to zaujatě poslouchala.

„Takže Haynes chce, abyste se mlčky odplížil,“ uzavřela jeho vyprávění Helen.

„Přesně tak. Podle něho mě do téhle kaše dostala moje nevymáchaná huba. Já mám jenom léčit lidi. Nemám mít žádný názor na to, proč onemocněli.“ „A co když se vyšetřování obrátí proti vám?“ „To nemůže. Neudělal jsem nic špatně, tedy po medicínské stránce. Tady jde o politický postoj. Aspoň tak to říká Haynes.“ „Postoj, který vám může zničit kariéru. I kdyby vám nakonec dali satisfakci.“ „Za projev důvěry ze strany zdravotního odboru se to opravdu nedá pokládat.“ „Právě. Takže byste měl začít tím, že se rozhlédnete, kdo by vám pomohl. Pro všechny případy. Aby věděli, že to nenecháte jen tak.“ Forda potěšilo, že to Helen tak zajímá, že se mu tolik snaží pomoci. Neprojevovala jen přátelský zájem, ale měla hned nápady, jak postupovat. Přestával mít pocit, že v tom lítá docela sám.

„Chci si odpoledne promluvit s lidmi ze svého oddělení. S těmi, co se starali o Raymonda Dennyho. Vědí, jak to bylo.“ „To je dobrý začátek. Ale musíte pro to udělat víc. Na zdravotním odboru se namíchli kvůli tomu, co jste řekl, že? Myslím, že by neškodilo, kdybyste dokázal, že je to pravda.“ „Ale jak?“

„Mohl byste začít s profesorem Novákem. Řekl, že má s vámi na tu věc stejný názor, že? Kdyby se postavil za to, co jste řekl, vaši pozici by to posílilo.“ „Myslíte?“

„Určitě. Nemůžou vás trestat za to, že jste veřejnost upozornil na skutečné nebezpečí. Přinejmenším by vám kryl záda. Je to pořád ještě někdo, a oni ho musejí brát vážně.“ „Dobře. Ať to dostane obrátky. Zavolám mu. Jenomže já asi nemám jeho telefon.“

Helen se zamyslela.

„Tady u nás ho někdo určitě má. Teď to položíme a já ho seženu.“ Šumění pásku mu naznačilo, že na druhém konci je záznamník. Hlas neudával jméno, ale vypadalo to, že je to Novák. Ford čekal, až se ozve pípnutí a rychle uvažoval, jak zformulovat vzkaz.

„Dobrý den, pane profesore, tady Marcus Ford. Byl bych rád, kdybyste mi mohl co nejdřív zavolat. Je tu leccos nového a já bych o tom chtěl.“ Ozvalo se hlasité cvaknutí.

„Tady Charles Novák. Dobrý den, pane doktore.“ „Dobrý den, doufám, že vás nezdržuju. Myslel jsem.“ „Neberu všechny telefony. To už je takový zvyk. Právě jsem četl, jaké máte ve Willowbrooku problémy.“ „Jaké mám problémy?“ Fordovi bylo divné, že by Novák už věděl o vyšetřování. „Myslíte.“ „Tu stafylokokovou nákazu. Mají v té reportáži pravdu?“ Jistě, ta nákaza. Pod dojmem své schůzky s Haynesem se Ford soustředil na sebe a skoro zapomněl na pacienty. Taky už po něm nikdo nechtěl, aby se o ně zajímal.

„V podstatě ano.“

„Bakterie je rezistentní na vancomycin?“ „Ano, na všechno, co jsme doposud vyzkoušeli. Teď se toho má ujmout CDC.“ „Co s tím chtějí dělat? Víte to?“

Ford zaváhal. Udržovat vztahy s CDC a vydávat o tom zprávy, na to měla právo jen Lucy Patouová. On neměl nárok jejich návštěvu komentovat, a taky se mu do toho ani nechtělo.

„Myslím, že chtějí najít původ infekce a vhodný medikament pro nakažené pacienty.“ „Pokud nějaký existuje.“

V Novákově hlase se ozvalo cosi nezvyklého, jakási břitkost a snad i posměch. Ford nevěděl, jak si to má vyložit.

„Jistě, pokud nějaký existuje. Ale proč vám volám, pane profesore. Možná jste si povšiml, že v tisku se citovaly některé mé výroky z konference. Některé správně a některé překrouceně. Trochu mi to zkomplikovalo situaci na pracovišti.“ „To se nedivím. Vy ano?“

„Upřímně řečeno, trochu ano.“

Novák se zasmál.

„Šlápl jste někomu na malíček, pane doktore. Lépe řečeno rovnou na kuří oko. Nemohl jste přece čekat, že za to dostanete pochvalu.“ „To ne, to jsem nečekal. Ale myslím, že bych potřeboval, aby někdo podpořil to, co jsem řekl. To jest co se týče příčiny rezistence, tedy nevhodného užívání antibiotik v Jihocentrální čtvrti a jeho následků. Protože teď se všechna pozornost soustřeďuje na Willowbrook, jako by ta příčina vycházela od nás.“ „Jako by to byla vaše vina? To jste chtěl říct?“ Ford si povzdechl.

„Ano, přesně to. Já vím, že nemáte důvod se do toho zaplést. Nemusíte. Ale jestli to vidíte stejně jako já, máte právě teď příležitost to veřejně říci.“ Na druhém konci bylo ticho. Ford slyšel jen vzdálené zvuky hudby. Měl dojem, že poznává některou z pozdních Beethovenových sonát.

„Jste tam, pane profesore?“

„Ano,“ odpověděl, ale znělo to nějak roztržitě, „jsem tady. Promiňte, ale abych promluvil do novin, to. To asi bohužel nebude možné. Nehledě k tomu, že by asi nikoho nezajímalo, co já říkám.“ „Jste ve svém oboru uznávanou osobností. Určitě pořád ještě.“ „Kdo to říká?“

Ford už už chtěl říct, že Helen Wrayová. Novák se s ní přece setkal na konferenci. Ale pak si vzpomněl, jak rychle se odporoučel, když se objevila. Nejspíš to má co dělat se Sternem. Helen přece říkala, že všichni z Helicalu odešli hned potom, co byla společnost prodána. Možná měl špatné svědomí.

„Lidi u nás v nemocnici,“ použil Ford důvěryhodnou lež, „hlavně naši farmakologové.“

Novák to přijal, ale nepřesvědčilo ho to. „Ale já jsem v penzi. Jsem už mimo a nechci na tom nic měnit. Ale možná.“ „Možná co?“

„Možná by pomohlo něco jiného. Pod podmínkou, že o mně se při tom nezmíníte. Můžete mi to zaručit?“ „Jistě, pokud si to přejete.“

„Dobře. Budeme si muset dát schůzku. Dejte mi na to. Řekněme týden. Příští pátek. Hodilo by se vám to například v pátek v devět večer?“ „Ano. Mám přijít k vám domů?“

„Ne, bydlím dost daleko, mimo město, těžko byste to hledal. A navíc jde o určitý materiál, který mám v bytě ve městě. Nějaké údaje a výsledky výzkumů. Kdybyste je správně použil, dost by vám to pomohlo. Pomohlo by to i mně.“ „Jakých výzkumů?“

„Dám vám adresu a kód. Je to nový obytný dům, nedávno dokončený. Někdy tam pracuji. Ale ještě nefunguje domácí telefon. Řeknu vám číslo a tím se dostanete dovnitř. U vchodu je klávesnice. Máte po ruce pero?“

Ustoupila ke svému čtyřnohému kamarádovi a povzbuzovala ho, aby vykonal žádané.

„Dobrý, dobrý, Webstře. Nikam nejdeme, dokud to neuděláš.“ Zatímco ho Webster upřeně sledoval, prohlédl si Ford vizitky u zvonků a zmáčkl tlačítko se jménem Wrayová.

„Je doma,“ ubezpečila ho paní, věnující se pohledem stále svému psíkovi, „přišla asi před hodinou.“

Po západu slunce vypadal Lincolnův bulvár jinak; tma zahnala lidi do jejich domovů. Ford vypnul motor, tiše seděl a díval se na dům číslo 940, kde se svítilo ve všech patrech. Pokoušel se uhodnout, za kterými záclonami je Helen Wrayová, představoval si ji, jak tam přechází a chystá se na jejich schůzku. Nebo už je možná oblečená, sedí v křesle s nějakým drinkem, dívá se na hodinky a začíná být netrpělivá. Měl zpoždění, bylo už půl osmé pryč.

Otevřely se vstupní dveře a vyšla z nich paní, která tu minule pečovala o své růže, s jezevčíkem na vodítku. Zasunul se hlouběji do sedadla, aby si ho nevšimla a blesklo mu hlavou, že nastartuje a vypadne odsud. Proč? Copak nechtěl jít dovnitř? Přinutil se myslet na Helen a vybavit si tu chvíli byly to teprve čtyři dny kdy se loučili. Pouliční světlo vytvářelo v jejích černých vlasech tiziánově narezlé proužky, ona se k němu nachýlila a políbila ho na koutek úst. Tehdy mu to připadalo zcela na místě. Ale teď, jak tu seděl ve svém buicku, v šatech, ve kterých chodí do práce neměl čas jet se domů převléknout se mu to zdálo nějak zvláštní. Přemohl ho pocit, jak málo ví o ženě, s níž se zaplétá. Byl sklíčený, utahaný a nevěděl, co vlastně chce.

Dáma s psíkem vykročila směrem k jeho autu. Musí něco udělat. Buď odjet, nebo zůstat. Otevřel dvířka a vystoupil.

Vydal se přes trávník a jezevčík výhružně hafnul.

„Dobrý večer,“ pokynul rukou a snažil se, aby to zaznělo co nejsrdečněji a nejneškodněji.

Dáma se na něj upřeně zahleděla.

„Myslela jsem si, že jste to vy,“ poznamenala, „tam v tom autě.“

Fordův první dojem z Helenina bytu bylo množství světla a volný prostor bez jediného zbytečného kusu nábytku. Když dorazil do jejího patra, stála už v otevřených dveřích; uvítala ho polibkem, který voněl vínem zase na koutek úst, ale rozhodně víc než přátelským. Uvedla ho do stylově holého obývacího pokoje; množství žlutého světla se ostře odráželo od borovicových parket, až ho zabolely oči.

„Omlouvám se, že jdu pozdě,“ zamumlal, „všechny ty problémy mě tolik.“ Ale ona už byla pryč.

„Nic se neděje,“ zavolala z kuchyně a už se vracela s vychlazenou lahví bílého vína. Naplnila dvě sklenky.

„Z toho telefonu jsem si udělala jasný obrázek. Vypadalo to, jako by se celá nemocnice rozpadala ve švech.“ Měla na sobě červené koktejlové šaty a vypadala jako obvykle úžasně; zdobilo ji jen to základní, stejně jako její byt: žádné náušnice, žádný náhrdelník, neměla dokonce ani hodinky. Ford se bezděky podíval na své kalhoty, vyboulené na kolenou.

„Je to vouvray,“ upozornila a podávala mu skleničku. „Doufám, že vám bude chutnat. Lidi jsou tady zvyklí spíš na chardonnay a bílé jim připadá zvláštní.“ „Až do dna,“ řekl Ford.

Napil se, prohlásil, že opravdu je trochu zvláštní, usmál se a rozhlédl se po elegantně upravené místnosti. K posezení tu byla jen pohovka, potažená černou kůží.

„Máte to tu hezké,“ řekl Ford a odvážil se být trochu kousavý. „Jen snad trochu minimalistické. Nebo vás teď někdy vykradli?“ Helen se usmála, ale Ford viděl, že jí to moc dobře neudělalo. Přitáhl si s sebou ze špitálu šibeniční, beznadějnou náladu; musí se vzpamatovat, nebo ten večer skončí katastrofálně.

„Nesnáším zbytečnosti,“ svěřila se Helen a upila vína. „Vždycky mám období, kdy kdeco nakupuju a schraňuju a pak se jednoho dne probudím, mám pocit, že se tu nedá ani dýchat, a zase to všechno vyházím.“ „Vážně? Mohl bych si v tom případě vzít tu pohovku?“ snažil se Ford usilovně odlehčit atmosféru.

Helen nakrčila obočí. Chvíli se na Forda jen dívala, jako by uvažovala, jak odpovědět. Pak ho jemně pohladila po tváři.

„Vážně vás chtějí sesadit, Marcusi?“

Fordovi poklesla ramena.

„Myslíte, že bychom mohli.?“

Rozhlédl se po ostrých světlech. Připadalo mu, jako by stál ve vichru fotonů.

Helen vykročila k vypínači.

„Promiňte, to je takový zvyk. Mám vždycky ve všech pokojích naplno rozsvíceno. Možná je to tím, že jsem byla jako dítě znásilněná.“ Mrkla na něj přes rameno.

„Dělám si legraci.“

Ztlumila světlo do romantického pološera. Pak šla k přehrávači a pustila nevtíravý jazz.

„Posaďte se.“ To nemusela říkat dvakrát.

Tohle bylo mnohem lepší. Tlumené světlo a tichý saxofon v něm probudily chuť zout si boty a třeba si i trochu protáhnout prsty. Pohodlně se opřel, dal si pořádný doušek vína a zavřel oči.

Když je zas otevřel, Helen měla na sobě bílé triko a oprané texasky. Stana Getze vystřídal Chopin a vzduch byl provoněný nějakým chutným jídlem.

„Propána!“

Trhl sebou a podíval se na hodinky. Bylo čtvrt na deset.

„Propána, Helen, já jsem asi.“

„Nic se neděje.“ Helen vzhlédla od knihy.

„Vypadal jsi tak unaveně, že jsem neměla to srdce tě budit.“ Chtěl vstát, ale Helen ho jemně přitlačila zpátky.

„Ale co bude s tím drinkem?“ protestoval. „Chtěl jsem tě vzít ven. Propána, já to nemůžu.“ Helen zaklonila hlavu a zasmála se. Ford pochopil, že si hleděla skleničky, zatímco spal.

„Proboha, uklidni se. Zbytečně se rozčiluješ. A ne že jsi mě chtěl vzít ven,“ dodala a zvedla prst. „Chtěli jsme jít spolu.“ „Dobře, dobře.“

„Ale abych se přiznala, zůstat doma se mi líbí zrovna tak.“ Naklonila se k němu a políbila ho tentokrát přímo na ústa. Z jejího dechu zavanulo to zvláštní bílé víno a tričko jí vonělo něčím mezi medem a vanilkou. Ford jí taky odpověděl polibkem a vychutnával její ústa i tu výraznou vůni. Pak se na něj znovu podívala a bylo vidět, že má opravdu trochu špičku.

„Bože, Helen, mně je tak trapně. Napřed tě nechám čekat, a pak se ti tu svalím na kanape jako nějaký starý páprda. Určitě si myslíš, že.“ Helen ho znovu políbila, pak se odtáhla a shrnula mu vlasy z čela.

„Už o tom nemluv, Marcusi. Už je to za námi. Moc se dřeš. A vzhledem k tomu, co všechno se v nemocnici děje, se není co divit. Já na tvém místě bych dávno vybuchla.“ Ford se podíval na svou levou ruku, jak je bledá na pozadí toho černého koženého potahu.

„Máš pravdu. Všechno se tam zbláznilo. A dnes odpoledne, v kanceláři u Haynese, to byl už hotový surrealismus.“ Helen zavrtěla hlavou.

„Já tomu nevěřím, že by tě vážně chtěli suspendovat.“ „Já bych zas řekl, že to vážně myslí.“

Vstal a začal přecházet sem a tam po holé podlaze.

„Haynes si myslí, že jsem neměl právo mluvit s novináři. A vedení nemocnice fakticky přenechal Patouové.“ Helen s porozuměním přikývla.

„Jestli tě sesadí, bude to určitě jen dočasně. Vím, jak si tě tam váží. Ta sestra, jmenuje se Gloria?“

„Ano, Gloria. Ta by mě nesesadila, ani kdyby mě přistihla, jak dusím pacienta polštářem.“ „A měla by pravdu.“

Ford se zastavil.

„Cože?“

„Věděla by, že když někoho zabíjíš, má to svou příčinu a vedou tě k tomu etické důvody.“ „Asi máš pravdu. Měl bych nejspíš uškrtit Lucy Patouovou. Připlížil bych se k ní zezadu, vzal ji kolem krku.“ Ford přimhouřil oči. „Není nijak velká. Nedalo by to moc práce.“ „To je nápad,“ zasmála se Helen. „Ale to si promyslíme později. Nejdřív se najíme. Zatímco jsi spal, udělala jsem trochu salátu a rybu. Doufám, že máš ryby rád.“ Ford ji chvilku pozoroval. S těma dlouhýma nohama v kalhotách vypadala trochu jako hříbě. Čistokrevné a ušlechtilé, s lesklými černými vlasy a černýma očima. Impulsivně přidřepl, aby ji políbil, ale zapraštělo mu v kolenou, a tak toho nechal. Helen se na něj dívala a snažila se potlačit smích; vínem zvlhlé rty se jí chvěly.

„Tak se na mě podívej,“ promluvil Ford, stále ještě ve dřepu. „Starej páprda se rozpálil.“ Helen se zatvářila škádlivě. Naklonila hlavu ke straně.

„Marcusi?“

Líbilo se mu, jak se na něj dívala. Měla inteligentní tvář, byla až nebezpečně bystrá.

„Ano?“

„Víš, že ze spaní slintáš?“

A než mohl zařvat, nebo ji pořádně k sobě přitisknout, vyskočila a se smíchem utekla do kuchyně.

V té chvíli si vzpomněl na Sunny.

Zavolal domů. Čtyřikrát to zazvonilo, než zvedla telefon.

„Haló?“

„To jsem já, zlatíčko. Jsi v pořádku?“

„No jistě. Proč bych nebyla?“

Znělo to naštvaně.

„Já jenom. Myslel jsem, že už budu doma, až se vrátíš. Jak dopadla hra?“

„To byla zkouška. Nehráli jsme celou hru.“ „Aha. A jak to šlo?“

„Šlo to.“

„Našlas v lednici maso?“

„To myslíš takovou tu šedou scvrklou věc se zeleným povlakem?“ ,Ale zlato.“

„Šla jsem ven.“

„Šla jsi ven?“

„Jo, to se tak někdy dělá. Vezme se za kliku, otevřou se dveře a vyjde se na ulici. Spousta lidí to tak dělá.“ „Nešpičkuj. Znamená to, že ses šla ven najíst? Kdes byla?“ „Ale, tady nedaleko.“

„S kým?“

„S lidma ze školy. Po zkoušce jsme zašli na druhý straně Robinsonovy třídy ke stánku a dali jsme si taco. Vidíš, nevadilo to, žes nebyl doma. Nemusíš si nic vyčítat.“ Nastala dlouhá odmlka. Ford držel sluchátko oběma rukama a vyčítal si to. A hodně. A nevěděl, o čem ještě mluvit.

„Tati?“

„Ano?“

„Kde jsi? V nemocnici?“

„Ne, jsem na návštěvě. U přátel.“

„Aha.“

Další odmlka.

„Četla jsem o Willowbrooku. Co se tam děje?“ „Řeknu ti to ráno.“

„Ty nepřijdeš domů?“

Z plačtivého tónu jejího hlasu se mu sevřelo srdce.

„To víš, že přijdu, zlatíčko. Ale nechci, abys na mě čekala. Přijdu ti dát pusu.“ „Když budu spát, tak ne. Potřebuju se vyspat, tati.“ „Dobře, zlato. Mám tě moc rád, broučku.“ „To se ví. Dobrou noc, méďo Béďo.“

A zavěsila.

Zůstal zamyšleně stát s telefonem v ruce. „Potřebuju se vyspat“ někdy promluvila jako dospělá. A pak mu řekla méďo Béďo. Tak ho neoslovila už léta. Tenhle rozkmit mezi dítětem a dospělou ženskou ho vyváděl z míry. Nevěděl, jestli se má chovat jako taťka, nebo jako kamarád.

Když se Helen vrátila do pokoje, stál u okna a díval se ven.

„Co se děje?“

„Chtěl jsem být doma, až přijde Sunny ze školy.“ „Je v pořádku?“

„Ale jo. Všechno je oukej.“

Helen k němu přistoupila a zezadu ho objala.

„Koneckonců, vždyť je jí už třináct, ne? A není jediná, kdo si na tebe dělá nároky.“ Ford se otočil a podíval se na ni. Nelíbilo se mu, co řekla. Bylo to bezcitné. Hleděl na ni a uvědomil si, že ta tvrdost je součástí jejího kouzla. Když na něj upírala pohled, věděl, že je jím zaujatá, upřímně zúčastněná, ale bylo tu ještě něco jiného. Něco jako vypočítavost, nebo snad přímo dravost. Zničehonic si vybavil Carolyn krátce před smrtí. Dobře si pamatoval, jak se na něj v takových okamžicích dívala. Její pohled byl pokaždé tak plný důvěry a lásky. Milování vycházelo vždycky z jeho iniciativy. Cítil, že s Helen je to jinak. Když se na člověka dívala, bylo vidět, co by s ním ráda dělala a co by si ráda vzala. Jeho ledvím proběhla horká vlna. Zatoužil, aby si ho vzala.

„Co kdyby ses šel osprchovat?“ zeptala se měkce.

Přitiskla se k jeho vystouplému klínu a políbila ho. Ford se usmál. Byla tak bystrá. Instinktivně vždycky vycítila, co si myslí, a přesně věděla, jak zůstávat sama sebou, ale mělo to překvapující množství rejstříků. Měl příjemný pocit, že je v její moci.

Jedli v obývacím pokoji, s talíři na kolenou. Ryba byla moc dobrá a chlazené vouvray zvolna ulamovalo hroty výčitkám, že zanedbává Sunny. Zakrátko už myslel jen na to, jak se má senzačně. Lehoučce konverzovali, chvílemi se smáli, jako by za sebou neměl takový děsný den, jako by Jihocentrální čtvrť byla na jiné planetě, jako by se ocitli v nějaké bublině, která je izoluje od města a od jejich každodenního života.

„Když pominu hrubou mužskou sílu,“ řekla Helen s úsměvem, hlavu nakloněnou k rameni, „víš, co mě k tobě doopravdy přitahovalo? Já myslím doopravdy?“

Ford zavrtěl hlavou.

„Vždycky jsem si myslel, že je to hrubá mužská síla, co ženy přitahuje.“ „Tvoje laskavost.“ Zašklebila se na něj. Byla vážně trochu líznutá a rozdováděná. „Jsi laskavý člověk.“ Naklonila se k němu a políbila ho. „A opravdový chlap.“ Znova se usadila a napila se vína.

„Když jsi tak zahrabaný ve Willowbrooku, asi ani nevíš, jak zřídka se takové vlastnosti v tomhle městě vyskytujou.“ Ford se díval na ruce.

„To je legrační,“ přiznával se. „Zrovna teď jsem si říkal, jak se mi líbí, že máš v sobě něco dravčího. Ostrého. Skoro to působí zle.“ Helen se narovnala.

„Zle? To teda díky.“

„Já nemyslím opravdu zle. Myslím něco jako drápky v kočičí tlapce. U kočky, s kterou se člověk skamarádil. Drápky jsou tu, ale nic ti neudělají. Pokud ovšem.“ Usmál se a skrčil prsty jako drápy.

Ale Helen se jen vážně dívala, až si Ford začal prohlížet ruce, co s nimi má.

„Ještě něco mám na tobě ráda,“ svěřila se.

„Copak?“

„Ale ne, vypadalo by to divně.“

„Jen povídej.“

Helen uhnula pohledem, zasmála se.

„Když já nemůžu.“

„Povídej!“

Černé oči se na něj zahleděly, skoro jako by se ho dotýkaly.

„Tvoje ruce,“ řekla konečně. „Představa, co dělají. Jak řežou, jak hmatají, jak zachraňují lidi. Připadá mi to skoro. Neuvěřitelné.“ Oba se dali do smíchu. Helen se smála, až slzela. Potřásla hlavou, aby se dostala k pointě.

„Ale já to myslím vážně. Eliot to má dokonce ve verších. Jak je to?“ Chvilku se rozpomínala. ,Zraněný chirurg ocelí ohledává nemocná místa. A soucit z rukou krvavých zatne tam, kde je pomoc jistá. Není to úžasné? Soucit z rukou krvavých.?“ Forda to připravilo o řeč. Díval se na její půvabnou tvář, byl bezezbytku v její moci, byl jí naprosto unesen.

„Víš, že tohle bylo to první, co mě napadlo,“ pokračovala, „když jsem se s tebou setkala na té konferenci? Když ses na mě podíval?“ „Vážně?“

Usmála se lehce pootevřenými ústy. Za obloukem spodních zubů se jí zakmitla špička jazyka.

„Když ses na mě podíval. Mluvil jsi s Novákem a pak ses na mě upřeně podíval. A já měla takový vzrušující pocit, že nevidíš jenom mě, mou kůži, to, co mám na povrchu, ale že víš přesně, co mám uvnitř; srdce, plíce a všechno ostatní.“ Ford z toho byl vedle. Nevěděl, co by na to řekl.

„Je to tak?“ ptala se Helen. „Když se na mě teď díváš. Když se mi díváš dejme tomu na prsa. Myslíš na to, co je uvnitř?“ Ford se podíval na Helenina ňadra.

„Ne tak docela,“ odpověděl. „Tedy, můžu na to myslet.“ Sledoval se, jak zvedá ruku, a sotva věřil tomu, co dělá. Díval se, jak jí pokládá dlaň na ňadro. Pod naškrobeným bavlněným tričkem cítil tvrdou bradavku. Díval se jí do očí, cítil obrysy bradavky a plnost ňadra.

„Můžu,“ opakoval, „ale jen když chci. Ale chápu, co tím myslíš. Je to asi pravda. Za tím, co vidím, je znalost toho, jak vypadá tělo uvnitř. Asi proto umím ocenit všechno, co.“ Helen se opět naklonila přes talíře, políbila ho a držela si jeho ruku na ňadrech. Pak se zas narovnala a chvíli tiše seděla. A pak si jedním trhnutím stáhla tričko, až jí zajiskřily vlasy, a odhalila něžné milostnické poprsí, bílá, dokonale zformovaná ňadra. Usmála se.

„Když zle, tak zle,“ prohlásila.

Krátce po druhé zrána Ford vstal a šel k oknu. Buick stál ve světelném kruhu vedle dvou popelnic, které tam někdo vykutálel. Auto vypadalo nějak nezvykle, a nebylo to jen tím, že bylo vpředu promáčknuté. Pak si uvědomil, že ta změna se netýká auta, ale jeho samého. Už byl někým jiným, než tím, kdo se před několika hodinami z toho vozu vyškrábal. Poprvé od Carolyniny smrti se někomu oddal. Proti své vůli si připustil pocit, že byl nevěrný. Ale taky věděl, že to, co se stalo, bylo dobré. Připadalo mu, že se na to může dívat jedině tak, že to může hodnotit jedině tak, že je zase naživu, že jeho rány se zhojily. To auto vypadalo, jak si zasloužilo; jako hromada šrotu. Prodá je a koupí si jiné.

„Co tam děláš?“

Helenin ospalý hlas ho odtrhl od okna. Otočil se k ní.

„Asi bych měl jet.“

„Aha. Dobře.“

Sedl si k ní na postel a ponořil jí ruku do vlasů. To bylo báječné, dělat bez zábran takovou věc. Docela ho polekalo, jaký to byl krásný pocit. Vyděsil se představou, o co by byl přišel, kdyby zůstal doma ve své posteli.

„Bylo to krásné, Helen. Bylo to báječné.“ Helen se usmála, ale hned zase zvážněla.

„Marcusi?“

„Copak?“

„Proč jsi zůstal tak dlouho sedět v autě?“ „Kdy?“

„Když jsi přijel. Slyšela jsem, jak jsi zastavil, a šla jsem se podívat z okna. A tys tam zůstal sedět.“ Ford se zamračil a přemýšlel, co má odpovědět.

„Já nevím,“ protáhl. „Asi jsem za volantem spotřeboval poslední zbytky energie. Když jsem vypnul motor, vypnul jsem i sám sebe.“ Helen se na něj upřeně dívala.

„Myslela jsem si, že máš třeba nějaké pochybnosti.“ „O čem?“

„O mně.“

Bylo to až zarážející, jak vždycky uhodla, co si myslí. Jestlipak při tom slabém osvětlení vidí, jak ho přivádí do úzkých? „Ne,“ víc ze sebe nevypravil.

„To je dobře.“

„Ty poslední dny byly příšerné, Helen. Už dávno mi nebylo tak zle.“ Usmála se.

„Jestli tohle je zlé.“

„Nejde jenom o to, že nám lidi umírají, že jsem jim nemohl pomoct. Jde o to, jak se to všecko. Nevím, jak to říct. Jak se to všecko zpolitizovalo. To mi připomíná, jak jsi řekla, že moje přednáška byla politická. Teď konečně chápu, jaks to myslela. Všechno je otázka postoje. To se mně ani trochu nelíbí. Když jsem byl u Haynese a on začal o rozpočtu a o zdravotním odboru a o novinářích, připadal jsem si. Úplně bezmocný. Jako ryba na suchu, chápeš?“ „Jasně.“

„A ty noviny. Všechno zveličily, překroutily a pomotaly.“ „Média vždycky chtějí senzaci. Myslím, že většina lidí si to uvědomuje. Vědí, že to není konec světa.“ Ford nechal Heleniny vlasy a vstal. Šel pomalu k oknu, znovu vyhlédl ven a opřel si čelo o chladné sklo.

„Myslíš? A jak to můžou vědět?“

Helen chvilku tiše ležela, a pak se zvedla na lokty.

„Co tím myslíš?“

„Pozornost se soustředila na nákazu stafylokokem. Je to opravdu hrozné. Kdybys viděla toho policistu, Dennyho. Byl. Nikdy bys nečekala, že se to tak vyvine. Byl to mladej, zdravej kluk. Možná trochu víc vážil, což někdy ovlivňuje imunitu, ale ta rána v noze. Nikdy bys nečekala, že to tak dopadne. Jenomže lidi zapomínají, že tu byly už enterokoky a chovaly se stejně a docela nedávno Stapyhlococcus pneumoniae.“ Otočil se do místnosti.

„A včera mi volal nějaký doktor z Beverly Hills, který má dojem, že tam mají případ rezistentního Clostridium perfringens.“ „Bakterie botulismu? No nazdar.“

„Nevím, jaké máme vyhlídky, když se všechno tohle sběhlo najednou, ale vsadil bych se, že jsou mizerné. Takže, já říkám, že se možná vážně něco děje. Ze se multirezistence rozšiřuje mezi druhy patrně rychleji než obvykle. Mám dojem, že už k tomu došlo: nějaký způsob konjugace.“

„Přenos plazmidů.“

„Nebo transpozice genů. Přesně tak. Jak přenáší stafylokok rezistenci na něco takového, jako jsou klostridia, to tedy nevím, ale možná, že právě toho jsme teď svědky.“ „A co tím chceš říct, Marcusi? Že to je konec světa?“ Ford pokrčil rameny.

„Ne, to jistě ne, ale důsledky v medicíně. Nevím, jak se s nimi vyrovnáme. Jsou nesmírné. Jako když děláš plány na „den poté“. Po nukleární válce. Nemáš tušení, kde začít.“ „Ale i kdyby průmysl tedy farmaceutický průmysl nenašel proti tomuhle stafylokoku žádné prostředky o čemž pochybuju tak to znamená jenom, že se vrátíme k tomu, jak to bylo před šedesáti lety. Vrátíme se do třicátých let, kdy ještě antibiotika neexistovala. Pochopitelně, chirurgie bude mnohem nebezpečnější, ale sama o sobě úmrtnost o tolik nezvýší. Koneckonců, vždyť to bylo hlavně zlepšení hygieny, dezinfekce vody a tak podobně, čím se ničily bakterie. Náležitá bytová politika.“ Ford se vrátil k lůžku a lehl si.

„Jenomže to má háček,“ namítl. „Nemůžeme se vrátit do třicátých let. Máš pravdu, když mluvíš o bytové politice a o hygieně, ale týká se to jen industrializovaného západu.“ „Tomu nerozumím.“

„Třetí svět, jako ho dnes známe, tehdy neexistoval. Mám na mysli ty olbřímí městské konglomeráty a populaci, která se tam množí geometrickou řadou. Bombaj, Rio, Káhira, Jakarta. Víš to, že Mexiko City má dnes dvacet milionů obyvatel?“ „Tolik?“

„Dvacet milionů lidí a většina z nich nemá řádné ubytování, nemá přístup k hygieně. Ale proti nemocem užívají moderní medicínu.“ „Když na to mají.“

„Dvacet milionů lidí užívá antibiotika, která jim vnucují velké farmaceutické společnosti.“ Obrátil se a podíval se Helen do tváře. „Víš, na co umírá v celosvětovém měřítku nejvíc dětí do tří let?“ Helen stále hleděla ke stropu.

„Nevím. Snad na úplavici?“

„Správně. Pět milionů ročně. A hlavní příčinou nemoci je chudoba a špína. Ať už je původu virového nebo bakteriálního, nejlepším způsobem léčby je zavodnění, tedy pití. Ale farmaceutické společnosti jim vnucují antibiotika jako lék, který dělá zázraky, protože vědí, že jde o obrovský trh.“ „Ale no tak. Teď do toho vážně zatahuješ politiku.“ „Tak poslouchej, je to trh, kde je roční obrat pět set milionů dolarů.“ „Kdo to říká?“

„Jedna společnost jméno si už nepamatuju, bylo to začátkem osmdesátých let začala prodávat lék proti úplavici, který obsahoval chloramphenicol a tetracyklin, ve formě pastilek s příchutí čokolády. Ve třetím světě to mělo ohromný úspěch. A jak myslíš, že se to užívalo? Já ti to řeknu. Dítě onemocní. Maminka mu dává cukrátka. Symptomy zmizí a maminka cukrátka zase schová. Miliony lidí si dělají ve střevech směs z antibiotik a potenciálních patogenů. Rok za rokem. To je jako kdyby někdo vymyslel gigantický projekt vývoje rezistentních bakterií.“ „Ale co to má společného s tvými problémy v Jihocentrální čtvrti?“ „Moc. Protože naše planeta je dneska z mikrobiologického hlediska něco úplně jiného než ve třicátých letech. Svět je dnes otevřený, je tady mezinárodní obchod, turistika, můžeš letět kam chceš, z jedné země do druhé, a tak je celý ten systém propustný. K tomu si přidej politickou nestabilitu a masy uprchlíků, které překračují hranice, a máš tady bezpříkladné míšení bakteriálních ekosystémů. Spoléhat se na patřičnou hygienu a urbanistické plány, to je něco, co můžeš rovnou vyhodit z okna.“ Otočil se a podíval se na Helen. Mračila se, ale nic neříkala.

„Chápeš, kam mířím? Jaké procento dobře situovaných obyvatel Los Angeles má pomocníky v domácnosti z řad imigrantů? Můžeš bydlet v nóbl čtvrti a mít přístup k prvotřídním lékům, ale co ta žena, která ti v kuchyni krájí zeleninu do polívky? Jaké má hygienické podmínky tam, kde bydlí, a jaká je její anamnéza? A co takový mládenec ze Srí Lanky, který je šéfkuchařem ve tvé oblíbené indické restauraci? Nestaráme se ani za mák o jejich zdravotní péči, i když jsou tu naprosto legálně. Říkám ti, Helen, celá planeta je jedna mikrobiologická výbušnina a čeká jen, až někdo zapálí doutnák.“ „Prokrista. A to říkáš, že tisk zveličuje a chytá se senzací.“ „Taky že ano. A překrucují to. Hrají na city; chytnou se někoho takového, jako byl Denny, a hned hledají, kdo si to odnese. Vůbec je nenapadne taková maličkost, jako co se to vlastně děje, a netroufají si uvažovat v širších souvislostech.“ Helen se k němu otočila a zpříma se na něj podívala.

„Opravdu?“

Ford se rozpačitě usmál. Nechtěla to poslouchat, ne teď. Byly dvě hodiny po půlnoci. Jemně ji políbil na tvář a padl znovu na lůžko.

„Promiň. Jsem trochu přetažný a najednou se slyším mluvit a mluvit, jako bych byl na druhé straně pokoje. Od té doby, co jsem napsal ten článek, jsem se dočetl o spoustě forem rezistence. Stává se ze mě fanatik.“ „Spíš bych řekla věrozvěst.“

Ford se usmál. „Protože máš vzdělání. Ale spíš to chci držet pod pokličkou, kromě těch příležitostí, kdy budu mluvit se specialisty. Jako třeba s Novákem.“ Helen se posadila. „Podařilo se ti s ním mluvit?“ „Volal jsem mu odpoledne.“

„A?“

„Pozval mě na příští pátek.“

„Výborně. Půjdeš k němu domů?“

„Ne. Chtěl jsem, ale řekl, že je to moc daleko. Chce se sejít ve městě. Vlastně je to někde tady blízko.“ „Nepovídej, kde?“

„Pacific Palisades. Haverford Avenue. Myslím, že jde o byt v soukromém vlastnictví, nebo tak něco.“ Helen to překvapilo.

„To je dost nóbl místo. Řekl ti, proč se s tebou chce sejít zrovna tam?“ „Řekl, že mi chce něco ukázat, nějaký výzkum. Dal mi vstupní kód. Ještě tam nemají zavedené domácí telefony.“ Zvedl prst. ,Abych nezapomněl.“

Vstal a šel k židli, kde měl přehozené sako. Zaštrachal v kapse a vytáhl kousek papíru, kde měl napsáno, co mu Novák nadiktoval.

„Nerad bych to ztratil.“

ČÁST TŘETÍ

JED

Ford se dostal domů po třetí hodině a šel rovnou do své ložnice. Sunny slyšela, jak zavírá dveře. Pak se tiše vykradla přes halu do koupelny. Bylo jí zle. Něco se jí pralo ve střevech, až se z toho celá zpotila. Klekla si k záchodové míse a nohou zavřela dveře. Ford tvrdě spal až do čtvrt na šest, kdy mu zazvonil budík. To, že bylo jeho dcerce špatně a že dělala hluk, ho nijak nevyrušilo.

KLINIKA VE WILLOWBROOKU

Ford seděl v nemocniční restauraci sám. Posléze se objevil Conrad Allen s tácem v rukou. Bylo teprve půl dvanácté a bylo tu prázdno. Jen vzadu v koutě seděly tři sestřičky.

„Je tu nějak moc klidno,“ prohlásil Allen. „Chtělo by to trochu marjánky a nějakýho pistolníka v ponču.“ Ford vzhlédl od rozjedeného salátu a s přemáháním se na Allena usmál.

„Už se mi nechtělo sedět v kanceláři a čekat, až. Až se něco stane.“ Allen odložil tác s hamburgrem a kávou.

„V životě by mě nenapadlo, že nebudu mít co na práci. Rozhodně ne tady. Asi to bude tím, že nám přestali posílat pacienty.“ „A studenty,“ doplnil Ford.

„Studenty taky? Jak to?“

„Všechny studenty z pohotovosti a z jednotky intenzivní péče poslali domů. Příkaz doktorky Patouové.“ Allen nevěřícně zavrtěl hlavou.

„Bojí se, že by mohli něco chytit?“

„Jo,“ řekl Ford. „Nejspíš špatný návyky. Ode mě.“ Allen se zasmál. Možná něco zaslechl o vyšetřování a o případném Fordově sesazení, ale nedal to na sobě znát. Choval se však s jistou ohleduplností.

„Tak co jsi slyšel?“ zeptal se Ford. „Co se o mně povídá?“ Allen nadzdvihl vršek žemle, aby se podíval, co tam má, a zase ho dal zpátky.

„Slyšel jsem, že ti okres chce přišít smrt toho policajta. A že je rozzuřilo, cos řekl novinářům.“ Ford přikývl.

„Kdo ti to řekl?“

„Všichni to vědí. Haynesova kancelář je nepropustná jak děravěj cedník. To se divím, žes neslyšel, jak ty slečny plácají ušima, když jsi byl u něho.“ „Teď si vzpomínám, že tam byl nějaký průvan.“ Ford se snažil udržovat si nadhled. Tušil, že se to rychle rozkřikne. K tomu, že většinu dopoledne proseděl ve své kanceláři, měl ještě jeden důvod. Mohl dělat jakoby nic, pokud by o tom věděl jen on sám. Ale když už to věděl kdekdo, bylo by směšné a zbytečné něco předstírat. Ovládat se a mlčet mohlo také pro okolí znamenat, že připouští svou chybu.

Jak tam tak seděli, přemýšlel, jak by si s tím asi poradil Conrad Allen. Při operacích byl vždycky příkladem chladné výkonnosti. Ať šlo sebevíc do tuhého, choval se pořád stejně. To už musel někdo udělat pořádnou botu, aby vůbec zvýšil hlas.

„Marcusi, každý ví, že je to hovadina. Teda každý, kdo tomu trochu rozumí. Nemůžou ti nic přišít.“ „Ale jak vidíš, můžou mě suspendovat, aspoň na dobu, než se to vyšetří. Celé dopoledne na tu zprávu čekám.“ „Celé oddělení stojí za tebou. Nemusíš se toho bát.“ „Myslíš? Nepozoroval jsem, že by se netrhnul telefon, aby mi všichni řekli, jak za mnou stojí.“ Allen nad tím mávl rukou. „Lili Patuli všechny proháněla jak nadmutý kozy. Ale já jsem s nima mluvil. Postaví se za tebe od začátku do konce.“ „Díky, Conrade. Vážím si toho.“

Allen pokrčil rameny a zuby si otevřel pytlíček s kečupem.

„To nic.“

„Problém je v tom.“

„V čem?“

„No, víš, když CDC najde na našem postupu něco, co se jim nebude líbit a to si můžeš být jistý, že Lili pro to udělá všechno zdiskredituje to celou jednotku. A protože já ji vedu. To mi právě dělá starosti.“

Allen se k němu naklonil a ztišil hlas.

„Marcusi, my neděláme nic špatně. Lili nenašla ani smítko a taky nenajde. Trochu si věř, buď tak hodnej. Mluvíme o Žlutý jednotce. Lepší nenajdeš široko daleko.“ Podívali se na sebe. Ford na to měl, po pravdě řečeno, stejný názor. Většinu členů jednotky sám vycvičil a díky své zkušenosti i svému přesvědčení byli výjimečnou skupinou. Ale vidí to Conrad pořád ještě taky tak? Poslední dobou byl tak neklidný, tak roztržitý. Ford byl přesvědčen, že to má co dělat s nějakými problémy u něj doma, ale ještě se nedostali k tomu, aby si pohovořili, jak se o tom Allen chystal začít tehdy před jednotkou intenzivní péče. Díval se, jak si Allen koření svůj nevzhledně vyhlížející hamburger, a řekl si, že je načase, aby si to vyjasnili.

„Conrade, já. Pamatuješ se, jak jsi mi tuhle řekl, že se mnou chceš mluvit. Ale mluvili jsme pak spolu? Možná jsem to zapomněl, ale mám dojem.“ Allen se oběma rukama chopil hamburgru a pozoroval ho, jako by chtěl spočítat všechna sezamová semínka. Ford chápal, že to je snazší, než dívat se na něho.

„Ne, nakonec jsme se k tomu nedostali,“ vypravil ze sebe. „Jak se to pak všechno semlelo, nenašla se vhodná příležitost.“ Povzdechl si a položil hamburger zpátky na talíř.

„Tak teď je vhodná příležitost,“ usmál se Ford. „Koukni, jestli Lili dosáhne svého, tak mě už třeba taky neuvidíš.“ Allen se pokusil o úsměv, ale Ford viděl, jak je nesvůj. Zase zíral na hamburger a pak se opřel lokty o stůl. Ford se rozhodl, že do toho řízne.

„Podívej, Conrade, jestli. Kdybys třeba chtěl u nás bydlet, jsi vždycky vítán. Já i Sunny tě rádi vezmeme k sobě.“ Allen se zatvářil zmateně.

„Ale já.“

„Vůbec by nám to nevadilo,“ ujistil ho Ford a narovnal se. Ale pak se taky zarazil. Možná, že si to špatně vyložil. „Já jsem totiž myslel. Říkal jsi, že Ellen. Měl jsem dojem, že jste se snad pohádali.“ „Ach bože,“ vydechl Allen. Podíval se Fordovi do očí a pustil se do toho teď už bez okolků. „Marcusi, v CedarsSinai mi nabídli místo primáře na traumatologii.“ Ford zamrkal a pokusil se usmát. Ale nešlo mu to.

„Jsou ochotni to pro mě nějakou chvíli držet, ale já jsem jim řekl, že můžu nastoupit ke konci října.“ „Ke konci.“

Fordovi selhal hlas. Rozbolela ho hlava. Znovu se pokusil usmát a pochopit, co mu Allen říká. Ale nebyl toho schopen. To je katastrofa, napadlo ho, jako by to někdo vykřikl nahlas. Nešlo jen o to, že Allen byl nejkvalitnější člen Žluté jednotky a jeho pravá ruka. Byl to jeho přítel. Podíval se mu do tváře a viděl, že je na rozpacích. Rád by věděl, jak asi vypadá on sám.

„Promiň, Conrade. já. To je báječná zpráva.“ Allen se na něj díval, hlavy měli skoro u sebe, v nepříjemném, ostrém světle restaurace. Jako by se domlouvali v nějakém cizím jazyce.

„Opravdu si myslíš.“

„Je to báječné,“ řekl znovu Ford, ačkoli to byl právě opak toho, co cítil. „Kdy že to chceš odejít? Nebo jsi to už říkal?“ „Koncem října. Příští měsíc. Myslel jsem po té naší dovolené. Ale poslechl jsem tvou radu a rozhodl jsem se, že pojedu s Ellen. Vyšlápneme si do Grand Canyonu. Tenhle špitál mi dluží malou dovolenou.“ „Je to k posrání báječný,“ řekl Ford, náhle žárlivý na Ellen. Vulgarita uvolnila zábrany a provalila se zlost. „Senzační k posrání. Já nechápu. A co Willowbrook, Conrade? Co tenhle špitál?“ Allen jako by nemohl pohnout jazykem. Konečně přiškrceně promluvil: „Co je s ním?“

„No přece.“ Ford neurčitě pohnul rukou, otevřel dlaň a zase ji sevřel. „Zrovna teď. Když máme před sebou něco velikého.“ „Ale prosím tě, Marcusi. Mám to v plánu už několik měsíců. Nemá to nic společného s tím, co se právě teď děje.“ „Ale já jsem myslel, že tohle. Tohle je určitý závazek. Dennodenně sem chodit, to je závazek. A ty mi teď řekneš.“ Ford si uvědomil, že mluví nesmysly. Díval se na svou ruku. „Co si o tom máme my ostatní myslet?“ „Marcusi, pohotovost přece nezkolabuje jen proto, že já odejdu.“ „To ne, to si fakt nemusíš namlouvat, Conrade. Klidně pojedeme dál. Já jenom. Jenom že jsem si o tobě myslel.“ „Ha, ha. Počkej s tím. To klidně vynech. Mluvíme o zaměstnání. Já jsem doktor a dostal jsem příležitost pokračovat někde jinde. No a? Neříkám přece, že chci obchodovat s akciemi, nebo prodávat zbraně, nebo tak něco.“ „Ne, ale tady je tě zapotřebí. Tady, ne v Beverly Hills. Lékař jde tam, kde je ho zapotřebí.“ „Kdyby mě tam nepotřebovali, nebyli by.“ „Ale co tvůj závazek, Conrade? Tvoje odpovědnost ke zdejším lidem?“ Allen se usmíval, ale byl to křečovitý a vzteklý úsměv.

„Ty myslíš odpovědnost černocha ke zdejším černochům?“ Chvíli oba mlčeli. Ford cítil, jak mu tepe krev v žilách.

„To zní drobet rasisticky, Marcusi. Jen tak drobet. Jsem černej, ale jsem taky Američan. Mně připadá dost dobrý, že se budu starat o Američany.“ „Ale to je přece jasný, že tak jsem to nemyslel.“ „To pak teda nevím, jak jsi to myslel.“ Allen se odmlčel. Viděl, jak je Ford nesvůj, a trochu změkčil.

„A co má odpovědnost k my rodině?“

„K Ellen?“ namítl Ford. „Ta si přece o tom, co tu děláme, myslí totéž co já.“ „Ale to já taky. A nemluvím o Ellen, ani o dětech i když ví bůh, že by byli rádi, kdybych to vzal a vypadnul z tyhle válečný zóny mluvím o svých rodičích. Mluvím o tom, co všechno obětovali, abych vyštudoval. Mluvím o tom, o čem snili, když jsem vyrůstal.“ „Dobře,“ řekl Ford. „Jasně, prachy s tím nemají co dělat.“ Allen vyskočil.

„Vydělávat, to je součást mý odpovědnosti. A když už jsme teda u toho, co tvoje odpovědnost?“ „Jaká moje.?“

„Sunny je určitě jediná v celým okolí, kdo nechodí do soukromý školy. Jakou to za ni máš odpovědnost?“ To byla rána pod pás. Bylo to nespravedlivé a Ford měl pocit, jako by byl dostal facku. Posílal Sunny do státní školy ne proto, že by si nemohl soukromou školu dovolit vždyť vydělával sto tisíc dolarů ročně, prokristapána ale protože měl ve státní vzdělávací systém důvěru a protože Sunny tam mohla navázat vztah s dětmi, které mají jiné etnické zázemí. Ten falešný Allenův pohled na věc ho na chvíli uzemnil. Srdce mu bušilo a nevěděl, co by řekl.

Prima,“ to bylo všechno, co dokázal říci, s hořkou příchutí urážky na jazyku, „prima. Když se chceš k těm lidem obrátit zády, Conrade, je to tvá věc.“ Třesoucími se prsty si otřel ústa.

„Víš, co tě hryže, Marcusi? Hryže tě svědomí. Obviňuješ se za to, co se děje v tomhle městě. Dobře, když si chceš svý nečistý bělošský svědomí odpracovat tady, je to zase tvá věc. Moje ne.“ Ozvala se rána, jak někomu upadl tác, a hlasité zaklení. A pak pištivé zakdákání. Allen se otočil. Zpoza rohu vyběhla Gloria Tyrellová, uháněla k nim celá zpocená, s vytřeštěnýma očima. Za celou dobu, co byl ve Willowbrooku, ji Ford neviděl v takovém poklusu. Vyskočil.

„Propána, Glorio, co se.“

„Pane doktore, musíte se mnou. Promiňte, ale nechtěla jsem aby vás sháněli pípadlem.“ Asi Haynes. Sesazení. Určitě.

„Sunny,“ vydechla Gloria. „Je na pohotovosti.“ Řekla to a tvářila se tak, že Ford zbledl.

„Sunny?“ V ústech mu vyschlo. „Tady u nás?“ „Přivezl ji taxík asi před půl hodinou. Asi se přiotrávila nějakým jídlem. Vzala si ji na starost Modrá jednotka.“ „Otrava jídlem? Proboha.“

Nechal Allena u stolu a utíkal z restaurace, s Glorií v patách.

„Doktor Lee říká, že to bude v pořádku,“ sdělovala Gloria. „Že ji brzy předá na pediatrii.“ Doktor Simon Lee byl jeden ze starších rezidentů v Modré jednotce, která měla na starosti náhlé srdeční příhody, infarkty, slepá střeva a tak podobně. Ačkoli byl ve Willowbrooku už skoro pět let, Ford se s ním nijak dobře neznal. Byl na pohotovostním oddělení jedním ze dvou lékařů asijského původu a udržoval si od ostatních zaměstnanců jistý odstup.

„Co to snědla?“ ptal se Ford. „Totiž, kdy se jí udělalo zle? Vždyť jsem odcházel z domu před pár hodinami.“ „Já nevím. Já jenom.“ Gloria lapala po dechu. „Já ji teď zrovna objevila. Myslím, že nebyla úplně při sobě, když ji přivezli.“ Když tam dorazili, měřil doktor Lee právě Sunny tlak. Ležela na lehátku, s obličejem odvráceným od světla. Forda to vzalo u srdce, když ji tam viděl napojenou na infuzi, s elektrodovými přísavkami na hrudníku a napojenou na monitor, který sledoval její puls. Nijak se nelišila od kritických případů, jakými se denně zabýval; dítě zasažené nožem, kulkou nebo zraněné při havárii vypadala jako všechny ty děti, které k tomu přišly nevinně, které o půlnoci klidně spaly a ráno vstávaly jak se sluší a patří.

„Sunny?“

Sáhl jí na čelo. Bylo studené. Otočila se, podívala se na něj a maličko se usmála.

„Ahoj, méďo Béďo.“

Bylo ji sotva slyšet.

„Jak je, broučku?“

Zamrkala. Ostré zářivky jí zřejmě vadily.

„Teď. Teď už je to lepší,“ vypravila ze sebe.

„Byla dehydrovaná,“ ozval se Lee. „Ale už jsme to napravili. Puls měla sto pět, teď jsme už na pětaosmdesáti. Myslím, že můžete být klidný, pane doktore.“ „Slyšíš to, zlatíčko? Bude to dobré.“

„Vzala jsem si taxíka. Nechtěla jsem volat sanitku, aby.“ A by mě nedovezli někam jinam. Ford ji opatrně vzal za ruku a dával pozor, aby nenarušil přívod z kapačky.

„Chtěla jsem tě najít.“

„Už jsi mě našla. Udělalas to dobře. Nedělej si starosti.“ Pomalu zamrkala a zase se usmála. Vypadala tak drobně a křehce, až ho bodlo u srdce výčitkou, že se o ni nemohl postarat, že s ní nikdo nebyl.

„Kdy se ti udělalo zle? Když jsi vstala?“ Zavrtěla hlavou.

„Už v noci. Bylo mi nanic a pak jsem zvracela.“ „V noci jsi zvracela? Proč jsi mě nezavolala?“ Nakrčila tvář a stáhla ramena, jako by se chtěla protáhnout škvírou mezi pravdou a lží. Dělala to tak už jako malá holčička.

„Nechtěla jsem tě budit.“

Ford jí stiskl ruku. Bylo to horší, než si myslel. Místo aby se staral o svou holčičku, spal mimo, vplížil se domů ve tři ráno a padl na postel jako zabitý, takže nemohl ani slyšet, jak je jí zle.

„To mě mrzí, zlatíčko. Je to má vina.“ „Pane doktore?“

V hlase doktora Leea bylo znát netrpělivost a nesouhlas. Na pohotovost běžně návštěvy nemohou a on tu byl jako návštěva, i když byl zdejší. Ale Sunny svým způsobem Willowbrooku leccos obětovala, stejně jako většina jeho personálu. Zaslouží si, aby jí to nemocnice vrátila.

„Brzy budeš na nohou, zlatíčko. Budu tě mít doma co nevidět, to ti slibuju.“ Doktor Lee si ho odvedl stranou.

„Udělal jsem test v zástinu. Je tam gramnegativní bakterie,“ svěřil se Fordovi. „Nejspíš nějaký druh salmonely. Laboratorní testy budou asi za tři dny.“ „Budete dávat něco preventivně?“

„Ano. Mám vyzkoušeno, že gramnegativ pokryje nejlíp chloromycetin. A k tomu bych přidal tobramycin. Ten je vhodný na střevní infekce a já myslím, že bychom se měli zajistit proti všem eventualitám. Symptomy byly dost vážné. Myslím, že v tom taxíku skoro ztratila vědomí. Už jsem jí taky dal něco na průjem.“ Ford znovu pohlédl na Sunny. Proč ho nevzbudila? Myslela si, že není sám? Jako by chtěl příliš brzo obsadit místo její matky. Znovu ho bodlo svědomí. Ano, svým způsobem je už obsadil.

Doktor Lee překračoval ve svém výkladu. „Mezi tím bychom potřebovali co nejpřesněji vědět, co jedla, kde a kdy. To by nám pomohlo odhadnout, o co vlastně jde. Můžete mi to zjistit?“ Během půl hodiny přestěhovali Sunny na jedno z hlavních dětských oddělení. Vedle ní ležela s naraženou pánví hispánská dívka, kterou srazilo auto, a čtrnáctiletá černoška s kulkou v rameni. Pronikavé rytmy z jejího walkmana rvaly Fordovi uši. Bylo to zvláštní být návštěvou ve své vlastní nemocnici.

„Přišla jsem domů v půl devátý,“ řekla Sunny tlumeně. „Snědla jsem pár krekrů a pak jsem si zašla do restaurace Mista Taco na Robertsonově třídě. Asi v devět. To maso z lednice jsem si nevzala.“ „Počkej, zlato. Tys mi řekla, že jsi šla s kamarády rovnou ze školy na taco ke stánku.“ „Aha,“ Sunny se koukala do noh postele. „Ne, nešla.“ Ford sepnul ruce a stiskl si je mezi koleny. Lhala mu, aby si nedělal výčitky.

„Bylas tam sama?“

Přikývla.

„A co jsi jedla? Vzpomeneš si na to?“ „Pikantní sýrové taco MistaTaco. A k tomu dietní cocacolu.“ „A co bylo v tom tacu?“

Sunny ohrnula nos.

„Mletý maso jako na boloňských špagetách chilli a spousta mazlavýho sýra. Moc mi to nechutnalo.“ „A víc nic?“

„Taky jsem měla salát. Ty mi vždycky říkáš, abych nejedla jenom zbytečnosti, tak jsem si dala vitamíny.“ „A co v něm bylo? Zkus si vzpomenout.“ „Klidně. Byl tam hlávkový salát, rajčata, červená paprika, takový ty dobrý kostičky.“ „Smažená houska?“

„Asi. A dressing s olivovým olejem.“

„To je všechno?“

,A spousta kukuřice. Tati, jak dlouho tu budu?“

Ford se rozhlédl po místnosti. Byla světlá a strohá, jako všude jinde ve Willowbrooku. Jediným ústupkem nízkému věku pacientů byl lepenkový Fred Flintstone, opřený v jednom koutě, a pár samolepek s dinosaury v dolní části okna.

„Možná jen přes noc. Až se pan doktor Lee přesvědčí, že ti ty jeho léky pomohly, vezmu si tě domů. A budu se o tebe starat. Stejně. si beru pár dní volna.“ „Vážně?“

Tvářička se jí rozjasnila.

„Opravdu. Budeš mít vlastního domácího doktora.“ Sunny zavřela oči. Byla ještě moc zesláblá. Chystal se vstát, ale Sunny promluvila. „Jaké léky mi dávají?“ Ford si zase sedl.

„Antibiotika. Dva druhy.“

Sunny otevřela jedno oko.

„Řádně léčený bacil se dá vyhnat do sedmi dnů. Když si ho nevšímáš, může tě otravovat i celý týden. Neříkal to tak Conrad?“ Ford se usmál. Ale zmínka o Allenovi v něm vyvolala nepříjemné pocity. Víš, co té hryže? „Jenže on mluvil o bolení v krku. To může otravovat týden.“ „Ale mě to pořád ještě drží.“

„Pořád? A bolí to?“

„Ne. Jen to občas cítím. Ale už to mám určitě dýl než týden.“ „Jenže je v tom rozdíl. Bolení v krku jenom otravuje. Je to bacil, který ti nemůže vážně uškodit. Ale salmonela ano. Kdybys byla mimino, bylo by to moc vážné. V takovém případě se mají užívat antibiotika. Když je někomu opravdu zle, jako tobě dnes v noci.“ Sunny se zhluboka nadechla a zase zavřela oči.

„Dobře, pane doktore,“ prohlásila, „já vám věřím. Jen abych se nedostala do závislosti na drogách.“ Ford se naklonil a dal jí pusu na čelo.

„Spinkej. Přijdu se na tebe zase podívat. Musím říct doktora Leeovi, co jsi jedla.“

Když se Ford vrátil na pohotovost, doktor Lee už byl na operačním sále. Rozhodl se tedy, že svá zjištění zatím sepíše. Bylo třeba uvědomit odbor životního prostředí, než se tím zkaženým jídlem přiotráví další pokud se to už nestalo. Aspoň bude dělat něco užitečného. Právě vešel do své kanceláře, když zazvonil telefon. Byl to Russell Haynes.

„Je mi líto, Marcusi, ale zdravotní odbor udělal to, co jsem čekal. Pověřili mě, abych vám oznámil, že od dnešní půlnoci jste na klinice ve Willowbrooku zproštěn všech povinností.“

Charles Novák otevřel oči a mžouravě se rozhlédl po svém malém obývacím pokoji. Usnul na pohovce, na prsou mu balancovala sklenička od whisky a z reproduktorů zněl naplno Mahler. Ale teď už byl Mahler zticha a k Novákovi doléhalo jen protivné, neodbytné zvonění telefonu.

Pomalu se posadil a zamrkal do tlumeného žlutého světla. Kolik toho vlastně vypil? Určitě víc, než byl zvyklý. Cítil se uvnitř vysušený a mírně přiotrávený. S námahou se postavil a potácel se ke zdroji toho rámusu. Cestou zakopl o láhev whisky. Zaklel, zvedl ji a praštil s ní na stolek. Kolik tak může být? Mrkl na hodiny nad krbem: blížila se půlnoc.

„Doufám, že tě netahám z postele.“

Ten hlas poznal okamžitě. Byl to Scott Griffen, jeden z mála lidí z Helicalu, se kterým byl dosud ve styku. Ale tohle nevypadalo na přátelský telefon.

„Ne, byl jsem jenom. Byl jsem.“

„Tak si představ, kdo mi volal, Charlesi.“ Novák si odkašlal. Slyšel, jak je Griffen naštvaný.

„Nevím. Jak bych to mohl.“

„Ten, komu tys volal před pár hodinami. Komu jsi vyhrožoval, že mu způsobíš velký potíže, jestli jsem to tedy správně pochopil.“ „Ne, Scotte, tak to nebylo, já jsem mu nevyhrožoval. Já.“ „Mluvil jsi o mně?“

Novák se zarazil. Samozřejmě, že o něm mluvil; chtěl to trochu nafouknout, ukázat, že není sám, kdo si myslí totéž. Měl už dost v hlavě, když telefonoval. Teď si nebyl jistý, jestli to bylo zrovna chytré.

„Ne, Scotte. Samozřejmě, že ne.“

„Charlesi, mluvil jsi o mně?“

„Ne. Ne, nemluvil. Řekl jsem, o co mi jde, abych.“ „Jemu?“ Griffen už křičel. „Proboha, Charlesi, posral se ti rozum? Přece jsme si řekli, že to zůstane mezi námi. Řekli jsme si, že když budeme chtít něco udělat, necháme si to pro sebe.“ „Ale já jsem.“

Novák se posadil. Udělal chybu, že jednal za Griffenovými zády. Teď ho budou podezírat, to je jasné, dostanou strach, že jejich mlčení už není zaručené. Ale je to tak důležité, když se toho tolik ocitlo v sázce? „Podívej, Scotte, možná jsem se trochu ukvapil, ale.“ „Proboha, ukvapil?“

„Já jsem si myslel, že se za nás postaví. Že se na to bude dívat jako my. Slyšel jsem ho, jaký má názor na rezistenci. Myslel jsem si, že bude naším spojencem. Může zasáhnout přímo. To je lepší než kličkovat a .“ „Můj Bože, Charlesi, jak můžeš být tak děsně naivní? Vsadím se, že do pěti minut po tvém telefonu volal Washington. Teď na nás svedou všechno, co se stane, všechno, co se objeví v tisku, dokonce i kdejaký výmysl. Budou si myslet, že za to můžeme my. A budou si teď na nás dávat pozor, Charlesi, díky tobě. Tomu věř. Chápeš, cos provedl?“ „Promiň, Scotte, já. Já jsem jenom.“

Novák zavřel oči. Všechno se to zvrtlo, všechno bylo špatně. A nikdo nechtěl nic udělat. Všichni se báli o svou židli.

„Poslyš, Scotte, tohle všechno by nevadilo, kdyby byli udělali to, na čem jsme se s nimi dohodli. Nic jiného jsme přece nechtěli. Kdyby udělali to, co jsme dávno předvídali.“ Novák slyšel, jak Griffen prudce oddychuje.

„Tak teď poslouchej zase ty, Charlesi. To jsou lidi, kteří mají moc. Před pěti lety jsme se dohodli, že je do toho zasvětíme. A když jsme to udělali, znamená to, že jsme jim přenechali rozhodování. Věděli jsme, k čemu dojde, a taky k tomu došlo. Ale teď už je pozdě měnit pravidla hry. Oni to mají v rukou. Oni rozhodují a nedají si to vzít.“ „Tak proč něco neudělají? Prokristapána, vždyť tady lidi umírají! A oni si tam jen tak klidně sedí. Takhle jsme si to nepředstavovali. To, co jsme udělali, to mělo. To mělo být pro všechny.“ Chvíli bylo ticho.

„Scotte?“

„Na všechno už je pozdě, Charlesi. Pozdě.“ Příštího dne v půl šesté ráno přivolala Sunny sestru a stěžovala si, že má sucho v ústech. Sestra jí dolila karafu, kterou Sunny během noci vypila, a pak jí změřila tlak a puls. Obojí bylo normální, puls byl možná trochu pomalejší. Průjem ji už přešel, ale břicho měla zduřelé a citlivé na sebemenší dotek.

„To dělá možná to bolení v krku,“ poznamenala Sunny. „Mám tam streptokokovou nákazu. To mi řekl táta.“ Sestra si všimla, že Sunny mluví nezřetelně, ale přičítala to její zesláblosti a časné ranní hodině. Pomohla jí, aby se napila. Bylo zřejmé, že má žízeň, ale polykala ztěžka. Před odchodem sestra ještě poznamenala, že doktor Lee přijde na oddělení kolem desáté a že mu řekne, jak se Sunny daří.

„Zase si odpočiň,“ dodala.

Sunny si lehla a zavřela oči. Se zavřenýma očima to bylo lepší. Nevolnost, která se jí znovu zmocňovala, trochu ustoupila.

Ford už chtěl nastartovat, ale vtom si všiml něčeho nezvyklého. Na konci příjezdové cesty stály u červeného dubu štafle, přivázané řetězem. Byly to takové hliníkové štafličky, jaké člověk používá v domácnosti a kolem domu na různé drobné práce. Sice nepřekážely, ale byly tam. Právě v místě, kde se odbočuje do ulice. Chvíli se na ně zmateně díval. Malé hliníkové štafle, připoutané řádným ocelovým řetězem a zbrusu novým zámkem. Vystoupil a šel se tam podívat.

Bylo půl osmé a lidé odjížděli do práce. Kolem něho projížděla auta a před retardérem na rohu přibrzďovala. Julian Merrow, otec jedné Sunnyiny kamarádky, mu přátelsky pokynul a Ford mu roztržitě mávl. Rozhlížel se po ulici a pak znovu hleděl na štafle. Na jednom stupínku byla velká červená písmena: BZZ.

Byl už na dálnici Santa Monica, když mu to začínalo být jasné. Usilovně dumal, kde už něco takového viděl, a konečně si vzpomněl. Před třemi lety, krátce po smrti své ženy, si vyjel s Conradem Allenem na ryby na Malibu. Najali si loď, spálili se na slunci a jak náleží se opili. Vraceli se za soumraku, už vystřízlivělí a hladoví, a zašli do restaurace, kterou Allen znal. Elegantní terasa s pergolou z vinné révy byla vyhrazena pro soukromou party, a podle aut, která parkovala venku, nešlo o žádné chudáky. Když vcházeli hlavním vchodem, ukázal Allen na množství fotografů, kteří stáli okolo na štaflích a snažili se nahlédnout na terasu. „Chtějí si vyfotit zadek Julie Robertsový,“ poznamenal. Ford vztekle vypnul ventilátor se studeným vzduchem a uvažoval, jestli to byla jejich poslední společná rybářská dovolená.

Konečně se mu rozbřesklo a pochopil to. Nějaký fotoreportér se doslechl, že má být suspendován, a řekl si, že by z toho mohl něco vytlouct. Předpokládal, že se ta novinka brzo rozkřikne a že Fordův skromný domek bude plný lidí, stejně jako parkoviště před Willowbrookem, a tak si vyhlédl místečko v úkrytu vhodně umístěného stromu. Asi přišel hodně brzy, viděl, že se zatím nic neděje, a odskočil si do bufetu na kávu a koblihu.

Ford se musel zasmát. Byla to legrace. Ten chlápek bude pěkně otrávený, až se vrátí a zjistí, že auto je pryč. Ale smích mu brzy zhořkl: jeho odchodem se Willowbrook novinářů nezbaví. Byla to v celé té situaci jeho jediná útěcha, a taky to, že Lucy Patouová se bude muset s tou mnohohlavou novinářskou hydrou potýkat sama.

Uvědomil si, že je to jinak. Když jim stojí za to, aby si k jeho domu připoutali štafle, je to teprve začátek novinářského šťourání v jeho práci i v osobním životě. Ale jak to, že se o jeho odvolám dozvěděli tak rychle? Neuměl si představit, že by Haynes zvedl telefon a zavolal LA Times. Haynes tisk nesnášel od vzpoury ve dvaadevadesátém roce. Tehdy o Willowbrook nikdo ani nezavadil, aby se přesvědčil, co se děje. Byli moc vystrašení. Možná jim zavolal Lionel Redmond. Nebo samozřejmě Lucy Patouová. Ale proč? Ledaže by si ho nemocnice vybrala jako obětního beránka. Nepříjemně ho zašimralo v žaludku a přepadla ho úzkost.

„Nepodléhej stihomamu,“ řekl nahlas prázdnému autu.

Zapnul rádio, ale hudba ho neutěšila. Blížil se k výjezdu na Wilmington Avenue. Náhle si uvědomil, proč je vlastně tady. Musí myslet na Sunny. Co budou v novinách vykládat, až se o ní dozvědí? Představoval si, jak houfně fotografují nemocnou Sunny, a uháněl po výjezdu. Ozvalo se ječeni brzd a rozčilené troubení, jak se bezúspěšně pokusil stihnout zelenou na Wilmingtonově třídě.

V osm probudil Sunny zřízenec s vozíčkem; přivezl snídani. Mrkala, snažila se zaostřit na jeho obličej, jak stál u nohou lůžka, ale nedařilo se jí to.

„Dobré jitro!“ pozdravil ji vesele a přátelsky. Ale ona to vnímala zastřeně, jako by mluvil do polštáře.

Pokoušela se posadit, aby mohla jíst, ale byla příliš zesláblá.

„Copak je, děvče?“

Vzal ji pod rameny a pomáhal jí zvednout se. Dech mu voněl pomerančovým džusem.

„Já ne. Nemu.“

Nebyla schopna promluvit. Jako by jí zdřevěněl jazyk.

„Já neee.“

Rozplakala se, slzy jí stékaly po horkých tvářích. Zřízencův rozmazaný obličej se jí vzdaloval; nerozuměla, co jí říká. Pak slyšela dunění jeho kroků; odešel. Snažila se podívat, kam šel. Vozík tam nechal. Viděla různobarevné talířky a ovoce. Ale všechno se to vlnilo, jako by se dívala do vody. Pokusila se vykřiknout, ale nepoznávala svůj hlas. Vyděsila se.

Obklopila ji spousta lidí. Všude byly ruce. Slyšela nejasný hovor, naléhavý a energický. Nějaký prst jí sáhl na oční víčko. Osnilo ji ostré světlo, zaplavilo ji a znemožnilo na cokoli myslet.

Doktor Lee snídal v nemocniční restauraci, když se ozval interní rozhlas a svolával Modrou jednotku. Dorazil k Sunnyinu lůžku, podíval se jí na oči a v tu chvíli mu bylo jasné, že jeho včerejší předběžná diagnóza byla chybná. Tohle není salmonelóza. Oční víčka, skleslá přes neměnné rozšířené panenky stav, který se nazývá ptóza, její marné pokusy promluvit, neschopnost artikulovat to byly dva jasné úkazy, které ho notně poplašily. Tohle není salmonelóza. To je botulismus.

Teď bylo nutné rychle jednat.

Nebezpečí botulismu nepochází z bakterie samé, ale z toxinu, který vylučuje, když se naruší její buňky. Jestliže uzraje v potravě ideálním prostředím je pro ni špatně konzervovaná zelenina vypouští protoxin, který po sloučení s žaludečními enzymy vytváří plnohodnotný jed, a ten velmi lehce vstřebává tenké střevo.

Closfridium botulinum je zrádná odrůda s osmi subtypy, které produkují různé druhy jedu. Na západní straně Skalnatých hor se vyskytuje nejvíce subtypu A, který je nejnebezpečnější. Tento drobounký organismus vylučuje nejprudší jed, jaký lidstvo zná.

Toxin proniká krví a lymfatickým systémem k periferním nervům. Napojí se na nervové ploténky ve svalech a odstartuje chemický efekt, který působí, jako by se přestřihly dráty. Počáteční útok se soustřeďuje na mozkové nervy; zhoršuje zrak, sluch a řeč. Celková slabost postupně přechází v nehybnost a posléze v zástavu dechu. Když doktor Lee zjistil symptomy Sonii Fordové, pochopil, co jí hrozí: že se mu zadusí přímo před očima.

Ustoupil od lůžka a pohlédl do zachmuřených tváří sester a lékařů. Byl tu Cari Doxopoulos a Janet Harbinová, rezidenti třetím rokem, ale všichni ostatní byli v Modré jednotce nováčky.

„Přestěhujte laskavě pacientku na jednotku intenzivní péče, monitorujte činnost plic a věnujte zvláštní pozornost případnému útlumu dechové činnosti. Potřebuji jasně stanovit vitální kapacitu plic a inspirační objem, a to každé dvě hodiny. Kdyby došlo k sebemenšímu poklesu, budeme ji intubovat a napojíme ji na respirátor.“

Pak odešel do své kanceláře a spojil se horkou linkou s CDC. Krátce prohovořil situaci s konzultantem, který požádal o vzorky a upozornil, že výtěr stolice musí být pořízen bez klystýru, má být uchován v chladu, ale nesmí se nechat zmrznout. Informoval Leea, kde dostane trojmocný botulinový antitoxin: CDC zajišťuje zásobu těchto léků po celých Spojených státech na místních letištích nebo v jejich blízkosti a v karanténních stanicích. Lee zajistil dodání antitoxinu do Willowbrooku a spěchal zpátky na dětskou jednotku intenzivní péče, kde ležela Sunny, napojená na několik monitorů.

„Dobrá,“ postavil se v hlavách lůžka. „V žaludku nebo v dalších částech zažívacího traktu může být ještě nestrávená toxická potrava. Udělejte laskavě výplach žaludku a střev a dejte jí klystýr. Paní doktorko Harbinová.“ Otočil se k mladé rusovlasé ženě. Na čele měla drobné kapičky potu.

„Prosím, pane doktore?“

„Jaký je váš názor na výplach žaludku při otravě botulinem?“ Ford přišel na jednotku intenzivní péče krátce po půl deváté. Sunny měla intubaci a dýchala pomocí respirátoru. Viděl všechno do nejmenších podrobností, ale nebyl schopen to pochopit, nevěřil svým očím. Zmocňovala se ho závrať.

„Co to. To přece.“

Lee se ho ujal a odvedl ho od lůžka, kde jeho dcerka, před chvílí jenom nemocná, najednou bojovala o život.

Usadil ho ve své kanceláři, dal mu do ruky plastikový pohárek a něco říkal, ale Ford nevnímal. Lee to zopakoval. Ford zvedl pohárek a napil se. Byl to koňak.

„Padesát gramů živočišného uhlí,“ říkal Lee, naklonil hlavu a napřáhl ruce, jako by mezi nimi něco stálo. Povzbudivě se usmál, zřejmě zaujatý tím, co rukama znázorňoval.

„Živočišné uhlí je dobré. Vstřebává toxiny. Myslím, že není důvod k obavám.“ Ford to konečně pochopil a pokusil se o úsměv. Ale skoro ho to zabolelo a měl pocit, že se šklebí. Stěží se ovládal. Bál se, že se rozpláče.

„Není důvod.“

Nepodařilo se mu větu dokončit. Lee našpulil ústa a znovu promluvil.

„Do jisté míry. Smůla je, že se to vyvinulo až do tohoto stupně. Ale jak víte, botulismus se vyskytuje zřídka a těžko se rozpoznává. Kdyby vaše dcerka přišla s tím, že má poruchy vidění, ztěžka mluví a tak podobně, byl bych určil diagnózu správně. Ale když to bylo tak.“ Podíval se na své prázdné ruce. Ford si uvědomil, že je v rozpacích, nebo je dokonce rozčilený. Dopil a nalil si ještě koňak.

„Chápu,“ vypravil ze sebe.

Doktor Lee dostal rozhřešení. Opřel se v židli pohodlněji.

„Přerušil jsem léčbu antibiotiky. Aminoglykosidy se na sekundární infekce nemají užívat, protože mohou případně povzbudit blokádu nervů ve svalech. Taky je třeba dát pozor, aby se bakterie nenarušovala, když už je ve vnitřnostech.“ „Dobrá,“ řekl Ford. Najednou si přál honem se vrátit k Sunny. Uvědomil si, že špatně posuzoval její obtíže; to by byl u sebe nikdy nečekal. Je to tím pracovním vypětím; nákaza, Žralokova smrt, Dennyho smrt, hádka s Allenem, stres, Patouová. Všechno se obracelo proti němu, rozvracelo ho to. Cítil se tak nejistý, jako ještě nikdy v životě. Musí si dát pozor, aby si zachoval chladnou hlavu. Musí mít sílu. Kvůli Sunny.

„Patrně to bylo tak, že Sonia.“

„Sunny.“

„Že Sunny přijala s potravou nějaký protoxin. Možná v té restauraci, o které vám řekla.“ „Nepotřebuje kvůli tomu bacilu brát antibiotika?“ Lee si hrábl do černých vlasů; měl je husté jako kožešinu.

„Prosím?“

„Říkal jste, že u ní chcete vysadit antibiotika. Nerozuměl jsem.“ „Aha. Ne. Abyste pochopil, bakterie botulinu potřebuje určité dost složité prostředí, aby vyzrála. Vlastně není příliš odolná, pokud se nevyskytuje ve formě výtrusů.“ „Výtrusy, ano.“ Ford se rozpomínal na své znalosti bakteriologie. Botulin je bakterie, která tvoří výtrusy, klostridia, stejně jako ten bacil, který napadl pacienta doktora Wingatea.

„Výtrusy jsou velmi houževnaté,“ vysvětloval Lee. „Přežijí var, zmrazení, ionizující záření i chemikálie.“ „Skoro jako byste se jim obdivoval.“

Lee se na okamžik zarazil, ale pak pokračoval.

„Ale jakmile se rozmnoží, nejsou už tak odolné.“ „Říkáte, že v každém případě zajdou. V Sunny. V jejích vnitřnostech.“ „Ano. I kdyby je zkonzumovala ve formě výtrusů, i kdyby se rozmnožily a staly se z nich bakterie, v jejím zažívacím ústrojí nemohou přežít. Je to pro ně příliš kyselé prostředí. My se musíme soustředit na účinky jejich toxinu.“ „Dobrá.“

„Jak už jsem řekl, vyčistili jsme její zažívací ústrojí a dáme jí antitoxin, jakmile ho tu budeme mít.“ „Co to je?“

„Prosím?“

„Co obsahuje ten antitoxin?“

„Vyvinuli ho v CDC. Dělá se v dvacetimilitrových ampulích a je to výtažek z koňského séra. Někteří pacienti na to reagují hypersenzitivitou průměrně asi každý desátý. Ale myslím, že toho se nemusíme obávat.“ Ford vstal. Chtěl už jít za Sunny.

„Pořád mi říkáte, pane doktore, že se nemusím ničeho obávat. Ale já se bojím.“ Pokusil se o úsměv, ale z výrazu doktora Leea pochopil, že se mu to moc nepovedlo.

„Jak dlouho potrvá, než se z toho zotaví?“ zeptal se ještě.

Lee pokrčil rameny.

„Je možné se na to dívat z lepší nebo z horší stránky. Rekonvalescence z následků botulismu je hodně zdlouhavá. Trvá to měsíce. Pacient si může stěžovat na zesláblost třeba i celý rok po překonání akutní fáze.“ „A ta lepší stránka?“

„Nu, postupně, časem, a při náležité péči se může úplně uzdravit.“

Když se Ford odpoledne dostal domů, čekaly tam na něj dva televizní přenosové vozy a nejméně deset novinářů a fotografů. Nebyla to taková horda, s jakou asi počítal majitel štaflí, ale příjemné to tak jako tak nebylo. Na sklo se mu nalepily objektivy, zazářily blesky. Ford musel zamračeně vyčkávat a křečovitě se držel volantu. Jakmile vystoupil, už se na něj sesypali jako smečka hyen.

„Pane doktore Forde, kolik už je mrtvých?“ „Pane doktore, myslíte si, že si vás okresní zdravotní odbor vybral jako oběť?“ „Jaké jsou důvody vašeho propuštění?“ Ford se prodíral k domu, a teď se k té řvoucí pakáži otočil.

„Nebyl jsem propuštěn. Beru plnou gáži a byl jsem jen suspendován na dobu vyšetřování.“ „Zavinil jste smrt poručíka Denayho?“ Ford cítil, jak rudne. Sáhl po klíčích a umiňoval si, že se nesmí dát znovu strhnout k tomu, aby s ním tihle úchylní darebáci cloumali.

„Pane doktore, jakou naději má vaše dcera?“ Všichni se otočili, kdo se to zeptal. Zřejmě se ještě všichni neznali. Dopředu se tlačil s kazeťáčkem malý plešatý chlap s vyšisovanými řasami.

„Ptal jsem se, jakou má vaše dcera naději, že se z té infekce uzdraví?“ Fordovi ztuhla krev. Měl chuť popadnout kazeťák a vrazit ho tomu pacholkovi do krku.

„Moje. Moje dcera onemocněla na botulismus. Nemá to nic společného s nákazou stafylokokem.“

„Budete ji léčit vy osobně?“

Ostatní tazatele okřikli. Jak by ji mohl léčit, když ho suspendovali. Ford využil toho, že od něho na chvíli odpoutali pozornost, a vklouzl do domu.

Smečka venku však kupodivu nepřestala vykřikovat své otázky. Ford šel do kuchyně v zadní části domu a nalil si chladné pivo.

Zavřel lednici, opřel se o ni a přitiskl si studenou láhev na čelo. Co tomu řeknou sousedi? Nemá zavolat policii, aby přinejmenším dostal ty zmetky ze svého trávníku? Zazářil blesk. Forda napadlo, že to mohl čekat. Za kuchyňským oknem stál nějaký chlápek. Chystal se znovu zmáčknout spoušť, aby zachytil doktora v úzkých. Musel přelézt několik plotů, aby se dostal za dům. To byla poslední kapka.

„Vypadněte z my zahrady!“

Ford běžel k zadním dveřím, odsunul zástrčku a vyběhl do zahrady. Kupodivu na něj ten chlap čekal. Byl vysoký nějakých sto osmdesát centimetrů a měl na sobě vojenské maskáče. Usmíval se a zvedal aparát, aby pořídil další obrázek. Ford si ani neuvědomoval, co dělá, a vyrazil kupředu. Popadl fotoaparát, druhou rukou chytil toho chlapa za bundu, otočil ho a táhl ho za sebou. Ten se nijak nebránil, zřejmě na to byl zvyklý, a jen čekal, aby se se svými fotkami dostal do bezpečí. Fotoaparát si držel pevně, ale nechal se vléci domem a otloukat o zdi a o nábytek. Ford na něj z plna hrdla ječel, byl už docela mimo. Když otevřel přední dveře, znovu na něj zaútočily blesky a řev otázek. Bylo to jako malý výbuch. Vystrčil vetřelce mezi ostatní. Třásl se a popadal dech.

„Jste tady. Jste tady na soukromém pozemku,“ křičel. „Zmizte, nebo zavolám policii!“ „Doktore Forde, hrozí nebezpečí, že se ta nemoc rozšíří?“ Jako by ho neslyšeli.

„Necháte tam svou dceru?“

Ford couvl zpátky do domu a práskl dveřmi. Zavřel oči, zhluboka dýchal a snažil se získat rovnováhu.

„Budete rezignovat?“

„Bude vás Dennyho rodina žalovat?“

„Pane doktore.“

Otázky tlumeně dopadaly přes zavřené dveře. Bylo mu nanic a po výbuchu vzteku byl celý zesláblý. Strnule prošel všemi místnostmi, zatáhl záclony a rozsvítil světla, přestože venku byl jasný den.

Když ho zavolal Conrad Allen, byl Ford v obývacím pokoji a škvírou v zácloně pozoroval několik zbývajících novinářů. Allenův hlas zněl unaveně.

„Ahoj, Marcusi. Chtěl jsem se tě zeptat, jak se máš.“ Od té hádky spolu nemluvili. Ford se posadil.

„Děkuju, ujde to.“

Nastala trapná odmlka. Pak Allen pokračoval.

„Jsem. Je mi moc líto Sunny. Nechtěl jsem tomu věřit. Odpoledne jsem mluvil s doktorem Leem. Myslí, že není.“ „Není třeba se obávat, já vím. Jak je na pohotovosti?“ „Patouová shromáždila všechny rezistentní případy.“ „Hm, hm.“

„Tu atmosféru si asi umíš představit.“ Uměl. Dokonale. Gangsteři, tuláci, pár nevinných kolemjdoucích, ale většinou takoví, co se živí svou mazaností a berou si bez ptaní, co chtějí; a všem se nařídilo, že budou ležet v posteli a brát to, co slouží prospěchu celé zdejší společnosti. A budou se dívat na zprávy, stejně jako všichni ostatní, a budou se dovídat temné podrobnosti o tom, jak to bylo s Dennym a se Žralokovým jazykem, pitevní zpráva pronikla na veřejnost, nepochybně za slušnou odměnu. Ford předpokládal, že Patouová se bude snažit situaci uklidnit.

„Už přijeli z CDC?“ zeptal se.

„Jo, pár bacilobijců už jsem potkal. Obcházejí důležitě kolem a potřásají hlavami. Pochybuju, že si s tím vědí rady.“ Chvíli mlčeli.

„Marcusi?“

„Ano?“

„Přemýšlel jsem o tom. Já vím, že ti není vhod, že odcházím.“

„Já jsem byl včera trochu mimo, Conrade. Přišlo to zničehonic, navrch ke všemu ostatnímu.“ „Jistě. Jistě, já tě chápu. Ale chtěl jsem ti říct, že bych mohl Sunny bez problému přestěhovat do CedarsSinai, kdybys chtěl. Bylo by to pro vás lepší.“ Ford prudce vztyčil hlavu.

„Proč myslíš?“

„No, proč máš za ní jezdit tak daleko? O nic jinýho nejde. Budeš ji mít blíž, když ji budeš navštěvovat.“ „Jezdím do Jihocentrální čtvrti sedm let, Conrade. Nijak mi to nevadí.“ „Ale počkej, člověče. Přece víš, o čem je řeč.“ „To tedy nevím.“

„Myslím, že víš. Ale když chceš, abych ti to přeslabikoval, tak prosím: nevíme přece, co se to tu vlastně děje, z mikrobiologického hlediska. A když sečteš a podtrhneš i všechno ostatní, myslím, že máš právo Sunny odsud vzít.“ Ford zavřel oči. To se dalo čekat.

„Marcusi?“

„Jo, jsem tu. Já jen přemýšlím, jak by to vypadalo.“ Allen mlčel. Ford slyšel kroky na chodbě. Byly stěží slyšitelné, ale zřetelné. Pak zvuk zavíraných dveří. Když Allen znovu promluvil, zdálo se, že má sluchátko blízko u úst. Mluvil šeptem.

„Člověče, co je komu do toho, jak to vypadá? Teď není čas přemýšlet o zásadách. Zvlášť po tom, jak se k tobě zachovali.“ „Ale do háje se zásadami, Conrade. Já Willowbrooku věřím. Věřím lidem, co tam pracujou, a když je tu ta šlamastyka, zůstanu s nimi. Nebudu opouštět loď kvůli několika pitomým reportérům a ouřadům z radnice.“ Allen si do telefonu povzdychl.

„Dobře, jak chceš. Je to tvá dcera. Je to na tobě.“ A zavěsil. Ford seděl a koukal na záclony. Stiskl rty a zavřel oči. Allen měl pravdu, ale na druhé straně ji zase neměl. Člověk se svých zásad musí držet, na tom se nic nemění ani okolnostmi, ani špatným zacházením. Rozhlédl se kolem. Bylo to poprvé, co byl takhle sám doma. Zmocnil se ho zvláštní pocit, jako by se na něj dívala Carolyn. Co by tomu řekla, že chce nechat Sunny v Jihocentrální čtvrti? Zvedl telefon a vyťukal číslo Helen Wrayové.

„A víš, jak jsem si připadal?“ zeptal se Helen, když uklidili nádobí a usadili se na gauči se zbytkem burgundského, které se Helen rozhodla přinést.

„Asi hodně uboze. Když si představím všechny ty foťáky, které míří na mě, a všichni se ptají, ale neposlouchají, co odpovídám.“ „Jistě, to taky. Ale když jsem se tak na ty lidi koukal, napadlo mě, že se na mě zlobí. Že mi to přejou. Že chtějí, aby to dopadlo špatně.“ „Ale to je přece nezajímá. Chtějí jenom dobře prodávat noviny.“ Ford se předklonil a pohrával si se skleničkou.

„Ano. Ale kromě toho tam bylo něco.“ Nakrčil čelo, pokoušel se přijít na to, co mu tak vadilo. „Víš, jak mi to připadalo?“ Otočil se k ní a všiml si, jak vypadá unaveně. Nejspíš se těšila, že půjde brzy spát, a místo toho přišla za ním. „Jako bych byl nějaké cizí těleso. Jako bych vyvolával imunitní reakci, Jako by tkáň cítila, že tohle k ní nepatří. Že je to něco odlišného.“ „Jako antigen.“

„Přesně. Všechny ty divoce aktivní mikroorganismy útočily se svými foťáky, mikrofony a anténami na můj povrch; shlukly se, aby mi protrhly membránu.“ „Tak dost. Děláš z toho filmový horor.“ Ford se opřel a přikryl si dlaní unavené oči.

„Přísahám, že je to tak. Přesně. Filmový horor.“ Helen se k němu přiblížila, voňavé vlasy ho pohladily po tváři. Odtáhla mu ruku a na ty oči ho políbila.

„Mmmmmm,“ zavrněl Ford, ale bylo to spíš ze zdvořilosti. Tady se nemohl dostat do takového stavu vzrušení jako u ní. Nemohl zapomenout, že sedí na gauči, který kupovali s Carolyn. Ale byl rád, že přišla. Měla na sobě zase ty přiléhavé džíny a tričko s vybledlým červeným nápisem YOSEMITE. Tohle oblečení mírně tlumilo její až vyzývavou přitažlivost. Takhle se mu líbila nejvíc.

„Musíš se dívat kupředu. Brát věci z té lepší stránky.“ Ford se na ni podíval. Zblízka ho její dravčí pohled skoro hypnotizoval.

„Myslíš jako ten chlápek v té anekdotě?“ „V jaké anekdotě?“

„Nějaký člověk vypadl z okna věžáku. Než dopadne na chodník, trvá to deset vteřin. A jak tak padá, říká si u každého patra: Ještě pořád je to dobrý, ještě pořád je to dobrý.“ Helen se usmála.

„Ty nepadáš. Sunny se uzdraví. Novák ti pomůže přijít na to, jak na zlatého žrouta. Vrátíš se ke své práci.“ „Marshall West vyštrachá peníze na nové traumatologické středisko. Vagabundi složí zbraně. Demokrati budou mít v Kongresu většinu.“ „Tak vidíš, že to jde,“ stiskla mu Helen kamarádsky ruku. „Do dvou měsíců se budeš až po lokty hrabat v břiše nějakého pomláceného flákače.“ „A všechno bude normálka,“ uzavřel Ford a přál si, aby měla pravdu.

V restauraci, kde Sunny jedla, byly testy na Clostridium botulinum pozitivní. Experti z CDC ho izolovali z kukuřičných konzerv, které majitel restaurace koupil v jakémsi poničeném skladu obchodního domu nedaleko Hermosilla v Mexiku. V Los Angeles se vyskytly tři další případy otravy a zjistilo se, že pocházejí z téhož pramene. Restaurace byla uzavřena.

Navzdory Heleninu ujištění Ford padl. Stále padal. Rozhodně to tak vypadalo. Byl to volný pád. Mezi ním a smrtelným koncem nebylo nic, co by ho zadrželo. Sunny neměla na sérum z CDC negativní reakci, ale ani jí nepomohlo. Celé hodiny vysedával u jejího lůžka, držel ji za malátnou ruku, sledoval přístroj, který jí dodával kyslík. Bez přestání na ni mluvil a doufal, že k ní jeho hlas dolehne.

Po třech dnech jejího pobytu v nemocnici si ho doktor Lee znovu pozval do své kanceláře.

Bylo vidět, že je přetažený a unavený. Postupující krize na pohotovostním oddělení zasáhla všechny. Snaha doktorky Patouové zadržet nákazu měla sice chvilkový účinek, ale mezi izolovanými pacienty došlo ke třem dalším úmrtím. Na parkovišti před nemocnicí se novináři už doslova utábořili a Russell Haynes si musel vyžádat na okresní policii posilu, aby ambulancím a zaměstnancům zajistila přístup do nemocnice.

Leeův stůl byl plný lékařských časopisů a knih. Ford si uvědomil, že některé zná z dob studia. Když Lee viděl, že si toho Ford povšiml, vzal do ruky jeden z nejtlustších svazků.

„Pamatujete se? Haddad a Winchester. Jak vidíte, pustil jsem se do studia.“

„Doufám, že máte dobré výsledky,“ řekl Ford suše. Neměl chuť na odbornou debatu.

Lee pokrčil rameny a vrátil knihu na balancující hromadu. Uvelebil se v židli a sepnul své jemné drobné ruce na břiše.

„Abych byl upřímný, pane kolego, Sunnyina choroba. Hm, jsem z ní trochu zmatený.“ Čím dál tím hůř, pomyslel si Ford.

„Jak to?“

„Nu, je to. Především vám musím sdělit, že jsem to podrobně probíral s Ritou Benowitzovou z CDC; je specialistka na tento druh nemocí. Snad abych začal s fakty. Včera navečer, brzy po tom, co jste odešel, jsem dostal zprávu z laboratoře. V Sunnyině stolici našli vysoké množství botulinu. Ve formě výtrusů, ale taky ve vyzrálé podobě.“ „Nakazila se. To už jsme přece věděli.“ „Ne, já nemluvím o vzorcích, které jsme brali, když jsme ji přijímali. Tyhle vzorky jsme brali včera. Bakterie má vyšší koncentraci než předtím.“ „Množí se?“

„Patrně. Pokud nepochází ještě z nějakého zbytku potravy. Ale pochybuji o tom. Skoro bych řekl, že se mi to zdá nemožné.“ „Ale říkal jste, že k tomu nemůže dojít. Že kyseliny zažívacího traktu to znemožní.“ „Ano, za běžných okolností by to tak mělo probíhat. Množit se mohou u dětí do půl roku, protože jejich střevní prostředí je poměrně sterilní a málo kyselé. Ale u dospělých bakterie normálně nepřežívá. Jenomže a to mám právě od doktorky Benowitzové CDC teď určilo čtvrtý typ této choroby a nazvali jej botulismus neurčené klasifikace, zkráceně BNK.“ Ford se ušklíbl.

„To znamená, že prostě klasifikaci nemá?“ „Přesně tak. Objevily se případy, které vybočovaly z normy, a týkaly se i dospělých. Snažili se popsat nepopsatelné, proto to nazvali takhle. Lidé v této skupině, infikovaní BNK, musí být starší než jeden rok a původcem nemoci nesmí být potrava nebo rána.“

„Tomu nerozumím. Sunny to dostala z jídla.“ „Počkejte, ještě okamžik. Není důležité, kde k tomu Sunny přišla, ale jestli se bakterie v jejím zažívacím traktu mohou množit. Víme, kde a jak je chytila, ale nevíme, proč přežívají, a dokonce se ještě v jejích vnitřnostech množí. Musíte si uvědomit, že je to zatím panenská půda, ale několik málo věcí už víme. Doktorka Benowitzová je předsvědčená, že většina případů BNK jsou dospělé varianty dětského botulismu. Pacient trpí nějakou abnormalitou zažívacího traktu, která umožňuje zrání výtrusů. Má nízkou tvorbu kyselin nebo poměrně sterilní střevní prostředí, tj. Nedostatek střevních bakterií. Příčinou je obvykle předchozí léčba širokospektrými antibiotiky.“ „Sunny je naprosto normální,“ reagoval Ford matně.

Lee se na něj chvíli díval.

„Nemá žádné mimořádné zkušenosti s antibiotiky?“ „Nic neobvyklého. Vždycky jsem dohlížel na to, aby je brala jen v nutných případech.“ Lee se díval na své sepnuté ruce a v zamyšlení spojil palce proti sobě.

„Tak co budeme dělat?“ zeptal se Ford.

Lee neváhal dlouho. Zřejmě už měl představu, co je nutné udělat.

„Není snadné se rozhodnout. Dokud má správnou a systematickou léčbu, nehrozí bezprostřední nebezpečí. Ale aby užívala antitoxin dlouho, to by se mi zdálo. Problematické. Můžeme nějakou dobu udržovat dosavadní hladinu, ale časem bych se bál negativní reakce. A nerad bych dávky zvyšoval.“ „Kolik máme času?“

Lee se pokusil o úsměv.

„Uvidíme, co teď přijde.“ Chystal se ukončit setkání a pokusil se o optimistický tón. „V určitém okamžiku se to zlomí a většina bakterií se vzdá.“ „A co když ne?“ zeptal se Ford.

„Pak budeme muset uvažovat, jak ten bacil zlikvidovat.“ „Zlikvidovat? Myslíte pomocí antibiotik?“ „Ano. Penicilin je kontraindikativní, protože narušením buněčné stěny bychom získali víc toxinu, a ona už víc toxinu nesnese. Ale jsou tu další možnosti. Chloramphenicol, metronidazol. Vancomycin.“ Ford měl náhle pocit déjá vu. Ty názvy byly jako ukazatele na cestě k zániku. Ale honem se ubezpečil, že Sunnyina infekce nemá nic společného s tím, co se děje na pohotovostním oddělení. Lee stále ještě mluvil.

„.má jistý účinek. Chloramphenicol, jak víme, blokuje syntézu bílkovin; zarazí aktivitu bakterie, aniž by ji roztrhal na kusy. Myslím, že tím bych začal.“ Ford hleděl doktoru Leeovi upřeně do tváře. Chtěl v ní spatřit kapku naděje.

Lee odvrátil pohled.

Zkusili choramphenicol. Ale pevné i tekuté části ze Sunnyina zažívacího traktu byly i nadále na botulin pozitivní. Čtvrtý den ji přepadl krátký, ale výstražný záchvat srdeční slabosti. Ve dvě hodiny po půlnoci se sinusoida srdečního rytmu přerušila, srdeční cévy postihla křeč. Byla přivolána Modrá jednotka a lékaři předepsali digoxin. Během dvou minut se obnovil normální puls.

Ford se to dozvěděl ráno, když přišel za Sunny. Vyvedlo ho to z míry. Bez ohledu na ostatní pacienty se začal hlasitě dožadovat, že zůstane trvale u Sunnyina lůžka.

„Měl jsem tu být,“ trval na svém, „vždyť jsem, prokristapána, taky doktor. Mohl jsem jí pomoct. Co kdyby měla Modrá jednotka zrovna jinou práci? Co kdyby.?“ „Byli tu během minuty,“ reagoval Lee pevně. „Nemohl byste dělat nic jiného než oni.“ Ford to nechápal. Díval se do Leeovy netečné tváře. Ústa drobného muže se pohybovala, vycházel z nich zvuk, ale Ford ho nevnímal. Někdo ho posadil na židli vedle Sunnyina lůžka. Ošetřovatelka mu dala do ruky kelímek a něco, co vypadalo jako sedativum. Bylo to šílené. Zacházeli s ním jako s pacientem. Se zahanbením si uvědomil, že se tak choval. Choval se jako někdo, kdo o tom nic neví a řídí se jen svými pocity. Vzal si sedativum a zapil je vlažnou vodou.

„Dobře,“ řekl a otřel si ústa. „Dobře, už je to v pořádku. Chápu to.“ Lee o krok ustoupil. Ford se otočil a podíval se na dcerku. Pohladil ji po světlých vlasech. Pod zavřenými víčky se rýsovaly panenky. Vypadala neuvěřitelně křehce.

„Sám byste z toho onemocněl,“ domlouval mu Lee.

„Pan doktor má pravdu,“ ozval se hluboký mateřský hlas.

Ford se otočil. U nohou postele stála Gloria Tyrellová. K mohutným mateřským ňadrům si tiskla košík na úřední dokumenty.

„Musíte se šetřit kvůli ní,“ doplnila. „Bude vás potřebovat, až ji propustí.“ Ford vyskočil.

„Propána, Glorio, to jsem rád, že vás vidím.“ Gloria pokrčila mohutnými rameny. Taky vypadala unaveně.

„Chtěla jsem se s vámi pozdravit.“

„Co nového na pohotovosti?“

Gloria obrátila oči v sloup.

„Neporušujete náhodou karanténu?“ zeptal se Ford.

Znovu obrátila oči v sloup.

„Doktor Allen mi řekl, že tu budete. Tak jsem si řekla, že byste možná chtěl tohle.“ Podala mu košík. V záhlaví prvního listu bylo telefonní číslo a u něj jméno Wingate.

„Pořád telefonuje. Řekla jsem mu, co se tu děje. Chtěl vaše číslo domů, ale já jsem si řekla, že mu asi radši zavoláte sám.“ „Dobře. Ano. Děkuju vám.“

Podíval se nepřítomně na papír. Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že je to ten doktor z Beverly Hills. Odtrhl papír z bloku a složil si jej do kapsy.

„Ráda bych se o Sunny starala,“ obrátila se Gloria na Leea.

Ford pohlédl do její přátelské tváře. Teplo a důvěra, které z ní vyzařovaly, v něm probudily chuť se usmát. Když se člověk podíval na tuhle mohutnou ženskou s velkýma šikovnýma rukama, musel uvěřit, že před ní všechny nemoci zalezou do kouta.

„Bojím se, že to nepůjde,“ namítl Lee. „Ne že bych já byl proti tomu. Ale musím to konzultovat s hlavní hygieničkou.“

Jakmile se ukázalo, že Sunny má multirezistentní botulismus neúčinkoval ani choramphenicol, ani metronidazol bylo samozřejmé, že k věci musí být přizvána doktorka Patouová.

V Leeově těsné kanceláři se uskutečnila krátká porada. Z neznámého důvodu seděla doktorka Patouová na Leeově místě, Lee a Ford proti ní na umakartových židlích. Patouová se zřetelně cítila nesvá, když měla mluvit s Fordem jako s otcem pacientky, a ne jako s profesionálním rivalem nebo dokonce nepřítelem za něhož ho pokládala. Ford byl zdeptaný ze zprávy o rezistenci a o tom, že Sunny má přejít na vancomycin; tiše seděl a poslouchal, jak Patouová hodnotí situaci na pohotovostním oddělení. Během noci došlo k dalšímu úmrtí. Tentokrát to byla mladá žena, pravděpodobně členka místního gangu. Přijali ji před čtyřmi dny se dvěma bodnými ranami v dolní části břicha a zemřela v ranních hodinách na infekci stafylokokem. Za dva týdny si zlatý žrout vzal už osm životů.

Konečně se Patouová propracovala k případu Sunny. Mluvila a pohled upírala na svůj zápisník.

„Dcera doktora Forda se podle všeho nakazila multirezistentním patogenem. Ještě nevíme, jak bude reagovat na vancomycin, a všichni doufáme, že pozitivně. Jestli ne, bude to alarmující a bude to znamenat něco nebývalého. Jedna věc je rezistentní infekce ran. Víme, že stafylokok přichází neustále do kontaktu s antibiotiky, zejména v nemocničním prostředí, botulin ale ne. Podle CDC se ukázal zvýšený výskyt botulismu v ranách především mezi konzumenty intravenózních drog, protože u nich může docházet ke styčným bodům mezi patogenem a antibiotiky. Budete se mnou asi souhlasit, že je to záležitost hodná úvahy.“ Ford se napřímil. Vypadalo to jako uznání jeho názoru na výskyt rezistentních bakterií.

„Ale ať už k tomu došlo jakkoli, navrhuji, aby se Sonia Fordová přestěhovala na izolaci. Samozřejmě, že ne ke stafylokokovým infekcím, ale na samostatný pokoj.“

Ford souhlasně přikývl.

Na samém konci porady, když už to uzavírala, zmínila se Patouová, že ve třech dalších nemocnicích ve městě se vyskytly případy s rezistentním stafylokokem.

Ford měl na okamžik dojem, že se přeslechl. Taková základní informace, a ona to utrousila jen tak mimochodem, jako poznámku pod čarou. Rovnala si papíry a chystala se odejít.

„Rezistentní na vancomycin a na všechno ostatní?“ Patouová přerušila své papírování.

„Myslím, že ano.“

„To nechápu.“

„Co nechápete, pane doktore?“

„Vy říkáte, že je to po celém městě? Kde?“ Patouová se klidně podívala do svého zápisníku.

„Nemocnice svatého Františka, Daniela Freemana a Centinela.“ Ford se opřel v židli, až to zapraskalo.

„Ale tím se všechno mění.“

„Prosím?“

„To přece.“ Ford zagestikuloval a myšlenky mu uháněly jako o závod. „To přece znamená, že vaše teorie o nozokomiální infekci, že jsme ji způsobili my tady uvnitř, vlastní nečistotností. To jde všechno ke dnu.“ Zelené oči doktorky Patouové se na něj upíraly zcela neproniknutelně.

„Asi vám docela nerozumím.“

Pak cosi postřehl. Podle sklonu hlavy, podle toho, jak se držela. Měla strach, byla zahnaná do kouta. Ne že by udělala chybu. Podnikla kroky k zastavení nákazy. Jednala správně. Ale teď se ukázalo, že možná měl pravdu on. V Los Angeles se dělo cosi nesmírného, co nemělo nic společného s Willowbrookem a s jeho personálem. Ve Fordovi se vzmáhala zlost.

„Jestliže tvrdíte, paní doktorko, že naše nedostatečná hygiena tady ve Willowbrooku způsobila rozmnožení bacilu, který se v posledních čtrnácti dnech potlouká po celém městě navzdory všem vašim zdejším opatřením a infikuje lidi i jinde, pak si myslím, že váš postoj je neudržitelný.“

Patouová ho usadila zdrcujícím pohledem.

„Myslím, že teď není čas na laciné handrkování, pane doktore. O to přece teď nejde, kdo měl pravdu a kdo ne. Důležité je vyrovnat se s danou situací.“ Ford vstal.

„Bohužel o to jde, paní doktorko. Byl jsem suspendován pro podezření, že jsem zavinil to, co se tu stalo. Takže o to jde opravdu hodně.“ Patouová se zvedla z židle.

„Vy jste byl, pane doktore, suspendován, dokud se nevyšetří, jakým způsobem byl přijat poručík Denny na ambulanci pohotovostního oddělení, kde jste měl vrchní dohled.“ To už bylo příliš.

„To je blbost a vy to dobře víte. Suspendovali mě kvůli politikaření; protože tam nahoře chtějí před veřejností zatajit, co se v tomhle městě děje.“ Už skoro křičel. Zlost, s jakou se vyjádřil, zůstala chvíli trčet ve vzduchu. Lee i Patouová na něj koukali, jako by čekali, že začne třískat do nábytku. Patouová zamířila ke dveřím.

;,O tom byste si měl promluvit na okresním zdravotním odboru,“ navrhla a vyšla z místnosti.

Ford dohlédl na to, jak Sunny stěhovali na izolaci, a odešel z nemocnice až pozdě odpoledne. Nasadili jí vancomycin jako poslední pokus zbavit ji botulinu. Bylo tu sice nebezpečí, že se naruší buňky bakterie, a tím se zvýší příliv toxinu. Ale Lee se spoléhal na antitoxin z CDC a sázel na to, že zabrání účinku stoupajících dávek jedu. Kvůli záchvatu srdeční slabostí byla teď Sunny pod stálým dohledem. Přestože bylo všechno zajištěné, jak se patří, Forda neopouštěly obavy. I když se z toho dostane, zůstává nebezpečí vedlejších účinků vancomycinu.

Připadal si jako prázdná škeble, jako vysypaný lusk. Probíjel se dálničním provozem a tupě zíral na hradbu temných mrakodrapů nad kanálem San Pedro.

Zničehonic se před něj vecpal červený nissan. Musel prudce zabrzdit a uhnout stranou.

„Prokristapána!“

Otevřeným oknem zařval na tlustou Hispánku za volantem.

„Koukej, kam jedeš, ty káčo!“

Ani se na něj nepodívala. Měla na uších sluchátka a vlasy měla nakrátko, jako ty gangsterské flundry. Ford vzdorovitě zapnul rádio a pustil naplno Haydnův smyčcový kvartet. Jakpak se jí tohle bude líbit? Ale nikoho kolem to nezajímalo. Všichni ujížděli dál, oči upřené kupředu, pádili do pekel.

Uvědomil si, jaký má hlad. Celý den nic nejedl, a teď už bylo pět pryč. Musí se zastavit v nějakém obchoďáku, nakoupit aspoň zeleninu; doma neměl nic než mraženou pizzu. Ale představa, že potrvá ještě hodinu, než nakoupí a konečně něco dostane do žaludku, mu připadala nepřijatelná. Přesunul se do pravého pruhu a rozhlížel se po nějakém návěstí restaurace.

Nejbližší výjezd ho odvedl ze stopětky, pak propásl odbočku a dostal se do Crenshaw, do nesprávného směru. Odbočil k restauraci Sizzler a zaparkoval.

Bylo tam skoro prázdno. Znuděná číšnice obsluhovala jen pár řidičů náklaďáků. Ford se usadil do boxu, objednal si smažený sýr a hranolky a zahleděl se ven do houstnoucího šera. Uvažoval, jak dlouho to potrvá, než se tisk dozví o té další nákaze. Nejspíš to bude už večer ve zprávách. S ponurým zadostiučiněním se usmál. Teď už bude těžší na někoho ukázat. Budou muset, stejně jako Patouová, rozhodit síť do větší šířky, hledat jiné důvody pro to, co se děje.

Ale co se to vlastně děje? Nemohl se ubránit představě, že ty nákazy spolu nějak souvisejí. Těžko by bylo možné, aby se u různých druhů odlišných patogenů vyvinula rezistence izolovaně a spontánně. Něco tu musí být, nějaký obzvlášť úskočný přenašeč mezi jednotlivými druhy. Už se to vlastně stalo, když v Japonsku začala řádit Shigella. Pak ho napadlo, že by měl okamžitě zavolat Nováka, všechno mu to povědět a zjistit, co on na to. Zaštrachal v kapse, jestli má nějaké nikláky. Ale pak si uvědomil, že se s ním beztak uvidí. Teď už byl moc unavený. Proberou to, až za ním přijde do toho bytu.

„Haló!“

Byla to servírka. Usmívala se a čekala, až jí udělá místo, kam by mu položila jídlo. Zase usnul.

„Ach!“ Bylo mu to trapné. „Ano. Děkuju. Děkuju.“ „Asi byste potřeboval dovolenou,“ prohlásila.

Hladově jedl, spolykal pomfrity a housku a ještě nakládané zelí a při tom uvažoval, co Novák těm novinkám řekne. Vzpomněl si, jak s ním poprvé mluvil po telefonu a jak Novák řekl, že musí mluvit s nějakými lidmi, než. Jak to povídal? Než ho zasvětí do nějaké záležitosti. Do čeho by ho měl zasvětit? A kdo jsou ti lidé? Temným, hustým vzduchem venku pronikl blesk. Ford dopil sodovku. Novák tím asi myslel nějaké vědce.

Pak si vzpomněl na Wingatea.

Byl to tak náročný den, že docela pustil z hlavy ten kousek papíru, který mu dala Gloria. Sáhl do kapsy a našel lístek s Gloriiným zaobleným, dětským písmem.

Zavolal z mobilního telefonu v autě. Wingate to hned zvedl.

„Doktor Wingate? Tady doktor Marcus Ford. Prý jste mě sháněl.“ „Ano, už tři dny. Okamžik, prosím vás.“ Slyšel tlumené štrachání a zavírání dveří. „Jsem rád, že jste se dostal k telefonu.“ Znělo to dotčeně.

„Promiňte, že to trvalo tak dlouho. Nevím, jestli jste sledoval, co se děje ve Willowbrooku, ale.“ „Ano, ano, vím o tom. Moc vás lituju, že máte starosti s dcerkou. Máte tam pěkně dusno. Kdy začnou s vyšetřováním?“ „Nevím. Doufám, že toho brzy nechají.“ „Nevděčná sebranka.“

„Prosím?“

„Věnujete jim život, zašíváte je, šolícháte je, pak se něco semele a vzali by vám střechu nad hlavou.“ Ten tón Forda překvapil. Minule se víc ovládal, mluvil vyrovnaně. Napadlo ho, že Wingate má možná taky na krku nějaký soud, i když to snad nebude nic vážného. Při posledním rozhovoru mluvil o opatrnosti, o tom, jak si dává pozor na následky.

„Je něco nového s tím. hm.“

„S malým Turnbullem? Ano, proto vás taky volám. Chtěl jsem vás seznámit s výsledky z naší laboratoře. Vzpomínáte si, že jsme sledovali klostritidu?“ „Ovšem.“

„Moje obavy se potvrdily. Je to neuvěřitelné. Nic na to nezabíralo. Tedy žádné antibiotikum. Probrali jsme celou škálu, od aminoglykosidů až po tetracykliny. Dal jsem si tu práci a pořídil úplný přehled testů.“ Zřejmě mu někdo vyhrožoval. Proč by se jinak o tom tak široce rozpovídával? „Co tomu říkají Turnbullové?“ zeptal se Ford a snažil se, aby to nezaznělo netrpělivě.

„Teď už o nich nic nevím. Po naší poslední schůzce přišel jen stručný dopis. Matka si sice uvědomila, že mi nemá čím vyhrožovat, ale potíže nám dělají. Opustili nás všichni naši pravidelní pacienti. To je její pomsta.“ „Pomsta za co?“

„Prohlásila, že jsem ji připravil o deset let života. Že jsem nezodpovědný. Zřejmě obešla celé Beverly Hills a roztroubila, že jejímu synkovi nic nebylo kromě vymknutého zápěstí a bolení v krku. Udělal jsem ten přehled testů, abych to uvedl na pravou míru. Dokonce jsem jí jednu kopii poslal.“ Zlobně se zasmál. „Od té doby se neozvala.“ „Ale to je přece nesmysl,“ namítl Ford. „Co se stalo s tím chlapcem?“ Wingate se odmlčel. Jako by o tom teprve teď zapřemýšlel.

„Nemám zdání. Turnbullové jsou bohatí a mocní, pane kolego. Když před vámi zabouchnou dveře, tak jste opravdu venku.“ To si Ford uměl představit.

„Ale jestli je infikován multirezistentním patogenem, tak určitě potřebuje další ošetření, možná dokonce amputaci, kterou jste doporučil.“ „Myslíte, že jsem se dopustil chyby?“ vybafl Wingate.

„Ne, ne. Jenom myslím, že je třeba to uvážit.“ „Aha, dobře. Ať už se s ním děje, co chce, rád bych, aby se potvrdilo, že jsem se ve svém úsudku nemýlil. Chtěl jsem vědět, jestli by vás zajímalo podívat se na ty testy.“ Ford se konečně dozvěděl, jakou tu má mít roli. Už ho chtěl odkázat na Patouovou, ale pak si to rozmyslel. Ten přehled by rád viděl. I když on s tím mnoho udělat nemůže, Novák určitě ano.

„Jistě, moc mě to zajímá.“

Telefon zapraskal pohrdavým odfrknutím.

„Bolení v krku, to určitě! Elizabeth Turnbullová si musí dát trochu víc záležet!“ Jasně, o to jde.

Fordovi se naježily vlasy. Na víc se nevzmohl, pokud nechtěl rovnou zavěsit, když se Wingate dostal tak do ráže.

Položil telefon a chvíli jen tak seděl a díval se oknem na nízké mraky. Za ním se v restauraci rozsvěcovala světla a vytvářela na asfaltu žluté pruhy. Zvedl telefon a zavolal ambulanci ve Willowbrooku.

„Traumatologie. Šedesát tři čtrnáct.“

Ford se zamračil.

„Ahoj, Conrade. Ty jsi tam ještě?“

„Marcusi! Co se.? Slyšel jsem o Sunny. Mluvil jsem s dokto rem Leem a on mi.“ „Conrade, něco bych od tebe potřeboval.“ „Jasně. Jasně, povídej.“

„Potřeboval bych záznamy všech rezistentních případů. Hlavně těch, co zemřeli. Můžeš to sehnat?“ „No. Záznamy archivuje Elaine Macapheryová. To snad nebude problém. Měly by být v databázi, ale znáš to, jak jim to trvá, než to tam naládujou.“ „To je fuk, jestli to bude z počítače nebo ručně psané. Ale vezmi všechno, co můžeš. Počkám na tebe za hodinu na parkovišti.“ „A o co ti vlastně jde?“

„Řeknu ti to, až se sejdeme.“

„Dobře. Ale hodina je trochu málo. Dejme tomu za hodinu a půl.“ „Přijď, jak nejdřív to půjde.“

„Ale nejezdi na parkoviště. Je tam pořád plno novinářskejch čmuchalů. Počkej na mě na rohu Stodvacátý, ano?“ Ford čekal dvacet minut na křižovatce a nervózně koukal po lidech na chodníku i po projíždějících vozech. Na nemocničním parkovišti nebo při jízdě bylo celkem bezpečno. Ale nebylo radno sedět jen tak za volantem ve stojícím autě.

Konečně se po chodníku blížil Allen. V levé ruce měl ošoupanou aktovku a v pravé pěkně tlustý fascikl. Nastoupil do auta; ostře z něj zavonělo dezinfekční mýdlo. Ford se hned cítil bezpečněji, když ho měl vedle sebe.

„Tak o co jde?“ zeptal se Allen, hned jak se usadil na místě spolujezdce.

„Myslím, že už vím, jak k tomu všemu došlo.“ „K čemu všemu?“

„K té epidemii, k řádění zlatého stafylokoka, ke všemu.“ Allen přikývl.

„Dobře. Tak.“

Ford mu položil ruku na paži. Rozsvítil stropní světýlko a listoval jednotlivými svazky. Probíral je, sem tam se zastavil, aby si něco ověřil; se zvlášť nepříjemnými pocity prohlížel svazek Sunny. Bylo to tak, jak si myslel. Vypnul světlo a uvelebil se na opěradle.

Allen tiše seděl a díval se na něj. Kolem projelo auto a posvítilo mu do obličeje.

„Tak povíš mi konečně, co to.“

Ford se k němu otočil.

„Pamatuješ se na Žraloka, Conrade? Pamatuješ se, že měl zánět v krku?“ Allen pokrčil rameny. Jak by si to nepamatoval? Do smrtí nezapomene na ty sdrátované zuby a na ten hustý, slizovitý hnis.

„Byl to Streptococcus,“ řekl Ford. „Pamatuješ na Dennyho? Ani jsem nevěděl, že měl taky zánět. Měl ho už víceméně za sebou, když jsme ho přijímali. Ale měl ho. Streptokokový zánět krku. Pamatuješ na André Nelsona, ten případ pneumonie? Totéž: streptokok.“ Zalistoval ve fasciklu.

„Skoro u všech případů se objevuje streptokok. Dnes odpoledne jsem mluvil s doktorem Wingatem. Pamatuješ se na toho pacienta, co měl multirezistentní Clostridium perfringens? Ten chlapec měl taky streptokokový zánět krku. A víš co, Conrade? Než si Sunny lehla s tím rezistentním botulinem.“ „Chtěla na tobě nějakou medicínu, nějaké antibiotikum na bolavý krk. Pamatuju se.“ „Streptococcus equisimilis. To je ten streptokok, Conrade. Dám na to krk. Tak nebo tak nejspíš tím, že se na něj po léta útočilo antibiotiky si tenhle mrňavej streptokok vypěstoval rezistenci na všechno, co máme. Celkem neškodný, drobný krční bacil, kterého je všude plno, a lidi ho zahánějí vším, co mají po ruce. Nevhodnými léky, nevhodným dávkováním, rok za rokem. A on se s tím naučil zacházet. My jsme ho to naučili. Vypěstovali jsme si ho tak, aby to uměl. A teď to předává dál.

Předává svoje knowhow každému mikrobu, se kterým přijde do styku.“ Allen potřásl hlavou.

„Jestli máš pravdu.“

„Rezistentní streptokok, to samozřejmě nevadí. Prostě tě bolí v krku. Tvůj imunitní systém se s tím nějak vyrovná. Ale konjugace, Conrade, v tom je ten háček. Tenhle bacil je sakra společenskej typ. Předává genetický materiál dalším bakteriím, patogenům, jako je Staphylococcus aureus, Clostridium perfringens, Clostridium botulinum, bacilům, které zabíjejí, když se organismu nepomůže.“ Allenovi to vzalo řeč.

„To je případ Shigelly v Japonsku. To je teď náš případ tady, ale se streptokokem. Každý, kdo má streptokokový zánět a chytne nějaký vážný bacil, je v nebezpečí života, protože bacil převezme rezistenci. Dostává se mimo dosah moderní medicíny. Když to jenom zkusíš a použiješ proti němu antibiotika, jen tím pomůžeš novým rezistentním kmenům, aby vytlačily ty staré. Zkrátka jen celý proces urychlíš.“ Ford zmlkl. Byl z toho vyděšený. Všechno, co se dělo případy úmrtí, nejistota, jeho vlastní vzrůstající pocit bezmoci to všechno byl teprve začátek. Hnalo je to bleskově do budoucnosti, s jakou nikdo nepočítal, nikdo na ni nebyl trénován. Zamrkal. Nechtěl tomu uvěřit. Třeba si ty údaje špatně vykládá. Třeba to Novák uvede na pravou míru. Třeba se streptokok a multirezistence dostaly do souvislosti jen náhodou.

Modlil se kvůli Sunny, a kvůli všem ostatním, aby tomu tak bylo.

ČÁST ČTVRTÁ

INHIBITOR

CITY OF COMMERCE, VÝCHODNÍ LOS ANGELES „Vem to z ty lepší stránky, Duane. Třeba je to sebevražda. Jasně. Dyť přeci znáš McNallyho.“ Seržant Duane Ruddock věnoval svému kolegovi kamenný pohled a energicky otevřel dvířka jejich chevy caprice, rok výroby jedenadevadesát. Mladší detektiv Sam Dorsey se na to z lepší stránky klidně dívat mohl. On nebyl od Vánoc v jednom kuse ve službě, bez jediného dne volna. Dokonce nebyl tak dlouho ještě ani v Úřadu pro vyšetřování vražd. Před šesti měsíci byl ještě na mravnostním, pronásledoval šlapky a pasáky a nejspíš toho už měl po krk. Asi by mu ani nevadilo, kdyby se jim nějaký případ protáhl až do Díkůvzdání, nebo ještě déle. Pracovat s Buldoky pro něj byla příjemná změna.

„Máš ňáký plány na příští tejden?“ zeptal se Dorsey s typicky texaským protahováním hlásek, které ani sedm let v Los Angeles nijak neovlivnilo. „Jako na tu dovolenou?“ Ruddock nastartoval a prudce otočil na Rickenbacker Road; po pneumatikách zůstaly na rozpáleném asfaltu koleje. Jižní část čtvrti Commerce se skládala převážně z budov lehkého průmyslu; věnčily je nakrátko posekané trávníky a drobné keře. Úřad se sem přestěhoval v třiadevadesátém roce po zemětřesení, které zničilo hlavní policejní budovu v centru.

„Myslel jsem na Skalnatý hory,“ odpověděl Ruddock. „Do Yelowstonu, nebo tak. Někam, kde nebudou lidi.“ „Di ty, v Yellowstonu jsou lidí mraky. Všude samej přívěs a kde co.“ Po Východní avenui se proti nim přehnala řada hřmotících náklaďáků, takže Dorsey musel křičet. „Většinou ani nemůžeš vylízt z auta, aby tě nesežral grizzly. Udělal bys mnohem líp, kdybys.“ „Počkej, budu hádat: udělal bych líp, kdybych jel do Texasu. Že jo?“ „No jestli! Tam jsou místa, že můžeš ject celej den a nepotkáš živou duši, když nechceš.“ Dorsey sáhl do náprsní kapsy a nasadil si černé zrcadlovky. Ruddock by byl radši, kdyby je při práci nepoužíval. S uhlazenými blond vlasy, pevnými ústy a špičatým nosem vypadal jako čistokrevný Nácek. Už jen pohled na něj mohl leckoho vyvést z míry, a to je při vyšetřování dost nešťastný začátek. Třiačtyřicetiletý Ruddock působil bodřeji; byl podsaditý, měl šedý knír a kolem pasu se mu zřetelně začínala dělat pneumatika. U takového typu každý snadno uvěřil, že chce svou práci odbýt co nejrychleji a nevymýšlet si komplikace. Ruddock s tím měl dobrou zkušenost, lidé ho tak opravdu brali.

„Kam to vlastně jedeme?“ zeptal se Dorsey.

„Do hor,“ odpověděl Ruddock. „Je to někde u Topangy. Green Leaf Canyon Drive.“ „Myslel jsem, že Topangu má městská policie. Copak to není v městským rajónu?“ „Východní část bulváru Topanga Canyon má město. Ale západ už patří okresu.“ „A náš člověk je na západě.“

Dorsey vytáhl žvýkačku a pohodlně se usadil na dlouhoti cestu do pohoří Santa Monica.

Propásli křižovatku a o tři míle dál u benzinové pumpy museli otočit. Green Leaf Canyon Drive byla prašná vozovka, zaříznutá do údolí; vinula se doleva doprava houštinami zakrslých, vysušených keřů mezi bludnými balvany. Bylo to asi nejvzdálenější místo okresu, jaké si kdo mohl vymyslet, místo, které si oblíbili cyklisté v důchodovém věku a vyznavači holistické medicíny. Ruddock se sem dostal jen jednou, asi před pěti lety. Nějaký mladý párek objevil hned vedle cesty, podobné téhle, tělo nahé prostitutky. Někdo ji uškrtil její vlastní punčochou. Všichni byli tehdy přesvědčeni, že vrah sem musel přijet nějakým terénním vozem, džípem nebo pickupem. Když ho pak chytili, ukázalo se, že vyhodil tělo z normálního sedanu, který si půjčil na letišti. Od té doby Ruddock věděl, že se tu bez terénního vozu obejde, pokud se bude patřičně loudat; přesto Dorsey pokaždé zaklel, když podvozek zadrhnul o nějakou nerovnost v cestě.

Dům byl až na konci silničky, na zšeřelém místě nad vyschlým korytem potoka. Byla to stará dřevěná stavba s šikmou střechou, pokrytou červenými taškami, a s dřevěnou verandou. Dřevo bylo nalakováno světle žlutým lakem, ale volalo po novém nátěru. Před domkem byl trávník, který se stranou měnil v býlí, a za ním stála rozpadající se kůlna; otevřenými dveřmi bylo vidět několik rezivějících strojů. Za domem byla mělká roklina, kde rostla vegetace hustší a zelenější.

Ruddock zaparkoval mezi hlídkovým policejním autem a modrou dodávkou, která měla na boku nápis BEZPEČNOSTNÍ SYSTÉMY PRO DOMÁCNOSTI, GAUNTLET Co. O kousek dál stál šedý lexus, v němž Ruddock rozpoznal auto policejního lékaře doktora Juana Serratosy. To bylo příjemné zjištění, že tu byl tak brzo. Když je napilno, trvá to někdy celé hodiny, než koronerův úřad někoho pošle.

Ruddock a Dorsey vešli dovnitř, kde seržant Pat McNally dával právě nějaké příkazy jednomu ze strážníků. McNally byl skoro dvoumetrový chlap, hladce vyholený, měl rovné hnědé vlasy a energickou bradu jako ti hrdinové z humoristických knížek. Toho dne měl se svým zástupcem službu u stolu; jejich úkolem bylo brát telefony z jednotlivých policejních stanic a provádět základní hodnocení faktů. Museli se rozhodnout, jestli povolají další z devíti vyšetřovacích skupin. Objevení mrtvoly samo o sobě nestačí; koneckonců, sebevražda není zabití.

„Promiňte, že jsem vás sem musel vytáhnout, hoši,“ přivítal je McNally. „Ale bude to trochu makačka.“ Ruddock se rozhlédl. Byli ve zšeřelé předsíni; na jedné stěně visel věšák a na protější staré oprýskané zrcadlo. Páchlo to tu zatuchlým dřevem a naftalínem. Byly tu dveře do kuchyně a do obývacího pokoje a nalakované dřevěné schodiště do horního patra. Nábytek i vybavení bylo asi tak z padesátých let: zašlé, stroze užitkové, béžové, hnědé a matně žluté. Jeho žena by tohle všechno vyhodila rovnou na skládku, snad kromě dvou solidních dřevěných skříní.

„Kde je nebožtík?“ zeptal se Dorsey a dal si sluneční brýle zpátky do náprsní kapsy.

„Nahoře,“ odpověděl McNally. „Je tam něco jako pracovna. Dva počítače, knihy a tak dále. A trám na stropě. Je tam doktor Serratosa a lidi z laboratoře.“ „Už jste ho identifikovali?“

„Našli jsme náprsní tašku. Podle ní je to Charles Novák. Teda, profesor Novák, abych byl přesnej.“ „Profesor, jo?“ opakoval Dorsey. „Čeho profesor?“ „To přesně nevím. Nejspíš chemie, nebo něčeho takovýho. Podle těch knih.“ „Kdo ho našel?“ zeptal se Ruddock.

„Dva mládenci z té zabezpečovací firmy. Měli tu dnes zajišťovat okna.“ „Odřízli ho?“

„Jo, bohužel. Taky povolili uzel. Ale prohlašujou, že se jinak ničeho nedotkli.“ „Hm, prohlašujou,“ potřásl Dorsey hlavou. „Hlupáci.“ „To je přirozený,“ namítl Ruddock. „Jak by se dozvěděli, jestli je ten chlápek mrtvej? Víš co, jdi si s nima promluvit, Same, a já si to tu zatím prohlídnu.“ „Fajn.“

„Jsou tamhle,“ ukázal McNally na obývací pokoj. „Jmenujou se Arthurson a Roby.“ Ruddock a McNally zamířili ke schodišti, pokrytému šedým vyšlapaným běhounem. Uprostřed na malém odpočívadle byla modrá váza s uschlými květinami. Vypadaly, jako by je někdo natrhal taky už v padesátých letech.

„Tak ten pan Novák si dělal starosti se zabezpečením?“ poznamenal Ruddock, zatímco si navlékal gumové rukavice, aby nepoškodil případné otisky. „Známky po násilným vloupání se zatím nenašly?“

„Zatím ne. Ani to nevypadá, že by něco bylo ukradený. Ale hlavní dveře nebyly zamčený. Mohl sem přijít, kdo chtěl. Požádal jsem centrálu, aby zjistili, jestli něco poslední dobou nehlásil. Jestli ho náhodou něco nepřimělo, aby se zabezpečil.“ „Bydlel tu sám?“

„Vypadá to tak.“

Vystoupili do patra. Oknem pronikaly sluneční paprsky a osvětlovaly zvířený prach. Prošli chodbou, z jedné strany byla koupelna, z druhé ložnice. Ruddock zahlédl červený čínský župan, přehozený přes neustlanou postel, několik černobílých fotografií na krbové římse a rozhozené pantofle, jednu otočenou na bok.

„Ty lidi ze zabezpečovačky s tím Novákem včera mluvili?“ „Asi moc ne. Říkali, že věděli, co mají udělat a zkrátka sem přišli. Možná z nich Dorsey něco dostane. Ještě jedny schody.“ Vystoupili dalších deset schodů, tentokrát strmějších, bez koberce a mírně zavánějících mořidlem. McNallyho dusání je nebezpečně rozhoupalo.

„Ahoj, Juane.“

Ve dveřích se objevil doktor Juan Serratosa v papírovém overalu na jedno použití; byl mu nápadně velký. Byl to malý hubený človíček tmavé pleti, se zářivým úsměvem, trochu příliš častým na někoho, kdo se zabývá následky nezákonného zabíjení. Jeho ochranný oděv potvrzoval to, co už řekl McNally: že okolnosti této smrti jsou přinejmenším nejasné. Znamenalo to, že musejí důkladně prozkoumat terén, od oděrek kůže až po vlákna na kobercích, aby našli takzvané důkazní stopy. V místnosti za ním se činila parta z laboratoře; fotografovali kde co a všude možně sypali prášek, aby získali otisky.

„Ahoj,“ pozdravil Serratosa. „Já myslel, že máš dovolenou.“ „Až od pondělka. Teda doufám,“ doplnil Ruddock. „Jestli se mi povede tohle vyřídit snadno a rychle.“ Serratosa se podrbal na nose, jako by si myslel, že se to nepodaří, ale radši neřekl nic.

„Tak jdeme na to.“

Serratosa je uvedl dovnitř. Byla to rozlehlá podkrovní místnost, adaptovaná zřejmě v posledních letech. Byla osvětlená stropním oknem, podlahu měla z borovicových parket a při jedné stěně stály police, některé jen zpola zaplněné. Na třech dlouhých stolech byla kancelářská výbava: dva počítače, laserová tiskárna a malá kopírka. Na jedné obrazovce se nad počítačovým mořským dnem proháněly sem a tam počítačové tropické akvarijní rybičky. Laboratorní fotograf Leo Nash vzhlédl od svého aparátu a pokývnutím hlavy se pozdravil s Ruddockem.

Mrtvé tělo leželo na strakatém koberečku. Hlava byla natočená ke straně, kolem krku uvolněný nylonový provaz. Byl to asi šedesátiletý muž, vysoký, přes devadesát kilo, šedé vlasy, začínající pleš. Ruddock přistoupil blíž, viděl tmavě purpurové skvrny pod ušima, šedomodrou barvu obličeje, otevřená ústa, vypouklé nehybné oči. Obočí měl hnědé, ale těsně nad kořínky bezbarvé. Znovu zazářil blesk a osvítil výraz mrtvé tváře. Ruddockovi připadalo, že v ní nevidí hrůzu ani utrpení; spíš znechucení nebo výčitky svědomí, jako by poslední myšlenka profesora Nováka patřila nepříjemnému pocitu, že zmeškal nějakou důležitou schůzku.

„Dejte pozor na ten kobereček, hoši,“ řekl Serratosa. „Mohly by na něm bejt nějaký vlákna. Na ty holý podlaze kolem se toho asi moc najít nedá.“ Ruddock se podíval na trám na stropě. Viselo tam ještě asi půl metru provazu, nahoře byl uvázaný na uzel, dole roztřepený, jak ho ti dva technici rychle přeřízli. Na zemi ležela převrácená dřevěná kuchyňská židle. Nechápal, proč Serratosa a McNally tak váhají, aby to prohlásili za sebevraždu. Vražda pověšením byl velmi řídký jev. Vlastně za všechna léta v tomhle úřadě si nevzpomínal na žádnou.

„Můžeš nám něco říct o době smrti?“ zeptal se.

„Našli jsme ho skoro v úplném rigor mortis,“ prohlásil Serratosa a utřel si rukávem nos. „Když vezmu v úvahu jeho výšku a váhu, musel být mrtvý nejmíň dvanáct hodin. Ale mohlo by to být ještě o hodně dýl.“ „O kolik?“ zeptal se Ruddock.

„Je tu dost teplo, takže strnulost začne polevovat za čtyřiadvacet až šestatřicet hodin po smrti. Ale je to jen přibližný odhad.“

„Pravděpodobně teda zemřel někdy včera večer.“ „A má na sobě svetr,“ poznamenal McNally. „To se shoduje.“ „Není tu žádný vzkaz, nebo tak něco, Pate?“ McNally zavrtěl hlavou.

„Nic jsme nenašli. Ale moh taky někomu majlovat. Byl to známej člověk.“ Ruddock ukázal na zapnutý počítač.

„Tohle jste taky prohledali?“

„Co, ty rybičky?“ zeptal se McNally.

„To jenom šetří obrazovku. Nastaví se to automaticky po pěti minutách. Aby se nepřehřívala.“ Šel k počítači a jemně ťukl prstem v rukavici do jedné klávesy. Počítačové rybičky zmizely a objevila se obrazovka s textem. V levém horním rohu bylo napsáno: JE NAČASE S TÍM SKONCOVAT. CHARLES NOVÁK.

Ruddock se usmál. „Koukni, tady máme vzkaz.“ McNally přistoupil a podíval se na obrazovku.

„No jo, co my víme?“ zamumlal.

„Třeba se mu moc třásla ruka, aby to mohl napsat,“ uvažoval Ruddock. „Aby to mohl napsat na papír. Nebo neměl po ruce tužku.“ „Na ty klávesnici by se taky měly udělat otisky,“ poznamenal McNally. „A taky na myši.“ Ruddock se zamračil a dal si ruce v bok. Jeho mladý kolega má asi pravdu. McNally je trochu přehnaně podezíravý.

„Jasně, uděláme,“ odpověděl. „Ale řek bych, že to vrhá na věc nový světlo, nemyslíš? Heleď, Juane, kdys měl naposledy vraždu oběšením?“ „Ještě nikdy,“ odpověděl Serratosa. „Za pět let a při dvou tisících pitev ani jednu.“ „No vida. Takže pravděpodobně.“

„Jenže já bych netvrdil, že tohle je vražda oběšením,“ dodal Serratosa. „Já bych spíš myslel, že tady jde o uškrcení.“ „Uškrcení jako vražda?“

„Tak nějak.“

Ruddock pohled na McNallyho. Takhle je to tedy.

„Aha. Proč?“

Serratosa přidřepl k nebožtíkovi a povzdechl si. Pro něj byla mrtvola něco jako starověká vykopávka, něco, co je třeba vyluštit a pochopit. Byl to posel z minulosti; jenomže mluvil jazykem, kterému rozumí pouze odborník. Nezáleželo na tom, v jakém byla stavu, nebo komu kdysi náležela. Byl to jen předmět studia. Ruddock v té chvíli pochopil, proč je Serratosa schopen se tolik usmívat.

„Není to jen jedna věc,“ vysvětloval Serratosa, „je to spousta maličkostí. Tak zaprvé, kde je zavázaný uzel. U všech sebevražd jsem to zažil tak, že uzel byl vlevo, když šlo o praváka a vpravo, když šlo o leváka. Když si to člověk uvazuje sám, tak je to po straně jednodušší.“ Předvedl to, chytil pomyslný provaz za svým levým ramenem. „Ale tady je uzel vzadu, jako při úřední popravě. To jsem ještě nikdy neviděl.“ „Třeba měl Novák rád pořádek,“ namítl Ruddock.

„Dělej si srandičky,“ zasmál se McNally. „Už jsi viděl jeho kuchyň?“ „A pak jsou tu strangulační rýhy,“ pokračoval Serratosa. „Podívej, tady. Stačí ti to, Leo?“ Fotograf přikývl a ustoupil od mrtvého, aby udělal Ruddockovi místo.

„Už jenom jak vypadají. Když člověk vyleze na židli, uváže si provaz a skočí, neudělají se tak velký podlitiny. Odbyde se to rychle.“ Rukou v rukavici odtáhl nylonový provaz. „Vidíš to tady? Kolem kývače? A další podlitiny tady, na podélných svalech hrtanu. A tadyhle je kůže zarudlá, jako by se o ten provaz spálila.“ Ruddock si klekl, aby viděl líp. V linii provazu viděl hluboké vodorovné podlitiny.

„Ale kdyby třeba prudce odkopnul židli a začal se točit dokolečka, neudělalo by se to taky?“ „To nemůžu říct jistě. Jenom, že jsem to takhle ještě neviděl. Když si prohlídnu celý to místo, kde se zadrhlo škrtidlo, došlo tam k úplné anoxii, k petechiálnímu krvácení. A podívej se na spojivky. Takhle vypadají, když se zatlačí na žíly a na průdušnici dřív než na krční tepny. To všechno naznačuje, že to chvíli trvalo, než zemřel. Sázím se, že při pitvě najdeme zlomeniny na štítné chrupavce. To je klasická známka vraždy uškrcením.“

To potrvá dva nebo tři dny a možná déle, než budou mít výsledek pitvy. Mezitím tady budou muset pročmuchat centimetr po centimetru, aby našli nějaké vodítko. Moc slibné to zatím nebylo.

„Jestli je to vražda, Pate, tak je to pěkně čistá práce. Museli na to bejt aspoň dva a nejspíš profíci. To znamená, že po sobě nenechali stopy.“ McNally pokrčil rameny. Záležitosti dovolené u něho nikdy nehrály hlavní roli.

„Vypadá to, že budeš mít hodně dlouhej den,“ poznamenal a podíval se na hodinky.

Nebožtíka odvezli asi půl hodiny nato. A pak začala skutečná práce: měřit, zaznamenávat, označovat cedulkami, pořídit soupisy, přehrabat se v papírech a v korespondenci. Ruddock nevěděl, co vlastně hledá, a tak musel rozhodit síť doširoka. Nejlíp by bylo, kdyby narazil na něco, co by naznačovalo nějakou nelegální činnost. Protože jestli má Serratosa pravdu, vrazi museli být profesionálové. Za normálních okolností se profesor biochemie na penzi s takovými typy nestýká. Jenomže všechny papíry ukazovaly na to, že to byl osamělý člověk, který si udržoval přehled o své profesi četl odborné časopisy, korespondoval s vědci a se studenty přírodovědy na různých univerzitách. Žil ze zaměstnanecké penze, byl ženatý a před dvaceti lety se rozvedl. Děti neměl. V domě neměl nic cenného, a přitom měl zřejmě obavy z vloupání; možná začal trpět stihomamem, to se starším lidem stává. Zkrátka a dobře, byl to ten typ, jakého se jednoho večera může zmocnit taková deprese, že si uváže smyčku a skočí. Byl to ten typ, který mohl do počítače napsat JE NAČASE S TÍM SKONCOVAT, a pak s tím doopravdy skončit.

Sluníčko už bylo dávno za horami, když se Ruddock vrátil do pracovny v podkroví. Na zemi byly bílou páskou označeny obrysy Novákova těla, jak ho tam našli. Na obrazovku se vrátily tropické rybičky. Dívaly se z té tmy na okolní svět ostražitě, jako by se byly staly svědky části jeho trápení a ukrutnosti a jako by se bály.

Ruddock šel ke stolu, aby Novákovo poselství uložil. Počítač mu sdělil, že soubor nemá jméno a že je třeba mu je dát. Zvolil název Důkaz. Když soubor zavřel, zkusil hledat textový editor dalších dokumentů, jestli by třeba nenašel něco užitečnějšího než všechny ty listiny, kterými se celý den probíral. Ale bylo tam jen pár dopisů a rozhodně nic podezřelého. Vstal a protáhl se. Zase ho rozbolela záda. Stávalo se mu to teď kvečeru často, zvlášť když práce nešla, jak by měla: přepadla ho svíravá bolest, jako by mu páteř sevřela železná pěst. Potřeboval změnu, odpočinek. Hlavně potřeboval dovolenou.

„Duane? Jsi tam?“

To byl Dorsey. Ruddock slyšel, jak stoupá po schodech. Bude chtít vědět, co dál, koho teď budou vyslýchat. Normálně by to byli sousedé, vyptávali by se jich, jestli neviděli něco podezřelého. Ale tady žádní sousedé nebyli. A komu bude chybět? Ruddock nevěděl, kudy kam.

Už chtěl počítač vypnout, když si docela v rohu obrazovky všiml zavřené ikony, kterou předtím nepostřehl. Měla název Diář. Otevřel ji dvojím kliknutím a začal diářem listovat.

Dveře se otevřely a vešel Dorsey.

„Tak co dál, Duane? Tady jsme asi už hotoví.“ Ruddock se usmál.

„Vypadá to, že náš profesor měl na zejtra večer v devět domluvenou schůzku,“ a zapisoval si do notesu jméno a další údaje. „S nějakým doktorem Marcusem Fordem.“ „Nekecej,“ podivil se Dorsey. „S tím hajzlem? Víš, co jsem o něm čet v novinách?“

Ford se probral s hořkou pachutí v ústech a s bolením v zádech, které způsobila tvrdá umakartová židle, na níž upadl do spánku. Helen Wrayová seděla u Sunny, držela ji za ruku a něco říkala, ale nerozuměl jí.

Posledních několik dnů přicházela v době návštěv a dělala mu společnost. Ale jemu to bylo nepříjemné. Nechtěl, aby byla svědkem jeho úzkosti. Sexuální sblížení je jedna věc, ale sdílet rodinnou krizi s někým, koho člověk sotva zná, to je obtížnější. A hrály v tom roli ještě další osobní úvahy. Něco, kvůli čemu by chtěl tím vším projít sám.

Vysedával u Sunny, hodinu za hodinou, sledoval, jak zápasí o život, a říkal si, že se léta choval nesprávně, že se řídil špatnými zásadami. Zmocňovala se ho palčivá něha, když vzpomínal na její nejranější dětství. Viděl ji, jak si hraje na staré kostkované dece na zahradě vzadu za domem. Viděl ji u Carolynina prsu, s křečovitě zavřenýma modrýma očičkama, jak ji oslnilo světlo. Vzpomínal na buclaté ručičky, které se dotýkaly jeho úst, když ji zvedal z postýlky, vydechující miminkovskou vůni. Myslel na to, co řekl Conrad Allen o odpovědnosti k rodině, hladil Sunnyiny zamaštěné vlásky a říkal si, kolik si toho od něj zaslouží, co všechno jí dluží.

Bylo těžké bavit se s Helen, když byl do toho všeho ponořený, vzhlížet z hloubky svého osobního světa k někomu, kdo mu byl skoro cizí. Seznámila se sice už s Conradem Allenem a s několika ošetřovatelkami, ale to bylo málo platné. Zavrtěl se a posadil se pohodlněji.

Helen se otočila a usmála se na něj.

„Pěkně ses vsedě prospal. Víš o tom vůbec?“

Ford na ni pohlédl. Byla bledá, měla kruhy pod očima, vypadala utahaně.

„Jak jsi tu dlouho?“ zeptal se.

Pokrčila rameny.

„Asi půlhodinku.“ Pustila Sunnyinu ruku. „Jak je jí?“ Na to se odpovídalo špatně. Ford se díval k zemi. Nedokázal ze sebe vypravit, že jeho dcerka asi umírá, že už je vlastně mrtvá, nebýt těch přístrojů kolem. Helen se dotkla jeho ramene a čekala, až vzhlédne.

„Mluvila jsem s Glorií. Říkala, že jsi dnes vůbec nešel na noc domů.“ Gloria nakonec nad Patouovou vyhrála a dostala svolení, aby se mohla starat o Sunny další znamení, že Lili mění přístup k problému. Ve čtyři ráno ho Gloria přemluvila, aby si šel lehnout, ale nebylo to k ničemu. Být v sousední místnosti bylo stejně zlé, jako být na druhém konci města. Hodinu koukal do stropu a pak se vrátil k Sunny.

„Nechtěl jsem ji opouštět,“ odpověděl.

Helen si rozzlobeně povzdychla.

„Marcusi, dělají, co můžou. Sunny nepomůžeš tím, že se uštveš.“ Vzala ho za ruce.

„Pojď. Dáme si kávu.“

Vyšli z restaurace do ostrého odpoledního světla. Novináři už byli před budovou natrvalo utábořeni měli tam dokonce i spuštěné dynamo stále sledovali, co se děje, ale bezpečnostní služba jim zabránila vstupovat na parkoviště zaměstnanců. Ford a Helen se opřeli o auto Russella Haynese a nerušené usrkávali kávu.

„Jsi moc hodná, že sem chodíš,“ řekl Ford po chvíli. Helen se lehce dotkla jeho zápěstí.

„K čemu by jinak byli přátelé?“

„Ale máš to sem daleko. Doufám, že ti to nenarušuje pracovní rozvrh.“ „Pracovní rozvrh nech plavat, Marcusi. Doženu to, až tam budu. Ale mám nějaký pracovní oběd. Musím být kolem půl třetí na Santa Monice.“

Kopla špičkou boty do kamínku.

„Vlastně jsem si myslela, že bys mě tam mohl odvézt.“ „Ty tady nejsi autem?“

Zavrtěla hlavou.

„Nerada sem jezdím. Bojím se, že si ho pomačkám, jako se to stalo tobě. Přijela jsem taxíkem.“ Ford si zaclonil oči proti slunci a pozorně se na ni podíval.

„Helen, ty ses na mě umluvila s Glorií?“ Zatvářila se dotčeně.

„Co tím myslíš?“

„Poslední dva dny mě pořád posílá domů. A ty teď chceš, abych tě někam odvezl“ „Marcusi, ty jsi hrozně podezíravý, víš?“ Marcus spustil ruku a nechal si slunce svítit na obličej. Možná mají pravdu. Musí se z toho napětí na chvíli dostat. Aspoň trochu.

„Dobře,“ vypravil ze sebe. „Tak dobře.“ Když se dostali na dálnici směrem do Západního Los Angeles, měli slunce v zádech; lehce probleskovalo zadním oknem a před nimi na rušné silnici vytvářelo stíny. Helen Fordovi pověděla, co se ve zdejších médiích objevilo o situaci v jiných nemocnicích.

„Je to tak, jak jsi to tehdy v noci říkal. Vyžívají se v lidském neštěstí. Ale okresní zdravotní odbor už vydal několik prohlášení, jak spolupracuje s CDC.“ „Nejspíš doufají, že to přejde samo,“ poznamenal Ford.

Najednou ho prudce rozbolela hlava, jako by byl v těsném potápěčském oděvu a rychle klesal; ostrý tlak se soustředil do krajiny za očima. Zavrtěl hlavou do stran, zapnul rádio, chytil hlučný závěr nějaké symfonie a zase je vypnul.

„Je ti něco?“

„Jenom se potřebuju trochu vyspat.“

Helen ho jemně pomasírovala po zátylku.

„Ale je v tom ještě něco jiného, že? Něco, cos mi neřekl.“

Už zase věděla, co mu táhne hlavou.

„Myslím, že už vím, co se to děje.“

Helen stáhla ruku zpátky.

„Prosím?“

„Myslím, že vím, jak ty bacily získávají rezistenci.“ A vysvětlil jí svou teorii o streptokoku. Pověděl jí, jak mu Allen přinesl záznamy o infikovaných pacientech.

Helen chvíli mlčela a pak zapnula klimatizaci. „Takže podle těch záznamů. Se ukazuje, že.“ „Podle údajů, které jsem měl k dispozici, se dá říct, že je tu jistá souvislost. Není to samozřejmě statistický vzorek, ale.“ „Jak dlouho to už.?“

„Asi dva dny.“

„Ale. To nechápu. Proč jsi to nikomu neřekl?“ Ford přikývl. Tu otázku si sám už také kladl.

„K čemu by to bylo?“

„Jak to, k čemu?“

„Dejme tomu, že mám pravdu. Dejme tomu, že tu je nějaký vztah. Co s tím? Na věci to nic nezmění.“ „Ani se mi nechce věřit, že to říkáš ty.“ Zamračil se.

„Mně vlastně taky ne. Před takovým týdnem bych s tím šel hned za Patouovou nebo na zdravotní odbor. Ale po tom všem. A když onemocněla Sunny. Uvědomil jsem si, že pro změnu musím být nablízku své dceři. Být tu pro ni.“ Pohlédl na Helen. Dívala se kupředu.

„Co jsem měl vlastně dělat? Za Patouovou jsem jít nemohl. Nikdo ve Willowbrooku by se o tom se mnou vážně nebavil. Prokrista, vždyť mě sesadili! I Conradovi dalo práci uznat, co říkám.“ „To ti řekl?“

„Viděl jsem na něm, že o tom pochybuje. Dokázat se to dá jedině laboratorními zkouškami. Tak co bych měl dělat? Obíhat lidi ze zdravotního odboru nebo z CDC a doprošovat se, aby mě vyslechli? Může to trvat týdny a já. Sunny nemá před sebou týdny.“ „Ale musíš to někomu říct. I kdyby ses mýlil. Může to být důležité.“

Ford si vzdychl.

„Podívej, řekl jsem to Conradovi.“

„Ne, já myslím někomu, kdo na to má čas a má přehled, aby s tím něco udělal.“ „To je profesor Novák. Je jediný, kdo se na to díval stejně jako já. Ale jak já to vidím, i kdybych měl pravdu, stejně s tím nikdo nemůže moc udělat. Musí se to prostě nějak přečkat.“ „Ale jemu to řekneš? Budeš s ním mluvit?“ Ford přikývl.

„Jistě. Máme přece schůzku. Řeknu mu to. Nejspíš mi rozumně vysvětlí, proč je to celé pitomost. A já. Řekl mi ještě něco.“ „Co?“

„Povídal, že má pro mě nějaké informace. O nějakém výzkumu. Řekl mi, že když je správně použiju, hodně by mi to pomohlo. Vlastně že by to pomohlo nám oběma.“ „Pomohlo? Jak to myslel? Že by to pomohlo při vyšetřování ve Willowbrooku?“ Ford o tom chvíli uvažoval.

„Nevím. Možná. Ale já jsem to pochopil tak, že myslel něco. Já nevím. Něco většího.“ „Většího?“

„Víš, třeba ví, co se to tu děje. Možná to, co dělal v Helicalu, výzkum, který tam prováděl, nějakým způsobem objasňuje ten problém rezistence. Možná že už pro to našel vysvětlení. Možná.“ Helen se opřela v sedadle.

„Ach, Marcusi,“ řekla měkce.

„Co?“

Otočil hlavu a podíval se na ni.

„Co?“

„Já vím. Podívej, mně je jasné, kam tím míříš. A chápu to. Jenže.“ „Helen.“

„Ty si myslíš, že Novák. Myslíš si, že bude schopen nějak pomoct Sunny.“ Ford se podíval do zpětného zrcátka. Dostal se nějak moc těsně za trajler. Ubral plyn. Zhluboka se nadechl.

„A připadá ti to tak nesmyslné?“

Helen si odhodila vlasy z čela.

„Já nevím. Na tvém místě bych si asi myslela totéž.“ Ford důrazně přikývl.

„To bych řekl, že ano. Já musím doufat. Já musím mít pocit, že můžu něco udělat. Jinak.“ „Já ti rozumím.“

Chvíli jeli mlčky. Ford se dostal na čtyřistapětku, kde se provoz zpomalil na loudání. Díky klimatizaci mu začaly přimrzat ruce k volantu. Vypnul ji.

„Vám oběma?“ zeptala se Helen.

„Co říkáš?“

„Řekl, že když ty informace použiješ, mohlo by to pomoct vám oběma?“ „Ano.“

„A neřekl jak a proč?“

„Ne, ale doufám, že mi to řekne.“ r

Helenina unavená tvář se znovu objevila v rámu dvířek. Natáhla se přes sedadlo spolujezdce a pohladila Forda po hustém strništi na bradě.

„Zkus si trochu odpočinout,“ řekla jenom.

„Ty taky,“ doplnil Ford, ale ona už zavřela dvířka. Díval se za ní, jak jde přes trávník k obchodnímu sídlu firmy Stern na bulváru Santa Monica 11111. Bylo ze samé oceli a skla, spíš jako nějaká investiční banka než farmaceutická společnost. Nastartoval a stočil se na ulici Sepulveda zpátky na východ.

Už tři dny nespal víc než pár hodin. Představa, že se natáhne do své postele, se mu vnucovala víc než naléhavě. Bude spát až do šesti a pak se vrátí do Willowbrooku.

Když zabočil do ulice Kirkside, zase narazil na hradbu fotoaparátů. Novináři ho v posledních dnech obtěžovali trochu méně. Když se teď případy nákazy rozšířily po celém městě, měli dost dalších obětí. Ale pár vytrvalců se pořád ještě objevovalo; patrně se těšili na nějaké zlé zprávy o vyšetřování nebo o Sunny.

Pak spatřil na konci ulice černobílý policejní vůz a pomyslel si, že si asi někdo ze sousedů stěžoval na novináře, že blokují ulici. Ale když vystoupil z auta, přistoupili k němu dva policisté a představili se jako seržant Duane Ruddock a jeho zástupce Samuel Dorsey z oddělení vražd. Chtěli s ním mluvit.

Pozval je dál, aby jejich rozhovor hned nevysílal čtvrtý kanál ve zprávách. Šli do kuchyně. Ten mladší, Dorsey, si zpod černých zrcadlovek, které naháněly hrůzu, všechno pečlivě prohlížel. Ford jim nabídl chlazený čaj, ale oni odmítli. První promluvil Ruddock.

„Promiňte, že vás obtěžujeme, pane doktore. Mysleli jsme, že byste nám možná trochu pomohl s případem, na kterém pracujeme.“ „Jistě, když to bude možné. Doufám, že nejde o vraždu,“ usmál se nervózně.

Dorsey si sundal černé brýle a upřel na Forda chladný, pátravý pohled.

„Jinak bysme tu asi nebyli,“ prohlásil, Fordovi se vynořil operační stůl s Raymondem Dennym bez levé nohy. Že by kvůli tomu? „Ale kdo.?“

Ruddock se vmáčkl do jídelního kouta a Ford si musel sednout.

Oba chvíli mlčeli a Ruddock mu věnoval stejný neúčastně zkoumavý pohled. Připadal si jako exponát ve skleněné vitríně. Škvírou v okenní žaluzii sem pronikla moucha a v těžkém ovzduší bzučivě poletovala sem a tam. Konečně promluvil Ruddock.

„Pane doktore,“ spustil a sepnul masité ruce na ošoupaném poznámkovém bloku s oslíma ušima, „jaké máte vztahy k profesoru Novákovi?“ Ford těžce polkl. Znovu ho přepadla bolest za očima. To neznal. Nebylo to u něho běžné. Jako vzrůstající tlak. Znovu se potápěl. Klesal.

„Moje.“ musel si odkašlat, pročistit si hrdlo. „Nedávno jsme se seznámili. Je mrtvý?“ Ruddock se na něj znovu upřeně zahleděl. Ford se podíval na Dorseyho, který zůstal stát. Měl už zase brýle.

„Bohužel ano,“ potvrdil to Ruddock. „Našli jsme ho včera v jeho domě v údolí Topanga s provazem na krku.“ „S provazem.?“

„Oběšeného. Visel nahoře v podkroví. Copak je, pane doktore?“ Ford vstal, šel ke dřezu a pustil studenou vodu.

„Ale myslíme si, že se neoběsil,“ doplnil Dorsey. „Myslíme si, že ho někdo uškrtil a pak ho pověsil na trám, aby to vypadalo, že se oběsil sám. Ale nebylo to tak.“ „Oběsil se,“ opakoval Ford. Hlava mu třeštila. Nastavil sklenici pod tekoucí vodu, díval se, jak se plní, až přetekla. Dorsey s Ruddockem se na sebe podívali.

„Ne,“ řekl Ruddock, „neoběsil se. Nebyla to sebevražda; byla to vražda. Uškrcením.“ Ford se na něj podíval.

„Profesor Novák.“

„Někdo ho uškrtil provazem, pane doktore. A pak ho zavěsil na trám jako oběšence. Dokonce jsme našli vzkaz v jeho počítači. Je načase s tím skoncovat. Znáte to, jak se to píše.“ „Ježíši. Kristeježíši.“

Ford žíznivě pil, až si polil košili.

„Pane doktore, můžete mi říct, jak jste se s profesorem Novákem znali?“ zeptal se znovu Ruddock.

„Seznámili jsme se před několika týdny na konferenci. Zajímal ho jeden můj článek.“ „Setkal jste se s ním od té doby? Byl jste například u něj doma?“ „To je přece.“

Nemohl to pochopit. Co to má všechno znamenat? Snažil se připamatovat si všechny podrobnosti, co si s ním kdy řekl, všechno, co mu o něm řekla Helen. Myšlenky se mu míhaly, ale nechápal smysl toho, co mu teď řekli. Muselo se to stát náhodou. Vloupal se mu tam nějaký tulák a pak. Ale proč by předstíral sebevraždu? „Pane doktore.“

„Hej!“

Ford se otočil na Dorseyho. Křičel na něj. Řval na něj jako

na nějakého pobudu. Ford si našplíchal vodu do obličeje a sáhl po ručníku.

„Promiňte,“ omlouval se, „promiňte, já. Skoro se s ním neznám. Skoro jsem se s ním neznal, ale měl jsem se s ním dnes večer sejít.“ „Proč?“ ozval se zase Ruddock. Seděl pořád za stolem. „Proč jste se s ním měl setkat?“ Ford se zamračil. Jednali s ním jako s podezřelým.

„Šlo o. Odbornou záležitost. Těžko bych vám to. Asi by vás to nezajímalo.“ Ruddock přimhouřil oči a střelil po něm pohledem.

„Potřebujeme, abyste nám pomohl, pane doktore,“ jeho hlas zazněl ocelově výhružně.

Ford pohlédl na žlutý ručník.

„Má to co dělat s tím, co se děje ve Willowbrooku. Nevím, jestli jste sledovali, co všechno.“ „Myslíte poručíka Dennyho?“ vpadl mu do řeči Dorsey. „Toho policistu, co jste mu uříznul nohu?“ Ford cítil, jak zrudl.

„Ne,“ řekl sotva slyšitelně. „Ne, s tím to nemá co dělat.“ „A s čím to má co dělat, pane doktore?“ Ford se zadíval na svůj odraz v Dorseyho brýlích. Už toho měl dost.

„Jde o přenos plazmidů. Transpozici genů.“ Dorsey se usmál a sundal si brýle. Ale příjemněji nevypadal.

„To je zajímavý. Co to znamená?“

„To je mikrobiologie,“ odpověděl Ford. „Medicína. Jsem lékař, jestli vám to uniklo.“ Ruddock se podíval na svého mladšího kolegu vyčítavě a ujal se slova.

„Těsně před svou smrtí si profesor Novák objednal zabezpečení domu. Nevěděl byste náhodou proč?“ „Ovšemže ne,“ prohlásil Ford. „Skoro jsem se s ním neznal. Mluvili jsme spolu o biologii. U něj doma jsem nikdy nebyl.“ Ruddock si něco zapsal.

„Jenom pro pořádek, pane doktore. Můžete nám říct, kde jste byl včera večer?“

Opravdu ho podezírali.

„Byl jsem ve Willowbrooku u své dcery. Je velice nemocná. Byl jsem tam v minulých třech dnech pořád.“ Ruddock přikývl a znovu si něco zapsal.

„Dobře, byl jste v nemocnici. To bysme měli.“ Odložil blok a pomalu se zvedal.

„To si snadno ověříme,“ vsunul se do řeči Dorsey. „Prozatím si vezmeme vaše otisky prstů. Abysme je porovnali s těma, co jste případně nechal v jeho domě.“ „Už jsem vám řekl, že jsem tam nikdy nebyl.“ Dorsey ohrnul rty. Lypický úsměv cynického policisty. Chvíli se na Forda díval.

„Jo, jo, dobře. To už jste říkal.“

„Já tomu nerozumím, Marcusi. Vážně jsou si jisti, že to nebyla sebevražda? Opravdu to tak řekli?“ Ford otevřel ledničku a strnule do ní koukal. Rozmýšlel se, co to tam vlastně chtěl, snažil se soustředit na to, co chce dělat teď a co potom. Telefonoval Helen znovu a znovu, ale ona měla celé odpoledne schůzky. Nedokázal si odpočinout. Musel se nějak dopídit smyslu toho, co se děje, pochopit, proč pokaždé, když už si myslí, že to nemůže být horší, to ještě horší je. Jak se každá cesta naděje zablokuje dřív, než k ní dokáže dospět. Měl pocit, že se dusí, že je obklíčený. Potřeboval se ubezpečit, že není sám. Pravda byla taková, že ji potřeboval. Konečně přijela, vypadala skoro tak vyčerpaně jako on, stále ještě v šatech do práce. Cítil se provinile za to, že mu byly nepříjemné její návštěvy v nemocnici. Chtěla mu pomoct, být mu oporou v nouzi. A teď tu byla zase. Mohl pro ni udělat aspoň to, že jí dá napít.

„Mělo to jako sebevražda vypadat. Tak to řekli. Ale určitě to prý byla vražda. Někdo ho uškrtil.“ Helen si bezděky sáhla na krk. „Chtěli moje otisky prstů. Ti pacholci mě podezřívají.“ Sáhl do lednice a vyndal dvě plechovky Budweiseru. Pak si uvědomil, že nechtěla pivo, ale kávu. Chystal se tedy, že udělá oběma kávu.

„Vzali ti rovnou tady otisky prstů?“ zeptala se Helen.

„Ne, chtěli, abych jel s nima. Celý ten flák cesty až do Commerce. Řekl jsem jim, jestli o to tak stojí, ať někoho pošlou sem. Prohlásili, že to tedy udělají. Myslím, že si mě za to moc neoblíbili.“ Helen se posadila na pohovku. Zpráva o Novákově smrti jí zřejmě otřásla mnohem víc, než Ford očekával. Koneckonců ho neznala. Setkala se s ním jen jednou. Ale znovu si uvědomil, že jako chirurg na to má asi jiný pohled. Při své práci se se smrtí setkává denně. A mimoto, teď myslí hlavně na Sunny.

„A řekli. Řekli ti ještě něco?“ zeptala se. „Někdo se tam vloupal? Ukradl něco?“ „Neptal jsem se. Ale spíš mám dojem, že ne. Kdo kdy slyšel, že by si zloděj takhle komplikoval život? Proč by to dělal?“ Chvíli nikdo z nich nepromluvil. Původně doufal, že k tomu něco řekne, bude mít nějaké vysvětlení. O Novákovi věděla dost. Možná jeho smrt něco znamená. Ale nedokázala než sedět tu na pohovce s rukama stisknutýma mezi koleny a dávat tytéž samozřejmé otázky, jaké si dával on. Jenomže co jiného mohla dělat? Mohl vůbec někdo dělat něco jiného? Venku se zatím setmělo. Místo oblohy bylo vidět tmavé výseče smogu, které vytvářelo pouliční světlo za zahradou. Ford měl pocit, jako by ho temnota obklopila, ztuhla kolem něho, stlačovala ho k zemi, až mu nezbude nic jiného, než si lehnout a vzdát se. Byl tak utahaný. Chtěl spát, spát celou noc a při probuzení shledat, že se nic nestalo, že uplynulé dva týdny vůbec neexistovaly. Chtěl zpátky svůj dřívější život: svou práci, své lidi, svůj smysl bytí a především svou dcerušku. Teď to vypadalo tak, že dřívější život byl jenom sen. Dům postavený na písku. A věděl, že když si lehne a usne, probudí se k životu daleko strašnějšímu.

Helen rozsvítila.

„Řekls jim o tom bytě?“ zeptala se.

„O jakém bytě?“

„Na Haverford Avenue. Kde ses měl s Novákem sejít.“ „Ne, já.“ chvíli přemýšlel. „Ne. Asi jsem si myslel, že o něm vědí. Věděli o té schůzce, a tak.“ „Ale Nováka našli v jeho domě, ne? V horách.“ „Ano, určitě říkali. Ano, Topanga Canyon. Takhle to řekli. Počkej, my tam můžeme zajít.“ Vstal.

Helen se zamračila. „Do Novákova bytu? Proč?“ „Protože policie o něm možná neví. A třeba nám tam někdo může něco říct. Třeba. Je to tedy trochu fantazie, ale třeba tam měl Novák přítelkyni nebo tak někoho. Mohla by vědět, o čem se mnou chtěl mluvit.“ Ford vytáhl peněženku ze saka, které leželo vedle, a prohraboval se v ní. Našel útržek papíru: Novák 21 hod., Haverford Ave. 15500, byt č. 12, kód XA 3747. Dvěma prsty ho zvedl.

Helen se na něj dívala. Ten pohled byl výmluvný. V tmavých, velkých panenkách viděl odhodlanost i strach. Tak jako při jejich prvních schůzce v té rybárně na Oceán Boulevard ji vnímal celou i s jejím vnitřním světem impulsů a tužeb, který se na povrchu objevuje jen v náznacích.

V protějším domě se rozsvítilo. Na druhé straně plotu se otevřely dveře a bylo slyšet radostné zaštěkání.

„Dobře, zajdeme tam zítra ráno,“ souhlasila Helen. „Možná, že Novák.“ „Ne, pojďme hned. Proč čekat do rána?“ A už si bral sako.

„To nemůžeme, Marcusi. Nejsi na to dost.“ „Helen, možná, že policie o tom bytě teď ještě neví, ale určitě se o něm dozví. Ráno už může být pozdě. Půjdeš se mnou?“ „Počkej, Marcusi.“

Šla k němu a vzala ho za ruku.

„Počkej.“

Dotkla se jeho neholené tváře. Cítila s ním, litovala ho; vnímal to. Ale on nechtěl, aby ho někdo litoval. Chtěl něco dělat.

„Když tam půjdeš takhle, Marcusi. Takhle, jak vypadáš, leda každého vyděsíš. Aspoň se ohol a osprchuj. Musíme to udělat jaksepatří, protože jinak.“ Objala ho a chvíli se ho držela. Proto že jinak skončíme jako Novák. To chtěla říct? A uvědomil si, přes všechno vyčerpání a strach, co to pro ni znamená, kolik chce kvůli němu riskovat.

„Dobře,“ nechal ji, aby ho svlékla ze saka.,,Dobře. Sprchu a kafe.“ Vzali si její auto, červené BMW. Jeli k západu po bulváru Santa Monica a pak k severu po pobřežní dálnici. Řídila Helen, Ford seděl tiše vedle ní a clonil si oči před světly protijedoucích aut. Snažil se nemyslet na Sunny, na to, jak tam v nemocnici leží a bojuje se smrtí. Nejradši by to otočil a jel zpátky, jen aby ji mohl držet za ruku, aby věděla, že je u ní. Představa, že se probere a nenajde ho tam, byla nesnesitelná. Ale jak mu řekla Gloria, musí najít sílu na víc. Musí hledat možnosti, jak to všechno zarazit pro případ, že doktor Lee a Modrá jednotka to nedokážou. Stáhl okno a zhluboka se nadechl slaného vzduchu. „Vytrvalé poryvy větru v rytmu příboje rozprašovaly do ovzduší drobné kapky mořské pěny.

„Helen, já vím, že si myslíš.“

Helen otočila hlavu a pohlédla na něj.

„Copak?“

Ford se stále díval kupředu.

„Dejme tomu čistě jako předpoklad že nějaká farmaceutická společnost vyvine novou generaci antibiotika. Jako třeba ten medikament na principu syntetické DNA, jak jsi mi o něm říkala. Omega.“ Helen ohrnula rty. Ford vytušil, že si povzdechla.

„Mohli by mít nějaký důvod, proč s tím nejdou ven? Třeba kvůli registraci patentu nebo kvůli zahájení výroby? Nebo kvůli čemukoli jinému?“ Helen hned neodpověděla. Sáhla na palubní desku a zapnula jedno tlačítko klimatizace, pak druhé.

„Teoreticky,“ řekla pak, „by takový důvod jistě mít mohli.“ „Teoreticky?“

„To znamená, že můžou nastat okolnosti, kvůli kterým se to zdrží, ale Marcusi, v Helicalu.“ „Jaké okolnosti?“

Tentokrát si opravdu povzdychla.

„Tak především: společnost si musí být naprosto jistá, že ji nikdo nepředběhne. Jinak by to byla sebevražda. Potom hrají svou roli komerční úvahy.“ „Jaké?“

Helen se podívala do zpětného zrcátka. Přilepil se na ně náklaďák. Trochu přidala.

„Je to asi takhle: obvykle to trvá osm až deset let, než se nějaký lék vyvine. Včetně soudních jednání a všeho ostatního, což stojí obrovské peníze. Třista až čtyřista milionů dolarů, někdy i víc. Při tak velké investici se pak samozřejmě očekává maximální obrat na trhu co nejdelší dobu.“ „Ale patent zaručuje monopol na čtrnáct let, ne?“ „Jistě. Jenomže spoustu času ještě zabere schvalování u Státní inspekce potravin a léků, propagace a reklama, soudní spory o porušení patentu, takže nakonec zbývá nějakých jedenáct let. A po tom všem může přijít tvůj konkurent se stejným výrobkem říká se tomu příbuzný druh pokud ti rovnou nezaplatí všechny tvé náklady na výzkum. To znamená, že tě podtrhne a zmocní se tvého odbytiště.“ „Ale o jakém odbytišti to mluvíme, Helen? Jakou má cenu? Jen tak přibližně?“ „No, počkej. Z antibiotik se teď nejvíc prodává ciproxin. Vyrábí ho Bayer. Dává to asi jednu a půl miliardy dolarů.“ „Ročně? Jednu a půl miliardy dolarů ročně?“ „Přibližně. Ovšem trh je antibiotiky značně nasycený, protože základní biotechnologie je většinou dost stará. Řekla bych, že ciproxin má na trhu sotva větší podíl než tři a půl procenta, nebo nanejvýš čtyři.“ Ford v duchu počítal. To znamená, že celá suma trhu s antibiotiky dělá ročně skoro čtyřicet miliard dolarů. Jak velkého podílu by se mohlo zmocnit antibiotikum nové generace? Jednoho procenta? Deseti? Dvaceti? Doposud ho nikdy nenapadlo myslet na peníze. Myslel na léky v relacích problémů a jejich řešení lékařských problémů a vědeckých řešení. Stejně myslel i na Omegu: co může znamenat pro pacienty, jak může zachraňovat životy. Ovšemže věděl, že farmaceutické společnosti své výrobky prosazují, že praktičtí lékaři se na ně mnohdy až příliš spoléhají, ale to bylo něco jiného. Dalo se to svést na lenost, nebo na hloupost, nebo prostě na přílišnou důvěřivost. Ale v tom, o čem mluvila Helen, pocítil neznámou hrozbu. Opět si uvědomil, že na něj vrhá svůj stín svět velkých peněz a skrytých záměrů, kde byl naprostým cizincem.

„Ale já pořád ještě nechápu, proč někdo nechce svůj patent registrovat co nejdřív. Na co čeká?“

„Jak už jsem řekla, Marcusi, ty bys nečekal.“ „Říkalas, že můžou nastat okolnosti.“

„Ano, tak dobře. Mluvíme o vývoji antibiotik. Je možné dojít k závěru. Skutečnost je taková, že trh je stále hladovější po nových generacích antibiotik. Rezistence stoupá už léta a. Jak víme, starší léky jsou čím dál míň účinné. Nezapomeň, že patent máš jen na omezenou dobu. Když uplyne, může tvůj lék vyrábět každý.“ „To tedy. To znamená, že se můžeš rozhodnout nevycházet s něčím na trh, dokud.“ „Dokud ciproxin, augmentin, rocephin zkrátka co nejvíc těch léků, které zatím ovládají trh nepřestanou být spolehlivé. Je to riskantní strategie a já bych ji tedy zatraceně nedoporučovala. Ale může se vyplatit.“ Ford se opřel o palubní desku a otočil se k ní.

„Takže ty pověsti o projektu Omega můžou být pravdivé. Helical mohl.“ „Ne, Marcusi, Helical ne. Byla to moc mladá společnost. Musela by se prosadit. To byla pro ni otázka přežití. Není možné.“ „Ale mohli svůj výzkum prodat někomu jinému, nějaké větší společnosti. Třeba to prodali a udělali smlouvu o utajení nebo tak něco. Třeba nechtěli čekat, že zbohatnou teprve až jako podílníci na zisku.“ Mířili teď do vnitrozemí, stoupali oblastí sadů k vrcholům prominentní čtvrti Pacific Palisades.

„Už tam budeme,“ poznamenala Helen a podívala se na hodinky. Blížila se desátá.

Číslo 15500 našli v nejsevernější části Haverford Avenue, v odlehlé části, kde se ulice stáčela spolu s alejí borovic a cedrů. Byla to třípatrová novostavba s vysokými okny a výraznou bílošedou fasádou, která zdůrazňovala symbiózu klasického a moderního stylu. I v porovnání s okolím vypadala vznešeně.

„Moment,“ Helen vypnula motor a vyhlédla předním sklem, „tohle znám, to navrhoval Fred Johnson. Dostal spoustu cen,“ „Fred kdo?“

„Johnson. Je hodně známý. Četla jsem o tom v nějakém časopise. Má šestkrát větší koeficient bezpečnosti proti zemětřesení, než je obvyklé.“ Vypadalo to, že dům je přinejmenším zpoloviny prázdný. Některá okna byla ještě napříč přelepená páskami. „Marcusi, tyhle byty jsou nejmíň. Musí být aspoň za tři čtvrtě milionu. Máš to číslo určitě správně?“ „Říkal, že jde o novostavbu. Musí to být ono.“ Ford si odepnul bezpečnostní pás. „Poslyš, ty počkáš tady, ano?“ „Marcusi, já jsem nemyslela.“

„Já vím. Ale jeden vetřelec stačí. A mimoto, pozval sem mě.“ Helen si vzdychla.

„Tak dobře. Ale. Dávej si pozor, ano?“ Ford vystoupil. Ulice byla prázdná a tichá, ozývalo se jen šumění stromů. Zamířil ke vchodu na rohu budovy. Jehličí z borovic tlumilo jeho kroky.

Byly tam už bezpečnostní kamery, jedna v průčelí domu, jedna přímo ve skleněných dveřích, s pohledem ven. Nedalo se zjistit, jestli už jsou v provozu. Ford si zaclonil oči a podíval se skleněnou výplní do vstupní haly. Při zdi byla vyrovnaná hranice střešních tašek, hromada silných papírových pytlů a kotouč kabelu. Proti výtahu byla další kamera. Slabé žluté světlo nad schodištěm osvětlovalo několik spodních schodů.

Kódová klávesnice byla vlevo u dveří a vedle ní tlačítka na zvonky, očíslovaná od jedničky do dvanáctky. Bylo to přesně tak, jak mu to Novák řekl. Ford si sáhl do náprsní tašky pro kód; lístek si přidržel proti pouličnímu světlu za sebou.

Chtěl vyťukat čísla, ale vtom uslyšel, že se blíží auto. Ustoupil do stínu. Byl to černý jaguár. Když míjel dům, zvolnil až na rychlost pěší chůze zevnitř hlasitě zahlomozila hudba pak zase zrychlil a odjel k západu. Ford opět vystoupil do světla a pohlédl na Helen v autě. Ale skla oken se leskla, a tak ji nespatřil.

Jemné zabzučení mu dalo najevo, že kód je správný. Otevřel dveře a vstoupil dovnitř. Jako mávnutím čarovného proutku se nad ním v tu chvíli rozsvítilo světlo. Kamera si ho zkoumavě prohlížela, jako nějaký exotický hmyz ve vitríně. Viděl se v její čočce, maličký a pokroucený. Rychle zamířil k výtahu a zmáčkl knoflík, aby ho přivolal; cítil, jak se mu zrychlil tep. Co řekne, když tam na něj bude čekat policie? Že dodržel schůzku s mrtvým člověkem, to by se mu špatně vysvětlovalo. Vyptávali by se ho, možná by ho dokonce zadrželi, kdyby se jim nelíbily jeho odpovědi, a nepustili by ho za Sunny. Odstoupil od výtahu. Schody budou lepší. Stoupal pomalu, opatrně našlapoval a díval se vzhůru, jestli tam nepostřehne nějaký pohyb. V každém patře zaznamenávaly jeho přítomnost neviditelné senzory, rozsvěcovaly se řádkou diskrétně tlumených světélek. Chodby byly z mramoru. Mramor na podlaze, mramor na stěnách, růžovým vzorkem v kameni připomínal římský styl. Dveře z tvrdého přírodního dřeva, široké metr osmdesát, bronzovým kováním naznačovaly, že za nimi bude něco velkolepějšího než obyčejný dvoupokojový byt. Ford naslouchal, zda neuslyší hlasy, hudbu, zvuky televize, ale nic se neozývalo. Ta schůzka s Novákem měla být opravdu v soukromí.

Byt číslo 12 byl v nejvyšším patře proti jednoduchému oknu, které se dívalo na koruny stromů a černý oceán. Na obzoru blikala a mrkala světla lodí jako potápějící se hvězdy. Ozvalo se tlumené klapnutí dveří u auta a spěšné kroky po cestě. Pod baldachýnem pohupujících se větví viděl však jen kapotu červeného BMW, ale žádný policejní vůz a vůbec žádné lidi. Ulice byla pustá.

Světlo na chodbě náhle opět zhaslo. Ford se otočil a zamířil k bytu. Někde pod ním se ozvalo slabé hučení stroje, jenom jako jemné vibrace; asi zase nějaký automatický systém. Dům byl plný technických vymožeností, ale většina ještě nefungovala nebo přinejmenším nefungovala správně. Proto mu dal Novák číslo vstupního kódu. Zvláštní bylo jen to, proč vlastně se s ním chtěl setkat tady.

Ford s jistotou očekával, že dveře budou zamčené. Celý dům byl zřejmě prázdný, jen tak tak přichystaný na to, aby se sem někdo začal stěhovat. Pevně uchopil kliku a otočil jí.

Dveře zamčené nebyly.

Ford zvedl ruku, aby zaklepal, ale zarazil se. Uvnitř nebylo žádné světlo a neozýval se žádný zvuk kromě větru, harašícího na střeše. Bylo to ještě tak nehotové, že tu nebyly zámky? Přejel prsty po hraně dveří. Okolo kliky bylo dřevo narušené a rozštípané. Násilné vloupání. Ten, kdo zabil Nováka, ho možná nejdřív hledal tady; zjistil, že tu není, a odešel. Ford vstrčil do dveří a vstoupil dovnitř.

Musel to být největší byt v tomto domě. Bylo to vyvýšené podkroví, hlavní místnost měla široký balkon, který se díval do okolních zahrad, a ve výšce sedmi a půl metru měla kupolovité střešní okno. Tohle muselo stát miliony, ať už architekt dostal nějaké ceny či ne. Ale Helen měla pravdu: nesrovnávalo se to s nemotorným a uboze oblečeným člověkem, se kterým se seznámili na konferenci. Nesrovnávalo se to s ničím, co o Novákovi věděli. Ale koneckonců jeho smrt se s tím taky nesrovnávala.

Nebyl tu žádný nábytek kromě dvou kancelářských židlí na kolečkách. Vedle nich ležel na podlaze záznamník, prázdná láhev od skotské whisky a dva pohárky z umělé hmoty. Červené světélko na záznamníku pomalu blikalo. Někdo tam nechal vzkaz.

Ford si přidřepl a hledal tlačítko, kterým by ho spustil. Ale bylo tu moc tma. Potřeboval si rozsvítit. Stoupl si a chtěl vykročit ke dveřím. Ztuhl.

Někdo tady byl.

Slyšel pohyb, slyšel otvírání kovové zásuvky, šustění papíru. Přicházelo to z chodby, která vedla z hlavního pokoje. Teď taky spatřil na naleštěné dřevěné podlaze pruh slabého žlutého světla.

Otočil se zpátky k telefonu. Měl by zavolat policii. Ale dokázal by to tak, aby ho nikdo neslyšel? Helen má telefon v autě. Mohl by tam zaběhnout. Ale než by přišla policie, mohlo by být pozdě. Pozdě pro něj a pozdě pro Sunny. Vzal láhev od whisky a pomalu se plížil za světlem.

Dveře byly pootevřené. Zahlédl ruce v rukavicích, kousek džínových kalhot a sportovní bundu s kapuci přes hlavu. Viděl, jak si vetřelec cpe papíry a složky do černé igelitky.

Ustoupil. Vypadalo to, že je sám. Počká na něj, až bude odcházet a uhodí ho zezadu do zátylku. Počká na konci chodbičky za rohem a namíří si to na týlní kost. Jenom tolik, aby upadl do bezvědomí a nějakou chvíli se na nic nevzmohl. Nemusí mu způsobit zlomeninu. Otočil se, chtěl opatrně ustoupit a zaujmout patřičné postavení, než to ten chlap dokončí. Že je někdo za ním, netušil, až když už bylo pozdě.

Sprej se slzným plynem účinkoval okamžitě. Oči měl jako v ohni, jako by se mu v důlcích rozpouštěly. Příšerně to bolelo. Nic neviděl a nemohl dýchat. Padl na kolena, chtěl křičet, ale jen se dusil a lapal po dechu.

Než upadl do bezvědomí, uvědomil si ještě, že ho někdo překročil a kopl ho přitom do hlavy.

„Dýchej, dýchej. Snaž se.“

Ford se ztěžka nadýchl, strašně ho to ve vypáleném krku škrábalo.

„Výborně. Vdech a výdech. Snaž se pořádně se nadechnout.“ Byl to Helenin hlas. Mhouřivě pohlédl na obličej, který se nad ním skláněl, ale měl úplně zalité oči a nic neviděl.

„Hel.“

„Nemluv. Dýchej.“

„Ří. Říkáš.“

Ford dávivě zakašlal. Zamrkal, aby vypudil z očí slzy, ale hned se mu zalily znovu.

Trvalo to deset minut, než mohl vstát.

Helen ho odvedla do kuchyně a vstrčila mu do ruky sklenici s vodou. Dívala se, jak žíznivě pije, jednu sklenici za druhou. Konečně spatřil její ustaranou tvář.

„Už jsem začala mít v autě starosti,“ vysvětlovala. „Tak jsem se rozhodla, že půjdu za tebou. Co se to tu proboha dělo?“ Ford si znovu natočil vodu. Ruka se mu třásla a polykání bylo bolestivé.

„Kristepane. Myslel jsem. Myslel jsem, že umřu. Asi to byl slzný plyn. Používají ho policajti. Kristepane.“ Znovu se napil. „Vešel jsem dovnitř. Dveře nebyly zamčené, a tak jsem šel dál. Helen, někdo tady byl. Viděl jsem, jak si dává papíry do tašky.“ „A vrhnul se na tebe s tím sprejem?“

„Ne. Čekal jsem, až vyjde odtamtud,“ ukázal na dveře. „Tam z toho pokoje. A pak mě někdo jiný napadl zezadu.“ „Můj bože. A viděl jsi ho?“

Ford zavrtěl hlavou.

„Ne. Ne, já. Jak už jsem povídal. Díval jsem se tam na toho chlapa a pak jsem najednou měl oči jako v ohni a nemohl jsem dýchat“ „Chudinko malej.“ Odhrnula mu vlasy z čela. „Možná by pomohlo, kdyby sis vymyl oči vodou.“ Když se Ford po pěti minutách vrátil z koupelny, stála Helen u okna v tom velkém obývacím pokoji a dívala se ven. Vysoké jedle se kývaly a ohýbaly ve větru a vrhaly stíny na park, na jeho klikaté cestičky, vodotrysky a kvetoucí keře.

Ford šel k záznamníku. Červené světélko už neblikalo.

„Pustila jsem si to,“ řekla Helen. „Nic tam nebylo. Jen bylo slyšet, jak někdo zavěsil.“ „Škoda,“ poznamenal Ford. Rozhlédl se po místnosti. „Rozumíš tomu? Muselo to stát aspoň dva miliony.“ „Možná něco zdědil.“

„To určitě,“ ušklíbl se Ford. „Zdědil dva miliony a vrazil je do superluxusního bytu, který k ničemu nepotřeboval. Vždyť tu nic není. Ani nábytek, ani obrazy, nic.“ „Třeba to měl jako investici. Palisády zemětřesení obvykle moc nepoškodí. Třeba neměl štěstí na burze, a tak přesedlal na nemovitosti.“ „Já tedy nevím,“ zavrtěl Ford hlavou, „mně to tak nepřipadá.“ Helen vyšla do pracovny. Ford viděl, že se stěží ovládá. Šel za ní, zastavil se ve dveřích a stále si třel krk.

Byly tam registratury, hromady knih, psací stůl, lampa. Po zemi byly rozeseté papíry a obaly z disket; z příruční nástěnky někdo něco strhl, možná nějakou tabulku nebo diagram. Kolem napínáčků zůstaly útržky papíru.

„Nebydlel tu, ale pracoval tady,“ poznamenal Ford.

„Dobře, ale proč? Proč nepracoval doma?“ „Počkej, ti policajti mi řekli, že si Novák objednal domů nějaké důkladnější zabezpečení. Možná že něco dělal. Já nevím, něco, co mělo zůstat v tajnosti. V takovémhle moderním domě to je bezpečnější než v nějakém starém zchátralém domě v Topanze.“

„Jestli tohle byl důvod, tak tedy nevyšel. Řekla bych, že ten, kdo se sem vloupal, věděl, co hledá. Normálního zloděje tohle přece nezajímá.“ Vzala si z poličky jednu knihu a tiše hvízdla.

„Koukni na tohle: Studie ministerstev zdravotnictví o rezistenci na antibiotika ve světě. Sanders a Sanders: Betalaktózní rezistence u gramnegativních bakterií: světové trendy a klinický význam.“ „A co tohle?“ Ford se probíral dalšími svazky. „Staphylococcus aureus rezistentní na methicillin v nemocnicích USA 1975-1991. Sledování infekcí a nemocniční epidemiologie. Cohen: Epidemiologie rezistence na léky: důsledky pro postantimikrobiální éru. Měl informace z první ruky.“ „Ale proč? Čím se to tu zabýval?“ Helen odložila knihu, kterou právě držela.

„Co je tohle?“

Ukázala na mapu, přilepenou na zeď. Byly to vlastně čtyři obrovské mapy, sesazené dohromady, a na nich celá oblast Los Angeles a okolí, od Kernského okresu až na jih po San Diego. Přešli místnost, aby se na ni podívali zblízka. Byla do ní zapíchána spousta špendlíků s barevnými hlavičkami a od nich se paprskovitě rozbíhaly šňůrky na okraj mapy. Kolem dokola byly malé lístečky s drobnými poznámkami. Bylo na nich datum, místo a trojciferná číslice.

„Je to epidemiologický přehled?“ uvažovala Helen a dala si zamyšleně prst na ústa.

„Jednou, když jsem s ním mluvil po telefonu, tak se mě ptal na etiologické činitele a říkal, že se dívá do epidemiologického přehledu. Možná, že případy stafylokokové nákazy ve Willowbrooku.“ Ford se podíval na oblast Jihocentrální čtvrti. Bylo to tam. Ale ne stafylokok, nýbrž případy pneumonie. Willowbrook byl označen červeným špendlíkem. Po šňůrce se dostal na okraj k lístečku, na němž bylo napsáno „Lynwood, Vernon a Huntingdon Park“. U každého z těchto místních označení bylo datum a číslo. „Všechno tu je,“ poznamenal. „Co myslíš, že znamenají ta čísla?“ „Možná jsou to čísla svazků.“ Helen se obrátila a rozhlédla se po místnosti. „Tamhle v té registratuře. Anebo čísla souborů v počítači.“ Ford si dál prohlížel mapu.

„Jsou tu případy až deset let staré. Jestli tedy tahle čísla jsou opravdu data. Podívej se, Loma Alta Pasadena 81987, z. 143, Coronado Street, Placentia, 51988, z. 481, a v závorce otazník. Proč.? Proč si s tímhle vším dával tolik práce?“ „Musíme najít, k čemu se vztahují ta čísla. Tam bude asi podrobný popis.“ Začali s registraturou. Ale ten, co přepadl Forda, měl náskok. Registratura byla vybraná. Zbyly tam jenom záznamy o případech s nejčerstvějším datem 1983. Všechny pozdější záznamy buď sebral ten vetřelec, nebo je Novák od té doby ukládal do počítače.

Robustní počítač značky Compaq měl disketovou jednotku a jednotky CDROM. Helen jej zapnula, ale po několika minutách, kdy marně zadávala instrukce, zklamaně ustoupila.

„Někdo si s tím asi hrál.“

Ford se posadil místo Helen na jednoduchou otáčecí židli. Ale nebylo to k ničemu. Operační systém se sice nastartovat dal, ale jakmile se Ford pokusil spustit nějaký pomocný program, systém se zhroutil.

„Musel tam nasadit nějaký virus nebo co, sakra!“ uhodil pěstí do stolu, až se k zemi sneslo několik papírů. „Jsme tak blízko.“ Helen Forda zezadu pozorovala.

„Blízko čemu?“

„Já nevím. Ale tohle něco znamená. Tohle. Tohle všechno.“ Rozhlédl se po pracovně plné materiálů a informací. „Na čem to, hrome, pracoval?“ Prohrábl si vlasy.

„Dobře, dobře. Zkusíme přemýšlet.“

Vstal od stolu a jal se přecházet sem a tam. Helen ho sledovala.

„Začneme tím, co o něm víme,“ uvažoval Ford. „Přišel za mnou na konferenci. Zaujala ho moje přednáška. Zajímal se o případy ve Willowbrooku. Dobře. Zapsal si údaje do své. Do své studie. Pracoval na epidemiologické studii o případech rezistence v téhle oblasti. Pracoval na tom už nějakou dobu. Možná už. Nemusíme se vracet až k těm nejstarším případům, ale řekl bych, že na tom pracoval dost dlouho. Řekněme, že od té doby, co odešel z Helicalu.“ Zastavil se a pohlédl na Helen.

„Říkalas, že se ztratil z obzoru hned potom, co Stern koupil Helical?“ „Pokud já vím, tak ano. Nepřijal žádné jiné místo.“ „A to bylo.?“

„V devadesátém druhém.“

„Dobře. Tak řekněme, že na tom dělal nejmíň pět let. Sledoval všechen odborný tisk a sháněl podrobnosti o případech, co jich jen mohl získat mimo CDC. A měl obavy, aby někdo neobjevil, co dělá, ať už to bylo cokoli, co chtěl dokázat.“ Zastavil se. Ty úvahy k ničemu nevedly. Jen ho z nich rozbolela hlava.

„Ale co to chtěl dokázat? Pořád nechápu. Počkej.“ Zase se začal procházet. Helen se nepohnula, sledovala ho, jak přechází, a tvářila se velmi vážně, skoro nevraživě. Chtěla už být pryč odsud.

„Byl v kontaktu s nějakou skupinou lidí. Hovořil o nich jako o ,těch ostatních, když jsme spolu mluvili po telefonu. Ne, tak ne. Jak jen to řekl? ,Musím mluvit s. Jistými lidmi. Ano takhle to řekl. ,S jistými lidmi. Řekl, že je to věc profesionální etiky a nějakých dohod. Vím, že mě tehdy napadlo, jestli není něco jako svobodný zednář, rozumíš? Člen nějaké lóže.“ „Prima,“ vložila se Helen ironicky. „Svobodní zednáři.“ „Kdo asi.?“

„Poslyš, já jenom vím, že trčíme v bytě člověka, kterého zrovna někdo uškrtil. Trčíme tu, vloupali jsme se sem aspoň takhle by si to policie vysvětlila a máme tu všude rozsvíceno. Připadá mi to trochu riskantní.“ Ford jí pohlédl do unavené tváře.

„Helen, já odsud nemůžu odejít, dokud něco nenajdu. Nevím co. Něco. Něco tu musí být.“ Šel zase k mapě, opřel se o ni a díval se na přehled. Nedalo se říci, jakými cestami se výskyt šířil, ani že by měl nějaké ohnisko. Poznal jména několika seniorských domovů v Beverly Hills. Staří lidé. Lidé s vyčerpaným imunitním systémem. A byly tu také léčebny pro drogově závislé. A nemocnice veřejné i soukromé: Harbor USC, La Pacifíca, Southwestern Healthcare Corp.

„Podívej se na tohle, Helen. Tady je devět, deset, nejmíň dvanáct záznamů z letoška, z letošního léta. Jestli to jsou případy rezistence, nejmíň polovina z nich se musela objevit v posledních dvou třech měsících.“ Helen k němu přistoupila, prohlížela mapu a zkoumala poznámky.

„Ale skoro u všech je otazník. To mi připadá, že to jsou jenom možné případy rezistence. Je to jen hypotéza, Marcusi.“ „Hypotéza, která říká propána, Helen vždyť je to všude! Jaktěživ to nebyl jen Willowbrook. Je to po celém městě!“ „Ale počkej, Marcusi. Tak zlé to být nemůže. Přece když se v nějaké nemocnici najednou objeví rezistentní případy, proč by to neřekli ostatním? Proč by o tom mlčeli?“ „To není tak jednoduché, Helen. Lidi tam přijdou s nějakou jinou nemocí nebo s ošklivým zraněním. Není vždycky snadné určit, co přesně bylo nakonec příčinou úmrtí. A mimoto, kdybys měla soukromou nemocnici, roztrubovala bys do celého světa, že se mezi tvými pacienty rozšířila stafylokoková nákaza? To by ti asi moc neprospělo.“ „Dobrá, dobrá. Dejme tomu, že Novák měl pravdu. Že to je větší problém, než jsme si mysleli. Ale nechápu, jak nám to pomůže. Nechápu, co se tím objasní.“ Vzdychla a sedla si za stůl.

Ford znovu studoval mapu, přejížděl prstem po silném papíře. U parku Box Springs Mountain ve východním Los Angeles byla mapa nakrčená, udělala se tam vypouklina a ručně psaná poznámka se dala těžko přečíst. Ford se to pokoušel vyrovnat.

„Počkej moment,“

Helen se otočila i se židlí.

„Co je?“

„Tady pod tím něco je.“

Helen vstala, ale zůstala stát u židle.

Ford se otočil zpátky k mapě a odlepil kousek rohu. Spadlo několik špendlíků a k zemi se snášely lístečky s poznámkami. Zmocnil se ho hrozný pocit, že zničil možnost Novákovu práci rekonstruovat.

A pak spatřil fotografii.

Byla v rámečku z bukového dřeva a rámeček byl připevněn ke zdi mosaznými šroubky. Na ostře barevné fotografii se usmívalo asi deset mužů. Většina byla jen v košilích. Dole bylo napsáno Helical, leden 1992.

Helen k němu přistoupila. Ford cítil na krku její teplý dech.

„Jenom fotografie,“ řekla se zjevnou úlevou.

Ford se díval na tři řady tváří. V první řadě seděl Novák, v ruce prázdnou sklenku. Vedle něho seděl štíhlý muž s vlasy ostříhanými na ježka. Něco oslavovali. Co asi? „To je výzkumný tým Helicalu,“ řekl Ford bezvýrazně.

„Novák, Finegold,“ ukazovala Helen. „Tohle je Walter Auerbach. Tady za Novákem je Lewis Spierenberg. Scott Griffen. Jsou tu všichni. Novák byl členem Helicalu. Ale to přece víme.“ „Je to jediný obrázek,“ uvažoval Ford, „jediný obrázek v celém bytě. Dal si tu práci a připevnil ho mosaznými šroubky.“ Podíval se na Helen. Z vyčerpám a úzkosti jí škubalo v koutku pravého oka.

„Všichni mají v rukou sklenky na víno. Je to oslava, Helen. Co asi oslavovali v lednu 1992?“ „Co já vím. Třeba zrovna dokončili nějaký důležitý projekt.“ Ford se usmál.

„Třeba projekt Omega. Možná právě.“ Helen už se obracela. Ford šel za ní a vzal ji za ruku.

„Možná právě ukončili předběžné zkoušky.“ Podívala se mu do očí.

„Marcusi, já jsem to všechno probírala. Stern Helical koupil, zapomněl jsi? Omega byl jenom nápad, možná dobrý, ale jen nápad. Nikdy se nedostal dál než na psací stůl.“ „Tak proč Nováka někdo zabil? Proč se někdo vloupal do tohoto bytu?“

„Poslyš, Marcusi, stojíme v několikamilionovém bytě mrtvého člověka. Nevíme, jaké měl záměry. Možná se zapletl do nějakého pochybného obchodu s realitami. Půjčil si peníze od nějakých pochybných existencí a teď za to zaplatil. Není to nejpřirozenější vysvětlení?“ Ford ji neposlouchal. Díval se na fotografii.

„Helen, co když ti lidé, se kterými chtěl mluvit, byli ostatní členové starého týmu Helicalu?“ „Cože?“

„Když jsem s ním telefonoval, řekl, že musí mluvit s jistými lidmi. Třeba to byli tihle hoši z Helicalu.“ Otočil se k ní.

„A co na tom sejde, kdo to byl?“

Helen mu položila ruce na ramena.

„Marcusi, musíme odsud. Policie může každou chvíli.“ Oba strnuli a vytřeštěně se na sebe podívali. Zazvonil telefon.

Ford běžel chodbou k obývacímu pokoji. Telefon stále zvonil.

„Neber to!“ volala Helen, ale Ford už byl na místě.

Zvedl telefon po devátém zazvonění.

„Haló?“

Helen přišla za ním. Vrtěla hlavou na znamení, aby to položil. Ford pevně tiskl sluchátko k uchu. Mužský hlas. Bez dechu. Naštvaný. Muž, který se ohlásil jako Scott a myslel si, že Ford je Novák.

„Propána, Charlesi, volám tě celý den. Už mám po krk tvýho hlášení v ty zatracený mašině.“ Ozval se hlasitý chrchlavý povzdech a škrtnutí, jako když se zapaluje cigareta. Ford se chystal něco říct, nevěděl co, ale ten člověk hovořil dál. „Mluvil jsem s ostatníma. Všichni už měli echo, přesně jak jsem si to myslel. A odpověď je jednoznačná a jasná: jak se teď věci mají, na dohodě se nic nemění. Takhle se to rozhodlo. A od nás ode všech se očekává, že to dodržíme. Dávají si na nás pozor, Charlesi. Jestli pořád ještě přemýšlíš, jak to obejít, tak se mnou nepočítej, rozumíš? Charlesi? Jsi tam?“ Ford svíral telefon, pokoušel se něco vymyslet. Srdce mu bilo jako o závod. Výpravu ze sebe jenom: „ANO.“

Co jiného taky mohl říct?

Nastala mučivá pomlka. Ford měl dojem, že slyší, jak si ten člověk potáhl z cigarety. A pak už byl telefon hluchý.

Ford položil sluchátko. Helen klečela vedle něho, nějaký papír se jí třásl v pravé ruce, levou měla stále přitisknutou k ústům.

„Kdo to byl? Co říkal?“ skoro šeptala.

„Představil se jako. Scott.“

„Scott?“

„Ano. Určitě jsem. Počkej, Helen, ta fotka. To byl Scott Griffen. Je to dobře, Griffen?“ „To by bylo možné. Co říkal?“

„Myslel, že jsem Novák. Říkal, že mluvil s ostatními o. O nějakém rozhodnutí. O dohodě. Od nás se čeká, že to dodržíme. Tak to řekl.“ „Dodržíme,“ opakovala Helen a pokoušela se nějak si to vysvětlit.

„A Helen, ještě říkal, že Novák chce něco obejít.“ Helen se na něj mlčky dívala. Vstali.

„Radši už pojďme,“ řekl Ford.

Ford vystoupil z auta a spatřil Glorii Tyrellovou s plnou náručí prázdných kartónových krabic, jak spěchá se schodů k zaměstnaneckému parkovišti. Byly s ní ještě dvě mladší ošetřovatelky z pohotovostního oddělení, Marlene Fullerová a Norma Jacksonová.

„Glorio!“

„Co?“

Ztratila rovnováhu a klopýtla. Krabice se rozsypaly po asfaltové ploše.

„Ach, bože!“

Ford si přidřepl a pomáhal jí sbírat. Gloria supěla a po tváři jí stékal pot.

„Co se tu propána děje?“

„Já nevím. Já prostě nevím, pane doktore. Je to k zbláznění. Všichni se tu zbláznili.“ Měl dojem, že se rozpláče.

„Haynes dal padáka celý kuchyni,“ oznámila věcně Marlene Fullerová.

„Cože?“

„Dnes ráno. Všichni jsou pryč.“

„Byli by šli i bez toho,“ doplnila Norma Jacksonová. Byla ve Willowbrooku teprve asi šest týdnů a pracovala ještě pod Gloriiným dohledem. „Proto jim dal padáka. Už tu nechtěli bejt. Že je to tu nebezpečný.“ „Řekli, že musej myslet na svý lidi,“ připojila Marlene.

Ford se na ně díval.

„Takže. Vy jdete nakupovati“

„Jo, a budem dělat sendviče. Pro tři sta lidí.“

„Nikdo jinej tu není, kdo by to udělal.“ Gloria už byla zase na nohou. „Odevšad odcházejí lidi. Taky několik mejch sester. Každej jde pryč, pane doktore. Všichni mají strach.“ „Že by tady něco chytli,“ vysvětlila Marlene. „Novináři taky.“ Ukázala k parkovišti. Vida. Tam, kde se donedávna tísnily televizní a rozhlasové vozy, bylo teď prázdno. Jen po zemi se válely zbytky, papíry od svačin a staré noviny.

„Napsal vo nás jeden časopis,“ sdělovala Norma.

„Že jsme morová loď,“ navázala Marlene. „Morová loď, která se zmítá v Jihocentrální čtvrti, takhle to napsali.“ „Hned na vobálce,“ doplnila Norma.

„Jako že každej, kdo sem přídě třeba jen na návštěvu, se tady nakazí. Úplně tak to vypadalo.“ Marlene to řekla s ironií, ale Ford viděl, že má taky strach.

„A co.“ Ford chytil Glorii za paži, „co Sunny?“ Glorii to zaskočilo. Bylo vidět, že v tom zmatku na Sunny na chvíli zapomněla. Pokusila se o povzbudivý úsměv.

„Doktor Lee se o ni pečlivě stará. V noci. V noci spala klidně. Nedělejte si starosti. Běžte se podívat nahoru.“ A odběhla. Ford tam zůstal nejistě stát, s pocitem slabosti v žaludku.

V hale byl zmatek. Většina oddělení byla pro návštěvníky uzavřena, ale ti se odmítali vzdálit. Nahrnuli se kolem recepčního pultu a dožadovali se zpráv o svých blízkých, pokřikovali jeden přes druhého na dvě obležené úřednice za přepážkou z průhledného plexiskla. Dva členové bezpečnostní služby na to jen bezmocně hleděli.

Z noční úklidové směny většina vůbec nepřišla. Odpadové koše na odpočívadlech i na chodbách byly přeplněné. Před výtahem šlápl Ford do louže kávy, která se tam líně rozlévala po linoleu. Za požárními dveřmi se hlasitě hádala jedna sestra z pediatrie se zřízencem, co má kdo dělat. Před jednotkou intenzivní péče do něho vrazila nějaká neznámá Hispánka a rychle se ztratila, než se jí mohl zeptat, co tam pohledává. Tohle Ford jakživ nezažil, ani během bouří ve dvaadevadesátém. Tehdy měli taky nedostatek personálu byli uprostřed válečné zóny a spousta lidí se sem nemohla vůbec dostat ale všichni se měli k dílu. Drželi v tom neštěstí spolu a Ford na to byl pyšný. Ale tenhle malér měl opačný účinek. Asi proto, že tentokrát byl nepřítel uvnitř nemocnice, ne venku v ulicích. Willowbrook byl zamořený jak nákazou, tak způsobem řešení byla to morová loď, jak to nazval ten časopis, a zmítala se bez kormidla na vlnách. Nikdo nevěděl co a jak. Nebylo divu, že se morálka zhroutila.

Spěchal k pediatrickému oddělení JIPu. Protáhl se kolem vozíku s haldou špinavého prádla; někam ho strkal jeden z chirurgů Modré jednotky. Pokoj, ve kterém ležela Sunny, byl na konci chodby. Na dveřích se nově objevil černý symbol smrtelného nebezpečí a červený nápis IZOLACE VSTUP ZAKÁZÁN. Ford nahlédl dovnitř oknem. Kolem Sunnyiny postele byla igelitová záclona. Mohl jen vytušit obrysy jejího nehybného tělíčka pod přikrývkou.

Otevřely se dveře, objevil se Simon Lee. Vypadal vyčerpaně, oči měl zarudlé a v tváři byl celý zpocený.

„Dobré jitro, doktore Forde. Byl jsem.“ „Jak je jí?“

Ford odtáhl igelitovou záclonu a šel k lůžku. Sunny měla pevně zavřené oči a rysy jejího obličeje měly prázdný, smrtelně nehybný výraz. Pohladil ji po vlasech, díval se na ni.

„Jsem tady, holčičko,“ zamumlal.

Vedle něho se hlučně točil ventilátor.

„Není. Myslím, že teď spí,“ řekl Lee. „Zdá se, že střídavě upadá do bezvědomí. Je to. Nedá se to snadno odlišit.“ Ford se na něj podíval.

„Nedá se to odlišit?“

Lee sklopil oči ke svému bloku.

„Paralýza zřejmě postupuje. Paže už vůbec neovládá a od uplynulé noci jsme už ani v dolní části těla nezaznamenali žádný pohyb. Může být při vědomí, ale nemůže. Dost dobře.“ Představa, že Sunny je vzhůru, při vědomí, ale nemůže ani otevřít oči, že je uvězněná ve svém těle, které není schopno reagovat, byla nesnesitelná. Ford jí sjel prsty po čele a nadzvedl jí víčka, takže se objevily panenky. Může ho vidět a slyšet? Cítí, jak se jí dotýká? „Co antitoxin? Neúčinkuje?“

„Ano, do jisté míry. Jenomže. Pane doktore, mohl byste. Mohl byste jít se mnou do mé kanceláře?“ Ford vzdychl a políbil Sunny na čelo.

„Přijdu za chvíli, holčičko, ano?“

Okamžik stál a doufal, že něco postřehne, něco, co by se dalo vyložit jako odpověď. Ale Sunny zůstala nehybná.

U doktora Leea se posadil ke stolu naproti němu. Kávu si nepřál.

„To dobře děláte,“ poznamenal Lee. „V automatu už nejsou kelímky a mlíko taky došlo. Ale mohl bych jeden vypláchnout, kdybyste.“ „Řekněte mi, prosím vás, co je se Sunny. Co se děje.“ Lee si sáhl za Límeček. Bylo tu horko. Pohlédl na klimatizaci u okna, ale zřejmě si řekl, že ji nechá být.

„Vypadá to tak, že jsme na nezmapovaném území. Budu k vám upřímný. Dosavadní údaje o téhle nemoci jsou nám každým dnem méně platné. Zachytili jsme infekci v poměrně raném stadiu. Za normálních okolností bychom to hlavní měli teď už za sebou. Je to šest dnů a my přinejlepším můžeme říci, že se jakžtakž držíme.“ „Ale říkal jste, že antitoxin účinkuje, ne?“ „Ano, doufám, že účinkuje. Po první dávce jsme zaznamenali znatelný pokles toxinu. Teď bych už měl mít výsledky nových testů, jenže.“ „Jenže co?“

„Laboratoř. Mají tam nějaké problémy. Tak nevím.“ „Proboha!“

„Nepřišel prý jim nějaký objednaný materiál. A několik laborantů.“ „Vzkázalo, že jsou nemocní, že?“

„Ráno jsem tam zašel. Problém je v tom, že má botulinum stále ve střevech. A to uvolňuje toxin. A mám dojem, že množství produkovaného toxinu stoupá. Proto se paralýza rozšiřuje.

Myslím, že se bakterie v jejích střevech množí. Možná pomalu, ale.“ vzdychl, „důsledky vidíte sám.“ Ford pevně sepnul ruce a díval se k zemi. Nechtěl to domýšlet, ale musel. Musel vědět, kolik mu zbývá času. Antitoxin proti botulismu se vyráběl z enzymatického koňského séra. Je to látka lidskému organismu cizí a vyvolává často nežádoucí reakce, když se podává déle. Lékařské kruhy se už dvacet let dovolávaly výroby léku na biochemickém základě lidského typu, ale farmaceutický průmysl na to nereagoval.

„Kolik antitoxinu ještě snese, pane kolego?“ „To je těžké odhadnout. Teď už měla dvě dávky. To je celkem čtyřicet mililitrů. Bohužel se obávám, že se už ukazují známky hypersenzitivity. Projevuje se to zejména otoky břicha. Jsem přesvědčen, že v našem případě jde o edém, už jsem předepsal diuretika, abychom jej odstranili, ale.“ „Pokračujte.“

„Ale myslím si, že edém, to přibývání otoků, naznačuje, že Sunny má nebo že se u ní začíná vyvíjet alergická reakce na antitoxin. Edém je klasická předzvěst anafylaxe. Otevřeně řečeno, jestli budeme pacienta tedy Sunny dál sytit antitoxinem, můžeme u ní vyvolat anafylaktický šok.“ Ford měl pocit, že mu unikl všechen vzduch z plic a že nemá sílu se znovu nadechnout. Anafylaxe je prudká reakce na některé cizí látky; do oběhu se v nepřiměřeném množství vylučuje histamin, způsobuje rozšiřování cév a smršťování hladkých svalů, které jsou například v srdci a v plicích. Anafylaktický šok je extrémní stadium tohoto jevu. Způsobuje úplnou křeč dýchacích trubic, zástavu srdce, zhroucení oběhového systému, smrt.

„Obvykle se taková reakce objevuje velmi zřídka,“ pokračoval Lee, „nanejvýš u pěti až šesti procent pacientů. Ale obvykle se také nepodává víc antitoxinu než čtyřicet mililitrů. Obvykle také množství toxinu počátečního stadia je to jediné, s čím se musíte vypořádat. Ale tenhle zatracený bacil. Ten je tam pořád.“ Ford mlčky třeštil oči. Bacil Sunny pomalu zabíjel a Lee mu právě vysvětlil, že jediný možný způsob léčby ji také brzo zabije. Nadechl se a snažil se, aby se mu netřásl hlas.

„Co tedy doporučujete, pane doktore?“ Lee se opřel, zavřel na okamžik oči jako při bolesti a vzdychl.

„Nemůžeme nechat toxin přibývat. Nemůžeme dopustit, aby byl ochromen celý nervový systém. Musíme. Musíme.“ Ford měl neodbytný dojem, že ten člověk naproti neví, co by řekl, že nemá, co by řekl. „Musíme najít způsob, jak ten bacil z jejího organismu vypudit.“ Ford vstal.

„Kolik máme času? Jak to odhadujete?“ Lee zavrtěl hlavou.

„Já nevím, Marcusi. Vypadá to na pár dní. Možná týden. Pak bychom museli uvažovat o drastičtějších opatřeních. Jak už jsem řekl, je to něco úplně nového. Takový případ historie nepamatuje.“ „Děkuji vám, doktore Lee.“

Ford se chystal odejít.

„Pane kolego.“

Lee už taky stál. Vypadal zdeptaně, bezbranně. To, co chtěl říct, se mu zřejmě říkalo velmi těžko. Svým nenápadným způsobem to byl hrdý člověk, hrdý na to, co umí, na svou profesi podobně jako Ford.

„Musím připustit, že nejsem. Že tohle nemusí být pro Sunny to nejvhodnější místo. Jsou tu jiné nemocnice, jiné lékařské týmy, specialisté, kteří s tím mají víc zkušeností. Ještě ke všemu když tady. Když tu teď máme tolik praktických problémů. Chci říct, že bych naprosto chápal. Že bych tomu nebránil. Kdybyste se rozhodl vzít ji někam jinam.“ Ford zjistil, že jeho kancelář je zamčená a klíč neměl. Musel použít automatu před kuchyněmi. Zavolal Helen do Sternu přímou linkou, ale její sekretářka mu sdělila, že tam není a ona že neví, kdy se vrátí. Zavolal domů, doufal, že od ní najde vzkaz na záznamníku, ale nic tam nebylo. Slíbila, že mu dá okamžitě zprávu, až zjistí, kde by byl k nalezení Scott Griffen. Měla k tomu lepší možnosti, jak sama řekla. Předpokládali, že je to velké zvíře, vedoucí síla ve světě farmaceutiky. Ve Sternu bude někdo vědět, kde ho hledat. Ford to klidně může nechat na ní. Radši ať jde za Sunny a Helen bude pátrat po Griffenovi. Jak dlouho jí to může trvat? Půl dopoledne už je za námi, a ona nevolá. Co dělá? Samozřejmě, Griffen už může být také penzista jako Novák. Pak by to bylo těžší. Musela by se vyptávat kdekoho. A je přece teprve čtvrt na jedenáct.

„Ahoj, Marcusi!“

Byl to Conrad Allen. Pod bílým pláštěm měl elegantní černé sportovní tričko a byl zřejmě čerstvě ostříhaný. Byl to od rána první člověk v nemocnici, který nevypadal zbědované.

„Tak jak je?“ jeho hlas uklidňoval. „Jak je Sunny?“ Ford se pokusil o úsměv.

„Moc dobře ne. Je. je.“

Nebyl schopen mluvit. Stačilo slyšet její jméno a otevřela se jáma. Propast, pohled na prázdný život bez ní. Vegetování bez naděje. Zakryl si oči. Jen tak se mu podařilo zarazit vzlykot. Allen mu položil ruku na rameno.

„Já vím, já vím. Byl jsem se tam ráno podívat. Lee mi všechno řekl. Kdyby. Kdybys něco potřeboval, kdybych pro tebe něco mohl udělat, Marcusi.“ „Děkuju ti.“ Ford se zhluboka nadechl a pak ještě jednou. „Jsi hodný.“ „Co takhle zajít si na kafe? Kafe ještě mají teda když si ho sám uděláš.“ A vedl Forda k restauraci. „Třeba se najde i něco do něj. Kapka koňáčku, nebo.“ „Conrade.“

Zastavili se.

„Jak jsi mi tuhle říkal, že bych mohl Sunny přestěhovat do CedarsSinai.“ Allen přikývl a hleděl k zemi. „Můžeš to zařídit? Tedy jestli to jde.“ „Víš, Marcusi.“

„Měl jsi pravdu, já jsem se mýlil. Neměl jsem. Chci pro ni to nejlepší, Conrade. To nejlepší.“ „Ale Marcusi.“

„Na tom nesejde, co to bude stát. Můžeš to zařídit?“ Allen vzdychl a přetřel si čelo.

„Poslyš, Marcusi, já jsem to už zkusil. Už jsem s nima mluvil. Včera. Myslel jsem si, kdybys na to změnil názor.“ „No a?“

„Odmítli to.“ Ford se na něj díval nechápavě. „Je mi to moc líto. Řekli mi, že to nemůžou riskovat. Všude je to stejné. Nikdo nechce přijmout naše rezistentní případy. Bojí se, že dopadnou stejně jako my. Nemůžeme převádět pacienty ani do jiných veřejných nemocnic. Řekl bych, že je to na pokyn zdravotního odboru.“ „Jak to?“

„Infikované pacienty nepřesouvat. Asi to chtějí ohraničit, zastavit šíření nákazy. Každá nemocnice musí bojovat na svou vlastní pěst. Probíral jsem to ráno s Haynesem. Chtějí prý vydat nějakou směrnici, ale.“ Malomyslně pokrčil rameny. „Já teda nevím.“ „Ale tohle přece není nozokomiální.“ Ford skoro vykřikl. „Pořád jim to ještě nedošlo? Je to venku, přichází to sem zvenčí! Zanášejí to sem pacienti i personál. Tímhle to neodbydou!“ „Já to vím, Marcusi, já vím.“

„Když se toho chtějí zbavit, tak ať zavřou všechny nemocnice. Nebo ať izolujou všechny pacienty, co přijdou, a ty s infekcí ať vyhodí. Ať je nechají na ulici.“ „Pár jich tam už je. Aspoň jsem to tak slyšel. Někde zkrátka nepřijímají pacienty se streptokokem. Jasně, Marcusi, je to ten tvůj streptokok. Mluvil jsem s lidma z laboratoře. Řekl jsem jim, ať se na to kouknou. Vypadá to tak, že za to může ten tvůj streptokok.“ „A co s tím chtějí dělat?“

„Zdravotní odbor diskutuje s CDC o nějakém zkušebním projektu.“ „Skvělý. A já se zatím nedostanu ani do svý vlastní kanceláře.“ „Je to jen otázka času, Marcusi. Nemůžou přece.“ „Já ale čas nemám. Já ne!“ Otočil se a vrátil se k telefonu. „Musím najít lék. Musím najít Griffena. Jak bys. Jak bys našel někoho, když nevíš. Jak bys sakra někoho našel, když nemáš potuchy, kde ho hledat?“

Allen mu energicky stiskl ruku.

„Kam zavolat.? Kam sakra zavolat, abys.? Jak se dozvíš.“ „Klid, Marcusi, klid.“ Chvíli stáli tiše, Ford jenom cítil, jak mu buší srdce. „Co vlastně sháníš?“ Ford položil sluchátko.

„Potřebuju najít člověka, kterej se jmenuje Scott Griffen. Doktor Scott Griffen. Pracuje ve farmacii, nebo aspoň ještě před pěti lety pracoval. Myslím, že by byla naděje. Myslím, že by mohl Sunny pomoct.“ Allen se na něj díval. Ford cítil, že tomu ani trochu nevěří. Jak by mohl Griffen pomoci? „Dobře,“ řekl Allen. „Tak co kdybychom to nejdřív zkusili u našich lékárníků? Ví bůh, že se teď zrovna nepřetrhnou. Třeba Paloma Jimenezová. Dělá to už léta. Jestli ti nepomůže ona, tak už asi sotva kdo jiný.“

Paloma Jimenezová pomohla, a znamenitě. Dala mu propagační brožurku společnosti, která se jmenovala Apex Inc. Dočetl se v ní, že má ředitelství jen pár mil odsud, v Century City. Brožura měla název Apex a jeho obzory a měla čtenáře nadchnout, jak se společnost ve výzkumu a vývoji činí. Bylo tam plno fotografií lidí v bílých pláštích, jak se dívají do mikroskopu nebo pracují se zářivě barevnými chemikáliemi, a mezi ně byly sem tam roztroušeny snímky šťastných, zdravých dětí, těhotných žen a čistě vymydlených dříve narozených občanů. Na první dvoustránce byly fotografie tří členů vedení v tmavých oblecích, sedících v čele blyštivého stolu v zasedací síni. Průvodní text hlásal: „Dr. Arthur T. Ross ředitel pro zdravotní péči, William B. Donnelly generální ředitel, ar. Scott R. Griffen ředitel výzkumu a vývoje.“ Ford uháněl zpátky po dálnici; cestou do Century City se ještě zastavil doma. Někde v garáži měl pistoli. Byla to Carolynina zbraň. První léto, co se nastěhovali do Los Angeles, přepadl někdo v centru její kamarádku; Carolyn se hned sebrala a šla si koupit pistoli, ani se s ním neporadila. Byla z toho velká hádka. Ford chtěl, aby ji vrátila. Věděl, co taková pistole umí, když trhá maso a tříští kosti. A věděl, že když má někdo pistoli, tak ji nakonec použije. Vzpomínal si, jak prohlásil: „Nechci to mít v domě.“ Nakonec došlo ke kompromisu: schovali ji do garáže. Carolyn směla mít pistoli, pokud byla bezpečně z dosahu.

Našel krabici v kovové skříni, zastrčenou za přenosnými kamínky a hromádkou všelijakého nářadí. Hnědá kartónová krabice byla pokryta vrstvou prachu a na víku měla mastnou šmouhu. Ze strany byl výrazným černým písmem vytištěn typ a ráže zbraně: SIGSAUER 220 .38 kal. Zvedl víko. Sig tam ležela pečlivě uložená v pěnové gumě. Přestože si jí sedm let nikdo ani nevšiml, vypadala svěže jako ten den, kdy ji Carolyn koupila; kov byl hladký a tvrdý jako naleštěná černá sklenice. Potěžkal ji v ruce, dodávala mu pocit převahy. Byla laciná, za dvě stě dolarů. „Je to vaše základní výbava,“ řekl tehdy Carolyn prodavač.

Zásobník byl uložený pod kohoutkem, už naplněný devíti náboji. Ford jej zasunul na místo, odjistil, podíval se na svůj stín na dveřích garáže a představoval si, jak mačká kohoutek.

Jel k bulváru Pico a pak třídou Hvězd Avenue of the Stars k severu; srdce mu mocně bušilo. Už byl rozhodnut co a jak, ale tím to pro něj nebylo snazší. Bylo třeba promluvit si s Griffenem. Jestli někdo ví, na čem Novák pracoval, pak je to on, a jestli něco může zachránit Sunny.

Pustil si rádio, zhluboka dýchal a snažil se, aby se mu srdce uklidnilo. Nechtěl myslet na to, jestli má Sunny nějakou naději jestli má on nějakou naději nechtěl myslet na překážky, které by to mohly zmařit.

Griffen byl první krok. Možná, že to nebyl krok kupředu, ale byl to nějaký krok, bylo to něco jiného než jenom nečinné čekání na zlé zprávy. Chtěl tomu člověku položit pár otázek a bylo mu jasné, že na ně možná nebude chtít odpovědět. Jestli jde o tak velké peníze, jak říkala Helen, jestli je v sázce tolik, že kvůli tomu stálo za to zavraždit Nováka, pak je možné, že nebude mít chuť spolupracovat.

Proto si vzal tu pistoli. Když mu Griffen nebude chtít pomoct, byl Ford odhodlán dát mu pistoli mezi oči a přimět ho, aby promluvil. Nebo radši do úst ať zkusí, jak chutná studený kov. Ford se podíval do zpětného zrcátka a viděl své unavené oči. Dva dny se neholil, týden se pořádně nevyspal; vypadal opravdu jako člověk, který je schopen stisknout kohoutek. Musel doufat, že Griffen tomu uvěří.

Jedno auto za druhým se hnalo v podvečerním provozu soumrakem, plným hustého smogu. Připadalo mu jako věčnost, než se ukázalo světélkující Century City.

Zajel na parkoviště pro krátkodobé stání na bulváru Constellation, zůstal sedět a prohlížel si dům číslo l na Century Plaza. Byl to čtyřicetiposchoďový mrakodrap a Apex tu měl své hlavní kanceláře. Měl deset minut zadarmo, než mu začne automat odměřovat čas. Potom ho bude stát každá minuta dva a půl dolaru; to je i na Century City pěkně mastné parkování. Ale navzdory časové tísni nebyl schopen hned vystoupit a jednat.

Dlouho jen tak seděl a díval se na papírovou nákupní tašku, do které schoval svou osmatřicítku. Srdce mu pořád bušilo, a přestože měl puštěnou klimatizaci, bylo mu horko a byl olepený potem. Vsunul ruku do tašky opatrně, jako by se bál, že ho něco kousne a pomalu pistoli vytáhl. Znovu si uvědomil, jak je chladná a těžká. Při pohledu na ni jako by ztrácel odhodlání. Věděl, že není schopen přiložit ji někomu ke spánku, natožpak vrazit do úst. Ale stejně jasně si uvědomoval, že nepřichází v úvahu, aby se sebral a odjel, aby jel domů. Zavřel oči; přál si, aby si mohl promluvit s Helen, popovídat si s ní o tom, na co se chystá. Třeba něco vymyslela. Ale proč mu nezavolala? Proč mu nenechala doma vzkaz? Teď přece už musí o Griffenovi dávno vědět. Vždyť stačilo jen se podívat do brožury Apexu.

Ale na takové úvahy teď nebyl čas. Musí se soustředit. Představil si, že ta pistole v jeho rukou je pouhá hračka. Vždyť ji nemusí odjišťovat. Jenomže Griffen se třeba ve zbraních vyzná a všimne si toho. Zavolá bezpečnostní službu a bude po všem. Pro Sunny i pro něj.

Pak ho něco napadlo. Bylo to tak hloupoučky jednoduché, že se musel usmát.

Vyndal zásobník, vysypal náboje jeden po druhém do tašky a pak zásobník znovu zasunul. Byla to táž pistole, ale něco se na ní změnilo: už to nebyl ničivý nástroj. Vypadal výhružně, tak jak si přál, ale nemohl nikoho zranit. Předklonil se a zasunul pistoli do zadní kapsy u kalhot.

Ve výtahu zmačkl tlačítko do dvacátého šestého poschodí a pak se podíval na své boty, jako by ho na ně v tu chvíli někdo upozornil. Byly zaprášené a ke všemu na levé špičce byl nějaký flek, nejspíš od kafe; až se zastyděl. Ostatní boty kolem něho možná si to jen namlouval, ale měl pocit, jako by se od těch jeho mírně odtahovaly měly vysoký úřednický lesk. Budova byla plná právníků, pojišťovacích agentů, ekonomů. Nevěděl, kolik lidí ve výtahu bylo, ale byl přesvědčen, že se všichni dívají na něj a na vybouleninu, kterou mu na zadku dělá ta osmatřicítka.

Dojeli do dvacátého patra a všichni vystoupili. Nastoupil nějaký údržbář v modrém overalu; ostře páchl potem. Ford se postavil tak, aby ho svou osmatřicítkou netlačil do zad.

Recepce Apexu byla stroze jednoduchá, až na vázu s liliemi, intimně osvětlenou tlumeným bodovým světlem. Žena za černým pultem z plexiskla měla úsměv orámovaný trojúhelníkovým podnikovým logem; když se k ní Ford po mramorové podlaze blížil, ztuhla. Ford se sám nad sebou usmál. Dejme tomu, že má drobet uválené šaty, ale ještě pořád je primářem traumatologie v jedné z městských nemocnic. Nikdo se ho nemusí bát.

„Přejete si, pane?“

„Ano, dobrý den. Jsem doktor Marcus Ford, primář traumatologie v univerzitní nemocnici ve Willowbrooku.“ Žena se stále jen němě dívala světle modrýma očima bez zamrkám; vypadala jako racek.

„Jdu za doktorem Scottem Griffenem.“ Úřednický úsměv vystřídalo pokrčení čela.

„Máte s ním domluvenou schůzku, pane doktore?“ S úlekem si uvědomil, že na tohle se nepřipravil. Tak se soustředil na okamžik, kdy na Griffena namíří, že docela zapomněl na to, jak se vůbec dostane do jeho kanceláře. Pohlédl na řadu zavřených dveří za zády recepční.

„Já.“

„Protože pan doktor Griffen právě odešel.“ „Odešel?“

Ford se znovu soustředil na ni.

„Ano.“

Ukázala za něj k výtahům.

„Zrovna jel dolů.“

V přízemí vyběhl z výtahu a málem zakopl o Griffenovu diplomatku z pštrosí kůže. Postavil si ji na zem a povídal si s nějakým kolegou. Ford se snažil vypadat nezúčastněně a přešel kolem obou mužů k východu na bulvár Constellation. U dveří se zastavil a předstíral, že něco hledá ve svém ošoupaném adresáři. Počítal do pěti a odvážil se podívat se na Griffena.

Vypadal štíhlejší než na fotografii v brožuře a byl sytě opálený jako pravý hráč golfu. Zřejmě teď netráví mnoho času v laboratoři. Jak si Griffena prohlížel, povšiml si, že na druhé straně haly je také východ. Ten vedl na náměstí. Tam budou asi také podzemní garáže. Jestli půjde Griffen tamtudy, bude dost obtížné ho sledovat.

Pak ho napadlo, že je vlastně výhodnější dostat se ke Griffenovi na parkovišti. Auta přejíždějí sem a tam a nikdo si nevšimne, jak vyndává zbraň. Mohl by ho dokonce unést, donutit ho, aby zajel na nějaké opuštěné místo. Přemýšlel, jak by se to dalo udělat, a v té chvíli sáhl Griffen po své tašce. Oba muži si potřásli rukou. Griffen se otočil a vydal se přes halu k místu, kde stál Ford.

Ford vyšel pokud možno nenápadně z budovy a zamířil ke svému autu. Otevřel je a nasedl dovnitř. Dával si načas. Zničehonic se objevil zřízenec v červené vestě a otvíral dveře modrého mercedesu.

„Dobrý den, pane doktore. Pěkný večer, že?“

Griffen něco zamumlal v odpověď, zacinkaly klíčky a Griffen nastoupil dovnitř. Ford seděl za volantem a pozoroval ho. No ovšem, Griffen má takové postavení, že se přece nebude obtěžovat vyvážením vozu z podzemní garáže. Na to byl jeho čas příliš vzácný. Jeho čas jsou peníze.

Ford vyjel za mercedesem na bulvár Constellation. Odbočili vlevo na třídu Hvězd a ještě jednou vlevo na bulvár Santa Monica. Ford se držel o několik aut vzadu a upíral oči na Griffenův zátylek. Když odbočovali doprava na Beverly Glen, povšiml si poznávací značky: 2 HELIX. Byly to insignie muže, který to dotáhl v biotechnice na samý vrchol žebříčku, muže, který asi dobře zná pravidla tvrdé hry.

Teď šplhali vzhůru, napříč přes Wilshire směrem k bulváru Sunset. Domy po obou stranách byly stále elegantnější a stále více obrostlé zelení, a pak už je ani nebylo vidět. Zůstávaly skryty za bujnými kaskádami buganvilií a pečlivě sestříhanými jehličnatými keři.

Velkými železnými vraty projeli do Bel Air, kolem tabulí, které upozorňovaly, že prostor hlídá ozbrojená stráž. Bel Air je ulice a oblast kolem ní, kde jsou obzvlášť bohatá a nákladná sídla. Je ohraničena a má svou vlastní bezpečnostní službu. Ford se držel trochu víc zpátky, nechal Griffenovi větší náskok. Žádnou policejní hlídku neviděl, ale povšiml si jejich vozu s naleštěnou karoserií. Sáhl po tašce s pistolí a schoval ji do přihrádky v palubní desce.

Cesta se klikatě vinula vzhůru; zadní světla mercedesu mu chvílemi mizela z očí. Pak Griffena předjel; stál před svým rozlehlým pozemkem, čekal vzpřímeně, s hlavou mírně nakloněnou, až se mu otevřou elektronicky ovládaná vrata.

Ford popojel o kus dál a doufal, že si ho Griffen na parkovišti na Century Plaza nepovšiml. Pak se zastavil. Pět minut seděl, poslouchal, jak vychládá motor, zhasl světla. Nic mu nevycházelo podle plánu, ale byl tak blízko. Nahlédl do Griffenova světa, i když jen cípkem; viděl jeho auto, jeho dům, přičichl si k jeho penězům. Jako by se tím Omega stávala o něco konkrétnější.

Ale přestože už byl tak daleko, nevěděl, co teď dělat. Nemohl se vrátit a prostě tam zazvonit. To by bylo ještě podezřelejší, než objevit se neohlášené v jeho kanceláři. Pak ho napadlo, že Griffen má možná podobnou studii jako Novák, studii plnou informací o problému rezistence, o Helicalu, možná přímo o projektu Omega. Znovu se mu rozbušilo srdce.

Otočil auto a vracel se ke Griffenovu sídlu, zvolnil a přečetl si číslo domu na kamenném sloupku. Popojel ještě sto metrů a rozhlížel se, kde by mohl zaparkovat. Po straně stály dva velké kontejnery na odpadky a vedle nich kryté místo, obklopené eukalypty. Byl by nerad, aby na něj při návratu čekala hlídka Bel Air, nebo aby ho přistihla, jak tu obchází kolem. To stinné místo se mu hodilo. Vypnul světla a zacouval.

Zatočil ostře volantem a chtěl se dostat za kontejnery, ale v tu chvíli ucítil náraz a třesk.

„Hrome!“

Ztuhl, čekal, že zaječí autoalarm. Ale nic se neozvalo. Vystoupil a šel se podívat. Někdo tu už parkoval. Byl to modrý pontiac, který tam najel předkem. Ford mu rozbil nárazníkem kryt pravého zadního světla. Natáhl se oknem dovnitř a popostrčil svůj vůz o pár desítek centimetrů. Na suché eukalyptové listí se sesypaly střepiny slídy. Pontiac měl na nárazníku nalepený nápis: KDYŽ SE TI ZDÁ VZDĚLÁNÍ MOC DRAHÉ, ZŮSTAŇ BLBÝ.

Stál bez pohnutí. Ozýval se jen cvrkot cvrčků a vzdálené houkání policejní sirény. Z okolních domů nikdo nevyšel, aby se podíval, co to bylo za rámus. Vyndal si z přihrádky pistoli.

Nejbližší Griffenův soused asi o padesát metrů dál, hrabě Rothenburg, vzhlédl od své práce; svazoval právě do balíku staré noviny. Zdálo se mu, že zaslechl nějakou srážku, jako když někdo nešikovně parkuje a narazí do sousedního auta. Koupil si zdejší jednopatrovou haciendu, aby měl klid od velkoměstského provozu. Ale dneska jsou auta všude a řidiči jsou čím dál tím horší. Všeho nechal a šel se podívat, co se stalo.

Vrata ke Griffenovu domu byla zasazena do bytelných žulových sloupků. Na obě strany od nich podél zahrady vedl ostnatý drát, hustě zarostlý jehličnatým živým plotem. Ford šel podle plotu a hledal nějakou škvíru nebo místo, kde by se dal přelézt; ale vypadalo to neprostupně. Už se chtěl vrátit, když si všiml hromádky hlíny.

Sehnul se, aby si ji lépe prohlédl. Byla čerstvá, ještě trochu vlhká. Zjistil, že u paty jednoho keře je pod plotem vykopaná díra. Rozhlédl se kolem. Udělaly to děti? Nebo pes? Vzpomněl si na toho pontiaca v úkrytu, ale řekl si, že ten s tím asi nebude mít co dělat.

Byla to úzká škvíra, ale protáhl se jí. Roztrhl si při tom košili a dost ošklivě si rozdrápl záda. Sáhl si tam a ucítil krev. Chtěl se zvolna postavit, ale vtom spatřil reflektory auta, které se blížilo po Bel Air Road. Policie. Auto se zastavilo před vjezdem. Po chvíli se s nevtíravým hlukem otevřela vrata. Vůz vjel na příjezdovou cestu. Zároveň Ford uslyšel otvírání domovních dveří. Měl dojem, že slyší mužský hlas, ale pro husté křoví nemohl nic vidět. Přitiskl se k zemi a čekal, až návštěvník vejde do domu.

Pak ucítil pach chlóru. Mírný, ale naprosto jednoznačný. To znamenalo, že je tu někde bazén, a také asi dveře, které vedou na patio. Možná odemčené. Vydal se po obvodu zahrady a stále pozorně sledoval dům.

Byl postavený v moderním stylu někde mezi Frankem Lloyd Wrightem a Miesem van der Rohe, způsobem kde miliónek sem, miliónek tam nehraje žádnou roli. Velikými okny mohl spatřit teplé barvy staré kůže a terakoty, místy vystřídané plátnem. Griffen měl zřejmě rád všechno velké a v abstraktních vzorech. Když se dostal dozadu, uslyšel pumpu, která filtruje vodu v bazénu. Velmi opatrně se pomalu přibližoval k domu.

Ukryl se pod nízkým čtverhranným keřem. Pomalu se zvedal, až spatřil zadní část domu. Celým jeho tělem otřásal prudký tlukot srdce. Uviděl drsné kamenné dlaždice, neosvětlený bazén a sem tam roztroušená lehátka. A skleněné dveře. Zasouvací skleněné dveře byly otevřené, aby vpouštěly dovnitř čerstvý večerní vzduch. Zahlédl kousek perského koberečku, kávový stolek a Griffena.

Stál k Fordovi zády, v levé ruce držel sklenici s pitím. S někým hovořil. Chvílemi si přihnul a živě gestikuloval. Za ním Ford viděl jen nahé, opálené ženské nohy. Byl by se musel pohnout, aby zjistil, kdo to je, ale bál se, že by ho mohli spatřit.

Nakonec se pohnul Griffen. Nahnul se doprava, sáhl po karafě. Pohled na druhou osobu způsobil, že si stoupl, nehnutě stál, přestal myslet na úkryt a nemohl věřit svým očím.

Byla to Helen.

Přiložila sklenici k ústům, napila se, pak přikývla na souhlas. Griffen se narovnal a Ford ji opět ztratil z očí.

Spustil se na kolena. Myšlenky mu letěly o závod, vybavoval si uplynulé dva týdny. S oslnivou jasností si uvědomil, že ho klamala. Cítil to. Cítil, jako by ho někdo škrtil, nemohl se nadechnout. Pak jako by se mu v mozku jasným hlasem ozvalo, že se mýlí, že Helen ho neklame, že jenom dělá to, co je třeba mluví s Griffenem. A přišla na chytřejší způsob než on, který se tu potlouká ve tmě s nenabitou pistolí. Takhle se chová leda blázen. Nevolala mu, protože měla plno práce, aby navázala spojení, aby se sem dostala. Přes toto rozumné vysvětlení se cítil celý zesláblý. Krčil se pod keřem, kolébal se sem a tam a prohlížel si svou pistoli. Když se trochu vzpamatoval, odkradl se zpátky k autu.

A jel. Jel bez zastávky povlovnými zatáčkami Sunsetu dolů k pobřežní dálnici, kde se otočil k severu, jel až k dálnici Ventura, tam to obrátil do protisměru a vracel se k pobřeží a ke čtvrti Santa Monica. Světel ubývalo, provoz se snížil, skoro ustal, a on na to zareagoval mechanicky, skoro bezmyšlenkovitě, jen cítil, že musí jet, jet kupředu, jako by plul na vzdouvající se černé vlně, která ho posléze zaplaví a pohltí.

V motorestu snědl mastný hamburger, potřeboval zaplnit to prázdno uvnitř. Pak se najednou ocitl na Lincolnově bulváru.

Musel tu zastavit, musel přemýšlet. Auto ho jakoby samo od sebe dovezlo před číslo 940, před Helenin byt. Její auto tu nebylo a v jejích oknech byla tma. Seděl tam ve vlahé tmě a přinutil se pohlédnout zpět, zpět k tomu okamžiku, kdy Helen poprvé spatřil na konferenci, tak důvěryplnou a tak krásnou. Vybavil si, jak ho potom navštívila v nemocnici, jak z toho byl zmatený, instinktivně odmítal možnost, že by ji přitahoval. A měl pravdu. Neměla zájem o něj. Chtěla se dostat k Novákovi.

Vzpomněl si, jak se Novák stáhl. Chvíli předtím byl otevřený a hovorný, ale když přišla Helen s kávou, zmlkl a hleděl se vytratit. Zmlkl, protože věděl, věděl, že Helen patří ke Sternu, že se chce dostat na kloub zvěstem o projektu Omega, zjistit, jestli Helical před pěti lety skutečně Stern podfoukl. Asi se už dřív o setkání s Novákem pokoušela, a on se jí vykroutil. Jak to řekla? Je těžké se k němu dostat. Na konferenci se jí to taky nepodařilo. Když pak viděla, že se sbližuje s nadšeneckým doktůrkem z Jihocentrální čtvrti, byl jí on, Marcus Ford, užitečný.

A to ostatní je už jen trapas.

Cítil trpké ponížení, když si vzpomněl na intimní okamžiky, na něhu, na svou důvěru v její upřímnost. Ale i teď, když už to pochopil, bylo těžké uvěřit, ak strašně ho podvedla, jak lehce si s ním pohrávala. Když zle, tak zle to řekla a myslela to doopravdy, jako upozornění, že dobře ví, že on, zaslepený láskou, nic neprohlédne. Když zle, tak zle. Dívala se mu do očí, předváděla mu svá nahá ňadra a myslela si. Ford sevřel volant a stiskl zuby, až ho rozbolela čelist. Vzpomněl si, jak mluvila o jeho léčivých rukou, jak je vkládá do nemocných těl, a pochopil, že to bylo jen laškování, že si vymýšlela, že dobře hrála svou roli. Pronikla mu do krve, způsobem, který jí nedělal žádné problémy; říkala to, co věděla, že rád uslyší. Zraněný chirurg oceli ohledává nemocná místa. Bylo to nesnesitelné, ale nebyl schopen přestat na to myslet, myslet na tu noc, kdy spolu byli v její posteli, na tu nesmírnou radost, na její hladké a voňavé tělo.

Pak si vzpomněl na něco jiného. Co začalo právě tam. Až mu to vzalo dech.

Vzpomněl si, jak vstal a šel se podívat, jestli neztratil Novákův kód. Teď si uvědomoval, jak to bylo, dával si to dohromady.

Jak se dostala do Novákova domu? Bez kódu by to nešlo. Vzpomněl si, jak slyšel klapnout dvířka auta a kroky po chodníku. Jestli to byla ona, vešla do domu hned za ním. Musela si ten kód poznamenat. A ta osoba, která ho přepadla. Viděl jsi ho? Zalila ho studená nenávist. Díval se k jejím oknům, v ústech pachuť laciného masa z hamburgru. Bezmyšlenkovitě se naklonil a vyndal osmatřicítku. Naplnil zásobník náboji. Byl jako někdo, kdo padá z výšky. Nemohl se zastavit. Jestli ho přepadla ona, pak to znamená, že spolupracovala s tím, kdo vyraboval Novákův byt. Možná by pomohlo, kdyby sis vymyl oči vodou.

Ford ponořil obličej do dlaní.

„Můj bože, Helen.“

Bylo to neuvěřitelné, bylo to nesnesitelné.

Ale když se na to takhle podíval, všechno do sebe zapadalo. Snažila se ho zdržet Aspoň se ohol a osprchuj chtěla, aby se osprchoval, aby její komplic měl dost času. A když zjistila, že v bytě už opravdu nezůstaly žádné podstatné informace, chtěla co nejrychleji pryč. Chtěla, aby on byl co nejrychleji pryč.

„Můj bože.“

A teď se v honbě za kořistí obrátila se svým okouzlujícím úsměvem na Griffena. S doktorem Fordem skoncovala. Už se na něj neusměje. Možná, že se s ní už nikdy neuvidí, už nikdy ji nebude držet v náruči, nebude vdechovat její silný medový parfém. Zneužila ho. Dovolil jí, aby ho zneužila. Zabořil se do sedadla a propadal se do sebelítosti.

Seděl tak dlouho, s pistolí v ruce, ani si nevšímal aut, která jezdila kolem. Z jednoho domu vyšel mladý párek. Upadl jim klíč. Lezli po kolenou a hledali ho. Opile se smáli a pak nadšeně vykřikovali. Potom šel kolem mladík v baseballové čepici a rozzlobeně si něco povídal. Ale Ford nic neslyšel, nic neviděl.

Po půlnoci se podíval na hodinky. Helenino auto pořád nikde. Představil si, jak šoustá s Griffenem, aby z něho dostala, co chce vědět. Leží na zádech, dívá se ke stropu a dělá to pro Griffena, dělá to pro peníze.

A pak ho napadlo, že s Griffenem šoustá proto, že je tu něco, co stojí za to, aby se kvůli tomu fest šoustalo.

ČÁST PÁTÁ

ŠÉF

SANTA MONICA

Za úsvitu ho probudil zvuk tříštícího se skla. Vedle něho zastavil vůz na odpadky a rozemílal ve svých obrovských kovových útrobách obsah kontejnerů. Slunce osvětlovalo zlatými paprsky prázdnou .ulici. Ford si protřel oči, zívnul a pak s úlekem zjistil, že si míří na nohu pistolí. Upadl do spánku se zbraní v klíně, s prstem na spoušti. Proseděl celou noc před Heleniným domem a hlavní si mířil na stehenní tepnu.

Celý ztuhlý a zmuchlaný vystoupil z vozu. Po Helenině BMW nebylo ani památky, ale mohla se vrátit taxíkem. Třeba ho tu viděla v autě, ale dělala, jako že ho nevidí, a šla domů. Vyšel po schodech a zazvonil.

Nic se nedělo. Naklonil se ke dveřím, jestli neuslyší šustění pokrývky nebo pleskání bosých nohou po holých parketách. Viděl v duchu spartánsky zařízené pokoje uvnitř, pohovku, na níž seděl, kuchyni, vonící kořením, ložnici, postel. Viděl se tam, viděl ji na lůžku, kde se milovali. Připadalo mu to strašně dávno, jako vzdálená vzpomínka na sladkou, hřejivou chvíli. A přesto, bylo to tak skutečné. Musel si připomenout, že to byla jen přetvářka, strategický krok, součást plánu. Nebyl to vztah; nebyla to ani milostná pletka; jenom prázdná skořápka, holá a prázdná jako ten byt.

Z vedlejšího bytu se ozvalo ňafání malého psa. Ford znovu zazvonil, ale stále se nikdo neozýval. Napadlo ho, že i ten byt je jenom zástěrka, jen dočasná adresa, odkud se ztratí, až splní svůj úkol. Jmenuje se opravdu Helen Wrayová?

„Není doma.“

Otočil se. Byla to ta paní s jezevčíkem. Stála se psem v podpaží v pootevřených dveřích. Měla na sobě sportovní šusťákové kalhoty a pastelově růžové tričko. Její hlas nezněl nijak podrážděně, přestože bylo tak časně ráno.

„Říkala něco, že.“

„Asi odjela na služební cestu. Slečna Wrayová často jezdí. Jestli chcete, řeknu jí, že jste tu byl.“ Pes ho upřeně pozoroval, uši nastražené.

„Ano, děkuji. Řekněte jí, že jsem ji sháněl.“

„Je to něco důležitého?“

Ford už byl na schodech, zastavil se,

„Ne, vlastně ne.“

Minul Wilshire a mířil k dálnici. Provoz teprve začínal narůstat, ranní ptáčata pospíchala do práce, než nastane tlačenice. Stál na červené, zvedl telefon a vyťukal si číslo doktora Leea, aby ho zastihl, než se rozběhne po odděleních. Lee to okamžitě zvedl.

„Zatím se, bohužel, nic nezměnilo,“ oznámil. „Ale máme výsledky z laboratoře.“ „Ano?“

„Je to tak, jak jsem si myslel. Antitoxin zabírá, ale jen po dobu přítomnosti v organismu. Jakmile se začne rozpadat, hladina toxinu se zase zvyšuje.“ Ford se dal znovu do pohybu, rychle přejel křižovatku. Chtěl tam být co nejdřív, aspoň držet Sunny za ruku, pohladit ji po vlasech a po tváři. Dát jí najevo, že je u ní.

„Kdy se rozpadá? Jak rychle?“

Slyšel šustění papírů.

„Hm. Poločas rozpadu je za normálních okolností nejméně asi šest dnů.“ „Za normálních okolností?“

„První dávka účinkovala, ale ne tak dlouho. Řekl bych asi čtyři dny. Pak se toxin znovu objevil. Měli jsme tedy pravdu, když jsme podali druhou dávku.“

„Takže to dává další čtyři dny?“

„Hmmm, to není tak jisté. Zdá se, že množení se zrychluje.“ Právě toho se Ford bál. Jestliže botulinum je v kyselém prostředí Sunnyiných vnitřností schopno se množit, zvyšuje se také množství toxinu. Pak je třeba zvyšovat dávky koňského séra.

„Znamená to, že v tom případě zvýšíte dávky antitoxinu?“ Lee si zhluboka vzdychl. Byl zřejmě mnohem nejistější, než by si Ford přál.

„Budu. Budu to muset konzultovat. Za normálních okolností bychom ho už nedávali. Obvykle není třeba aplikovat víc než dvacet mililitrů. To se vyrovná s libovolným množstvím toxinu, aby nebyl. Aby nebyl nebezpečný. Ovšem. Záleží na tom, jak se chová bakterie. Jestliže bují příliš rychle, nemáme na vybranou. Za tohoto stavu bych nemohl. Hledáme nejvhodnější způsob. Budu se cítit klidnější, když si své předpoklady ještě ověřím.“ Forda popadl vztek. Měl chuť na něj zařvat. Budu se cítit klidnější. Co je komu po tom, jestli se pan doktor Lee cítí klidnější? Přitiskl si telefon na prsa a párkrát se nadechl. Lee za to přece nemůže. Jeho případy se stafylokoky ho přiváděly do stejné situace: byl bezmocný a všechny zkušenosti a znalosti mu byly k ničemu. Studium medicíny v posledních padesáti letech bylo založeno na předpokladu, že mikroby jsou hloupé, pasivní organismy. Tváří v tvář lidské vynalézavosti neměly naději. Jestli lidstvo něco opravdu dobře umí, pak je to vynalézání stále nových způsobů zabíjení. Ale teď se pohnuly základy. Pojetí všeobecně uznávané banální infekce, která tvoří převahu běžné léčby, se stává pojmem nebezpečně samolibým. Lékaři musí změnit koncepci, a nejsou na to nijak připraveni.

„Poslyšte, pane doktore, říkal jste, že by možná bylo užitečné přestěhovat Sunny někam, kde je víc specialistů na tento druh nemoci. Myslíte.?“ „Ano, řekl jsem to, ale zdravotní odbor to zamítl. Nechtějí tyto pacienty stěhovat. Obávají se, že by se nákaza mohla šířit.“ „Už jsem to taky slyšel. Ale myslel jsem.“ „Omlouvám se. Dozvěděl jsem se o tom opatření teprve včera. Ale jsem denně ve styku s lidmi z CDC. Jejich znalosti o botulinu jsou na úrovni kteréhokoli specialisty. Přesto si myslím, že bychom se měli sejít a prodiskutovat. Možnosti.“ Ford zavřel oči. Nechtěl diskutovat o možnostech, ještě ne, ne teď. Nechtěl ani vědět, jaké ty možnosti jsou. Nechtěl slyšet, o jakých zoufalých opatřeních doktor Lee uvažuje, nebo jak předpokládá, že Sunny už co nevidět upadne do neodvratného komatu. Ještě potřeboval doufat ještě aspoň chvíli že se z toho dostane, že se uzdraví.

„Až přijedete,“ dodal Lee. „Třeba někdy později během dne.“ „Dobře,“ řekl Ford váhavě. „Můžu u vás být za půl hodiny.“ Opět zastavil na červené, u odbočky na dálnici Santa Monica. Nepřestával myslet na Griffena, na Apex, na Helen Wrayovou a na to, jak by se k nim dostal. Nějak to musí dokázat.

„Doktore Forde?“ Lee byl pořád ještě na lince. „Doufám, že na vás neudělala nějaký špatný dojem má zmínka o tom, že by vaše dcera mohla jít jinam. Byl to jen. Takový nápad. Ujišťuji vás, že Sunny tu má to nejlepší ošetření, jaké je možné. Věnujeme tomu všechno úsilí.“ Zahovořil optimisticky, snažil se dát Fordovi naději. Tohle Ford slyšel už stokrát. Lékaři takhle mluví, když vědí, že pacient nejspíš nepřežije, ale jeho blízcí ještě nejsou schopni slyšet holou pravdu. Ford už tak také nejednou promluvil.

„Samozřejmě,“ pokračoval Lee, „jestli máte nějaké konkrétní místo, kam byste chtěl Sunny přestěhovat, vynasnažím se vám pomoci. Ale obávám se, že okres tomu zabrání.“ „Okres,“ opakoval Ford.

„Ano. Možná je to trochu drastické, ale berou to vážně.“ Za Fordem se ozvala houkačka. Už se rozsvítila zelená. „Tak za chvíli na shledanou.“ „Ne,“ zamítl to Ford. „Musím si nejdřív promluvit s někým ve městě. Máte u sebe číslo na zdravotní odbor, pane kolego?“ Marshall West stál zády do místnosti, díval se dolů na ulici Figueroa, která se nořila pod Temple a pod čtyřúrovňovou křižovatku Four Level Interchange. Stál několik minut mlčky, s rukama za zády, a přehlížel panoráma z devátého patra; v okenním rámu se rýsovala silueta jeho sportovní postavy. Ford z jeho mlčení neměl dobrý pocit, ale mluvil dál, vylíčil podrobně všechno, vděčný už jen za to, že ho někdo poslouchá. Ze stěn se na něj usmívala přehlídka politických velikánů na černobílých fotografiích. Starosta Ed Koch si potřásal s Western rukou, Hillary Clintonová zářila na předvolebním shromáždění, vedle ní senátor Hal Burroughs, u něhož měl West své první zaměstnání, poslanec Kongresu za Kalifornii Henry Waxman, a také Jack Kennedy v uvolněném postoji před slavným objektivem Irvinga Penna. Ulevilo se mu, když se k němu West konečně otočil.

„Dáme si kávu, Marcusi. Jak ji máš rád?“ Ford zamrkal, slunce mu udeřilo do očí.

„Hm, bílou. Bez cukru. Marshalle.“

„A co třeba koblihu? Jsou dobré. Kupujeme je tady v jednom maďarském pekařství.“ Stiskl tlačítko interkomu.

„Ne,“ odmítl Ford. „Ne, děkuju. Já.“

„Sally, mohla byste nám přinést dvakrát kávu a jednu koblihu? Děkuji.“ West pustil tlačítko a posadil se do své otáčecí židle s vysokým opěradlem. Ford ho upřeně pozoroval, snažil se z jeho obličeje něco vyčíst. Uvěřil něčemu z toho, co mu říkal? Poslouchal ho vůbec? West si povzdychl, jako by se o něčem rozhodoval, pak klepnul ukazovákem do stolu. Otevřel zásuvku. Ford si uvědomil, jak lehce vplul jeho dávný spolužák do bryskních ředitelských manýr, kde čas jsou peníze.

„Svěřím ti tajemství,“ poznamenal West. „Někdy si beru tohle.“ Vyndal malou lahvičku s pilulkami.

„Co to je?“

„Taková maličkost na uklidnění. Jen docela jemná. Když se semele větší rozruch, tak mi to pomáhá. Ale ty jsi doktor, a jak se tak odsud na tebe dívám, vypadáš trochu.“ „Já vím, Marshalle, jak vypadám. Jako kdybych se vyspal v příkopě. Jenomže.“ West zvedl ruku.

„Vypadáš, jako kdyby ses týden nevyspal. A ani se tomu nedivím, po tom všem, cos prodělal. Myslel jsem, že by ti tohle trochu pomohlo. Držet se pohromadě, nic víc.“ „Jsi moc hodný, Marshalle, ale já jsem si k tobě nepřišel pro recept. Potřebuju, abys mi pomohl.“ Ozvalo se zaklepám, Westova sekretářka přišla s kávou. Chvíli se ozýval jen diskrétní cinkot šálků, talířků a lžiček. Pak se sekretářka na Forda vlídně, pohostinně usmála.

„Prosím, posluž si,“ přistrčil West před Forda koblihu na bílém porcelánu.

Ford si toho nevšímal.

„Marshalle, jsem přesvědčený, že ten lék existuje. Jsem přesvědčený, že ho vyrobili v Apexu. Nevím kdy, možná už před lety, možná nedávno, ale existuje. Proto jsem tady. Potřebuju ho. Sunny ho potřebuje.“ West si přitáhl hrnek s kávou. Tvářil se ustaraně. Ford doufal, že si o něm West nemyslí, že se zbláznil.

„Já chápu. Chápu, že z tvého hlediska,“ West si upil kávy, „že nemůžeš vynechat žádnou eventualitu. To je přirozené.“ „To není jen moje hledisko. Je jich už spousta, možná stovky lidí v ohrožení. A vypadá to tak, že to možná už brzo zasáhne všechny větší nemocnice v okrese. Jde o spoustu životů.“ West zvolna přikývl, chápavě, nikoli souhlasně.

„Já vím, že je to vážné, Marcusi. V některých ohledech až tragické. Ale nemělo by nás to přespříliš vyplašit.“ Mluvil měkce, rozvážně, uklidňujícím tónem, jak to odpovídalo jeho pověsti v krizových situacích. „Pokud vím, je to pod kontrolou. Nejsem, jak víš, v úzkém kontaktu s každodenním chodem odboru. Ale ředitel je přesvědčen, že prevence, izolace nově příchozích pacientů.“ „Marshalle, nemůžeš izolovat pacienty s úrazy. Většina z nich zemře dřív, než se dozvíš výsledky. A co rodičky, pacienti s infarkty a srdečními záchvaty? Nemůžeš je odmítnout pro podezření z infekce.“ „Nicméně.“

„Je to blbost, Marshalle. Můžeš zavřít všechny nemocnice v okrese, vydezinfikovat je od sklepa po půdu, a až je zase otevřeš, do týdne se s tím vším budeš vyrovnávat znova. To ti zaručuju. Ten streptokok je po celém městě. A rozšiřuje multirezistenci, jako když se o Vánocích rozdává cukroví. Než ho vydezinfikuješ, zhroutí se nemocnice v celém státě a třeba ještě dál. Jako Willowbrook.“ Ford se odmlčel. West souhlasil, že uhodil hřebík na hlavičku, i když podle odboru byl Ford člověk, který dělá jen potíže. Za daných okolností měl právo od Westa něco očekávat, i kdyby nebylo starého kamarádství.

„Jak říkám, potřebujeme nový lék. Potřebujeme to zarazit v zárodku. A může se to podařit.“ West se opřel v židli, podrbal se na tváři.

„Myslel jsem, že nevěříš na zázračné pilulky, Marcusi. Na konferenci jsi například řekl, že ztrácíme spoustu času tím, že se sháníme po zázračných pilulkách a nevěnujeme.“ „To bylo něco jiného. To byl obecný postoj k využívání přirozené obrany, přirozených nástrojů proti infekci. Je to otázka vhodného použití.“ West se usmál.

„Vhodné použití? Mám dojem, že jsi něco takového říkal. Já když slyším vhodné, představím si, jak někdo chytne bacil, udělá vhodné kroky, vhodně na to zareaguje, a když se to pak obrátí k horšímu, tak se rozčílí.“ „Nemůže být vhodné nechat lidi umírat, Marshalle. Když máš možnost je zachránit.“ Westovi pohasl úsměv na tváři.

„Já chápu, co proděláváš,“ řekl měkce. „Když pomyslím na své dva.“ ukázal na rodinnou fotografii na kraji stolu, „nemůžu se ubránit. Jestli pro tebe můžu něco udělat, spolehni se na mě.“ Ford se k němu naklonil.

„Musíme se dostat do Apexu. Musíme zjistit, jestli ten lék skutečně vyvinuli. Musíme ho získat. Pro spoustu lidí je to poslední možnost. Je to poslední možnost pro Sunny.“ West se zamračil.

„Marcusi, můžeme se jich na to zeptat, ale pochybuju.“ „Ne, ptát se, to nestačí. Na vyptávám není čas. Musíme tam jít a podívat se, co mají. Musíme je donutit, aby to vydali.“

West pochybovačně potřásl hlavou.

„Marcusi, nevíš, co povídáš. Mají svá práva. Nemůžeš vpochodovat do velké společnosti a vzít si, co potřebuješ, protože to chceš. Nejsme v Severní Koreji. Musíme mít podklady, důkazy o zločinném postupu. A na koho bys chtěl vydat zatykač?“ „Ale oni tu výrobu ukradli, Marshalle! Podle práva to patří Sternu. Když Stern kupoval Helical, koupil i všechna práva na jejich výzkum a vývoj. Ale Novák a Grifíen a jejich spolupracovníci si to nejlepší odnesli. Ve Sternu k tomu závěru sami došli, ale nemohli nic dokázat. A pak, později celá ta parta asi když se na to trochu pozapomnělo udělala kontrakt s někým jiným. Kontrakt za velké peníze.“ „A ty myslíš, že je to Apex?“

„Kdo jiný? Včera jsem mluvil s našimi lékárníky. Řekli mi, že Apex nutně potřebuje prorazit. Utopili spoustu peněz ve výzkumu a až na pár specialit nemají žádné výsledky. Přípravek vyrobený metodou genetického inženýrství, jako je Omega, je přesně to, co potřebují. A mimoto, propánakrále, Griffen tam je ředitelem výzkumu.“ Ford viděl, jak se Westovi zatínají svaly na čelistích. Měl dojem, že mluví k někomu, kdo se snaží vypadat, že poslouchá, ale kdo nechce nic slyšet. Ostatně, vždyť náplní Westovy práce je přesvědčovat lidi, a ne nechat se přesvědčovat.

„Jestli je to tak, jak říkáš, pak možná, jenom možná, by Stern mohl Apex zažalovat. Ale nemáme žádný důkaz, že Omega vůbec existuje. Víme jenom, že ve Sternu si myslí, že existuje, nebo mají jen podezření. Nerad ti beru naději, Marcusi, ale musíme uvažovat reálně.“ Ford se podíval na světle zelený koberec a na své zaprášené, pokecané boty. West mu nechce pomoci, možná ani nemůže. Důkazy jsou samozřejmě nejisté. Když nemohl nic dokázat Stern, jaké možnosti má on? Ale co záleží na důkazech? Když je možné zachránit životy, má cenu zkusit všechno.

„Podívej se, Marshalle, Nováka zabili, protože ten lék chtěl dát k dispozici. Na to bych dal krk. Novák a Griffen chtěli obejít nějakou dohodu, protože viděli, že ten lék je nutný. Policie na to dřív nebo později přijde. Řeknu jim to sám, když budu muset.“ „Tahle teorie nestačí, Marcusi, i když je přesvědčivá.“ „Jde o to.“

Přerušilo ho ostré zabzučení. West se natáhl přes stůl a zmáčkl knoflík.

„Ano, Sally?“

„Dole na vás čeká vůz, pane Weste.“

„Děkuju. Hned jsem tam. Marcusi, nerad tě vyháním, ale mám za dvacet minut schůzku na radnici.“ Začal si chystat papíry a složky. Ford vstal, položil ruku na stůl.

„Jde o to, že si nemusíme dělat starosti, kdo má na Omegu nárok. Jakmile zjistíme, že tam je, tedy v Apexu, můžeme my volit zbraně, nemyslíš? Pokud se to nedostane na veřejnost. Můžeme se s tou společností dohodnout.“ „Marcusi, já si nemyslím.“

„Můžeme ten lék vyzkoušet pod názvem, jaký jen budou chtít můžeme tomu říkat klinická zkouška a za to udržet pod pokličkou celou jeho historii. Když bude Apex spolupracovat, získá vlastnictví. Když ne, zveřejníme to, jak si lék schovávali pro sebe, když už jim lidi umírali skoro před jejich dveřmi. V lepším případě to pro ně bude špatná reklama, v horším dostane ten lék Stern a polovina jejich vedení půjde do kriminálu.“ West si položil na stůl kufřík a otevřel jej. Mlčel, vyhýbal se Fordovým očím a ukládal si dovnitř papíry. Chvíli bylo v kanceláři ticho. Pak West ustal, zavřel utrápeně oči a povzdychl si.

„To, co ode mě chceš.“ téměř šeptal. „Ti lidi mají moc. Mají takové výsady, že bych musel.“ Zavrtěl hlavou. „Nemáš o tom ani zdání, Marcusi. Nemáš zdání.“ Ford se pomalu narovnal.

„Jde o život mé dcery.“

West přikývl a vstal.

„Udělám všechno, co se dá. Bude to těžké, ale pokusím se o to. To ti slibuju.“

Scott Griffen vyšel na patio s miskou kokosové kuřecí polévky. U bazénu stáli dva muži a dívali se do něj, jako kdyby jim tam něco spadlo. Ten s pistolí měl šedý letní oblek a krátké zrzavé vlasy. Druhý byl oblečený podobně, trochu už plešatěl, byl štíhlý a zdravě vytrénovaný jako astronaut. Griffena to tak vyvedlo z míry, že nebyl chvíli schopen promluvit.

„Fajn to voní,“ prohlásil ten s pistolí. „Tom ka gai, že jo?“ Griffen jen němě přikývl.

„Thajskej dlabanec,“ pokračoval ten chlap, „je podle mě vůbec to nejlepší. Ani Francouzi neuměj takhle vařit. Lidi říkaj, prej haute cuisine, kuchyň na vysoký úrovni. Kdepak, podle mě ty pravý umělci sou jedině v Thajsku.“ „Ale je to moc kořeněný,“ namítl astronaut. „Drobet pálivý.“ Pistolník pozvedl obočí.

„To já bych neřek.“

Jako by se sem k jeho bazénu dostali náhodou. Jako by tu on byl celkem zbytečný. Udělal krok zpátky, ale to bylo zřejmě špatně.

„Kampak dete?“

Pistolník zamával zbraní, malým revolverem, který měl na konci hlavně dudlík, jaký se dává na kojeneckou láhev.

„Do prdele, říkám, kam dete?“

Není nad vlídné zacházení. Patrně chce mít přehled.

Griffen zvedl volnou ruku a vyšplíchl přitom trochu polévky.

„Já jsem jenom.“

„Nechoďte dovnitř,“ požádal ho astronaut. „Zůstaňte tu s námi. A snězte si tu polívku. Dyť vám vystydne.“ Griffen se podíval na misku.

„Fakt,“ pokračoval astronaut. Myslel to vážně. „Jezte. Pak by se to mohlo leda tak vylejt, a to já nesnáším.“ Griffen si dal pár lžic husté polévky, s pohledem upřeným na dudlík. Před deseti minutami mu hlady kručelo v břiše, ale teď skoro nemohl polknout. Nemohl se zbavit myšlenky na to, co se stalo s Novákem jak mu to pověděla ta krasavice ze Sternu.

„Tady v kopcích je to pěkný,“ konverzoval astronaut. „Já bydlím ve Valley. Tady je mnohem lepší vzduch.“ „Co ode mě chcete?“ vzmohl se konečně na slovo Griffen.

Muži přistoupili blíž ke kulatému zahradnímu stolku, na kterém mu paní Menendezová, hospodyně, prostřela k večeři. Griffena hypnotizoval ten gumový cucák na hlavni. Budou po něm chtít, aby ho dudlal? „Jak to, že si sám vaříte?“ zeptal se pistolník.

„To ne. Normálně ne. Vařím si, když je má žena pryč. Thajskou kuchyni. Moje žena nesnáší kořeněná jídla. Nedělá jí to dobře.“ „A co vaše hospodyně?“

„Prosím?“

„Vaše hospodyně,“ opakoval pistolník. „Proč ta vám neuvaří?“ „Paní Menendezová nerada vaří asijská jídla. Vadí jí ta vůně.“ Pistolník nevěřícně zavrtěl hlavou a podíval se na svého parťáka.

„Vidíš je? Zasraný mastný huby mexikánský? Znaj tak akorát česnek a cibuli.“ „Takže jste ji už poslal domů?“ zeptal se astronaut.

Griffen přikývl, oči stále na pistoli. Chvíli bylo ticho.

„Co je?“ zajímal se pistolník, když si všiml Griffenova pohledu. Zvedl pistoli a ukázal na dudlík. „Tohle?“ Griffen přikývl.

„To je, co?“

Díval se na dudlík s nadšeným obdivem.

„Jeden by nevěřil, jakou umí nadělat sračku. Hele, vobyčejná dvaadvacítka. Nic většího nepotřebuju.“ Podíval se na Griffena a ten si všiml, že má levou panenku nějak prasklou, že ji má protaženou do čárky. „Hele, budu mít tlumič, jo? A třeba náhodou potkám poldu. Může bejt zvědavej, co mám za práci. Ale takovejhle cecík, na to nejsou námitky. Jasně, když si dám bouchačku do kapsy nebo do tašky, tak to sundám. Kdyby něco, klidně to i spolknu.“ „Když ses správně blízko,“ přidal se astronaut, „uděláš díru, kam potřebuješ, a nemusíš mít žádnou velkou stříkačku. Třeba s touhle dvaadvacítkou do kebule. Kulka nevylítne hned ani náhodou. Hezky to tam promíchá. Na míchaný vajíčka. Vybereš si za terč něco měkkýho dobrý je šoustací nádobíčko nebo břicho a to měkký ti petardu pohltí. Třeba jako dneska večer. Větřík šumí ve větvích a nikdo nic neuslyší. Chápete, co tím myslím?“ Griffen odložil polévku na stolek.

„To jste. Proto jste tu? Abyste mě zastřelili?“ Astronaut se usmál a zavrtěl hlavou.

„Hned si tak všechno neberte. Co takhle, abychom si sedli.“ Griffen se posadil a čekal, až si oba ti chlapi taky sednou.

„Tak. Co tedy chcete?“

Astronaut si položil ruce na stůl a klidně, skoro přátelsky se na Griffena zadíval.

„No jistě, máte pravdu,“ prohodil přívětivě. „Vopravdu tu něco chceme. Měl jsem pár votázeček, co se týče Apexu. Rád bych slyšel váš názor na některý věci, co mě zajímaj. Nic moc to nezabere, pár minut a vypadnem.“ Griffen se podíval z jednoho na druhého a teprve teď zauvažoval, pro koho asi pracují. Novák se odjakživa bál, že každá zmínka ve věci Omega způsobí, že konkurence začne čmuchat kolem. Proto si také přestěhoval pracovnu na Palisády.

„Jistě,“ odpověděl. „Co byste chtěli vědět?“ „No, mysleli jsme, že byste nám moh něco říct vo svý práci. Vo tom inhibitoru.“ Griffenovi se maličko ulevilo. Aspoň už věděl, co chtějí.

„Musíte mi trochu přesněji.“

„Co mě hlavně zajímá. Teda co zajímá mýho zaměstnavatele: vaše práce na syntetický DNA. Přesně řečeno, léky ze syntetický DNA, který můžou zneškodnit nebo zlikvidovat bakterie.“

„Antibiotika?“

Astronaut přikývl a čekal, ale už se tak přátelsky netvářil.

Griffen se nadechl. „Bohužel.“

Zarazil se, protože astronaut zvedl přísně ukazováček.

„Abysme si ušetřili čas, asi bych vás měl upozornit, že můžete odpovědět buď správně, nebo špatně.“ Usmál se, přátelsky Griffenovi pokynul, aby pokračoval, a pohodlně se opřel. Griffen těžce polkl.

„Já. Já nevím, co budete pokládat za správnou odpověď. Já vám můžu říct jen to, co vím. Apex se skutečně zajímá o inhibitory a triplexní agencie, ale vždycky jsme. Kladli jsme větší důraz na výzkum lidské buňky s ohledem na její.“ Astronaut se otočil a podíval se na svého kolegu. Obrátil se zpátky a Griffen viděl, že není spokojený. A pak měl v obličeji svou polévku. Astronaut se jen naklonil, popadl misku a chrstnul. Griffen se nepokoušel uhnout, jenom se trochu zaklonil.

Jak to začalo, tak to skončilo.

Miska byla zpátky na stole, teď už prázdná, a astronaut si čistil rukáv, který si trochu zastříkal. Griffen pomrkával, teplý vývar z kuřete a kokosového ořechu mu trochu zalepil oči. Polévka mu stékala po krku a za košili. Třesoucími se prsty si setřel se rtu citrónovou dužinu. Byla cítit krví.

„Prosím vás, nechte mě,“ vypravil ze sebe.

Pistolník zvedl svou zbraň, začal něžně cucat dudlík a upřeně hleděl na Griffena.

„Koukni, Scotty,“ řekl po chvíli nespokojeně astronaut, „Scotty, říká ti něco jméno Charles Novák?“ Griffen ztuhl.

„Jistě, to je. Byl. Pracoval jsem s ním v Helicalu před.“ „V Helicalu,“ opakoval astronaut, jako by mu ten název Griffen právě připomněl. „Správně, správně. Je to zlý, je to zlý, že to musím říct, ale ten dacan natáh brka.“ „Ano,“ připustil Griffen a horečně uvažoval, jestli se v novinách mluvilo o vraždě, jestli může vědět to, co ví. „Ano, slyšel jsem o tom.“ „Sám se zabil, chuděra,“ vyndal si pistolník z úst dudlík, aby mohl promluvit.

„A Helen Wrayová?“ zeptal se astronaut.

„Ta je taky mrtvá?“

„Co já vím, tak ne. Zatím.“

Chvíli Griffena pozoroval.

„Vypadá to, že ste ňák neklidnej.“

„Já. Ne, já se to jen snažím pochopit.“

„Ale když jsem řek Helen Wrayová, myslel jste, že je mrtvá.

Proč by měla bejt mrtvá?“

„Byla tady včera večer,“ přiznal se Griffen.

Astronaut pozvedl obočí.

„To nedává smysl, pane doktore.“

„Promiňte. Já jsem myslel. Když jste o ní mluvil, tak. Byla tu včera večer a já jsem myslel, že mi chcete říct.“ „Šukali ste?“

„Prosím?“

„Jestli ste šukali. Vy a slečna Wrayová. Měli jste sexuální styk?“ „Já jsem se s ní do včerejška neznal.“

„Na to sem se neptal.“

„Ne. Neměli.“

„Ale bylo to asi příjemný překvapení, co? Dům prázdnej, manželka pryč a najednou se tu objeví taková pěkná ženská. Co chtěla?“ Griffen uhnul pohledem.

„No tak, Scotty,“ zahovořil astronaut vemlouvavě. „Je mi jasný, že se ti o tom nechce mluvit. Proto sem ti taky nebrnknul jen tak po telefonu. Ani sem ti svý otázky neposlal faxem. Proto jsem. Proto jsme se namáhali a přišli za tebou až sem. Protože jsem věděl, že se ti o tom nebude chtít mluvit.“ Na okamžik se odmlčel, aby to Griffenovi došlo.

„Tak, a teď se tě zeptám ještě jednou,“ měkce zavrněl. „Co chtěla Helen Wrayová?“ Griffen se stále díval stranou, celý napnutý a rozklepaný. Nechtěl jim zopakovat, co všechno mu Helen Wrayová říkala, protože by se tím dostal k tématu, které bylo přísně tabu. Horečně uvažoval o přijatelné lži.

„Pudeme dovnitř,“ rozhodl astronaut mírným hlasem.

Vedli ho do domu, zavřeli venkovní dveře a vešli do kuchyně. Pistolník ho opřel o dřez, hezky zpříma, jako by měl být vhodným terčem. Griffen zavadil pohledem o velký kuchyňský nůž, zbytky nakrájené zeleniny, proužky kůže z kuřete, kousek čerstvého galgánu. Na dvířkách lednice byl přichycený papírek s připomínkou od manželky: Nezapomeň na grapefruit! Prvky bývalého života, které se od něho vzdalovaly rychlostí světla.

„Maj to tu teda pěkný,“ rozhlédl se pistolník kolem.

Astronaut se vydal k mikrovlnce. Zmáčkl knoflík, otevřela se dvířka. Zavřel je a hledal, jak se to nastavuje na rozmrazování.

Ohlédl se přes rameno na Griffena.

„Jak se to spouští? Třeba když chcete udělat maso.“ „Třeba. Třeba zmrazené?“

„Ne, zmrazený ne. Čerstvý.“

Griffen k němu zamířil po mexických dlaždicích. Byl tak vyděšený, že nedokázal nic vysvětlovat. Stiskl jeden knoflík, pak druhý.

„Tohle je teplota, tohle čas.“

„Prima,“ pochválil si to astronaut. „Prima.“ A odtáhl Griffena zpátky ke dřezu. Griffen se tiše díval, jak astronaut popadl velký nůž. Pistolník hvízdl, přiložil Griffenovi zbraň s chladivým dudlíkem ke spánku a čekal.

Konečně znovu promluvil astronaut.

„Tak jo, Scotte. Teď ti řeknu, co udělám.“ Zašermoval nožem.

„Seš levák, že jo?“

Griffen přikývl a zvedl pěstěnou levačku.

„Všim sem si toho, když jsi jed tu.“„Tom ka gai,“ doplnil pistolník.

„Jo, Tom ka gai, správně. Dobrý. Takže, co já teď udělám: uříznu ti pravou ruku.“ Znovu zašermoval nožem. „Uříznu ti ji tady tou kudlou a pak ji upeču v tý hezoučký japonský mikrovlnce.“ Pohlédl na pistolníka a zpátky na Griffena. Usmál se.

„Jak se ti to líbí? Chápej, to je pro případ, že budeš zase špatně odpovídat. Já tu tvou zasranou ruku zmikrovlnkuju a ty si ji pak sežereš. Co říkáš?“

Griffen ucítil náhlé teplo v rozkroku. Nevěřícně pohlédl dolů a v očích ho zaštípaly slzy strachu a zahanbení. Pak se nezadržitelně rozvzlykal.

„Proboha vás prosím, prokristapána, proboha.“ Astronaut k němu přistoupil a přiložil mu nůž plochou střenky k tváři. Ale dával pozor, aby ho neřízl. Aby nezanechal stopy

„Možná to nebude jako thajská krmě, ale bude to určitě interesantní. Tohle si eště nejed.“ „Prosím vás, prosím vás, prosím vás.“ „No tak dobře, Scotte, tak teď se budu ptát.“ „Hele, chčije si do gatí,“ zařval pistolník a díval se na zem. „Bacha, šlápneš do toho.“ „Kuš, sakra!“ odsekl astronaut.

„No tak. Pro svou pravou ruku a pro něžnej vejlet ve dvou do Acapulka. Co chtěla Wrayová? A nezkoušej zas vodpovídat špatně. Už to nezkoušej.“ „Pracuje ve Sternu,“ vzlykal Griffen. „Chtějí Omegu.“ „Vida,“ zklidnil se astronaut a ustoupil.

„Já věděl, že to dokážeš, Scotty. Tohle by ušlo.“ Griffen potřásl hlavou.

„To by ušlo,“ přidal se ozvěnou pistolník.

Griffen dostal křečovitý záchvat třesavky. V ústech ucítil hořkou chuť žluči a měl pocit, že se pod ním podlomí kolena.

„Dobrý,“ pochválil ho astronaut. „Dobrý, už to máme skoro za sebou.“ Přistoupil zase k němu a chytil ho za bradu.

„No tak, Scotte. Scotte!“

Griffen se snažil ovládnout rozklepané tělo.

„Chci vědět, co ti říkala. Chci.“

„Společnost Stern.“ jektal Griffen, „Stern si myslí, že jim Omega patří. Když koupili Helical. Byl ten medikament už vlastně hotový. Ještě se musely dělat testy, zkoušky, ale to hlavní. Už bylo hotovo. Mělo to být součástí koupě, ale bylo to. Zatajilo se to.“ „Ale ta dáma Wrayová asi neútočila na tvůj smysl pro spravedlnost, co? Přišla s nabídkou, že jo?“

Griffen zavrtěl hlavou.

„Ne. Ne s nabídkou. S výstrahou. Kdyby Apex přišel s tím lékem, podají žalobu. Teda osobně na nás.“ „Na nás?“

„Na lidi z Helicalu. Na výzkumný tým. Může prý dokázat, že jsme to ukradli. Že jsme jim to zatajili.“ „A děláte to?“

„Co?“

„Dělá Apex ten lék?“

Griffen si nevěděl rady. Zdálo se, že ten chlap o projektu Omega už ví všechno. Že chce hlavně slyšet o rivalech o Sternu a Apexu. Znovu si říkal, pro koho asi pracují.

„Ne.“

Astronaut se usmál.

„Ale mohl bys, že jo?“ zeptal se poklidně. „Ty víš, jak na to. Ty a Novák.“ Chvíli bylo mrtvé ticho. Potom Griffen zavrtěl hlavou.

„Jasně,“ pokračoval astronaut. „Schováváš si to na zlý časy, co? Jako že se to někdy může hodit.“ „Kdo jste?“ zeptal se Griffen. „Pro koho pracujete?“ Astronaut ustoupil, takže mu stropní světlo udělalo od nosu dolů stín.

„Takže teď má tu medicínu Stern?“

„Ne,“ odpověděl Griffen. „Jak by k tomu přišli?“ „Fakt? Určitě? Budeš to tvrdit i při jídle?“ „Proboha vás prosím. Přísahám.“

Astronaut spustil nůž, chvíli hleděl k zemi a přemýšlel.

„Dobrý,“ řekl nakonec. „Svlíkej se.“

Porada byla ohlášena šest týdnů předem a generální ředitel Bili Donnelly dal všem vědět, že s jejich přítomností na sto procent počítá. Jeho osobní sekretářka Carla Samuelsová však navíc z vlastní iniciativy obtelefonovala ještě den předem některé ředitele a šéfy oddělení, aby se ujistila, že si nikdo nic jiného nenaplánoval. V běžném podniku by to snad ani nebylo nutné, ale tady v Apexu se člověk na některé lidi nemohl tak úplně spolehnout. Většina z nich byli vynikající techničtí odborníci a možná věděli všechno o DNA a slučování bílkovin, ale občas propadali roztržitosti vědců, obzvlášť, když se jim to hodilo. Zaplaťpámbu, tentokrát s tím všichni počítali, nebo to aspoň tvrdili.

Porada měla začít v devět hodin, ale ve čtvrt na deset byla jedna židle stále ještě prázdná. Donnelly a Arthur Ross si polohlasně vykládali o jachtařeníoba měli v San Diegu loď a Carla se snažila zastihnout někde nepřítomného účastníka. Byl to ředitel výzkumu a vývoje Scott Griffen. Ve své kanceláři se toho rána neukázal a jeho sekretářka ho marně sháněla po telefonu. Carla ho tajně podezírala, že se záměrně rozhodl zůstat stranou. Koneckonců, jeho oborem byla vědecká část činnosti podniku. Možná věděl, co se má projednávat, a nechtěl na tom mít účast. Carla Griffena moc dobře neznala, ale podle toho, co se povídalo, to byl zarputilý člověk, který si nerad dával radit, co má dělat. Taky se říkalo, že už chce odejít do penze.

Nakonec Donnelly poradu váhavě zahájil. Carla se usadila k jeho pravé ruce mimo poradní stůl aby pořídila zápis. Jak očekávala, začal Donnelly tím, jak si společnost stojí na trhu. Převažuje názor, prohlásil, že Apex příliš riskoval, víc než je vhodné a žádoucí vzhledem k jeho velikosti a vyzrálosti. Aby si společnost uchovala svou nezávislost, je nezbytné změnit taktiku. A pak začal objasňovat nový způsob rozdělování finančních prostředků, jak jej hodlá zavést, jaké budou jeho cíle a jak bude vypadat hodnocení výkonů.

Do jeho výkladu zazvonil telefon. Carla spěšně odložila blok a rozčileně ho šla zvednout. Jak může někdo mít tu drzost volat na poradu? Byla to Marcia Burridgeová, nová síla v recepci.

„Omlouvám se, je tam, prosím, pan Donnelly?“ Znělo to dost nejistě.

„Pan Donnelly má poradu. Nikdo ho nesmí rušit.“ Donnelly se obrátil zpět k účastníkům a pokračoval v projevu.

„Ano,“ namítla Marcia, „ale víte, je tady.“ „Marcio,“ zasyčela Carla. Některá ta děvčata prostě nic nechápou. „Tady je ředitelská porada. Ředitelskou poradu nemůžete přerušovat. Ať ten dotyčný nechá vzkaz na mém záznamníku. Sbohem.“ „Ale slečno Samuelsová, jsou tady dva páni,“ mluvila skoro šeptem, „z FBI. Jsou tady u mě.“ „Z FBI? To myslíte.? Tak jim. Tak jim řekněte, ať chvíli počkají.“ Carla položila telefon a přemýšlela, co udělat. Donnelly byl v plné ráži a zdůrazňoval své argumenty údery karate o naleštěný ořechový stůl. Má ho přerušit? Raději ne. Bude to asi nějaké běžné vyšetřování, nejspíš se to bude týkat nějakého bývalého zaměstnance. Není třeba se vzrušovat. To se zvládne.

„Promiňte,“ zamumlala a vyklouzla z místnosti.

V recepci byli jen dva muži, takže to museli být oni. Snažili se vypadat jako běžní zdejší návštěvníci; jeden z nich stál a listoval v reklamní brožuře společnosti, druhý se usadil na černou koženou pohovku a díval se dolů na Century Plaza nějakých sedmdesát metrů pod nimi. Měli na sobě tmavé obleky a bílé košile jako lidé z obchodních kruhů; jenom laciné sponky na kravatách tak docela neladily. Byli to chlapi jak hory a jeden měl pískově žlutý knír. Když Carla přicházela, pokynula Marcia směrem k nim, oči vykulené navrch hlavy.

„Co si přejete, pánové?“ vytáhla Carla z rejstříku svůj nejchladnější obchodní tón. Muž, který seděl, si stoupl. „Jsem Carla Samuelsová, sekretářka pana Donnellyho.“ Pánové se na sebe podívali.

„Dobrý den, madam,“ řekl ten s knírkem. Měl lehce jižanský akcent. „Jsem agent Monroe, toto je můj kolega agent Buford. Jsme z FBI, sekce hospodářské kriminality.“ Kolem prošli dva rozesmátí mladší manažeři z marketingu a zamířili k výtahu. Carla počkala, dokud se za nimi nezavřely těžké skleněné dveře.

„Máte nějaké průkazy?“

Monroe sáhl do saka a vytáhl průkaz, upevněný v černém koženém pouzdře. Carla si ho pozorně prohlédla, i když neměla tušení, jak má takový průkaz agenta FBI vypadat.

„Dobrá, a co od nás potřebujete?“ nedokázala potlačit podrážděnost v hlase.

Monroe si dal pouzdro zpátky do saka. Carla zahlédla kožený řemen, který mu vedl od ramene dolů, a s úlekem si uvědomila, že je ozbrojený.

„Madam, máme federální úřední příkaz zabavit a odvézt veškeré dokumenty, týkající se prováděného i projektovaného výzkumu a vývoje firmy Apex. Rád bych tento příkaz ukázal panu generálnímu řediteli Donnellymu, abychom se mohli dát do práce.“ Carla zamrkala; chvíli jí to trvalo, než pochopila, co jí říká.

„Máte. Máte příkaz? A zatykač?“ zakoktala a hned si uvědomila hloupost své otázky.

„Zatykač ne, madam,“ odpověděl Buford a v koutku úst mu zacukalo. „Nebudeme nikoho zatýkat.“ Carla se nastražila. V přilehlé chodbě se objevil zevlující hlouček; poznala mezi nimi Lisu Wallbachovou a Grega Tannera z osobního oddělení. Potom klaply dveře a vzdalovaly se spěšné kroky. Carla vrhla vražedný pohled na Marciu Burridgeovou, která se skrčila za svým pultem.

„Všechno, co se týká výzkumu a vývoje, je přísně důvěrné. Museli byste o to požádat odpovědného ředitele, a ten je. Ten tu momentálně není.“ Napadlo ji, jestli právě tohle nemá co dělat s Griffenovou absencí. Že by se ukrýval? „Každopádně musíte. Musíte si nejdřív promluvit s šéfem našeho právního oddělení. Já mu. Okamžik.“ Odspěchala k recepčnímu pultu. Marcia tam seděla s rukama stisknutýma mezi koleny a provinile vzhlédla.

„Zavolejte Frankovi Pellegrinimu,“ zasyčela. „Rychle. A koukejte držet zobáček, slečno.“ Marcia zavolala na právní a předala Carle sluchátko.

„Ahoj, Franku. Tady Carla Samuelsová.“ Snažila se mluvit klidně, jít příkladem. „Promiň, že tě obtěžuju. Mám tady v recepci dva pány z FBI. Říkají, že mají příkaz odnést si všechnu naši vědeckou dokumentaci.“ Pellegrini údivem tlumeně vykřikl, pak zařval na svou sekretářku až Carla ucukla sluchátkem ať okamžitě zavolá Philovi z Kirklandu, a položil to.

Carla vrátila Marcii sluchátko. Cítila se trochu bezpečněji, protože udělala správný krok. Když si nevíš rady, obrať se na právníky to je zásada. A pak ji přepadla úzkost: o co vlastně jde? Řekli „hospodářská kriminalita“. To vypadá vážně. Je to tak vážné, že by to mohlo poškodit podnik? Tak vážné, že půjde o pracovní místa, o její místo? A kdo zaměstná pracovnici z podniku, který skončil krachem? Bude bez práce, bez pojištění, bez záruky na penzi, bez zdravotního pojištění příznaky blížící se katastrofy se jí zjevily před očima jako varovná znamení na cestě, s níž nepočítala. Byla to cesta, která vylučuje ze společnosti. Ocitne se někde tam pohlédla bezděky dolů směrem k Centrální čtvrti docela sama. Může skončit jako tamti lidé, o kterých věděla, věděla, že tam žijí, ale nikdy se s nimi nesetkala, nikdy s nimi nemluvila, nikdy se jich nedotkla; lidé, kvůli kterým člověk platí, aby si je držel od těla.

Přispěchal Frank Pellegrini, jen tak v košili, jedna rozepnutá manžeta mu plandala pod loktem.

„Kde jsou?“ zeptal se, jako by bylo tak těžké si jich všimnout.

Carla setřásla nepříjemné myšlenky a vedla ho k Monroeovi a Bufordovi, kteří tam stáli s rukama v kapsách. Pellegrini jim byl po ramena.

„Dobrý den, pánové, slyším, že máte nějaký příkaz,“ oslovil je.

Monroe vyndal z kapsy obálku a podal mu ji. Pellegrini si přečetl její obsah a přitom hlasitě pofrkával. Carle připadalo, že s takovými situacemi nemá moc zkušeností.

„Nezákonně získaná technologie?“ zavrčel. „Co je to za fór?“ „To není fór, pane.“

„Pellegrini, Frank Pellegrini.“

„Příkaz platí okamžitě. Dole na nás čeká šest dalších našich mužů. Potřebujeme jen vědět, kde ty papíry jsou, a odvezeme si je co nejrychleji a s co nejmenším rozruchem. Myslím, že to je v oboustranném zájmu.“ „Odvezete? Ty dokumenty jsou. Mají neobyčejnou potenciální hodnotu pro naše konkurenty. Za žádnou cenu se nemůžou odsud vynášet. Jak můžeme vědět.?“ Za nimi se ozval šum. Přicházeli Donnelly, Ross a dobrá polovička ředitelské rady.

„Co se tu proboha děje, Franku?“ dotazoval se Donnelly.

Monroe si vyndal ruce z kapes a složil si je za zády. Buford se nenamáhal.

Pellegrini podal Donnellymu příkaz. „Chtějí odvézt všechnu vědeckou dokumentaci. Nějaká sprosťárna prý ukradená technologie.“ „Cože?“

Pellegrini se otočil k agentům. „Je to urážka na cti. Nedovolíme, abyste z těchto kanceláří odváželi důvěrné informace. Zabráníme vám v tom soudní cestou. Mám někoho, kdo se tím právě teď zabývá. A prozatím bych se rád dozvěděl, kdo ksakru ve Washingtonu dal pokyn.“ „S radostí bych si s vámi pokonverzoval,“ reagoval Monroe, „ale musím bohužel začít s exekucí, kterou mám v rozkaze. Je mou povinností vás rovněž upozornit, že jakýkoli pokus o ukrývání nebo likvidaci dokumentů, které se vztahují k tomuto vyšetřování, může být posuzován jako trestný čin s následnou pokutou nebo uvězněním.“ Nastalo ticho, které přerušilo hlasité zabzučení od vstupních dveří. Všichni se ohlédli. Za sklem stál poslíček s velkou hnědou obálkou.

„Těšilo by nás,“ navázal Monroe, „kdybyste nám ukázali, kde začít.“

Seržant Ruddock nesnědl ještě ani polovičku instantní polévky, kterou si udělal do svého solidního pucláku, když k jeho stolu přistoupil Pat McNally s poslední várkou telexů.

„Probůh, co to jíš, Duane?“ vylekal se. „Smrdí to na sto honů.“ „Čínská pikantní kuřecí,“ odpověděl Ruddock nesměle. „Chtěl jsem ji vyzkoušet.“ „Smrdí to jak psí huba.“ Ukázal na čínská písmenka, která se nalepila na stěny hrnku. „Hele, vážně, tady to je. Jemná vůně čínský psí huby.“ Sam Dorsey vzhlédl od svého stolu a začichal.

„Sakra, já myslel, že ses to ty, Duane. Jemná vůně kalifornskýho deodorantu.“ Na druhém konci místnosti se někdo zasmál. Ruddock si těžce povzdychl a odložil hrnek.

„Tak co pro mě máš, Pate?“

McNally odtrhl jeden list z telexu a podal mu jej. Byla to asi desetiřádková zpráva o předběžném vyšetřování vraždy. Jako všechny zprávy, které poskytovala různá policejní oddělení, byla i tahle sepsána tak, že poukazovala na okolnosti, naznačující, že případ spadá do pravomoci někoho jiného. V této nevelké oblasti pracovalo množství různých policejních odborů, a přestože telex už dávno nebyl hightech, zůstal nepostradatelným prostředkem pro detektivy všeho druhu a zejména pro ty, kteří se zabývají násilnými trestnými činy.

„Tohle je od městské policie. Bel Air, utonutí, paragraf sto osmdesát sedm možný.“ „Jenom možný? Myslí si, že to mohla být sebevražda?“ „To neříkají. Ale tohle je zajímavý, koukni.“ Ukázal na druhou větu. „Oběť, dr. Scott Griffen, byl jedním z ředitelů farmaceutické společnosti a měl doktorát z biochemie. Takhle to napsali. Něco tím zřejmě myslí.“ „Vypadá to, že jsou v koncích, tak jako my,“ poznamenal Dorsey. „Prohledali mu počítač, jestli nenechal nějakou zprávu?“ Ruddock tu narážku ignoroval.

„Farmaceutický společnosti vyrábějí medikamenty, že jo. Všeho druhu.“ „Jasně,“ souhlasil McNally.

„A takovej biochemik ví, jak je dělat, jak je zlepšovat, nebo míchat a tak.“ „To asi jo.“

„Moment, Duane,“ přidal se Dorsey. „Ty myslíš, že by to mohlo mít co dělat s drogama? Díky za nápad.“ „Jen mi to tak prošlo hlavou. Třeba se jednalo o nějakej melouch. Leccos by se tím vysvětlilo.“ „Radši jim nejdřív brnkni,“ navrhl McNally. „Moc souvislostí se tu nejeví. Potřebuješ víc informací.“ Chystal se odejít. „Ale ať ti nevystydne ta polívka.“ Příslušník městské policie, určený k dotyčnému případu, byl starší detektiv seržant Jim Tolbert. Byl to černoch, rozložitý chlap postavy fotbalového zadáka, energický a sebejistý; při řeči měl ve zvyku ťukat prsty o stůl. Před několika lety ,s ním Ruddock spolupracoval na případu série vražd; přes mírnou profesionální rivalitu, které se nedokázali vyhnout, udělal na Ruddocka jeho způsob práce velmi dobrý dojem. Těžkopádný, mohutný zjev skrýval bystrou mysl; dokázal lidi přimět, aby promluvili, uměl to i s děvkami a pasáky, kteří nebývají právě moc ochotní spolupracovat. Mělo to co dělat s jeho způsobem jednání: člověk se u něho cítil v bezpečí. Při skupinové práci by se dalo mluvit o jistém nedostatku: věřil hlavně svému úsudku a nerad dal na jiné. Ruddock mu nechal vzkaz a Tolbert se za pár hodin ozval.

„Jak se máš, Duane? Už jsi měl dovolenou?“ „Neměl,“ postěžoval si Ruddock a sáhl po bloku a tužce. „Radši se neptej. A ty?“ „Jo, zrovna jsem se vrátil. Byl jsem u mámy na Floridě. Je to tam pěkný, když se ti zrovna nepletou pod nohy turisti. Tak co máš?“ „Ten váš případ v Bel Air. Něco mi to připomíná. Můžeš mi o tom povědět?“ „Jasně, moment.“ Odkašlal si. „Tak počkej. Scott Griffen, stáří padesát jedna, ředitel výzkumu u firmy Apex Inc. Je to v Century City. Ženatý, syn studuje, dcera vdaná, žije v San Francisku. Manželka tam byla zrovna na návštěvě, když k tomu došlo. Hospodyně ho objevila na dně bazénu; byl nahý. Předevčírem, ráno kolem půl desátý.“ Ruddock pozorně poslouchal a dělal si poznámky. Tolbert mluvil rychle a věcně, jako by šlo o banalitu, o nic víc než o trochu pomačkaného plechu při parkování. Pak si uvědomil, že Tolbert už je takový. Ovládá se a zachovává odstup.

„V telexu jste napsali možná paragraf sto osumdesát sedům. Myslíte si, že to byla třeba jen nehoda?“ „Možná, ale já o tom pochybuju. Tak především měl modřiny na rukou a na ramenou a drobný oděrky na prstech to znamená, že se asi pral. Samozřejmě, mohl k tomu přijít někde jinde. Čekáme na výsledek pitvy. A pak máme taky známky násilnýho proniknutí obvodovým plotem a několik druhů čerstvejch stop na pozemku.“ Ruddock si to všechno zapsal a modrou propiskou si zakroužkoval slovo několik.

„To je všechno?“

„No, zatím ještě nevím, co si z toho mám vybrat, ale nemůžeme najít jeho kalhoty.“ „Kalhoty?“

„Jo. Svlíknul se a šel se vykoupat, ale v bytě jsme našli jenom teda krom toho, co je vypraný, vyžehlený a uložený ve skříních jenom košili, kravatu a ponožky. To bylo v koši na špinavý prádlo. Ale kalhoty a spodky nikde. Jako kdyby samy odkráčely.“ Ruddock se opřel a uvažoval, jestli jsou tu nějaké společné znaky s tím, co našli na místě zločinu v kaňonu Topanga. Nic konkrétního to nebylo, jenom pocit; stejný pocit, že tu něco nehraje.

„Každopádně jsme dali pokyn technikům,“ pokračoval Tolbert, „aby to tam jaksepatří prošťárali. Už jen bazén nám něco poskytnul. Máme několik vzorků různých lidských vlasů, z toho několik pramenů zrzavých vlasů i s kořínky. A víme, že nepatří paní Griffenový. Až vyloučíme všechny návštěvy z poslední doby, budeme mít kvalitní vzorek vrahovy DNA.“ Ruddock se proti své vůli neubránil obdivu. To byla rychlá práce. Ovšem vzorek DNA je málo platný, dokud není po ruce podezřelý. A v té věci se Tolbert zřejmě ještě daleko nedostal.

„Hledali jste na místě činu a případně na těch použitých šatech, co máte, stopy po drogách?“ Tolbert se zasmál.

„Chytrá hlavička,“ prohlásil. „Taky mě to napadlo, když jsem zjistil, čím se Griffen živil. Proto jsem v telexu zdůraznil tu biochemii.“ „No a?“

„Prozatím ani chlup. Ještě chvíli potrvá, než se probere úplně všechno. Ale zřejmě bylo součástí pracovní smlouvy, že si nesměl brát práci domů.“ „Už jsi prohledal jeho kancelář?“

„Teprv se chystám. Ale představ si: tenhle tejden tam už byli federálové.“ Ruddock se napřímil.

„Federálové?“

Dorsey vzhlédl od svého stolu. Tohle ho už tedy nemohlo nechat v klidu.

„Snažím se zjistit, o co šlo, ale nejsou tam zrovna moc ochotní se svěřovat. Dozvěděl jsem se jenom, že byli z hospodářskýho a odvezli si dokumentaci. Proč, to nevím, ale mám o tom ještě dostat nějakou hlášku. Tak co ty na to?“ Ruddock mu pověděl základní fakta o Novákově případu, což neobnášelo o mnoho víc než to, co zjistil hned první den. Místo činu neposkytlo nic nového, rozhodně žádné cizí vlasy či otisky prstů. Jediným překvapením bylo zjištění o finančních poměrech oběti: nedlouho před odchodem do penze podnikl několik dost velkých investic jak na pobřeží, tak ve vnitrozemí. Šlo minimálně o sumu kolem tří a půl milionu, ale její původ byl záhadný. Nejjednodušší vysvětlení, totiž že je zdědil po nějakém bohatém příbuzném, se nikde v žádných papírech nepotvrdilo.

„Griffen na tom taky nebyl nijak zle,“ poznamenal Tolbert. „Měl bys vidět ten barák. Šest nebo sedum ložnic, koupelna, že bys v ní zabloudil, bazén, vyhlídka na přehradu Stone Canyon. Ani se mi nechce přemejšlet, co takovej špás stojí.“ „Možná by stálo za to zjistit, co to stálo. Jestli je všechno, jak má bejt.“ „Už se na tom pracuje,“ řekl Tolbert. Vypadalo to, že si také dělá poznámky. „Máš ještě nějaký návrhy?“ „Zatím ne, jenom že bychom měli zjistit, jestli se Griffen znal s Novákem. Podívám se po tom. Máme tady všechny Novákovy osobní papíry.“ „Jo, to vypadá rozumně. Taky se rozhlídnu. Ještě jsem neměl moc času na paní Griffenovou, tak začnu u ní. Teď ještě zjišťujeme majitele dvou aut, který parkovaly v sousedství asi den nebo dva před Griffenovou smrtí. Viděl je soused, když chystal papír do sběru. Slyšel přej něco jako srážku a šel se tam podívat. Čísla si pochopitelně nevšiml.“ „Hm, hm,“ zahučel Ruddock. „Tak povídej.“ „Modrej pontiac, teda asi modrej.“

„Asi?“

„Byla už tma. A bílej buick. Tím si byl jistej. Překvapilo ho, že tam stojí takovýhle auto a ještě ke všemu vepředu pomačkaný.“ Ruddock zavřel oči, něco mu to připomnělo. Pak si vzpomněl.

„Pomačkaný nalevo, nebo napravo?“

„Co? Říkal, že. Pravej blatník.“

„Tak to je auto doktora Marcuse Forda, Jime. Viděl jsem ho na vlastní oči.“ Nastala pauza. Ruddock byl rád, že mohl pro změnu udělat něčím dojem na Tolberta.

„Ale nepovídej. Další mikrobiolog?“

„Ne. Tenhle je vopravdu doktor. Nebo byl. Nechal umřít policajta. A pak ho sesadili.“ Dorsey Ruddocka pozorně sledoval a tiše se šklebil. Zřejmě měl radost, že doktor Ford je znova na tapetě.

„Chceš si s ním popovídat?“ zeptal se Tolbert.

„To se vsaď,“ odpověděl Ruddock. „Dám ti vědět.“ „Prima,“ zaradoval se Tolbert. „Prima. Až se s ním uvidíš, ať ti dá pár vlasů, jo?“

Vyšetřování v Apexu si povšimlo několik losangeleských deníků, ale jen LA Times mu věnovaly první stránku. Měly nejčerstvější všestranné informace o problému rezistence, který městu hrozil, uvedly maximum faktů, jež se jim podařilo zjistit, a uvažovaly o účelu vyšetřování. Článek uzavírala jadrná úvaha o povážlivých praktikách biotechnologického průmyslu; v záhlaví byla mírně rozmazaná fotografie tří mužů, kteří vynášejí krabice z domu č. 1 na Century Plaza.

Ford si ten článek přečetl při kávě v baru na bulváru Pico. Měl pocit, že se snad věci konečně hnuly z místa. West držel slovo a Ford jen litoval, že k němu nezašel dřív. Tohle všechno si vyžádá čas. Navzdory jeho osobní časové tísni a závažnosti stavu, v němž se nacházela Sunny, bude vyšetřování nějakou dobu trvat. Musel jen doufat, že se brzo k něčemu dopracují. Do té doby. Složil noviny a vstal. Déle už návštěvu u doktora Leea odkládat nemohl.

Ve Willowbrooku na něj okamžitě dolehly příznaky postupujícího rozkladu. Někdo prokopl dveře u vchodu pro personál; po podlaze se válely střepiny skla. U odpadkových košů, které vypadaly, jako by je nevynášeli už aspoň týden, netečně stály kbelíky a smetáky. Výtah z pohotovostního oddělení do prvního patra k operačním sálům a na JIP nefungoval. Na špinavém modrém linoleu se povalovaly součástky stroje a jakési nářadí. Ford vyšel do prvního patra.

Doktora Leea našel na oddělení, které bylo vyhrazeno rezistentním případům. Ošetřovatelky i lékaři byli zahaleni do igelitových masek, zástěr a gumových rukavic. Posádka morové lodi.

Lee se k němu blížil po chodbě a mával na něj, aby šel zpátky. Když vyšli z oddělení, sundal si masku.

„Copak jste to nečetl?“

Na dveřích byl nalepený papír s nápisem z počítače. IZOLACE DODRŽUJ PŘÍSNÁ BEZPEČNOSTNÍ OPATŘENÍ.

Ford se omluvil.

„Je to tu den ze dne horší.“

„To mi povídejte,“ vzdychl si Lee.

Zvedl interní telefon a vyťukal číslo.

„Jenom potřebuju. Ano, doktor Allen? Je tu doktor Ford, tak jestli můžete. Ano, v té komoře vedle rentgenu.“ Vydali se chodbou.

„Byla tu Patouová s lidmi z CDC; pokoušejí se něco dělat proti té infekci. Pochopitelně sáhli po tom nejjednodušším: oblíkli nás všechny do zástěr a dali nám masky. Ale podle mě je teď větší problém odvoz odpadků. Viděl jste, jak to vypadá na chodbách?“ Ukázal na hromadu špinavých plášťů před rozbitým výtahem. Ford potřásl hlavou.

„Opouštějí nás subdodavatelé. Bojí se, že je zaměstnanci zažalují, kdyby se u nich něco vyskytlo. Ale mám dojem, že jsou vystrašení všichni.“ Vešli do malé místnosti bez oken, kde byly dvě umakartové židle a malý autokláv, který vypadal, jako by spadl z několikátého patra.

„Co je s vaší kanceláří?“ zeptal se Ford.

Lee otevřel autokláv a vyndal z něj svazek papírů v potrhaných deskách.

„Momentálně se tam skladuje dva tisíce rychloobědů.“ „Páni.“

„Je to hrůza. Jako by se to tu mělo zhroutit do sebe. Jako neutronová hvězda. Haynes si nás denně svolává, sytí nás odvahou a varuje před tiskem. Ale v kuchyni není nikdo.“ „Já vím.“

„Za minulé tři dny jsem přibral půl kila, protože se krmím vším, co se namane.“

Nastala rozpačitá pauza. Lee si potáhl vázanku. Podíval se na hodinky. Bylo vidět, že se mu nechce do vážného hovoru, stejně jako Fordovi.

„Doktor Allen tu bude co nevidět,“ poznamenal a otevřel fascikl. Hned navrchu měl hustě popsaný list papíru.

„Můžeme zatím. Shrnul jsem všechen materiál, můžete si podle něj udělat přehled o situaci.“ Otočil to k němu; Ford se naklonil a předstíral, že si to prohlíží.

„Jak její?“

Lee vzhlédl od svých poznámek.

„Nebyl jste u ní?“

„Šel jsem nejdřív za vámi. Chci to mít za sebou. Visí to nade mnou od té chvíle, co jste se minule zmínil o možnostech. Pokud jde o léčbu Sunny. Žádná z nich asi nebude moc přitažlivá, že ne?“ Lee mírně zavrtěl hlavou.

„Rozumím,“ řekl. „Tak nejdřív abych vám odpověděl. Je na tom i dnes ráno pořád stejně. Jak už jsem vám řekl, dosavadní léčba má jen omezený úspěch. Získali jsme chvilku na oddech, ale to je všechno. Hladina toxinu je stále vysoká, i po čtyřiceti mililitrech antitoxinu. A bacil, jak už víte, je netečný ke všem antibiotikům.“ Podíval se do svých poznámek.

„Musíte pochopit. Tedy, vy to jistě už víte. Že je to nezmapované území. Jsme vlastně.“ Otočil ruce dlaněmi vzhůru v bezmocném gestu.

„V temnotách,“ doplnil Ford.

„Ano. Tápeme. Bojím se, že přijde chvíle, kdy organismus bude reagovat na koňské sérum, a pak dojde, hm. Ke krizi. Proto jsem s vámi chtěl mluvit o dalších možnostech.“ Nastala chvíle ticha. Ford se díval na rozbitý autokláv.

„Mluvím pochopitelně o operaci,“ uzavřel Lee.

Ford se opřel a sepjal ruce v klíně. Ta možnost ho už napadla, říkal si, že to je asi další možná eventualita, ale zatím ještě neměl dost odvahy připustit si, co to vlastně představuje.

„Je mi jasné, že to slyšíte nerad,“ pokračoval Lee, „ale to je to, před čím teď stojíme.“

Ford přikývl. Slyšel to nerad, ale i on to doporučil Dennymu, doporučil to Dennyho manželce. Amputace je jediné východisko, paní Dennyová. Naléhavé vám doporučuji, abyste to uvážila.

„Ale neúčinkovalo to,“ vydechl.

„Prosím?“

Ford pohlédl do Leeovy zachmuřené tváře.

„Jak víte, že operace bude mít účinek?“ Lee pokrčil rameny.

„To ovšem nevím. Ale bojujeme o Sunnyin život. Jsem přesvědčen a podle testů jsme ani já, ani lidé z CDC nenašli nic, co by tomu odporovalo jsem přesvědčen, že se ta bakterie množí ve střevech, přesně řečeno v tlustém střevě. Mám obavy, že neuděláme-li něco. Něco radikálního, může pacient.“ Zarazil se, ale Ford věděl, co chce říci. Může pacient podlehnout. Slyšel to už miliónkrát. Byl to věcný termín, který umožňoval personálu zachovat si jistý kritický odstup a netrpět s pacientem. Uvědomoval si, že pro doktora Leea je Sunny jedna z mnoha. Je to pro něj asi obtížnější, protože jde o dceru kolegy, ale je prostě součástí celku; nezbytně musí být. Willowbrook je plný lidí, kteří čelí podobné situaci denně. Najednou se Ford podivil, jak tuhle práci mohl dělat. Jak mohl mít tolik síly, aby vzal do ruky skalpel. Neměl ani dost síly být otcem pacienta to se ukazovalo stále jasněji. Vzmohl se a načal další otázku.

„Takže.?“

Lee položil dlaň na svou rozházenou hromádku poznámek a přitiskl ji, jako by přísahal na svou bibli.

„Takže jsem uvážil tuto možnost. Probíral jsem to také s doktorem Allenem a ten souhlasí, že.“ „Conrad?“

„Ano. Conrad Allen. Potřeboval jsem se poradit s dalším odborníkem. Jak už jsem řekl, přijde sem za námi, aby vám.“ „Ano, jistě. Co vlastně chcete. Co konkrétně máte v úmyslu?“ Lee si prohrábl vlasy a Ford pochopil, že se silně přemáhá, aby vyslovil, co mu má sdělit. „Myslím, že bychom měli uvažovat o kolektomii.“ Ford zamrkal. Chtějí rozříznout Sunny bříško, zaříznout se do jejího hladkého dětského tělíčka, hrabat se v ní, uříznout jí kus střeva.

„O kolektomii,“ opakoval sotva slyšitelně.

Lee na okamžik odvrátil pohled.

„Probírali jsme to do podrobností, pane doktore, uvažovali jsme o tom ze všech stran. Doktor Allen se mnou souhlasí, že nejvíc naděje dává Sunny panproktokolektomie a ileostomie.“ Ford zalapal po dechu.

„Co?“

„Odstranění celé spodní části tlustého střeva a konečníku a zavedení vývodu na vnější část břišní stěny.“ „Já vím, co to je, pane doktore. Já se jen trochu. Nemůžu tak docela.“ „Zatím o tom jen hovoříme,“ zvedl Lee ruku. „Musíme si o tom pohovořit. V jejím zájmu.“ „Jistě,“ řekl Ford a snažil se vzpamatovat, snažil se být rozumný. Viděl, jak se dělá ileostomie, dokonce při několika asistoval. Je to dlouhá a komplikovaná operace, v jejímž závěru se konec tlustého střeva protáhne břišní stěnou, a tudy pak odcházejí exkrementy. Když se všechno zdaří, může pacient dál žít, vyžaduje to ovšem dietu a zvláštní péči. Sunny bude mít vpravo dole pod pupíčkem vývod stomii. Zničehonic se mu vybavila věta ze skript: Konec obráceného střeva se všije do kůže. Po dokončení je třeba zkontrolovat, aby stomie byla průchozí a dobře živená. Hovínka budou vycházet břichem. Tohle chtějí udělat jeho holčičce.

Vyskočil.

„Pane doktore.“

Ale on neslyšel. Bylo to příliš bolestivé a hrozivé, aby tam mohl jen tak sedět a brát to na vědomí. Měl pocit, jako by ho rozlomili vedví, trhali na kusy. Přitiskl se k židli, přiložil si obě ruce na obličej, snažil se nadechnout.

„To je. To je.“

Pokoušel se říct, co to je, ale to slovo, ten výraz byl příliš hluboko, zasutý uvnitř, jako část jeho samého, jako jeho žebro. Nikdy nebude schopen vyjádřit, jak je surové, ukrutné, hnusné to, co se má dít s jeho holčičkou. Bylo to nevyslovitelné.

Už tam byl taky Conrad Allen.

Pak se Ford znovu napil Leeova koňaku. Napil se zhluboka a nastavil pohárek pro druhou dávku. Chvíli nikdo nepromluvil. Ford žíznivě pil, cítil, jak se jeho vnitřnostmi rozlévá žár; ani si nestíral slzy z tváří. Allen se usadil na autoklávu.

Nakonec prolomil mlčení Ford.

„Nechci to,“ řekl zkrátka. Otočil se k Allenovi. „Nedám k tomu souhlas.“ Allen vzdychl a chvilku kopal sešlapanými gumovými podpatky do autoklávu.

„Dáš,“ řekl pak vážně. „Dáš k tomu souhlas.“ Ford pohlédl na svého přítele. Jeho tvář prozrazovala únavu, soucit, ale také odhodlání.

„Proč?“

„Protože je to její jediná naděje,“ odpověděl Allen.

„Doktor Lee sází svou pověst na to, že se bakterie množí u Sunny v tračníku. Medikamenty se nedá zlikvidovat. To už víme. Když odstraníme tračník a všechno, co je za ním, máme naději, že. Že se zbavíme i té bakterie. Sunny bude žít.“ Ford zavřel oči a myslel na to, jaký to bude mít Sunny život. Léta rekonvalescence. Krůček po krůčku. Toho ponížení, toho trápení. Rekonstrukce celé její osobnosti kolem jedné strašné skutečnosti. Půvabná dívenka na prahu ženství. Se vší svou vitalitou, průbojností a ctižádostí. Po dokončení je třeba zkontrolovat, aby stomie.

„Žít?“ opakoval.

Allen zvolna přikývl. Pak sáhl po lahvi a taky si nalil. Napil se a dlouho hleděl do plastikového pohárku.

„Ano, žít. Asi ne tak, jak sis představoval. Ne tak, jak si to sama představovala. Ale.“ Uzavřel větu pokrčením ramen.

„Mohlo by být ještě hůř,“ doplnil Ford.

Allen se chvíli díval s výrazem nejhlubšího smutku. Pak odvrátil pohled.

„Přesně tak,“ řekl.

Všichni tři seděli chvíli mlčky. Potom Ford vstal.

„Dejte mi chvíli času,“ požádal. „Musím si to rozmyslet.“

Lee uložil láhev a papíry zpátky do autoklávu. „Ale dlouho to neodkládejte,“ zdůraznil.

Dvacet minut stál u Sunny a přál si, aby otevřela oči. Ale ona pořád spala a úzký hrudníček se jí zvedal a klesal v rytmu přístrojů. Bylo to snad lepší. Kdyby byla vzhůru, mohla by vidět úzkost v jeho tváři a uvědomit si, jak je to zlé. Představa, že by jí musel vysvětlit, co chce Lee dělat, byla nesnesitelná.

Byla stále vyhublejší. Pohled na úzký hřbet nosíku mu byl nějak povědomý, ale ne u ní. Pak si to uvědomil: připomnělo mu to Carolyn. Najednou měl pocit, že Carolyn je tam s nimi. Ten závan tajemná mu zježil vlasy. Ale nepřekvapilo ho to: smrt byla tak blízko. I šumění a cvakání respirátoru znělo najednou zlověstně. Pak to setřásl z ramen. Tolik let pracoval na zápraží smrti; celé dlouhé noci býval jen ve společnosti smrti, kdy každý nově příchozí umíral; měl případy, kdy pacienti vyhrožovali, že se odtamtud vrátí a budou ho strašit a mysleli to doopravdy. A přece se mu z toho světa, kde už nebije srdce a mozek je vychladlý, nikdy nic neozvalo.

Naklonil se k Sunny a políbil ji na vlásky.

„Jsme tu jen my dva, holčičko,“ a znovu se mu z očí vyřmuly slzy.

Pak se vedle něho nečekaně zjevila Gloria. Jako strašidlo, ale strašidlo s ostře čpějícím krémem na ruce. Chvíli mlčela, jen vedle něho stála a hlasitě dýchala.

„Zase volal ten doktor,“ poznamenala pak.

Měla unavený hlas, tichý a mdlý. Ford se dotkl jejího ramene a mlčenlivě ji tak pozdravil.

„Jaký doktor?“

„Winget, nebo tak. Volal dnes ráno, už dvakrát.“ „Aha, Wingate, ano. Neříkal, co chce?“ „Jenom že chce mluvit s vámi. Chtěl váš telefon domů, ale řekla jsem mu, že u nás není zvykem dávat soukromý telefony zaměstnanců.“ Ford přikývl. Zkoušel si připomenout, o čem s Wingatem naposledy mluvil, ale těch posledních pár dnů bylo tak plných událostí. Teď nemá nervy na to, aby mu zavolal. Aby poslouchal, jak nadává na své klienty z Beverly Hills. Má plnou hlavu svých věcí. Pohlédl na Glorii a zpět na Sunnyinu bledou tvářičku.

„Kdyby se zase ozval, dejte mu můj telefon domů.“ „Dobře. Když to chcete. Jo, a volala taky ta paní. Slečna Wrayová?“ Ford se k ní otočil.

„Kdy?“

„Propána,“ vzdychla Gloria, „vy vypadáte utahaně. Ale to jsem ráda, že už se zase holíte.“ „Glorio, kdy volala slečna Wrayová?“ „Dneska ráno.“

„A co chtěla?“

„Jenom se ptala, jak je Sunny. Řekla jsem jí, že pořád stejně.“ Ford se zase podíval na Sunny. Nerozuměl tomu. Proč volala? Neozvala se od té doby, co byli v Novákově bytě. Ale pak si řekl, že na tom nesejde. Musí myslet na Sunny. A pustit z hlavy Wrayovou a její intriky. Musí se rozhodnout, co bude se Sunny.

„Strašně se snaží,“ řekla Gloria. „Bojuje.“ Ford přikývl. Jestli pozitivní myšlení může pomáhat při uzdravování, pak má u lůžka nemocného být Gloria. Zažil ji, jak zápasí celé hodiny u kritických případů dítě, které srazil náklaďák, pobodaní hoši zápasila s nimi až do posledního dechu. A pak, když už jim život unikl, si vzdychla a šla k dalšímu. Tu péči a oddanost ošetřovatelek si nikdy nezvykl pokládat za samozřejmou, nikdy mu docela nezevšedněla.

Vzal Glorii za ruku. Podobný kontakt mezi nimi nikdy nebýval. Párkrát ho mateřsky objala, při takových příležitostech, jako je příchod nového roku a podobně, ale takhle přímo se jí nikdy nedotkl. Na oplátku mu také mlčky stiskla ruku. Společně se dívali na Sunny, jako v modlitbě. Nevěděl, že má v rukou takovou sílu. To byly ruce, které něco unesly, které uměly zadržet i smrt. Jenomže ani silné ruce, ani velké srdce nemohly v tomhle případě pro Sunny nic udělat. Ta už byla jinde. Do ní se teď zatne mnohem krvavější ocel než ta, kterou citovala onehdy Helen Wrayová.

Otočil se k odchodu a na Gloriin tázavý pohled řekl bezvýrazně: „Chtějí ji operovat.“ Gloria vzdychla a pohlédla na lůžko. „Potřebuje příležitost, aby mohla bojovat.“ Čtvrt hodiny nato už byl na sto desítce a mířil k severu. Musí se rozhodnout. Do večera musí být zpátky u doktora Leea. Ale napřed musí vědět, že vyčerpal všechny možnosti, jak se obejít bez operace. To musí pro Sunny udělat.

Jako obvykle v centru zabloudil, ale nakonec se dostal na ulici Figueroa do správného směru. Zastavil přímo před budovou zdravotního odboru, v místě, kde je zakázáno parkovat. Vystoupil a uviděl Westa pár metrů od sebe. Chystal se někam jet; pomáhal právě své půvabné sekretářce do černé limuzíny.

„Marshalle!“

Když West Forda spatřil, jak k němu míří, zamračil se nejdřív, jako by ho hned nepoznal, ale pak se na něj přátelsky usmál. Řekl něco sekretářce a vyšel Fordovi vstříc.

„Víš, že to tu dost přísně hlídají?“ ukázal na Fordovo auto.

„Chtěl jsem ti jen něco říct,“ spustil Ford. „Nebude to dlouho.“ „Máš kliku, žes mě chytil,“ poznamenal West a upravoval si kravatu do vesty. „Jsem na odchodu. Mám na Santa Monice schůzku s nějakými lidmi z okresu Orange.“ West byl podle zvyku jako ze škatulky, ale byly na něm patrné známky přepracování. Pod očima měl temné kruhy a na pravé tváři šrám po spěšném holení.

„Co je nového ve Willowbrooku?“ úsměv vystřídal starostlivý výraz.

„Jedu odtamtud,“ odpověděl Ford.

„Chtějí operovat.“

„Proboha, to znamená.? Proboha.“

Dal si ruku k ústům.

„To je mi ale strašně líto, Marcusi. Strašně líto.“

Pohlédl na něj a Ford viděl, že se ho to upřímně dotklo.

„Asi sotva to teď můžeš posuzovat z té optimističtější stránky ale znamená to, že se snaží, že dělají, co se dá.“ Položil Fordovi ruku na rameno.

„A jsou to machři. To nakonec víš sám nejlíp.“ Ford měl na okamžik pocit, že ho to přemůže. Zaťal zuby a snažil se ovládnout.

„Marshalle, já jsem se tě přijel zeptat, jestli se něco objevilo při tom vyšetřování v Apexu. Já vím, že je to trochu brzo, ale.“ West se podíval na hodinky.

„Je to trochu předčasné, Marcusi. Bylo děsné už jenom dát dohromady lidi, kteří tomu rozumějí, aby se tím probírali, a musím tahat za tolik špagátků.“ „Jak dlouho myslíš.“

„A musím se přiznat, že s kladným výsledkem moc nepočítám.“ Ford pátral ve Westově tváři. Bylo ještě brzo dělat nějaké závěry. Sám to řekl. A přece jako by to už vzdával.

„Co to říkáš? Copak se Apex nesnažil vyvinout inhibitor?“ West si odstranil z rukávu svých proužkovaných šatů nitku.

„Právě. Myslím, že. Víš, strašně nerad to říkám, ale asi jsme šlápli vedle. Ne že by nesestrojovali inhibitor, to ano, ale ne jako protiinfekční látku.“ Díval se, jak se na to Ford zatváří, a pak se ušklíbl.

„Vypadá to, že celá ta záležitost s Omegou je tak trochu. Jak bych to řekl?“ Zdařilým pantomimickým gestem jako by se snažil zachytit kouř.

„Ale já vím, že ji mají,“ trval na svém Ford.

West se ohlédl k limuzíně. Z výfuku unikal modrý dým. Sekretářka vystrčila z okna upravenou hlavičku a ukázala na hodinky.

„Já jenom říkám, že to nevypadá nejlíp.“ A zagestikuloval na sekretářku, že už jde. „Moc mě to mrzí, Marcusi, opravdu jsem.“ „Ale já.“

Nevěděl, jak dál. Do tohoto okamžiku si ani neuvědomoval, jak se na tuhle možnost spoléhal, jak s ní počítal. Měl pocit, že se přetrhlo poslední stéblo naděje.

„Podívej, Marcusi,“ West upíral pohled k zemi, „ty jsi. Všichni jsme to už asi zažili. Někdy přijde chvíle.“ rozhlédl se ulicí tam i zpátky. „Můj bože, já vím, že to není ani vhodný čas, ani místo, ale. Někdy přijde chvíle, kdy musíš. Kdy musíš vzít věci tak, jak jsou, nechat je být. Medicína má své meze. To dobře víme. Jen jsme na to na chvilku zapomněli.“ Ford se díval k zemi. Westův hlas jako by k němu doléhal odněkud z dálky.

„Jenom si probůh nemysli, že jsem neobrátil všechno vzhůru nohama. Stačí, když si přečteš dnešní noviny. LA Times hned na první stránce. Úředníci okresního zdravotního odboru se vrhli na Apex. Měl bys vidět, jak po nás ta společnost plive. Jejich právníci nám poslali fax, kde víceméně otevřeně naznačují, že nás na to navedl Etienne Kempf nebo Stern. Ale za pokus to stálo.“ Ford vzhlédl a dotkl se Westovy ruky.

„Nemysli si, že si nevážím toho, cos pro mě udělal. Jsem tvým dlužníkem.“ West se na Forda chvilku díval a pak o dva kroky ustoupil.

„To nic, Marcusi, to je v pořádku. Škoda, že už teď nemám čas.“ „Mluvil jsi s Griffenem?“

West se zatvářil překvapeně.

„S kým?“

„Se Scottem Griffenem, ředitelem výzkumu.“ „Tys neposlouchal rádio? Hlásili to ve všech ranních zprávách.“ „Co?“

„O Griffenovi. Našli ho v jeho bazénu. Utopeného.“ „Cože?“

Ford ztuhl.

„Vidíš to, Marshalle? Zase totéž. To je součást spiknutí.“ West si popotáhl kravatu.

„Poslyš, Marcusi, dal jsem se s tebou na vojnu. A kdoví, třeba budeme mít s Apexem štěstí. Jak už jsem povídal, moc nadšeni z nás nejsou, ale máme všechnu jejich technickou dokumentaci, a to platí. Jestli připravují nové antibiotikum, Marcusi, tak na to přijdeme. Takovou složitou technologii nemůže nosit pár lidí jen tak v hlavě.“ „Ale určitě.“ Ford přistoupil blíž, „Griffenova smrt určitě. Podívej, vždyť to byl ředitel výzkumu, propánakrále!“ „Marcusi, zapomínáš, že.“

„Chtěl pokračovat. Já věřím, že chtěl ten lék uvolnit. On a Novák. A oba jsou mrtví.“ Westovou tváří přelétl strnulý úsměv a zase zmizel.

„Marcusi, tohle všechno je trochu divoké. Já chápu, že jsi ustaraný kvůli Sunny, ale co. Co tím chceš vlastně říct? Že to neděláme dobře? Ale no tak. Měj rozum. Moji lidi mají dostatečné znalosti, aby mohli prozkoumat jejich vědeckou dokumentaci.“ „Ale.“

Chytil Westa za rukáv, zabořil prsty do lehké vlněné látky. West se krátce zasmál, ne právě vesele. Když ale viděl Fordův zarmoucený obličej, změkl.

„Poslouchej mě, Marcusi. Musíš. Musíš se podívat pravdě do očí. To, co se děje se Sunny. To se stává lidem pořád. Každodenně. Lidi onemocní a někdy se zase uzdraví. Ale. Proboha, v medicíně to je tak základní věc, že by ji měli doplnit do Hippokratovy přísahy: nemůžeš vždycky vyléčit každého. Takhle prosté to je, Marcusi. Takhle surové.“ Ford pustil Westův rukáv. Byla to pravda. Bože, dej mi sílu, abych se smířil s tím, co nemohu změnit. Proto má Haynes na stole tu plaketu. Je to něco, co musí člověk mít stále na paměti.

„A Sunny má tu nejlepší péči, jaká existuje,“ doplnil West. „To ty dobře víš.“

Na Kirkside Road se dostal po druhé hodině. Ulice byla pustá. Obyvatelstvo bylo v práci, děti ve škole. Zaplavil ho pocit neskutečna. Ostré, ploché světlo, zaprášené stromy, vzdálený zvuk nějaké televizní zábavy, to všechno mu připadalo cizí.

Vešel do domu a vzal si v kuchyni pivo. Pak šel do Sunnyina pokoje. Zastavil se na prahu a rozhlédl se. Růžová kytičkovaná tapeta vykukovala mezi množstvím plakátů: Madonna a Whitney Houstonová, nejrůznější kapely heavy metal, acid house, rap. Nad postelí byl připíchnutý šátek a na něm tlustými písmeny vytištěný nápis: HNUSNÝ TEMNÝ LÉTO. Ford vzal s prádelníku medvídka a usedl s ním na postel.

Medvěd měl mezi ušima lysinku, kterou tam Sunny vyžužlala v těch raných letech, kdy se vytváří osobnost. Ford si plyšáčka přitiskl k ústům. Voněl. Těžko říci, čím. Prachem a ovocným nádechem, který vyvolával minulost odpolední světlo, pronikající zataženými záclonami, Sunny, zaměstnanou na zemi mezi roztroušenými hračkami. Přál si, aby se mohl vrátit do těch časů nevinnosti.

Probudil se v půl páté odpoledne na Sunnyině posteli. Podíval se ke stropu a věděl, že se rozhodl.

Když Lee konečně zvedl telefon, byl celý udýchaný a rozrušený.

„Je všechno v pořádku?“ zeptal se Ford.

„Ano. Totiž ne. Ne tak docela. Mary Draperová si lehla.“ „Cože?“

„Ano. Já vím, že patří k vašim nejlepším silám. Chytla nějakou bronchitidu. Teď jsem se právě dozvěděl, že v jejím hlenu izolovali Staphylococcus pneumoniae.“ „Můj bože.“

„Samozřejmě se všichni modlíme, aby to nebyl rezistentní kmen, ale. No, takhle se věci mají. Už jste přemýšlel o naší záležitosti?“ Ford křečovitě stiskl sluchátko.

„Dávám souhlas k operaci.“

„Dobře. Dobře. Tak, jak jsme o ní mluvili?“ „Ano.“

„Panproktokolektomie a ileostomie?“

„Ano, jestli to tak doporučujete.“ ,:

„Dobře. Ano, doporučuju.“

„A Conrad bude.?“

„Ano, souhlasil, že se toho ujme.“

„Kdy to chcete udělat?“

„Čím dřív, tím líp. Proberu si s doktorem Allenem jeho operační rozvrh, ale nejradši bych si zajistil zítřek ráno.“ Tak brzo.

„Aha. Dobře,“ vypravil ze sebe. „A pane doktore.“ „Prosím?“

„Chtěl bych vám poděkovat za všechno, co pro Sunny děláte.“ Okamžik bylo ticho. Pak doktor Lee nasadil drsný tón. „Dostaneme ji z toho.“ A zavěsil.

Osmnáct hodin, říkal si Ford. A pak budou Sunny řezat. Nějakou dobu seděl bez hnutí. Vzdáleně si uvědomoval, že je vyhladovělý.

Teprve pak si povšiml záznamníku. Měl ho na zvláštní poličce pod telefonem. Červené světýlko blikalo, oznamovalo dva vzkazy. Helen, kmitlo mu hlavou jako záblesk neonu, a hned nato snůška trpkých pocitů. Ale třeba něco objevila. Možná měla teprve teď možnost mu zavolat. Zadržel dech a zmáčkl tlačítko.

Ten, kdo volal první, nenechal žádný vzkaz. Ozvalo se jen

jakési šumění, které se podobalo povzdechu, a pak ten dotyčný zavěsil. Druhý byl doktor Wingate.

„Promiňte, že vás obtěžuji doma, pane doktore. Já totiž. Dozvěděl jsem se něco o Edwardu Turnbullovi. To je ten můj pacient, jestli si vzpomínáte. Je tu něco, co by vás mohlo zajímat.“ A nadiktoval dvě čísla.

Ford šel do kuchyně a vzal si další pivo. Nechtělo se mu uvěřit zprávě o Mary Draperové. Takhle to teď bude pokračovat. Byli v přední linii.

Vrátil se do obývacího pokoje k telefonu.

Wingate to zvedl skoro okamžitě. Měl klidnější hlas než minule. Zeptal se na Sunny. Fordovi se nechtělo rozebírat to s ním, a tak jen řekl, že je to pořád stejné.

„Asi jste mě volal do nemocnice.“

„Ano, několikrát. Vždycky to vzala ta dáma.“ „Gloria, ano. Požádal jsem ji, aby vám dala můj telefon domů. Říkala, že pro mě něco máte.“ „Nu. Ano. Ano, mám. Ale abych pravdu řekl, zatím z toho sám nejsem moc chytrý.“ „Týká se to Edwarda Turnbulla?“

„Ano. Jak jsem vám už řekl, měl jsem nedorozumění s jeho matkou, Elizabeth Turnbullovou. V té věci se nic nezměnilo. Ale. Abych přešel k věci. Ozval se mi před pár dny nějaký doktor Lloyd. Vyžádal si zdravotní materiál Edwarda Turnbulla.“ „Řekl vám proč?“

„Řekl. Má Edwarda v léčení. Je to soukromá nemocnice, jmenuje se Aurora a je to někde v kopcích, v kaňonu Mandeville. Znáte ji?“ „Ne, neznám.“

„Já taky skoro ne. Je docela malá a velice exkluzivní. Ale o co jde: odeslal jsem jim ten materiál a pak jsem tam párkrát zavolal. Abyste rozuměl, já jsem Edwarda přivedl na svět a znám ho odmalička. Chtěl jsem vědět, jak dopadla operace.“ „A?“

„Řekli mi, že léčba pokračuje úspěšně a že se uzdravuje.“ „Léčba? To znamená operace?“

„Ne. To je právě to. Dokázal jsem z nich vypáčit, že se žádná operace nekonala.“ „Uzdravuje se bez amputace?“

„Zřejmě ano. Samozřejmě jsem se vyptával na podrobnosti. Ale myslím, že jsem vám už říkal, že Turnbullové a kruhy, v kterých se pohybují, kladou zvláštní důraz na diskrétnost. Měl jsem štěstí, že jsem se dozvěděl aspoň tohle.“ „To znamená.“

Ford nevěděl, co na to říci. Neměl potuchy, kdo vlastně Wingate je, ani jaké je na něj spolehnutí. Byly to novinky, které stály za úvahu, ale možná taky nic víc.

„Pane doktore.?“

„Ano, jsem tu. Přemýšlím, co si z toho vybrat.“ „Samozřejmě, možná to nic neznamená. Možná se jen zmobilizoval chlapcův obranný systém. Někdy se takové zvláštnosti stávají. Já jenom říkám, že to, co já jsem u Ewarda Turnbulla naposled zjistil, byla vážná multirezistentní infekce. Měl jste vidět tu ruku, abyste věděl, o čem mluvím.“ „Aha. Ale říkáte.“

„No, nejspíš bych řekl, že by mě děsně zajímalo, čím toho chlapce léčí. Je to jenom takové tušení. Abyste mi rozuměl, jestli má někdo přístup k nejnovějším medikamentům, pak je to Edward Turnbull, chápete?“ „Nevím, jestli vám.“

„Když nepočítám finanční. Poměry rodiny, má strýčka, který v podstatě řídí celý okres.“ „Prosím?“

„Tedy přesně řečeno zdravotní odbor losangeleského okresu. Jeho strejček mu šéfuje.“ „A to je.?“

„Marshall West. Znáte ho přece. Šéf. Tak si můžete spočítat.“ „Ano. Ano, můžu.“

Wingate mluvil dál, ale Ford ho už neposlouchal. Měl před očima Marshalla Westa, jak se tvářil, jak tam tak stál a vykládal mu, že je načase, aby se podíval pravdě do očí. Co to povídal? Sunny má tu nejlepší péči, jaká existuje. To ty dobře víš.

Asi to tak dobře nevěděl.

„Haló? Haló, jste tam ještě?“

Ford se otřásl.

„Ano, jsem. Musím teď pryč, pane doktore. Ale jsem vám moc vděčný, že jste mě informoval.“ Wingate začal ještě něco říkat, ale Ford zavěsil. Chvíli seděl a horečně uvažoval. Pak vyskočil. Nemůžeš vždycky vyléčit každého, prohlásil West. Každého někdy a někoho vždycky. Ano, říkal si Ford, teď už dokonale na nohou. Přehraboval se ve stole a hledal velkou silniční mapu okresu Los Angeles, Někdo je na tom zkrátka jinak.

ČÁST ŠESTÁ

OMEGA

ÚDOLÍ MIRAGE

Helen Wrayová se podívala do zrcadla a nervózně se usmála. Měla schůzku s generálním ředitelem Stern Corporation Randolphem Whittakerem a chtěla vypadat co nejlíp. O Whittakerovi se vědělo, že jeho slabostí je něžné pohlaví. Bylo tu sice několik pádných důkazů její usilovné práce pro podnik, ale proč mu neposkytnout další. Naklonila hlavu a zkusila spiklenecký úsměv s nádechem flirtu. Ale dopadlo to příšerně. Vypětím uplynulých týdnů ztratila pár kilo na váze a obličej jí zvrásněl a zešpičatěl. Přejela si párkrát sako v barvě holubicí šedi a znovu se usmála, ale teď už to bylo správně: přátelsky, vřele, jen s lehkým náznakem hravosti.

Laboratoře Sternu se nacházely dvacet mil na západ od města Lancasteru, v nejsevernější části losangeleského okresu, nedaleko vojenské letecké základny prince Edwarda. Z dálky vypadala budova jako nejmodernější obilní silo, až na to, že ji neobklopovaly žírné pšeničné lány, ale křovinatá pustina a sem tam nějaká juka. Stern se rozhodl vyjít vstříc požadavkům jedenadvacátého století tím, že se zabydlel v klimatizovaném monstru ze skla a oceli. Samotné laboratoře byly vybaveny posledními výkřiky techniky, avšak ryze funkčním způsobem, čímž ostře kontrastovaly s kancelářemi vedení, s ředitelskou zasedací síní a s recepcemi ve čtvrtém patře. Přestěhování do Lancasteru odhlasovala v polovině osmdesátých let schůze akcionářů. Naštvaná ředitelská rada trvala na tom, že to bude aspoň pohodlné, když už musejí být vystrčeni do pouště. Architekti a výtvarníci je vzali za slovo.

Helen Wrayová měla schůzku ve Whittakerově kanceláři ve tři hodiny, ale rozhodla se, že před tím ještě navštíví šéfa výzkumu a vývoje Murraye Kernahana. Odjakživa si hleděla s Kernahanem udržovat přátelské kontakty: bylo užitečné vědět, co je na tapetě. Nečekaná dodávka nového betablokátoru nebo analgetika mohla vyžadovat změny ve způsobu prodeje nebo typu zákazníků. Kernahan k ní byl vždycky pozorný a projevoval zájem o názory zákazníků na výrobky Sternu; Helen ho ovšem podezírala, že do jisté míry jde jen o zdvořilost.

Nejdřív se ohlásila u Whittakerovy sekretářky, že je v budově, a pak sjela výtahem do prvního patra; použila svou bezpečnostní kartu a dveřmi z dvojitého skla vešla do laboratoří.

Kernahan byl jako obvykle po uši zabořený v práci. Nic mu nebylo milejší než jeho laboratorní plášť, o to víc, že povaha jeho práce při níž musel koordinovat činnost výzkumnických týmů s požadavky šéfů mu to příliš nedovolovala. Nebylo divu, že mu obzvlášť záleželo na tom, aby byl od samého začátku, krok za krokem při vývoji inhibitoru, který Stern nedávno „objevil“.

Jako všichni ve Sternu, nebo aspoň ti, co o tom něco věděli, si uvědomoval, že společnost ten materiál mohla mít už v devadesátém druhém roce, kdy převzala Helical. Fakt, že Stern převzal práci Helicalu poněkud neortodoxním způsobem, se přijímal jako reakce na požadavky trhu. Smrt Charlese Nováka byla drsným projevem těchto požadavků, důkazem, že některé zainteresované strany se nezastaví ani před nejšpinavějšími prostředky.

Vedení podniku bylo značně znechuceno, když se zjistilo, jak „převzali“ technologii Helicalu. Ale na trpkost se brzy zapomnělo a vystřídalo ji nadšení. Lidé z výzkumu byli šťastni, že mohou pracovat na inhibitoru, na jeho technologii, sestrojování, na nápadech; bylo to pro ně jako příliv čerstvého kyslíku a pod Kernahanovým vedením v prvních dnech skoro ani nejedli a nespali. Jeli výhradně na adrenalin a na kávu.

Když Helen vešla do Kernahanovy kanceláře, naléval si právě pátý dopolední šálek a při tom pomrkával na stránky, které mu vytiskl počítač.

„Ahoj, Murrayi.“

Kernahan vzhlédl a usmál se.

„Ahoj, Helen! Slyšel jsem, že máš přijít.“ Helen ukázala na šálek.

„Stern by mohl obsadit slušné místo v komoditě kafe budoucnosti.“ „Dáš si? Instantní.“

Helen souhlasila, i když vypít ho neměla v úmyslu. Ve čtvrtém patře melou čerstvé zrnkové, a to má nejradši.

„Tak si jdeš popovídat s náčelníkem,“ poznamenal důvěrně Kernahan.

„Přesně tak. Říkal, že děláte pokroky s ribomaxem.“ Stern už dal novému léku obchodní název.

Kernahan ukázal palcem za sebe.

„Hoši jsou do toho celí žhaví,“ ztišil hlas, ačkoli nikdo nebyl na doslech. „To je hukot, to ti povím. Samozřejmě je to výhoda, když děláš jednu věc tak dlouho. Zjišťujeme, že jsme se se spoustou nápadů trefovali do černýho, ale musím říct, že Novák byl teda chemik od Pána Boha. Myslelo mu to do všech detailů.“ Prohrábl si bradku, zamyslel se. „Uměl se na věc podívat z nadhledu, a pak to vzít z docela jiného konce. A jak uměl využít svých znalostí. Ten tedy měl vzdělání, to ti řeknu.“ „Kdy vyrobíte první.?“

Kernahan si opřel o sebe špičky prstů a usmál se.

„Každý, kdo sem přijde, se mě ptá na to samý. My ho máme ve zkumavkách a vy byste už chtěli vědět, kdy pojede na běžícím pásu.“ Helen pokrčila rameny.

„To z nás dělá obchod. Tak myslíš, že časem.“ „Už to máme!“ řekl Kernahan.

„Už to vyrábíte?“

„Jasně. Pochopitelně ještě ne v průmyslovém měřítku. To ještě potrvá. Teď se o tom bavíme s našimi výtvarníky. A správní rada musí rozhodnout, co s tím. Kudy na to. Řekl bych, že to budou držet pod pokličkou, než proběhne patentový řízení. A to může trvat i nějaký ten rok.“ „Ale něco jste už vyrobili?“

Kernahan se usmál a sáhl do stolu.

„Dovol, Helen, ať ti odvalím ze srdce ten kámen.“ Vyndal malou kartónovou krabičku, podobnou té, co se do ní ukládají ampule se sérem. Byly v ní malé lahvičky. Kernahan jednu vyndal.

„Voilá,“ předvedl lahvičku, jako by to byl prvotřídní claret. „Chateau Stern 97.“ Helen vzala lahvičku do ruky. Taková drobná věc. Štíhlá lahvička a uvnitř čirá, lehce viskózní tekutina. Omega. Ribomax. Přepočteno na tržbu biliony dolarů.

„Testovali jste to?“

„Dělali jsme pár kultivací.“

„Pár?“

„No, přesněji řečeno pár tisíc.“

S obdivem zavrtěl hlavou.

„Je to radikální. Druhý den ráno se podíváš do Petriho misky a. Bakterie jsou v zárodku zničené. Přestanou se dělit. A další den začnou hynout. Jak říkám, radikální. A co je legrační. V podstatě je to tak. Inteligentní, jemné. Myslím, že nežádoucí vedlejší účinky budou minimální.“ „Takže na těch řečech o projektu Omega něco bylo?“ Kernahan pokrčil rameny.

„Řeč se mluví, voda teče.“ Zadíval se na Heleninu jemnou šíji a naklonil se k ní blíž. „Jestli ti můžu něco radit, tak to slovo tady moc neopakuj. Jsou tu lidi, kterým nejde pod fousy.“ „To ráda věřím.“

Znovu si prohlížela lahvičku.

„Bude se to podávat v téhle formě?“

„Myslíš jako sérum? Ano. Syntetická RNA je v tomhle skupenství nejlepší. Jinak je fantasticky nestálá.“ Nestálá, pomyslila si Helen, ale dost silná na to, aby otevřela trhy, aby pronikla do samého ohniska trhu a vybuchla tam jako nukleární hlavice. Roztočí biliony dolarů jako tsunami. Všechno se tím změní, i její život. Za půl hodiny jí Whittaker předá největší prémii, jakou v životě dostala opční právo na slušný podíl akcií Sternu. Už jí to naznačil. Až se ribomax dostane na Wall Street, bude její podíl rozhodující a bude z ní přinejmenším milionářka. Stern udělá díru do světa a ona ho bude řídit. Už skoro cítila, jak ta hromada peněz roste.

„Ani se mi nechce věřit, že to držím v ruce,“ pronesla tiše. „Takovou dobu už se mi o tom zdá.“ „Moc dobře ti rozumím,“ odpověděl Kernahan. „Tolika nemocným to úplně změní život. Nejradši bych to hned teď dal do špitálů.“ Helen vzhlédla, Kernahan si vzal lahvičku zpátky.

„Ano. Ano, máš pravdu.“

Zazvonil telefon, Kernahan jej zvedl.

„Kernahan. Ano. Ano, je tady.“

Podal jí sluchátko.

Byl to Whittaker osobně. Mluvil jako opilý.

„Helen, jsem moc rád, že jsi přišla. Chci ti osobně vzdát dík za. Za všechnu tvou náročnou práci.“ „Jsi velmi laskav,“ řekla Helen a mírně zrůžověla.

„Poslouchej, Helen, jak to teď vypadá. Myslím, že si na to musíme sednout a.“ nadšeně se rozesmál. „To je legrační. Víš co, přijď hned teď.“ Helen vrátila telefon Kernahanovi. Ruka se jí chvěla. Kernahan se usmál.

„Tváříš se, jako kdybys zrovna vyhrála v loterii.“ Helen pokrčila rameny. „Je to skoro tak.“ Vstala.

„Poslyš, Murrayi, musím teď za Randolphem. Ale. Mohla bych pak ještě přijít? Chtěla jsem s tebou ještě něco probrat.“ Kernahan se usmál.

„Aby ti něco neuniklo, viď. Já tě chápu. Jenomže já mám odpoledne schůzku ještě s několika dalšími řediteli. Chtějí nějaké technické údaje.“ Ťuknul na lahvičku.

„Vezmu to s sebou, ať se mají čemu divit. Jenom tuhle jednu, samosebou. Nemůžu si dovolit, aby mi rozbili celou várku. Znáš to, jak se umějí rozdovádět po dobrým obědě. Nejspíš to pustí na zem.“

Helen přikývla. „Dobře, tak někdy jindy.“ „Jasně,“ Kernahan vstal. „Moje dobře utěsněný dveře jsou pro tebe vždycky dokořán.“

Podvečerní slunce se opíralo do špinavého předního okna, když Ford odbočil z bulváru San Vicente a přes Sunset mířil do stinné čtvrti vznešených domů, do Brentwood Heights. Retardéry překonával buick s obvyklou nonšalancí, nakláněl se a vyhazoval zadkem jako býček na rodeu; Ford přibrzdil na předepsané plížení, až když se za ním objevil hlídkový policejní vůz. Tři bloky ho sledovali, možná si i zapsali jeho číslo, ale pak to otočili a zamířili jinam. Ford je sledoval v zrcátku, a když zmizeli, znovu šlápl na plyn.

Na vedlejším sedadle měl černou doktorskou tašku. Patřila k jeho letité lékařské výstroji, ale při práci ji jakživ nepoužil. Věnovali mu ji děda s babičkou k promoci; patrně si představovali, že s ní bude co nevidět chodit po návštěvách. Od té doby sloužila občas jako taška na jídlo, pouzdro na fotoaparát a taky jako podomácku upravená lednička na šampaňské v době, kdy začal chodit s Carolyn. Teď se v ní ukrývala SigSauer ráže 38 a obsah domácí lékárničky, který spěšně shrábl ze skříňky v koupelně. Zauvažoval také o tom, že si navlékne bílý plášť, ale pak dal přednost saku a kravatě a důkladně se oholil žiletkou. Plášť přehodil vyzývavě přes opěradlo.

Kaňon Mandeville se zatáčel sem a tam na úpatí kopců Santa Monica, které oddělují Západní Los Angeles od roztaženého předměstí San Fernando Valley. Bylo tu klidno: provoz téměř žádný, protože většina aut využívala souběžnou dálnici, a po chodnících nikdo nechodil, protože to tu pořád ještě patří k Los Angeles. Domy tu byly pěkné, ale až na výjimky nijak nápadné; na stráních nebo v úkrytu na konci příjezdové cesty zahlédl občas vznešenější stavby; možná patřily filmovým hvězdám, které se snaží dostat se z dosahu čmuchalů a paparazziů.

Sky Valley Road se nacházela až v nejvyšším bodě kaňonu. Na mapě to byla sotva centimetrová černá čárka. Na jejím konci byl vchod do sanatoria Aurora, decentně krytý řádkou vysokých cypřišů, vysázených v polokruhu kolem pozemku. Byla to dvoupatrová budova z červenohnědých cihel; dřevěné balkony a ozdoby jí dodávaly mírně orientální ráz. Ford se blížil k bráně a uvažoval, kolik asi pojme pacientů. Byla snad čtyřikrát menší než Willowbrook, ale obyvatelstvo, jemuž sloužila jestli je v tomhle případě obyvatelstvo to správné slovo bude odpovídat nejspíš tak jednomu procentu množství, jaké obhospodařuje Willowbrook, a možná ani to ne.

U brány nikdo nebyl. Ford stáhl okénko a zjistil, že se dívá do objektivu bezpečnostní kamery. Byla připevněná na betonovém sloupku, nenápadně skrytá mezi cypřiši a na pozadí cihlové zdi. Z druhé strany byla ještě jedna a třetí přímo nad bránou. Zvonek ani kódový číselník tu zřejmě nebyly. Měl by ukázat do kamery nějaký průkaz? Sáhl do saka pro náprsní tašku, když vtom se vrata nečekaně sama otevřela.

Ze strany domu bylo parkoviště pro návštěvy, zákoutí kryté kvetoucími akáciemi a citrusovníky. V jednom rohu tam muž v šedé livreji leštil boční okna stříbrného rollsroyce. Když kolem něho projel buick, zadíval se na pomačkaný blatník jako na něco ošklivě nakažlivého. Ford zaparkoval v protějším rohu a vystoupil. Bylo tu chladněji než dole ve městě a mírný větřík přinášel jemnou vůni citronů a něčeho sladkého, co se mu nepodařilo rozpoznat. Zamířil ke dveřím s nápisem NÁVŠTĚVY. V okně ve druhém patře zahlédl dívku v bělostné uniformě. Něco tam skládala. Pohlédla na něj a pak se odvrátila.

Přijímací hala byla šestiúhelníková a na všechny strany se rozbíhaly chodby. Uprostřed byl stolek, za ním zasklené atrium s ozdobnou fontánkou a několika bonsajemi; jedna vypadala jako miniatura opravdického cedru libanonského.

„Vítám vás v sanatoriu Aurora. Čím vám mohu posloužit?“ zeptala se recepční.

Měla stejnou uniformu jako ta dívka v okně. Pečlivě ušitý bílý plášť s jasně modrým proužkem na okraji límečku. Mohlo jí být tak pětadvacet, měla blond vlasy a pronikavé modré oči. Jmenovka prozrazovala, že to je Lauren Hellerová.

Ford si dal záležet, aby se na ni usmál přívětivě a nenuceně.

„Doktor Marcus Ford.“ Řekl to tak, jako že by mohla vědět, o koho jde. „Jdu provést konzilium. Pacient se jmenuje Turnbull. Myslím, že Edward Turnbull.“ Recepční vykouzlila úsměv a ukázala zářivé zuby, svědčící o péči ortodoncie asi tak za deset tisíc dolarů.

„Ach, děkuji. Podívám se na jeho rozvrh.“ Otočila se s židlí k počítači a ťukala na několik kláves. Ford se nenápadně rozhlédl. Ze dveří vedle vchodu vyšel člen bezpečnostní stráže v modré sportovní bundě, podíval se na něj a vydal se jednou z chodeb. Než se dveře zavřely, zahlédl Ford řádku monitorů a nejméně dva další stejně oblečené muže.

„Je mi líto, ale pan Turnbull tady na dnes odpoledne nic nemá.“ Ford se zamračil.

„Podle doktora Lloyda to vypadalo, že je to naléhavé. Postinfekční faryngální dysfagie. Možná to nestihl dát do záznamů.“ Hlaďoučkou tvářičkou slečny Hellerová přelétl mírný zmatek.

„Asi ale pan doktor Lloyd tu bohužel teď zrovna není.“ Ford se zatvářil udiveně.

„A proč by tu měl být?“

„Já jsem myslela. Vy s ním nepotřebujete mluvit?“ „Ne,“ vysvětlil Ford. „Jde o konzilium. Mám vyjádřit nezávislý názor.“ Recepční bezvýrazně přikývla. „Nezávisle, rozumíte? Tak kdybyste mi laskavě sdělila, kde je oddělení pana Turnbulla tedy kde je jeho pokoj ať se můžu dát do práce.“ Slečna Hellerová ťukla na několik dalších kláves. Na čele se jí objevily tři rýžky.

„Ale tady na rozvrhu nic není,“ pravila s pohledem na obrazovce. „My nemůžeme.“ „Poslyšte, slečno Lauren,“ naklonil se k ní a vytrvale se usmíval. „Přijel jsem až ze Santa Moniky, abych toho pacienta prohlédl. A to dost narychlo. Co se mě týče, klidně se otočím a pojedu zpátky, ale nevím, jestli by to potěšilo Turnbullovy. Znáte je, je to rodina starého Oscara Turnbulla a mezi námi,“ ztišil hlas až do šepotu, „hned se pro všechno čertí. Tak si myslím, že v zájmu doktora Lloyda.“ Slečna Hellerová se rozhlédla, jako by hledala pomoc.

„Tak. Dobře. Když to spěchá.“

„Určitě to spěchá.“

Ukázala na jednu z chodeb.

„Dám vám návštěvnickou kartičku.“ Podala mu visačku. Vyjeďte některým výtahem do druhého patra a tam zahněte vlevo. Je to oddělení C tři.

Ford si připnul visačku na klopu a šel. Jakmile zmizel z dohledu, vytáhla recepční papír s telefonními čísly, našla, co potřebovala, a vytočila.

„Haló, promiňte, že vás obtěžuji. Tady Lauren Hellerová, sanatorium Aurora. Je tam, prosím vás, pan doktor Lloyd?“ Před pokojem stála židle, na ní časopis Newsweek a na něm sklenice s minerálkou. Ford se rozhlédl chodbou na obě strany. Otevřenými protipožárními dveřmi zahlédl ošetřovatelku s vozíkem. Slyšel hlasy, smích a pak bylo ticho. Sáhl na kliku a opatrně ji stiskl.

Žaluzie byly proti zapadajícímu slunci přivřené. Pokoj byl velký a zařízený jako moderní hotel. V modrých vázách byly půvabně naaranžované květiny, byl tu konferenční stolek a polstrované židle, stojánek na časopisy, v jednom rohu velká televize. Malá zářivková lampa v měděném stínítku osvětlovala reprodukci impresionistické krajiny. Další dveře vedly do koupelny, ze které se ozývalo jemné syčení rezervoáru. Místo pronikavého nemocničního pachu fenolové dezinfekce cítil Ford něco jako levanduli.

Mladý Turnbull ležel na posteli a spal, ruce podél těla. Wingate měl pravdu: skutečně nebyl amputován. Jedinou známkou toho, že hoch je nemocen, byl gázový obvaz na pravé ruce a infuze zavedená do levého zápěstí.

Ford k němu přistoupil blíž. Viděl, že prsty pravé ruky má ještě oteklé. Na kloubech byla kůže napjatá a mezi klouby na hřbetě byl zažloutlý proužek, který ovšem mohl pocházet od jódové tinktury. Kůže na zápěstí byla také oteklá a namodralá a na vnitřní straně předloktí byly pozůstatky petechiálních skvrn: do kůže se vylévala krev. Bakterie zřejmě postupovala cévou vzhůru. K tomu patrně došlo až po tom, kdy ho naposledy prohlížel Wingate; a protože nešlo o frakturu, odpovídalo to Wingateovu názoru, že jde o životu nebezpečnou infekci která teď už ale zřejmě ustupovala.

„Kdo jste?“

Chlapec se posadil. Hlas se mu lámal do hlubších tónů. Byl vylekaný.

„Ahoj. Jsem, zrn. Jsem doktor Ford. Doktor Marcus Ford.“ Hoch si zase lehl a usmál se.

„Rád bych vám podal ruku, pane doktore, ale jak vidíte.“ Ford se také usmál, jak to dělával běžně u pacientova lůžka. Nebyl si tak docela jist, jaký postup zvolit.

„Dobrý, dobrý, Edwarde.“ Položil si tašku na židli. „Formality necháme stranou.“ Turnbull si zívnul.

„Pustějí mě už domů? Pan doktor Lloyd by mě pustil už koncem týdne, ale maminka říká, že nechce nic zanedbat. Jestli bude po jejím, tak tady zůstanu trčet do Vánoc.“ Ford rozsvítil světlo nad postelí. Na to by si tedy nechtěl zvykat, aby o propuštění pacienta rozhodovali jeho příbuzní.

„Myslím, že zítra už by to šlo,“ zauvažoval. „Jak dlouho tu vlastně jsi?“ „Asi deset dnů,“ odpověděl Turnbull. „Poslal vás sem pan doktor Lloyd?“ „Ano, chce slyšet můj názor.“

„Na co? Mně je dobře. Jen bych se potřeboval napít.“ Natáhl se ke zvonku, který měl na nočním stolku. Asi to bylo na sestru. Nebo jen na obsluhu? „Okamžik,“ odtáhl Ford zvonek z jeho dosahu. „Zatím žádnou tekutinu. Mohlo by to narušit test.“ Chlapec si ho prohlížel.

„Jaký test?“

„Víš, tvůj případ je dost neobvyklý, možná to víš. Musíme být co nejpečlivější.“ „Pan doktor Lloyd říkal, že jsem měl velké štěstí,“ svěřil se Turnbull a podíval se na ruku.

„Řekl ti. Řekl ti proč? Proč jsi měl štěstí?“ Chlapec zamrkal a chvilku uvažoval.

„No, ta infekce byla moc ošklivá, to já vím. Pan doktor Wingate to je normálně můj doktor z toho měl, myslím, dost těžkou hlavu. Měl jsem tu ruku pořádně oteklou. A děsně bolela. Příšerně. Ale tady máte asi ty nejnovější léky, viďte?“ Zase zívl. Ford se povzbudivě usmál. O amputaci asi vůbec nevěděl. Wingate nejspíš neměl odvahu, a možná ani příležitost, aby mu to řekl. Takový poručík Denny, ten nebyl ušetřen ničeho. Museli ho amputovat, a pak stejně zemřel. Na infekci, kterou nic nemohlo zastavit. Tak si to aspoň všichni mysleli. Popadla ho zlost. Denny byl člověk, který těžce pracoval; byl moc milý; a měl rodinu a přátele. A museli ho nechat umřít.

„Poslyš, Edwarde, řekl ti doktor Lloyd, čím vším tě léčí? Co všechno s tebou dělá?“ „Asi ano. Dal mi něco podepsat. Taky mamince. Něco o odpovědnosti. Něco se tam vysvětlovalo, ale já jsem to pořádně nečetl. Nebylo mi tenkrát moc dobře.“ „Ale něco si z toho pamatuješ, ne?“

„Že je to nějaký experiment. Nějaký nový lék. Je to dobře?“ Ford přikývl. „Správně, je to tak.“

Mladý Turnbull se usmál. Byl to sebevědomý hoch, zdatný a hezký a mohl s důvěrou hledět vstříc budoucnosti, ať už si ji představoval jakkoli.

„Já myslím, že jsem něco jako pokusnej králík. Jenom se divím, že to maminka dovolila. Když jde o nás děti, tak nějaké hokus pokusy neuznává.“ „A kdy jsi ten lék bral naposledy, Edwarde?“ Turnbull zakašlal.

„Pořád ještě ho beru. Třikrát denně. Přijdou a čekají, až to spolknu.“ Tváří mu přelétly obavy. „Něco se děje? Je něco špatně?“ „Ne, ne, nic se neděje. Naopak. Řekl bych, že se ohromně zlepšuješ. Moc dobře.“

„Už se mi i dobře polyká. Trochu to ještě bolí a občas mě to chytne pořádně. Ale už je mi mnohem líp.“ „Tak výborně. A kdo ti ty léky dává? Víš, kde jsou uložené?“ „Dává mi je sestra, třikrát denně. Vždycky. Moment.“ Zarazil se a znovu se nastražil. „Vy chcete vědět, kde jsou? Proč.?“ Začalo mu to být divné.

„Kdo jste?“

Sáhl po zvonku, ale Ford byl rychlejší a dal jej z jeho dosahu.

„Poslyš, já nemám čas, abych ti to vysvětloval.“ Chlapec už byl celý vyplašený.

„Sakra, kdo jste? A co chcete?“

„Podívej se, potřebuju si odnést ten lék, co ti dávají. Teď hned. Jsou lidi, kteří právě řeď umírají, a ten lék, co ti zachránil ruku, jim může zachránit život. Je to jejich jediná naděje.“ „Že vy tady vůbec nepracujete?“

„Na tom přece nezáleží. Ale to, co jsem ti řekl, je pravda. Jsou lidi, kteří umírají, a nemůžou se k tomu léku dostat.“ „Vy nejste žádnej doktor! Kdo jste? Nějakej.“ „Jsem doktor, vážně.“ Ford otevřel tašku a vyndal pistoli. „Tady je moje vysvědčení.“ „Ježíši!“

Někdo hlasitě zaklepal na dveře a zvenčí se ozval tlumený hlas: „Je všechno v pořádku, pane Turnbulle?“ Ford na chlapce namířil.

„Všechno je v pořádku,“ zahučel Ford tiše. „Řekni to!“ Chlapec pohlédl na zbraň. Fordovi se chvěla ruka.

„Je mi dobře,“ zavolal. „Nic nepotřebuju.“ Ford ustoupil pozpátku od lůžka a zapnul televizi. Kovbojové v kostkovaných košilích se tam kryli za dřevěnými vodními koryty a za koly od vozů a stříleli po sobě. Ford pustil zvuk naplno.

„Promiň, že to muselo být takhle,“ přistoupil zase blíž k chlapci, „ale já mám málo času.“

„Řekl mi, že jste ho sem pozval ke konziliu. Myslím, že říkal kvůli faryngální dysfagii. A že je to vážné.“ Recepční zrudla, když tázavý hlas na druhém konci přešel do rozzlobeného tónu. Faryngální dysfagie je bolení v krku.

„Ano, pane doktore. Ano, máte pravdu. Promiňte. Ano, dobře.“ Doktor Lloyd zavěsil. Recepční hned nato vyťukala další číslo, teď jen čtyřmístné.

„Bezpečnostní služba? Tady Lauren Hellerová. Máme tu nějaký problém.“ „Jistě,“ řekl Turnbull. „Jistě. Všechno, co chcete.“ „Jen mi řekni.“

„Jsou tady dole. V té skříňce. Jsou tam všechny moje léky.“ Skříňka byla hned vedle nočního stolku. Ford se přehraboval mezi balíčky sterilních obvazů a jehel, vaty, gázy, dezinfekce a konečně to našel: hnědou lahvičku z umělé hmoty, bez viněty. Odšrouboval víčko.

Bylo tam třicet či čyřicet dvoubarevných pastilek, napůl růžových a napůl žlutých. Spěšně si jich několik vysypal na dlaň. Konečně ji má před očima Omegu. Vlastně čekal něco víc, něco nápadněji, výrazněji jedinečného. Tohle vypadalo jako každé jiné ústně užívané antibiotikum, taková obyčejná hrst pastilek. Připadalo mu to až komicky všední. Jako penicilin a stovky jeho následovníků mělo i tohle zachraňovat životy, být zázračným lékem. A přitom to nevypadalo o nic zázračněji než hrst bonbonů. Možná není divu, že se antibiotika tak všeobecně a tak rychle stala samozřejmostí, že se užívala nevhodně a že se jimi plýtvalo. Byly to zkrátka výrobky, které lidé žádali a obchod nabízel. A tím taky zůstanou, dokud se zásoba nevyčerpá.

Ford zvedl lahvičku. „Tyhle pilulky bereš?“ „Ano,“ odpověděl chlapec, „třikrát denně.“ Užíval to deset dnů a za tu dobu byl skoro vyléčený. Bylo jich tam ještě dost, aby stejně pomohly Sunny. O to teď šlo.

Ford si dal lahvičku do tašky. Zvonek vytrhl ze zdi. Ale jak má dokázat, aby byl Turnbull zticha? Nemohl ho svázat a zacpat mu ústa. Nebylo tu nic, čím by to udělal.

„Poslyš, promiň, že jsem vytáhl tu pistoli. Jde o moji dcerku, o její život. Potřebuju jí to dát, než bude pozdě.“ Chlapec jen kulil oči a mlčel.

„Když začneš křičet, než se odsud dostanu, tak to třeba nestihnu. A moje dcera možná umře.“ Dal si pistoli do kapsy saka. „Je jí třináct let, Edwarde. Zaslouží si to, co ty, nemyslíš? I když nemá stejné. Konexe jako tvoje rodina. V tom to totiž vězí: kdo se může uzdravit a kdo ne. Kdo bude žít a kdo umře. Rozumíš mi?“ Turnbull pohnul rty, jako by chtěl promluvit, ale nevydal hlásku.

„Dobře,“ Ford se otočil ke dveřím. „Je to na tobě.“ Venku stál člověk v šedých šatech, s rukama za zády. Když uslyšel otvírání dveří, otočil se. Byl to mohutný chlap.

„Výborně se uzdravuje,“ řekl Ford a svíral pistoli v kapse. „Pan Turnbull může během pár dnů jít domů.“ „To rád slyším,“ utrousil muž a chladně si Forda prohlížel.

Ford se usmál a zamířil k výtahu. Čekal, kdy začne Turnbull křičet. Ale nic se neozývalo. Ten chlapec čekal. Ford chtěl stisknout tlačítko, aby přivolal výtah, ale v tu chvíli se ocelové dveře otevřely. Uvnitř na něj čekali dva muži v modrých bundách, dva příslušníci bezpečnostní služby.

„To je on,“ řekl jeden z nich. „Hej, vy!“ Ford ustoupil a vytáhl pistoli.

„Nehýbejte se, nebo.“

Jako by na něj najel náklaďák. Pokusil se hnout, ale svalnaté ruce ho držely pevně. Byl to ten chlap v šedém obleku. Nalehl na něj a srazil ho. Ford dopadl hrudníkem na dlaždičky. Jeden s modrou bundou mu šlápl na zápěstí a vykopl mu z ruky pistoli.

„Zavolej policii, Jacku.“

Ford chtěl něco říct, ale pádem si vyrazil dech. Chvilku měl dojem, že bude zvracet.

„Zasranej blázen,“ řekl někdo z nich.

Jack vytáhl vysílačku a začal do ní mluvit. Ten chlap v obleku zkroutil Fordovi ruce za záda.

„Počkejte moment, pánové.“

Třetí muž vystoupil z výtahu. Částečně už plešatěl a nebyl taková vazba jako ti druzí dva. Ale podle toho, jak se choval, byl zřejmě jejich nadřízený.

„Já myslím, že zatím policii nepotřebujeme.“ „Ale vždyť na nás vytáhl bouchačku, pane Denman,“ namítl Jack.

Pan Denman přiklekl k Fordovi. Ford ucítil nějakou výraznou vodu po holení.

„To je pravda,“ naklonil hlavu k Fordovi. „To je vážná věc. Ale já myslím, že si to můžeme vyjasnit bez poldů. Co vy na to, pane doktore?“

Zčistajasna jí nabídl Paříž.

Helen Wrayová jela proti krvavému západu a znovu si ten okamžik vybavovala. Když vešla do jeho kanceláře, stál Whittaker u okna a pozoroval purpurový opar nad pohořím Shadow Mountains. Otočil se a pohlédl na ni. Pohupoval se na špičkách. Helen viděla, jak je vzrušený. Pak se usmál a řekl: „Helen, co bys řekla Paříži?“ A ona pochopila, že ji nechtejí jen odměnit za to, co udělala. Že ji potřebují. Že ji oceňují. Protože Paříž mohla znamenat jen jedno: řídit prodej a marketing v Evropě. To byla obrovská pozice. Teprve teď ji napadlo, že je o deset let mladší než všichni ostatní na téhle šéfovské úrovni ve Sternu. Jediná žena.

Zamumlala něco nesouvislého a Whittaker jí pak vyložil, jak si to představuje. Pochopitelně, že plat se jí zdvojnásobí, ale to je teprve začátek. Bude mít opce na velký podíl akcií, opce, které mají značnou cenu, ale které, dodal se spikleneckým úměvem, bude možná lepší nechat nějaký ten rok uležet, když se uváží to, co víme líbilo se jí, jak užil toho množného čísla. A i když se nerozhodne hned je toho pochopitelně dost najednou ty opce se nijak nevážou na to, zda tu nabídku přijme či ne. Přestěhovat se do Evropy je samozřejmě velký krok a hrají tu roli také osobní záležitosti, to si pochopitelně uvědomuje. Na její prémii to nemá žádný vliv; prémie je odezvou na minulé a nedávné výsledky.

„Myslíme si, že jsi pro tuhle práci ten nejlepší kandidát, Helen,“ uzavřel, skoro prosebně. „Vydřela sis to.“ Z jeho kanceláře dokázala ještě vypochodovat celkem klidně. Ale za dveřmi už ji to přemohlo. Nevšímavě proběhla kolem Whittakerovy sekretářky a zapadla na nejbližší toaletu, aby se mohla uklidnit, aby mohla beze svědků ulevit svým pocitům. Cítila se jako pták, zmocňovala se jí závrať a připadala si jako člověk, kterého nic nepřemůže. Pro tohle pracovala, bojovala, rvala se, a teď je to tady. Cákala si vodu na obličej, napila se z dlaní. Zničila si makeup. Zasmála se a setřela si zbytky papírovým ručníkem. Nechala to tak, lesknoucí se obličej bez barviček.

Vyšla zpátky na chodbu, vzala si z automatu kávu, usrkla si a pak se posadila v prázdné hovorně a hleděla na hliníkový strop. Vzpomněla si, že musí zajít za Marvynem Lennoxem, který jí tak báječně pomohl v Novákově bytě. Nebýt jeho, nikdy by se k Novákovým zápisům nedostala. Ale nevydržela dlouho sedět. Hned zase vyskočila a za chvíli už byla venku, aniž by s kým ještě promluvila.

Teď tedy svírala volant svého BMW a přemáhala se, aby neuháněla moc rychle. Jak pomyslela na to, co všechno se odehrálo a jaké má teď neomezené možnosti, vždycky se přistihla, že sešlápne plyn. Taky že to byla blesková rychlost do ředitelské branže, taky že to byl bleskový výstup. Měla pocit, že se vymrštila do budoucnosti. A teď si může dělat, co chce. Už není na nikom závislá. Oni potřebují ji. A taky už třeba nemusí pracovat vůbec. Je volná.

Najednou jako by silnice končila. Asfalt byl popraskaný a zprohýbaný, do podvozku bušily drobné kamínky. Potom vlítla do výmolu, až narazila hlavou do střechy. Prudce přibrzdila a zastavila se těsně před křižovatkou. Na malém kovovém ukazateli stálo 150. Východní ulice, ale kolem nebylo na míle daleko nic než juky a křoviny. Byla někde na předměstí Lancasteru, města, které bylo plánováno na plochu jednoho tisíce čtverečních metrů, ale postaveno z něj nebylo nic kromě malého sídliště při dálnici Sierra Highway. Svědčil o něm v dálce odlesk zářivek pouličního osvětlení.

Chvíli jenom nechápavě seděla. Znala přece tu cestu dobře, ale teď jí připadalo, že se s ní něco stalo, že se změnila do podoby, jakou musela mít někdy před dvaceti lety. Podívala se na hodinky. Otočila se a pohlédla za sebe na přímou silnici a zvolna usedající prach, který zvířila svým vozem.

Něco chtěla udělat. Teď si vzpomněla. Při všem tom vzrušení to odsunula z mysli, nedovolila, aby jí to kalilo ty úspěšné chvíle. Ale teď.

S pohledem na pustinu zvedla telefon a vyťukala pediatrickou jednotku intenzivní péče ve Willowbrooku. Zvedl to Conrad Allen. Jeho hlas zněl jako z velké dálky.

„Myslela jsem, že už tam nebudeš, Conrade. Neměl jsi už být v CedarsSinai?“ „Jo, ano. Helen, můžeš chvilku.“

Helen slyšela nezřetelný hovor. Napřed naléhavý a úzkostlivý ženský hlas, pak Conradův promyšleně klidný.

„Promiň. Něco se tu podělalo na analyzátoru krve a všem z toho tečou nervy. Na co ses to.? Aha, na tu práci. Víš, když jsem si to tak přebral. Jak bych to řekl? Rozmyslel jsem si to. Já nevím, ale mám dojem, že bych neudělal dobře.“ Helen to rozladilo, nemohla to pochopit.

„Ale já myslela, žes tam chtěl. Marcus říkal, že ses tam chystal.“ Allen si vzdychl. Zřejmě měl za sebou perný den.

„Jo. Jo, to je pravda, jenže teď zrovna se odsud těžko dá odejít, když je tu tolik problémů.“ „Ty tam zůstáváš kvůli problémům?“

„No.“ zasmál se, pochopil, že to vypadá legračně. „My doktoři máme za úkol zlepšovat, co se dá. Na to jsme študovali, že? Kromě toho, oni. V těch nóbl špitálech mají zvyky, který by mi asi nešly pod nos. Myslím, že to pro mě není.“ Helen vypnula motor.

„To vypadá, že tam chceš zůstat navždycky.“ „Nic netrvá věčně. Uvidíme.“ Odmlčel se, v telefonu to zapraskalo. „Tys něco.?“ Jedna juka byla větší než ostatní. Černě se rýsovala proti nebi. Vypadalo to, že je uschlá, ale Helen si vzpomněla, že tyhle stromy jsou ve skutečnosti ohromně houževnaté. V takových podmínkách musejí být; odolávají rozpáleným dnům a mrazivým nocím. Kernahan jí o tom jednou vyprávěl.

„Helen?“

„Ano, promiň, já jsem jenom.Jsem tady. Chtěla jsem. Chtěla jsem vědět, jak je Sunny Fordové. Je. Zlepšilo se to?“ Nastala dlouhá pauza. Helen slyšela jen zvuky nemocnice.

„Ne,“ řekl Allen po chvíli. „Bohužel ne. Zítra ráno ji budeme operovat.“ „Operovat? Chirurgický zákrok?“

„A. ano. Kolektomii.“

„Kolektomii? V jakém rozsahu?“

Allen zaváhal.

„Promiň, Helen, ale to my nemůžeme sdělovat. Jen členům rodiny.“ Helen upírala oči na vytrvalou juku.

„Aha. Ano, jistě.“

„To je zkrátka pravidlo.“

„Ano, chápu. Ty budeš.?“

„Operovat? Ano.“

„Je tam doktor Lee?“

„Myslím. Ne, myslím, že už ne. Ale řeknu mu, žes volala, jestli chceš.“ Chtěla ještě něco říci, ale nešlo to.

„Ano, buď tak hodný. Tak tedy.“

Svraštila obočí, uvažovala, co příhodného říci ale co se dá říkat při takové děsivé příležitosti? „Tak hodně štěstí, Conrade.“ Na víc se nevzmohla.

Zavěsila a chvíli jen naslouchala okolnímu tichu. Západ byl purpurový a modrý. Vystoupila a překvapilo ji, jak je tady v poušti chladno. Na kobaltové obloze už blikaly hvězdy, ale na jihu se kupily bouřkové mraky. Pomyslela si, že takovou krásu ještě v životě neviděla.

A najednou se potřebovala projít, projít se tou pouští. Procítit její prázdnotu, její rozlehlost. Sešla ze silnice a kráčela nazdařbůh. Zapotácela se, klopýtla. Podívala se na své elegantní boty byly celé zaprášené. Oči se jí zalily slzami. To je z přetažení, říkala si a otřela si řasy hřbetem ruky.

Zavřeli ho do holé místnosti bez oken; byl tam jen stůl s umakartovou deskou, u něj proti sobě dvě umakartové židle a při zdi řádka košů vedle skluzavky na prádlo. Pod stropem na jedné zdi se za ocelovou mříží točil větrák a vháněl mu do obličeje proudy teplého, dezinfekcí prosyceného vzduchu. Na dveřích byl přišpendlený plakát yosemitského národního parku.

Pokoušel se s nimi dohadovat. Potřeboval jen půl hodiny. Potřeboval zajet na druhý konec města, dát do Willowbrooku ten lék, a Sunny bude v pořádku. Bylo to na dosah ruky, měl už Omegu na dlani. Prosil je, nabízel jim, že potom půjde s nimi, že jim zaplatí, udělá všechno, co budou chtít; ale oni ho ignorovali. Rychle a bez skrupulí ho prošacovali, vzali mu peněženku, klíče od auta, tašku i lahvičku s pilulkami.

Hlídal ho tam Denman. Listoval si v časopise Newsweek, chvílemi se na něj podíval a usmál se.

Deset minut před osmou zaslechl venku v hale kroky. Napřed si myslel, že to je policie. Pak se tam někdo začal vyptávat a odpovídal mu ten velký chlápek v obleku, který měl hlídku před pokojem Edwarda Turnbulla. Mluvili tlumeně, aby jim nebylo rozumět. Denman odložil časopis a vstal.

„Kdo to je?“ zeptal se Ford. „Váš boss?“ Denman zvedl varovně ukazováček, ale nepromluvil, jen sledoval dveře, dokud se neotevřely. Vstoupil Marshall West.

Ford vyskočil. Čekal někoho z nemocnice, přednostu nebo ředitele. Pocit úlevy, že vidí přítele, vystřídal zmatek. Co to má znamenat? West přistoupil z druhé strany ke stolu.

„Ahoj, Marcusi,“ pronesl podrážděně a netrpělivě. Ukázal na volnou židli.

„Nevadí, když si sednu?“

Vypadal jinak než dopoledne. Obličej se mu leskl potem a šrám po holení byl zrudlý a rozedřený, jako by si ho byl škrábal. Ford se na něj díval, jak si sedá, a pak rovněž klesl do své židle.

„Našli jsme u něj tohle,“ ozval se Denman a postavil na stůl lahvičku s pilulkami.

West pohlédl na Forda, pak vzal lahvičku a odšrouboval víčko. Vysypal si několik žlutorůžových pilulek do dlaně a sevřel je v pěsti, jako by vážil jejich cenu.

„Kdes je vzal?“ zeptal se.

Konečně to Ford pochopil. Denman a ti druzí pracovali pro Westa. On byl jejich boss. Byli tady proto, aby střežili to, co sem Ford přišel hledat.

„Co myslíš, kde asi?“

West zvolna přikývl.

„U mého synovce, že?“ Vracel pastilky jednu po druhé zpět. Ruce se mu třásly. „Je to dobrej kluk, víš? Myslím, že to dotáhne daleko.“ „Rozhodně dál, než kdyby mu chyběla jedna ruka.“ West se usmál a pustil poslední pilulku do lahvičky. Pak ji zašrouboval a postavil zpátky na stůl.

„Ale jak ses dozvěděl.? Jak tě vůbec napadlo, že máš jít za ním? Počítám, že nešlo jen o společenskou návštěvu?“ Teď byl na řadě Ford, aby se usmál.

„Co na tom záleží? Je to venku, Marshalle. Veřejnost se co nevidět dozví, že Omega existuje. Dozví se, žes ji měl, a nechal lidi umírat.“ West mlčel, ústa pevně sevřená, jako by chtěl něco říci, ale nemohl.

„Po pravdě řečeno,“ promluvil konečně a v jeho tónu se ozval vzdor, „tak pesimistický bych nebyl. Myslím, že to pořád ještě můžeme,“ udělal přestávku, aby si vychutnal tu formulaci, „věrohodně popřít. Pokud si všichni zachovají chladnou hlavu.“ „Zachovají chladnou hlavu? Tím chceš říct, že budou držet jazyk za zuby. O copak to tady kráčí, Marshalle? Je v tom nějaká nenápadná, tichá dohoda s Apexem? Nebo jeden z tvých dalších ozdravných programů, které vynesou okresu vyšší dotace?“ Marshalla to na okamžik vyvedlo z konceptu.

„Aha,“ přikývl, „ty si myslíš, že jde o peníze.“ „O co jinýho?“ zeptal se Ford.

West na něj chvíli hleděl a nevěřícně vrtěl hlavou.

„Zrovna ty, Marcusi. Ty, který dobře víš, že jde o víc. Jak je to dávno, co byla ta konference? Tři týdny? Měsíc?“ Ford pohlédl na Denmana a zpět na Westa.

„Před měsícem,“ pokračoval West, „jsi nás přesvědčoval, jak nás farmaceutický průmysl poškozuje, protože se stará jen o zisky a o svůj podíl na trhu. Jak je nutné zavést regulace, než bude pozdě, jak do toho musí vstoupit stát, dřív než se ukáže, že jsme bezmocní vůči rezistentním mikrobům, než se z našich nemocnic stanou. Morové lodě, jestli dovolíš, abych užil toho termínu. Oprav mě, jestli to říkám špatně, ale řekl jsi, myslím, že musíme hledat nové cesty. A já s tebou souhlasím, Marcusi. Spousta lidí s tebou souhlasí. Víc, než bys čekal. Proč myslíš, že jsem tě především pozval na tu konferenci?“ Ford vzhlédl k Westovi, který se k němu naklonil.

„Protože my dva jsme na stejné straně barikády.“ Zdálo se, že West se ho chce dotknout, potřepat ho po rameni jako starého kamaráda, přítele. Zachvěl se odporem. Odtáhl se a vstal.

„Na stejný straně? Na stejný straně, ty hajzle?“ Denman přikročil blíž, ale West mu pokynul, aby zůstal na svém místě. „Vždyť jsi mi lhal! Řekls mi, abych všeho nechal a šel domů. Řekls mi, abych svou dceru nechal být, jak je, protože se nedá nic dělat. Jak jsi to řekl? Že má tu nejlepší léčbul Stál jsi tam, ty hajzle, koukals mi do očí a řek jsi.“ West zvedl ruku.

„Já vím.“

Forda zarazilo, jak se West tváří sklíčeně. Přetřel si čelo.

„Já vím, že jsem. Neříkal jsem to rád, Marcusi, na mou duši.“ S bolestivým výrazem zavřel oči. „Chtěl jsem ti pomoct, to mi věř, jenže já nemám. V té věci volné ruce. Jsou tu určitá pravidla, která musím dodržovat. Dohody. Upřímně řečeno, nemohl jsem riskovat, že nebudeš mlčet. Nejsi dost. Spolehlivý.“ Ford Westa pozorně sledoval.

„Že nebudu mlčet o čem? Co to tady. O čem to mluvíme?“ West si krátce povzdychl a maličko se usmál.

„O Helicalu, Marcusi. O projektu Omega. Jak to, žes na to ještě nepřišel? Vždyť jsi o tom mluvil s takovou jistotou.“ Náhle se uklidnil. Vstal a sundal si sako.

„Propána, tady je ale vedro.“

Přehodil sako přes židli, dal si ruce v bok a díval se na Forda, který pořád ještě stál na své straně stolu.

„Tak dobře,“ prohlásil. „Všechno ti řeknu. Řeknu ti to, protože chci, abys to pochopil. Abys věděl, že jsme neměli na vybranou.“ Ukázal na Fordovu židli.

„Prosím.“

Počkal, až se Ford posadí, a pak si také sedl.

„Bylo to v roce devadesát dva,“ začal, „myslím, že v dubnu, kdy výzkumný tým Helicalu došel k tomu senzačnímu objevu. Přišlo to zčistajasna, mnohem dřív, než počítali.“ Přimhouřil oči, jak se rozpomínal na podrobnosti. „Celá léta hledali způsob, jak zneškodnit bakterie tím, že se jim znemožní, aby si navzájem předávaly genetické informace. To znamená zabránit jim, aby plodily živé buňky.“ „Inhibovat je,“ vybavoval si Ford, co mu řekla Helen.

„Správně.“ West vzhlédl. „Ty to znáš?“ Ford pokrčil rameny.

„Tak možná taky víš, že se Helical pokoušel vyvinout antibiotikum na bázi oligonukleotidů. Víš, co to je? Vysoce složité molekuly vytvořené z DNA. Vážou se na určité úseky mRNA a blokují přenos. Zkráceně se jim říká oligomery.“ Ford se zavrtěl na židli.

„Jo, už jsem o tom něco slyšel.“

„Ale byl tu problém. Ty velké molekuly jsou nestálé, rychle se odbourávají a bakterie jsou schopny se jim bránit. Takže oligomery bylo třeba chemicky stabilizovat. A pokusy na tom pokračovaly velice pomalu.“

„A Helical na to potřeboval peníze. Nech mě hádat: začali vyjednávat se Sternem.“ „Potřebovali zázemí nějaké větší společnosti. Všichni začali být totiž netrpěliví: banky, kapitáloví podílníci a tak dále. A pak jednoho dne někdo tedy byl to Charles Novák objevil jednodušší a stabilnější molekulu RNA: ribozom. Je to původně přirozený genetický prostředek, ale Novák zjistil, že se dá biochemicky sestrojit a je schopen se vázat na tytéž genetické úseky jako oligomery. Zásadní rozdíl je v tom, že místo aby se vázal na RNA a blokoval její přenos, rozdělí prostě molekulu RNA na dvě, a tím zničí schopnost přenosu. A je malý, projde stěnou bakterie daleko snadněji. A v okamžiku, kdy udělá svou práci, je schopný přejít na další a další mRNA. Dokud nezničí celou bakterii.“ „Skutečná zázračná zbraň,“ poznamenal Ford bez dechu.

„Stabilní, účinná a smrtící. Objev ribozomu ušetřil Helicalu nejmíň pět let výzkumu, možná i víc.“ „A co tedy bylo s tím lékem?“

„Co bylo? Novák a jeho spolupracovníci si teprve tehdy uvědomili, co to může znamenat, až se jejich objev dostane na obvyklou komerční bázi a bude obvyklým způsobem přístupný, A začali si to důkladně rozmýšlet.“ Ford naklonil hlavu ke straně.

„Trochu pozdě, ne?“

„To bych řekl. Léta pracovali, aby dosáhli mimořádného ocenění. Především proto taky založili Helical.“ „Ano? Ale pak to nechápu.“

West se usmál.

„Podívej, Marcusi, víš, že na začátku druhé světové války byli přední nukleární fyzikové většinou Němci?“ Ford se znovu podíval na Denmana, jestli z jeho výrazu nepochopí, co mu chce vlastně West odhalit.

„Všichni pracovali pro Hitlera. Vyhrnuli si rukávy a makali na výrobě atomové bomby. A právem ji měli mít jako první.“ „Ale já pořád.“

„Počkej, sleduj mě. Když se nacisti vzdali, Britové zavřeli tyhle mládence do jakéhosi odlehlého venkovského domu.

Dávali jim číst noviny včetně těch, kde se psalo o Hirošimě a Nagasaki a odposlouchávali je. Nechápali totiž, proč se ti Němci nedostali dál. Měli podezření, že někteří z nich protože byli slušní a vzdělaní tu práci nějak protahovali. Ale zjistilo se, že oni vůbec, ani náznakem neuvažovali, že by Hitlerovi nějakou bombu poskytli. Dokonce si to ani navzájem neřekli. Proč? Protože všichni předpokládali, že bude dávno po válce, ať tak nebo onak, než někdo takovou zbraň vyrobí. Teprve když zjistili, že ji někdo má, začali se o tom dohadovat.“ „Já ale pořád nevidím souvislost.“

West sepnul ruce na stole.

„Chci tím říct tohle. Jsme ve válce a prohráváme. Bacily jsou pořádný kus před námi. Staré zbraně jsou každým dnem méně účinné. Ty ses setkal ve Willowbrooku s bakteriemi, které odolávají vancomycinu. A nejsi sám, to mi věř. Četl jsem zprávy důvěrný zprávy který by tě vyděsily k smrti. Nákazy různými kmeny multirezistentních patogenů se za posledního půldruhého roku rozmohly v polovině evropských nemocnic. V Americe je to procento možná ještě vyšší, jenomže to nikdo nechce přiznat, protože se bojí o zisk. Situace.“ „Já vím, jaká je situace. Viděl jsem to na vlastní oči.“ West se opřel a uklidnil se. Hlas se mu vrátil do obvyklého klidného a odměřeného tónu.

„Novák a jeho lidi to viděli jako první. Viděli, jak se to blíží. Věděli, že by přišli pravděpodobně s posledním širokospektrým antibiotikem pro celou generaci. Proto je nazvali Omega. Poslední, Marcusi. A kdyby se s ním zacházelo jako s těmi ostatními, kdyby se patentovalo, prodávalo, exportovalo a nabízelo a co všechno ještě prokletýho se s tím dělá tak během pěti let bude stejně k ničemu jako ty ostatní. Člověk by řekl, že si to měli uvědomit předem, ale nestalo se; až když tomu stáli tváří v tvář.“ „A tak místo na patentový úřad šli za tebou.“ West přikývl.

„Šli s tím do vlády a já jsem tehdy byl na ministerstvu zdravotnictví. Předložili nám fakta a žádali nás, abychom intervenovali, abychom převzali nad Omegou kontrolu, než se společnost dostane do jiných rukou. Uznali jsme jejich důvody. V zájmu veřejnosti jsme museli jednat rychle a tajně.“ „Ale proč? Když to bylo v zájmu veřejnosti.?“ „Muselo to být. Muselo to být tajně, protože, zaprvé, vědečtí pracovníci Helicalu vlastnili jenom asi patnáct procent společnosti. Zbytek patřil společníkům z finančních a průmyslových kruhů. Byli bychom museli koupit celou společnost; a jestliže měla vyhlídku na produkt, jako je Omega, stálo by to miliardy. Takhle stačilo vypořádat se jenom s týmem výzkumníků. A víš co, stálo to míň než dvě F-šestnáctky.“ Ford se ušklíbl.

„Povídals, že s penězi to nemá co dělat.“ „Prosím tě, Marcusi, ani federální vláda nemůže utratit miliardu dolarů bez vysvětlení. Existence Omegy by se dostala na veřejnost, a co myslíš, jak dlouho by trvalo, než bychom byli donuceni ji dát do užívání? Nějaké dítě má přijít o ledvinu, o oko, o přední zuby, nebo nemůže v noci spát, protože ho bolí ouško. Copak to nechápeš? Mediální kampaně, tisíce telefonů, plačící rodiče v televizních reportážích a tak dále. A co myslíš, jak dlouho by trvalo, než by se toho chytli politici?“ „Ale kdyby se to regulovalo.“

„Ne!“ West se ovládl. „Jak to jednou pustíme z ruky, je konec. Lítají v tom velký peníze a spousta zájmů. Nikdy se nám nepodařilo získat kontrolu nad obchodem s narkotiky. Jak si myslíš, že bychom mohli udržet kontrolu nad tímhle? Začne to tím, že použiješ Omegu při kdejaké lokální epidemii, a do dvou let koupíš její napodobeninu na černým trhu kdekoli od Bangkoku po Tijuanu.“ Ford mlčel. Všechno, co West řekl, mělo hlavu a patu. Souhlasilo to s tím, jak to odhadoval a jak to cítil on sám. Ale to utajování, to klamání, to nemohlo být správné. Nemůže být správné, když se nechávají lidé umírat.

„Já neříkám, Marcusi, že to musí zůstat v tajnosti navždycky. To nikdo neříká. Ale my se teď dostáváme do nové éry, medicína se dostává do nové éry. A nevíme, co nás čeká. Vzpomeň si na pandemii chřipky v roce 1918. Během pěti měsíců obletěla celou planetu. A to ještě neexistovala letecká doprava. Podlehlo jí dvacet milionů lidí, půl milionu jenom tady v Americe. A teď si vem, proboha, tuberkulózu, spálu, spalničky! To všechno potenciálně hrozí novou epidemií. Kdyby k tomu došlo, potřebujeme něco, čím to zastavíme, něco, co ještě účinkuje. Omega je naše poslední naděje. To znamená, že s ní musíme zacházet jako se zbraní, která je posledním východiskem. Pro mezní situace.“ Ford si založil ruce. „Mezní situace, jako je například Edward Turnbull?“ West klidně přikývl. Přijal to jako útok, se kterým počítal.

„A co bys čekal?“ vzdychl a opřel se o hranu stolu. „Že se otočím zády ke svému vlastnímu synovci? Jedinému synu své sestry? Kdybych byl měl sebemenší pochybnost, že to neudržím v tajnosti, to by bylo jiné, ale.“ „Tvůj synovec je ve stejně mezní situaci jako moji pacienti. Jaký je v tom rozdíl?“ ,,Je v tom rozdíl. Já.“

„Jasně, mezi bohatým a chudým, černým a bílým je velkej rozdíl. Proto je tu Omega, co? Aby sloužila jako záchranná síť pro báječný lidi z Beverly Hills!“ West se opřel lokty o stůl a zabořil si prsty do vlasů.

„Ne, Marcusi, tak to není. Určili jsme si přesná pravidla, kdy se smí Omega použít. Všichni na to přistoupili, shodli se na tom, uzavřeli jsme dohodu. Ten lék se smí použít jen za určitých okolností.“ Už zase ta dohoda. Pokaždé, když to slovo slyšel, musel si vzpomenout na Nováka. Ten taky, stejně jako West, tvrdil, že je na jeho straně. Ale než mu mohl povědět, co ví, někdo ho umlčel. Proto ho zabili? Celou dobu si myslel, že příčinou jeho smrti byly peníze, ale West mu právě vysvětlil, že tu jde o víc.

„Proto byl. Proto zabili Nováka? Protože pochopil, co se děje v Jihocentrální čtvrti, v centru a v celém městě a chtěl tu dohodu revidovat? Že je to tak? Protože se domníval, že okolnosti mu už dávají právo Omegu použít. Vždyť to tak Griffen řekl.“ „Griffen?“

Teď se mu otevřely oči, bylo to jasné: proto musel Novák zemřít, a Scott Griffen také. Zatočila se mu hlava, dělalo se mu zle.

„Chtěl tu dohodu revidovat, jenomže tobě a tvejm kamarádíčkům nezáleželo na tom, že tady umírají lidi. To nehrálo roli. Proboha. Proboha živýho. Polekali jste se, že to zveřejní. Vždyť to byl jeho objev! Jeho a Griffenův. Oni dva to znali tak, že to mohli sami vyrábět. Mohli s tím jít do Apexu, nebo do Sternu.“ West potřásl hlavou.

„Proboha, Marcusi, tohle je všechno.“ zbledl, oči se mu podlily krví a pod paží měl vlhké skvrny od potu. „Já nevím, s čím si Novák zahrával, a ani mě to nezajímá. Abys věděl, poslední dobou už mu trochu harašilo v hlavě a je možné, že se chtěl nějak domluvit s Griffenem. Ani bych se nedivil. Vždyť tu jde o biliony, a kvůli tomu by mohl vraždit ledakdo, ne jenom Apex nebo Stern. Obchod, to je přece jen pokračování války jinými prostředky. Toho sis ještě nevšiml?“ „A co tím chceš říct, Marshalle? Že moje dcera má umřít kvůli. Kvůli ty vaší posraný dohodě?“ West vzal znovu do ruky lahvičku, zadíval se na ni a zase ji postavil zpátky.

„Ne, to by. Nejsme přece netvoři, Marcusi. Udělali jsme jednu výjimku; můžeme udělat dvě.“ Poprvé se podíval Fordovi do očí, jestli to na něj zapůsobilo. „Ale nenechám tě, aby sis to odsud odnesl jen tak v kapse; přinejmenším tě nepustím samotného. Mimo jiné to může být i nebezpečné. To, co se stalo Novákovi, se může zrovna tak dobře stát i tobě.“ Dají mu Omegu. Ford si to chvíli v duchu probíral. Koupí si jeho mlčení za Sunnyin život. Věděl, že za to bude muset zaplatit a že bude platit zradou.

„Jak to? Ty mi nevěříš, Marshalle?“

„Jistěže věřím.“ West vstal a sáhl po saku. „Tak jako tys věřil Helen Wrayové. Tadyhle Denman pojede s tebou do nemocnice a Omegu nespustí s očí. Až bude Sunny v pořádku, odnese si zbytek, a jako by se nic nedělo. Musíš mi na to dát své slovo.“ „A co zdravotní personál? Doktor Lee, ošetřovatelky? Budou jí přece ten lék dávat.“ „Ne, nebudou. Ty jí ho budeš dávat. Tvoje odvolání se zruší, to já zařídím.“ „Ale jsou tam další. Další, co umírají. Někteří jsou moji pacienti. Ksakru, Marshalle, jsou tam i děti. Nemůžu jenom. Jsem doktor, je to má povinnost.“ „Je mi líto, Marcusi, ale to si nemůžeme dovolit. Vysvětlil jsem ti, jak to je. Všechno jsem ti vysvětlil. Teď už víš nebo to pochopíš, až o tom budeš chvíli v klidu přemýšlet že to, co jsem ti řekl, sedí. Prostě je toho moc v sázce. A nemůžeme dělat, co bychom chtěli.“ Ford se díval k zemi. Neměl už sílu se dohadovat. Byl úplně vyčerpaný.

„Nemůžeš zachránit vždycky všechny. Tos chtěl asi říct, Marshalle?“ West si oblékl sako a hleděl, aby už měl ten handl za sebou.

„Ale můžeme zachránit tvou dceru. Můžeme zachránit tvou dceru.“ Vstal a podíval se na Forda.

„Dohodneme se?“ zeptal se.

Čekal na Fordovu odpověď. A Ford už věděl, co odpoví.

Odcházeli podél ordinací ven, kde se právě z dodávky vykládaly potraviny. Westův mercedes byl skromně zaparkovaný v rohu a málem tam blokoval modrý pontiac. Bylo už osm pryč a byla tma.

„Chtěl bych, abys jel s panem Denmanem,“ ukázal West na svého muže, který ukládal do kufru pontiaku kufřík. „Zařídím, aby ti tvé auto někdo přivezl.“ Ford se zastavil.

„O co jde?“ zeptal se West.

„Proč bych nemohl.“

„Přece si nemyslíš, že tě nechám s tímhle jet samotného.“ Přistoupil těsně k Fordovi, až bylo cítit jeho dech, osvěžovaný sprejem.

„Neblázni, Marcusi. Nejsme Cosa Nostra, propánakrále.“ Ford se díval, jak Denman nastoupil do pontiaku. Zapnul světla a začal opatrně couvat.

„Nezapomeň, jak riskuju,“ dodal West. „Doufám, že si to uvědomuješ. Každý by to neudělal.“

Ford se díval na pontiac, který k nim pomalu couval a zaléval je červeným světlem.

„Jak jsem řekl,“ doplnil ještě, „uzavřeli jsme dohodu.“ Naposledy pohlédl na Forda a vracel se k nemocnici.

„Ozvu se ti,“ poznamenal cestou.

Pontiac se prodíral úzkou škvírou a byl už jen pár desítek centimetrů od Forda. Na zadním nárazníku měl nalepený nápis: KDYŽ SE TI ZDÁ VZDĚLÁNÍ MOC DRAHÉ, ZŮSTAŇ BLBÝ. Denman vystrčil hlavu z okna.

„Je to tam dobrý?“ zeptal se.

Ford neodpovídal. Usilovně vzpomínal, kde už ten nápis viděl, i s tím rozbitým pravým zadním světlem, kde viděl ten modrý pontiac. Zdálo se mu, že to je důležité. Že na to musí přijít.

„Povídám, je to dobrý?“

A konečně si vzpomněl: u Griffena! Co tam taková vazba jako Denman mohla dělat, když ne.? „Moment, počkejte!“ zařval Ford a zvedl ruku. Srdce mu bušilo o závod. Kradmo se ohlédl k budově; West už byl pryč.

Denman šlápl na brzdu. „Co je?“

„Máte. Vypadá to, že vám teče olej,“ řekl Ford a bleskově uvažoval. „A pořádně.“ „Olej? Tam vzadu?“

„Někdo do vás narazil?“ zeptal se Ford a sehnul se k zadnímu světlu.

Denman netrpělivě trhl rychlostní pákou do polohy parkování.

„To se mi nezdá.“

Chtěl vystoupit, aby se podíval, jednu nohu už měl venku. Ford se prudce vrhl na dveře.

„Do prdele!“

Denman zařval, nohu a ruku měl uskřípnutou ve dveřích. Snažil se je vytáhnout, s obličejem přitisknutým na sklo.

„Ty pacholku!“

Volnou rukou šmátral do saka. Ford odtáhl dvířka a znovu je prudce přirazil. Denman zavyl bolestí. Uskřípnutou rukou se pokoušel chňapnout Fordův obličej, zaryl se mu nehty do tváří, chtěl se dostat k očím. Ford otevřel dveře dokořán, chytil Denmana pod krkem a vytáhl ho ven silou, jakou by u sebe nečekal. Denman se skulil na zem a dávil se.

Ozvaly se kroky, křik. Ječivé houkání sirény. Po straně domu se rozsvítila světla. Poplach spustil jeden z těch lidí od kuchyně, mládenec v bílém overalu. Koukal jako omráčený, co to tam ten blázen dělá. A pak k němu utíkali další, ti chlapi v modrých bundách a ten v tom obleku.

Ford skočil do pontiaku a šlápl na plyn. Pokropil několik luxusních vozů štěrkem a jen tak tak se vyhnul sanitce, která právě přijížděla. Proklouzl zavírající se bránou na silnici a ještě chvíli za sebou slyšel řev.

„Sakra!“

Gloria Tyrellová se podívala na své bílé plátěnky bělostné plátěnky, celé polité horkou čokoládou a pak na člověka, který tak prudce otevřel dveře na pediatrickou jednotku intenzivní péče, že jí ten nápoj málem vyrazil z ruky.

„Co to tu vyvádíte, pane?“

„Promiňte, sestři, doufám, že. Můžu vám.?“ „To bude.“ Gloria odtáhla ruku s plastikovým pohárkem z jeho dosahu, „.dobrý, děkuju. Jen jste mi zničil pracovní boty, jinak nic. Řeknete mi, co tu pohledáváte? Nebo mám zavolat bezpečnostní službu?“ Muž se nepříjemně usmál a ukázal jí průkazku, na níž byla jeho fotografie s vlasy na ježka. Gloria si pozorně prohlédla pevná ústa a ostrý malý nos. Souhlasilo to.

„Detektiv Samuel Dorsey, sestro.“

„Tyrellová.“

„Jsem z okresní policie. Oddělení vražd.“ Gloria si dala ruce v bok.

„Vraždy? Traumatologie je zavřená, jestli hledáte nějaký vandráky.“ „Ne, já bych si rád promluvil s panem doktorem Marcusem Fordem.“ Ohlédl se a ukázal na staršího muže s knírem, který se blížil chodbou.

„Chtěl bych mu se svým kolegou, seržantem Ruddockem, položit pár otázeček.“ „Ale proč jste přišli sem?“ zeptala se Gloria.

Dorsey se zatvářil tázavě.

„Copak nevíte, že ho odvolali?“ pozvedla Gloria obočí.

Přistoupil k nim Ruddock a ukázal jí také průkazku.

„Pan doktor Ford tu není?“

Gloria se na něj podívala.

„Tady nepracuje.“

Ruddock viděl, že Dorsey si zase jednou odradil civilistu. Na to měl tedy talent.

„Dozvěděli jsme se, že tady má dcerku,“ zasáhl do hovoru a snažil se, co mohl, aby vypadal jako dobromyslný strejda. „Děvčátko, které je těžce nemocné.“ Gloria přikývla.

„To ano. Zítra hned ráno ji budou operovat.“ „Mysleli jsme, že doktora Forda zastihneme doma, ale nebyl tam,“ pokračoval Ruddock. „Tak jsme si řekli, že šel asi sem za ní na návštěvu.“ „To nevím. Já jsem ho viděla naposledy ráno.“ Gloria ukázala na pohárek.

„Tohle zrovna nesu k jeho dcerce do pokoje. Má tam návštěvu, ale pan doktor Ford to není.“ „Nevadilo by vám, kdybychom šli s vámi, sestro?“ zeptal se Ruddock.

Gloria přikývla, otočila se a s okázalou důstojností je vedla k izolačním pokojům.

Když došli k Sunnyiným dveřím, obrátila se k nim.

„Jestli chcete dovnitř, musíte si vzít masky. Jsou tu přísná protiinfekční opatření.“ A podívala se na Dorseyho tak, že bylo jasné, kdo by tady mohl roznášet infekce.

„Jak si přejete,“ souhlasil Ruddock.

„Já zatím předám to, co zbylo tady v tom kelímku.“ Otočila se a otevřela dveře. Ruddock zahlédl mladou ženu, sedící vedle respirátoru. Měla na sobě šaty do kanceláře.

„Ona si bude popíjet čokoládu a my musíme mít masky?“ zasyčel Dorsey.

Ruddock ho konejšivě poplácal po rameni. Žena se otočila, aby si vzala nápoj. Byla uplakaná.

Bouřka propukla ve chvíli, kdy Ford přijížděl k Sunsetu. Blesky postupovaly k východu a pak se spustil déšť, příšerný liják, takže s námahou vyhlížel vozy před sebou. Když se zastavil na křižovatce, uvědomil si náhle bolest na palci pravé ruky. Nastavil ho proti světlu a viděl, že mu kolem nehtu zasychá krev. Zřejmě se to stalo, když se pral s Denmanem, ale ani si nevšiml, že by se byl zranil. Při pohledu na nehet si připomněl, jak se Denman zatvářil, když ho přirazil do dveří. Podíval se tak tvrdě, tak. Nenávistně. Bylo samozřejmě dost podezřelé, že se jeho pontiac vyskytoval u Griffenova domu a že tam byla vyhrabaná díra pod plotem; ale přesvědčující byl ten Denmanův pohled: zarytá, soustředěná, profesionální nenávist. Nebylo pochyb, Denman byl zabiják. Griffena zabil Denman. Nováka nejspíš taky. Ale proč? Proč potřeboval West zaměstnávat takového chlapa? Ze zamyšlení ho vytrhlo okolní troubení. Za mokrými skly viděl vzteklé tváře a zdvižené pěsti. Snažili se ho objíždět.

Vyjel na Sunset a odbočil vlevo; v zrcátku stále sledoval, jestli neuvidí Westa a jeho lidi, jak ho pronásledují. Jako už tolikrát v posledních týdnech měl pocit, že se zamotal do něčeho, co je nad jeho síly a co nechápe. Ať se zamyslel nad čímkoli z toho, co ho potkávalo Helen, Novák, Helical, West měl z toho jen chaotický zmatek protichůdných dojmů. A to, co se má stát teď, co musí zařídit, aby se stalo, to nebylo o nic jednodušší. Musí se dostat k Sunny. Musí všechno říct Allenovi a Leeovi. Všechno, co se dozvěděl o novém léku.

Omega. Pohlédl na lahvičku, kterou měl na klíně. Napadlo ho, že o jejím působení na patogenní bakterie neví skoro nic a o vedlejších vlivech na lidský organismus taky ne. Ale byl tu Edward Turnbull. Živoucí důkaz, že lék zabírá. Clostridium botulinum a Clostridium perfringens nejsou od sebe na míle vzdáleny a West charakterizoval Omegu jako účinnou zbraň, která zasáhne širokou škálu nemocí. Mladý Turnbull mu řekl, že bere tři pilulky denně. Dá Sunny totéž a bude sledovat, jak se zlepšuje.

Přes pochybnosti a obavy ho představa uzdravující se Sunny nadnášela. Bude zdravá! Nebudou ji muset řezat. Projde tím vším nepoznamenána! Vyjel na nájezd k dálnici San Diego a bez ohledu na prudký nárazový vítr se okamžitě přesunul do nejrychlejšího proudu.

O tři auta za ním udělal totéž tmavomodrý mercedes.

„Možná nás viděl, když jsme parkovali u jeho domu,“ uvažoval Dorsey. „Uviděl černobílý auto a dupnul na pedál. Nejspíš je na cestě k letišti.“ „Když má jeho dcera jít na operaci?“ namítl Ruddock. „To pochybuju.“ Dorsey vyhlédl ven na řádku popelnic, osvětlených nouzovým světlem. Z děravého okapu se na ně lila voda.

„Koukni, jak leje,“ poznamenal. Otočil se k Ruddockovi s rukama v bok. „Heleď, třeba nepatří k takovejm těm pečlivejm tatíčkům. Jestli je namočenej v nějaký lumpárně.“ Ruddock se napil kávy a zamyšleně studoval své boty. Dorsey byl přesvědčen, že Ford je jejich člověk. Je pravda, že s oběma zločiny měl něco společného a zatím byl jediný, koho měli. V Novákově domě žádné hmatatelné důkazy nenašli, ale na Griffenově zahradě objevili spoustu jeho otisků prstů, vláken i otisků bot. Dorsey si byl jist, že tyhle důkazy povedou k obžalobě. Ruddock namítal, že by Ford sám asi těžko mohl utopit dospělého člověka ke všemu tam nebyly ani žádné známky zápasu a tak se Dorsey rozhodl, že měl společníka. Prameny zrzavých vlasů v bazénu pochopitelně nebyly Fordovy. To znamenalo, že tu ten pomocník byl. Z kořínků vlasů izolovali v laboratořích několik slušných vzorků DNA. Takže teď stačilo, aby Ford prozradil svého společníka a můžou tu kauzu uzavřít.

Pokud jde o motiv, vyspekuloval Dorsey mlhavou teorii o tom, že Ford jako šéf traumatologie ve Willowbrooku byl v úzkém styku s ulicí, s vandráky, černochy a dealery v Jihocentrální čtvrti, a byl tedy ideálním prostředníkem pro produkty, které dodával Novák nebo Griffen. Když člověk tuhle teorii přijme, stačí, když si představí, že se někde něco zadrhlo jak se to ve světě narkotik stává a je tu motiv, aby Ford umlčel dodavatele. Dorsey tuhle teorii rozhodil do gangů a mezi narkomany, ale zatím na to nikdo nezareagoval.

Ruddock si seškrábl kousek bláta ze špičky pravé boty. Do jisté míry to mělo hlavu a patu, ale jenom do jisté míry. Ford mu ovšem byl podezřelý. Především bylo záhadou, proč se takhle kvalifikovaný bílý doktor zahrabal ve veřejném špitále v Jihocentrální čtvrti člověk se opravdu musí ptát proč. Ale neuměl si toho chlápka představit jako nelítostného vraha. Mimoto Dorsey neustále operoval se smrtí Raymonda Dennyho; Ford jej podle něho nechal zemřít, protože je na straně černochů, a tedy zákonitě proti policajtům. Ruddockovi se zdálo, že jeho kolega to bere jako obvykle trochu moc osobně.

Dorsey přistoupil ke dveřím a vyhlédl do prázdné chodby. Sestra je odvedla sem do přízemí, kde byl klid, a řekla jim, aby tu počkali, než je zavolá. Jakmile se Ford objeví, oznámí jim to.

„Kam nás to strčila?“ zeptal se Dorsey spíš pro sebe.

Ruddock pokrčil rameny.

„Příjem pacientů, povídala. Někde poblíž příjmu poblíž pohotovostního oddělení. Určitě je to tu lepší než v čekárně s těma černochama.“ Dorsey něco zamumlal a vstrčil ruku do saka. Ruddock věděl, že si sáhl na pistoli. Dělal to vždycky, když byli v terénu; jako by ho tam něco bolelo a musel se toho pořád dotýkat.

„No jo, to asi jo,“ zahučel.

S očima na rozbitém zadním světle pontiaku se Denman přesunul do středního pruhu a přidal plyn.

„Nenalepte se na něj,“ poznamenal West. „Jestli nás uvidí, zpanikaří a budeme ho honit po celém městě.“ Denman mrkl do zpětného zrcátka na bledého Westa. Nadechl se a zkroutil se bolestí. Ten hajzl doktor mu zlomil žebro; tím si byl jist.

„Měli jsme ho vyřídit hned tam nahoře,“ zavrčel.

West podrážděně vzdychl.

„Propána, copak vy, lidi, neumíte nic jiného, než zabíjet?“ „Mám v kufru vápno. Mohli jsme ho vodvízt za kopce do pouště Mojave, místo abychom se za ním hnali do centra.“ „Nehnali bychom se za ním, kdybyste ho byl nevystrašil.“ Denman sevřel volant, až ho to zabolelo. To nesnášel, když měl někdo připomínky k tomu, co dělá. Hlavně někdo, kdo nemá tušení, co je to práce v terénu. Dělal svou práci dobře a lidi vyděsil jen tehdy, když je vyděsit chtěl jako toho Griffena, že mu uřízne ruku; až se z toho ten prďola pochcal.

„Už jsem vám říkal, že já ho nevystrašil. Musel něco vidět.“ „To asi. Jako třeba ten kanón, co nosíte v podpaží.“ Denman zavrtěl hlavou a sevřel rty. Nevzal si dokonce ani pětačtyřicítku, aby se mu nenadouvalo sako.

„Násilí už můžete nechat stranou,“ řekl West smířlivěji. „Ford není nebezpečný. Neví toho tolik, aby nás mohl poškodit. Neví, jak se to vyrábí. To je podstatné.“ „Víte to jistě?“

„Podívejte, on chce jenom zachránit svou dceru. A k tomu potřebuje nás.“ Denman se krátce zasmál a sáhl si na bolavý hrudník.

„Já tomu nevěřím, že to dodrží. Dyť je to blbec.“ „Je dost inteligentní na to, aby věděl, že naši dohodu nemůže porušit,“ namítl West. „A to je důležité.“ „A co když není? Co když nic dodržet nechce?“ West chvíli mlčel. Denman pohlédl znovu do zrcátka. Viděl bledou tvář z profilu. Mocný muž přemýšlel, zpytoval svou duši, co je správně a co špatně. Zasmušilej blbec. Pak otočil hlavu zpět a podíval se mu v zrcátku do očí. „V tom případě byste musel své vápno použít,“ prohlásil.

Dorsey se podíval na hodinky.

„Já teda nevím,“ zauvažoval. „Myslíš, že jí můžeme věřit?“ Ruddock sledoval u okna bouřku. Otočil se a taky se podíval na hodinky. Byli tu už čtyřicet minut.

„Koukni, třeba je v tom taky namočená,“ nadhodil Dorsey. „Jak můžeme vědět, jestli tu Ford už nebyl a zase nevypad?“ Ruddock se podíval na zardělý obličej svého kolegy, znovu pohlédl na hodinky a snažil se něco vymyslet.

„Měli jsme zůstal sedět na parkovišti,“ pokračoval Dorsey, „a chytit ho za límec hned u vchodu.“ „Jdi do háje,“ zareagoval Ruddock. „Mám toho po krk, koukat se, jak poskakuješ sem a tam. To už je lepší čekat nahoře.“ Opustili místnost a šli chodbou k výtahům, z nichž jeden nefungoval. Dorsey zmáčkl knoflík a ustoupil. Ruddock ho sledoval, jak zároveň vsunul ruku pod klopu. Doufal, že má tu pistoli aspoň zajištěnou.

„Hele, není ti nic, Same?“ Dorsey sebou jen podrážděně trhl. „Vypadáš drobet vyjukaně.“ „Co by,“ zahučel Dorsey. „Nemám rád špitály, no.“ Ford vešel do nemocnice hlavním vchodem. Obvyklý chumel vyplašeného příbuzenstva narostl o lidi z ulic Jihocentrální čtvrti všelijaké mrzáky, narkomany a pomatence bez přístřeší kteří se tu schovávali před bouřkou. Třímali polámané deštníky nebo cáry igelitu, doufali, že si jich někdo všimne, nebo naopak, že se tu nenápadně schovají; stáli v loužích vody a zatuchle páchli chudobou a nedostatkem hygieny.

Několik hlav se za ním otočilo. Lišil se od nich tím, že měl svůj cíl, že věděl, za čím jde rozhodně ne svým opuchlým rtem a uválenými šaty. Za tu chvilku, než sem doběhl od auta, promokl na kůži.

Cestou do druhého patra si prohlížel poraněný palec. Nehet už skoro zčernal a bolelo to jako čert. Také si všiml, že má roztržený rukáv saka. Na to, jak asi vypadá v obličeji, radši ani nemyslel.

První známou tváří na pediatrické jednotce intenzivní péče byla Gloria. Mluvila s nějakou sestrou, která třímala haldu špinavého prádla. Všimla si ho, až když se jí dotkl.

„Proboha! Co se vám stalo?“

„Kde je Lee?“

Glorii to tak omráčilo, že nemohla chvíli ani promluvit. Jen gestem odehnala druhou sestru.

„Prokrista, Glorie, kde je Lee?“

Naklonila se k němu se spikleneckým výrazem.

„Hledají vás tu dva detektivové z oddělení vražd.“ Ford si přiložil hřbet ruky na oteklý ret. Musel se usmát tomu, jak se Gloria tvářila.

„To je dobrý, Glorio, nikoho jsem nezabil. Aspoň zatím ne.“ „Tak co jste.“

„Podívejte se.“

Otevřel lahvičku s pilulkami a ukázal jí její obsah.

„Dobře si to prohlídněte, Glorio.“

„Co?“

„Musím to dát Sunny. To bude konec našeho trápení.“ Gloria otevřela ústa. Ustoupila o krok a dívala se na něj jako na blázna.

„Rozumíte, tohle ji uzdraví.“

Gloria mu opatrně vzala lahvičku z ruky.

„To je midrin,“ řekla bezbarvě.

Ford zamrkal. Chňapnul po lahvičce. Vysypal si několik pilulek na třesoucí se ruku. Nevěřícně zíral na nápadně růžovožlutá analgetika.

„Já to ne.“

Vybavil si Edwarda Turnbulla. Řekl mu, že to bere třikrát denně. Chtěl ho podvést? Pak si uvědomil, že ten chlapec přece nerozezná, co je analgetikum a co antibiotikum. Ten chlapec to od sebe nerozezná. Ford sevřel ruku v pěst. Ve snaze dostat se k tomu, v nadšení, že má v ruce lék, který zachrání Sunny život, vůbec neviděl, co to drží. Vysypal si pastilky na dlaň, koukal na ně, ale neviděl je.

„Pane doktore? Co je vám?“

„Ach, proboha, Glorio!“

Ozval se její pager. S očima upřenýma na Forda se chopila nejbližšího telefonu a vyťukala číslo do centrály.

„Pediatrie, Tyrellová.“

Zdeptaný Ford zíral nepřítomně do prázdna, ruce mu poklesly, nepotřebný medikament se sypal na zem. Chvíli mu trvalo, než pochopil, že Gloria na něj kývá a podává mu telefon.

Přiložil ho nepřítomně k uchu.

„Marcusi! Marcusi, jsi tam?“

Byl to West.

„Marcusi, já myslel, že jsme se dohodli.“ Vztek mu zaplavil hrdlo. Nebyl schopen promluvit. Měl chuť chytit Westa pod krkem. Zabít ho holýma rukama. Sevřít a zmáčknout tomu podvodníkovi ten jeho prolhaný kejhák.

„Haló! Marcusi!“

„Nedohodli jsme se.“ Ford se nadechl. Měl tak stažený krk, až to zabolelo. „Nedohodli jsme se na analgetiku.“ West chvíli mlčel.

„Marcusi, ty jsi ukradl tu lahvičku. Já jsem neřekl, že je to ten lék.“ „Ale nechals mě, abych si myslel.“

„Ano, nechal, protože se mi to hodilo. Poskytlo mi to výhodu. Teď ti dám ten skutečný lék. Nejsou to pilulky, je to sérum. Můžeš ho podávat intravenózně, nebo v injekcích. Jak budeš potřebovat.“ Teď si Ford uvědomil, že mladý Turnbull měl infuzi. Opřel se o zeď a přitiskl si zraněnou ruku k očím. V těch hadičkách nebyl solný roztok. Byla to Omega. Stál na pár kroků od záchrany pro Sunny a žmoulal v dlani analgetikum.

„Chtěl jsem naši dohodu dodržet,“ pokračoval West. „Denman dal ten medikament do auta. Do kufru. Víš, kdo je Denman? Ten člověk, kterýmu jsi namlátil.“ „Cože?“

„Marcusi, bylo to v kufru. Ještě pořád to tam je, ale ne díky tobě. Měl bys zamykat auto. Hlavně v místech, jako je tohle.“ Nechal klíček v zapalování.

„Denman je vrah,“ řekl Ford, ale bez zvláštního důrazu. Byl zmatený, nebylo mu dost jasné, jak se zachovat.

„Člověče, ty nic nevíš. Nemáš zdání, co.“ „Je to vrah. Zabil Griffena.“

„Poslyš,“ West si zřejmě dal telefon blíž k ústům, mluvil šeptem, „on je ledacos, ale byl mi se vším důrazem doporučen. A já nemůžu vždycky. Člověk si vždycky nevybírá lidi, se kterými pracuje. Už jsem ti vysvětloval, že v téhle věci nejsem svobodný. Je tak. Významná, pro naši zemi, pro celý svět. Přísahám ti, že s násilnostmi jsem nikdy nesouhlasil. Jenomže tahle situace. Tady se všechno zkomplikovalo.“ Ford zavřel oči, dělalo se mu špatně.

„To je mi vážně líto, Marshalle. Je mi líto, jak máš komplikovaný život. Můj život. Život Sunny. Je docela jednoduchý. Ona vlastně.“ „Marcusi, ty mě neposloucháš. Mám tady ten lék. Rozumíš? Mám ten lék u sebe. Pro Sunny ještě není pozdě. Jsem tady venku na parkovišti. Můžeme tu dohodu naplnit.“ Ford se podíval na Glorii. Nehýbala se z místa.

„Vážně? Ty to riskneš, Marshalle?“

„Jak jsem řekl. Jak jsem už řekl, Marcusi, nejsme nestvůry. Když to dáme Sunny, na věci to nic nezmění. Význam Omegy by se oslabil jen tehdy, kdyby se začala masově vyrábět. K čemu by došlo pak, to je ti jasné.“ „Tak co teda.“

„Dáme ti Omegu za.“

„Za to, že budu zticha.“

„Za to, že nás necháš nakládat s celou záležitostí, jak je třeba.“ Ford znovu pohlédl na Glorii.

„A co když je to zase jenom podraz? Co když mě zabijete?“ Gloria si dala ruku k ústům.

„Proč bychom to dělali?“

„Co já vím? Protože je to jednodušší. Snadnější. Míň komplikovaný.“

„Marcusi, je to docela prostá dohoda. Koupím si tvé mlčení za léčbu. Vím, že nebudeš hazardovat se Sunnyiným životem; ani teď, ani později.“ Fordovi se naježily vlasy.

„Co to znamená později? Ty mi vyhrožuješ, Marshalle? Vyhrožuješ mé dceři?“ „Já jenom. Já ti jenom říkám jak to je, že musíš brát v úvahu, jací lidé. Jací agenti jsou do toho zapojeni.“ „Agenti?“

„Mám ti to hláskovat? Uvědom si, prosím tě, souvislosti. Uvědom si, jak to ve světě chodí. Ty sis snad myslel, že Denmana platí zdravotní odbor?“ „Aha. Myslím, že chápu. Takže když pánbůh dá, taky ho může někdo odstranit, že?“ „Prokrista, Marcusi. Máme příležitost tu věc použít k něčemu dobrému. Tak toho využijme.“ Ford zavřel oči. Neměl na vybranou.

„Je pontiac tam, kde jsem ho nechal?“ Ani nezavěsil telefon. Gloria s rukou stále na ústech se za ním dívala, jak utíká chodbou. Pak vzala bimbající sluchátko a vyťukala číslo na příjem pacientů. S bušícím srdcem poslouchala, jak to vyzvání. Ukázala tomu staršímu policistovi telefon, na který mu zavolá. Měli čekat hned ve vedlejší místnosti. Ale nebyli tam. Zavěsila a vydala se k výtahům.

Forda překvapilo, že West čekal venku na otevřeném prostranství a jako ochranu proti dešti měl jen výtisk LA Times, který si držel nad hlavou. Stál pod rozbitým pouličním světlem a skoro mu nebylo vidět do obličeje. Když se Ford nějakých deset metrů před ním zastavil, dal noviny dolů.

„To jsme si vybrali pěkný místo na schůzku,“ křikl na něj.

Ford přejížděl očima řady prázdných aut. Moc toho neviděl, déšť mu švihal do obličeje.

„Všechno je v pořádku,“ zvolal West, odhodil noviny a ukázal prázdné ruce.

„Tak kde to je?“ ptal se Ford.

„Platí naše dohoda, Marcusi?“

Ford si shrábl vlasy z čela a popošel pár kroků. Vítr fičel a burácel; kdyby se k němu někdo plížil, ani by ho neslyšel. Instinktivně se ohlédl za sebe.

„Ty máš v ruce všechny trumfy, Marshalle.“ West se stále nehýbal z místa.

„Je to tady,“ ukázal na pontiac, „je to pořád tady v kufru.“ Ford se pozorně podíval na auto.

„Proč to nevyneseš na světlo?“

West se usmál.

„Nehraj si se mnou, Marcusi. Riskuju už dost, že jsem sem přijel.“ Ford přistoupil k autu a podíval se dovnitř. Nic tam neviděl.

„Kde je tvá gorila?“

Ford ustoupil kousek stranou, pod nohama mu zakřupalo rozbité sklo.

„Kde myslíš? Šel si dát na kliniku zafačovat žebro.“ Ford se podíval nahoru na svítilnu. Nebyla to jen spálená žárovka, lampa byla roztříštěná. West sledoval jeho pohled a potřásl hlavou.

„Tohle je divoký místo,“ prohlásil. „Pamatuješ na naše mládí? Jaký to bylo?“ „Jasně, že se pamatuju. Vražda Sharon Tateový. Atentát na Kennedyho. Napalm. Tuhle nemocnici postavili po bouřích ve Wattsu. O moc lepší to nebylo.“ West se usmál.

„Jo, ale měli jsme svou hvězdu Doris Dayovou.“ Zvedl ruce jako při zatýkání, šel k autu a naklonil se do kufru. Ford zatajil dech. Teď to přijde. Srdce mu bušilo až v krku, zatímco se West štrachal v kufru. Pak se narovnal s tužkovou baterkou v ruce; z nosu a z tváří mu stékal déšť.

„Tak pojď. Pojď a podívej se.“

Ford přikročil k autu. Zezadu se do něj opíral vítr. Všude po zemi bylo sklo. Neměl dojem, že by tu bylo, když sem přijel. Ale tolik spěchal, že si toho nemusel všimnout.

A pak to spatřil.

Tři skleněné lahvičky, zasazené do černého polystyrenu, uložené v rozměrném kufříku. West mu na ně svítil baterkou. Sérum mělo jemně nažloutlou barvu.

„Čtyřicet mililitrů denně,“ sděloval poklidně West. „To stačí. Nedráždí cévy, nenechává žádné dlouhodobé vedlejší následky. A pokud víme, je stoprocentně účinná. Patogeny, na kterých jsme ji testovali a testovali jsme ji na pořádně zdatných organismech ukázaly nulovou citlivost. Koukáš na ně. Jsou jak rybičky a v tu chvíli ztuhnou. Jako když na ně hodíš deku. Jako kdybys.“ podíval se na Forda, „jako kdybys je zaklel. Nestačí se ani otřepat.“ Ford hleděl na lék. Měl nutkání popadnout ho a prchat s ním, dostat ho jakýmkoli způsobem do nemocnice. Pak se podíval na Westa a uvědomil si, že ten se celá léta trápí otázkou, jak s ním naložit. Pozapomněl, že West je taky lékař, a viděl v něm jen politika; ale jak hleděl na Omegu, bylo v jeho výrazu něco víc, také pro něj mnoho znamenala.

„Já to ale pořád nechápu,“ řekl zamyšleně.

West stáhl obočí. V odrazech světel vypadal náhle starší.

„Co nechápeš?“

„Když je to tak účinné, jak říkáš. Potom. Potom je to všechno špatně. Tady jsou lidi.“ ukázal k nemocnici, „tady umírají lidi. V bolestech. Umírají a ty tu stojíš s medikamentem, který by je vyléčil.“ West zavřel oči a pak zaklapl kufřík.

„Marcusi, já myslím, že už jsem ti to vysvětlil dost jasně. Myslím, že.“ „Počkej, nechme stranou technické důsledky. Nechme stranou otázku rezistence. To všechno chápu. Z toho mám obavy stejně jako ty. Ale tohle. Tady jde o to, co je správné a co špatné. Já mluvím o tvé povinnosti, o naší povinnosti pomáhat.“ „Ty máš na mysli mou svatou povinnost, že nesmím uškodit svým pacientům? Tohle jsi myslel? Hippokratovu přísahu? O tom se tady bavíme?“ Ford sklopil oči.

„Když už jsi to řekl. Tak ano. Nebo pro tebe už nic neznamená? Neznamenala pro tebe nic, když jsi chodil na fakultu?

Podle svých možností a svého úsudku budu dbát o blaho svých pacientů a budu je chránit před tím, co působí záhubu a škodu.“ West potřásl hlavou.

„Byl jsi vždycky dobrý student, Marcusi. Koukejme, jak to ještě umíš. Ale mně se zdá, že Hippokrates mluví taky dost zeširoka o tom, že se svými pacienty nemáme smilnit a že jsme povinni chránit tajemství, které. Jak to přesně řekl?. Zachovat mlčení o všem, co se nehodí, aby se vypravovalo dále.“ Vzal kufřík a postavil ho.

„Ovšem Hippokrates nevěděl, co je to rezistence na antibiotika. A taky neměl ponětí, co je dynamika svobodného trhu a jeho neúprosné zákony. Kdyby je znal, díval by se na to stejně jako já.“ Trochu se naklonil a upřeně se na Forda zadíval.

„Ke komu mám teď bezprostřední odpovědnost, Marcusi? K těm několika lidem u vás v nemocnici, nebo k budoucímu lidstvu? Protože my tu možná mluvíme o posledních věcech. O Armageddonu.“ „Ale jdi, Marshalle.“

„Ty myslíš, že přeháním? Pusť na chvíli z hlavy bacily. Já mluvím o zhroucení sociálního pořádku. Umíš si představit, co tenhle novodobý mor udělá ve městě, jako je Los Angeles? Kolik vyvolá zloby, napětí, jakou výbušnou atmosféru? Tohle není Paříž čtrnáctýho století, kdy mohli poddajnou chátru ukonejšit a hodit jí zbytky ze svých bohatých stolů. Naše chudina je ozbrojená. Dovedeš si představit ty bouře, ten zmatek, ty požáry?“ „Ale Marshalle, co bude. Co se stane zítra. Vždycky to tak bylo. Vždycky jsme se museli spolehnout na svůj důvtip. Když opustíme ideály, zajdeme na to, končíme. Žijeme teď a tady. Nemůžeme zároveň kalkulovat s budoucností, nemůžeme lidi obětovat kvůli budoucnosti, o který nic nevíme.“ West vyndal kufřík z auta.

„VÍŠ ty co,“ setřel si vodu z očí. „Já bych sice rád pokračoval v tyhle povznášející debatě, ale čas.“ „To je právě ta potíž s tebou, Marshalle. Pánové jako ty neradi debatujou. Tahle debata se měla odehrávat před šesti lety v Kongresu. Lidi mají právo vědět, co se děje. Měli jste Kongresu předložit požadavek na regulovanou distribuci. To je místo, kde se to mělo odehrávat. Ne pokoutně na temným parkovišti. Ale tys to neudělal. A víš proč?“ West zatnul zuby. Začínal ztrácet trpělivost.

„Protože nevěříš lidem. Nevěříš, že by se mohli rozhodnout správně.“ West se suše a odmítavě zasmál.

„To máš teda pravdu. Nezapomeň, že jsem politik. Že do toho vidím. Jestli si myslíš, že Kongres je demokratický fórum, tak jsi ještě větší cvok, než jsem čekal. Kongres je místo, kde se zájmový skupiny rvou o to, jak se dohodnout. Tisk a lobbisti všeho druhu zbrojaři, zemědělci, výrobci alkoholu, ekologové. Jakou bychom měli naději proti farmaceutickým gigantům, jako jsou Stern, Apex nebo Kempf? Ujišťuju tě, že žádnou.“ Zvedl kufřík, ale Ford se nepohnul, aby si jej vzal.

„Takže ty děláš politiku pěkně ze svýho teplýho hnízdečka,“ vyrazil na Westa. „Jako. Jako politici, co hlasujou pro válku z atomovýho krytu.“ West spustil kufřík podle těla, potřásl hlavou a usmál se. A pak se rozesmál, pořád vrtěl hlavou a díval se na Forda jako na největšího blázna na světě. Ford se nahrbil. Chvíli si namlouval, že West bude na jeho straně, že může apelovat na jeho mravní zásady. Ale bylo to marné.

„Promiň, Marcusi, ale.“ West se pořád ještě bavil, „víš ty vůbec, co se z tebe stalo? Co z tebe udělala ta práce tady? Radikála. Jsi střelenej radikální cvok. Bejval jsi liberální cvok, ale teď. A přitom si myslíš, že jsi normální průměrnej občánek. Průměrnej solidní chlap. Jenže ty se suneš na okraj, mezi vandráky a feťáky. Uvědomuješ si to?“ Ford se díval na rozesmátého Westa a najednou se v něm něco zlomilo. Bez dalšího uvažování hmátl po kufříku, chňapl po Westově sevřené ruce, ucítil jeho deštěm zvlhlou kůži na kloubech, snubní prstýnek, a kufřík mu vytrhl; teď byl jeho.

Udělal krok. A ztuhl. Stál tam Denman se svou osmatřicítkou. Promočené šaty měl celé od bláta, jako by se opravdu vynořil ze země. Procedil mezi zuby: „Polož tu aktovku, ty blbče zasranej.“ West se opíral o auto a třel si ruku.

„Jseš prdlej cvok,“ pronesl znechuceně, „vedeš blbý kecy o morálce, a zatím necháváš svý dítě umírat tady v ty posraný díře.“ Ford ustupoval s aktovkou přitisknutou k hrudi.

„To teda ne.“ řekl to bezděky, jako by za něj promluvil někdo jiný. „Tohle ti nepatří.“ Denman zamířil.

„Stůjte, pane doktore.“

Ale Ford už neměl na vybranou. Ustupoval krok za krokem, protože si to musel odnést, musel to dát Sunny.

Denman vystřelil.

Forda to odhodilo zpátky, ucítil prudkou bolest v prsou. Klesl na kolena, před očima se mu dělaly rudé mžitky. Jak padal, zvedal aktovku, jako by ji někomu nad sebou podával. Denman vystřelil podruhé.

Detektiv Samuel Dorsey se po prvním výstřelu otočil; mžoural do lijáku a při druhém výstřelu zahlédl záblesk z hlavně. Vytáhl svou pistoli a rozběhl se.

„Policie! Odhoďte zbraně!“ zařval.

Z místa, kde stál, sledoval Duane Ruddock pochybovačně svého kolegu, jak se vrhá mezi řady aut, sotva viditelný v té tmě.

Denman viděl blížící se postavu proti osvětlené nemocnici. Zamířil a vystřelil.

Zasáhl Dorseyho dvakrát. Do ramene a do podbřišku. Ale Dorsey stihl mezi prvním a druhým výstřelem čtyřikrát vypálit. Jedna rána proletěla Denmanovi levým okem a v zadní stěně lebky mu udělala díru velikosti dolaru.

V nějakém autě se rozhoukal alarm. Po asfaltu klapaly spěšné kroky. Ford slyšel, jak někdo zápasí s dechem, jak namáhavě chrčí; tohle dobře znal z pohotovosti. A pak někdo opakoval: „Sundejte mi to, sundejte mi to,“ pořád dokolečka. Měl pocit, jako by mu někdo vrazil do prsou ocelovou jehlu. Byl zalitý krví. Stále svíral kufřík a posadil se; krev mu stekla do klína. Pomyslel si, že umírá.

A najednou bylo kolem plno lidí, plno rukou a hlasů: „Lehněte si.“ .“Co je vám?“ .“Pusťte ten.““Nechce ho pustit.“ . „Musíme se podívat, co se vám.“ „Pusťte ten KUFŘÍK!“ Vyrvali mu ho z rukou.

„Ne! To je. Musíte.“

Sahal po něm, ale sevřela ho prudká bolest. Nechal se zase položit. Přiložili mu masku. Ucítil kyslík.

„Ne.“ šeptal, „ten kufřík. Já.“

U ucha ucítil něčí ústa. Slyšel rychlý dech. Něčí prsty ho omakávaly a prohmatávaly. Napřed po těle. Pak na hlavě.

„Žádná rána,“ řekla ta ústa. „Není. Nic tu není. Nemá žádné zranění. Musíme zkontrolovat stolici a moč, jestli nekrvácí dovnitř.“ Spatřil Glorii.

„Bude to dobrý,“ řekla. Zápasila s dechem. Zřejmě sem utíkala. „Kulka se zastavila o ten kufřík, co jste držel. Možná že. Možná vám zlomila žebro. Ale nekrvácíte.“ Ale on krev cítil. Byl zalitý krví. To nebyl déšť. Cítil ji na rukou, hustou a lepkavou. Cítil ji na šatech.

Pak si uvědomil, co se stalo.

„Můj bože, ne! Glorio, prosím vás! Já musím.“ Chtěl se zvednout, ale nějaké ruce ho zadržely.

„Glorio! Proboha vás prosím!“

„Musíte být v klidu, pane doktore. Můžete mít vnitřní zranění. Mohl byste si něco potrhat.“ Ford mrkal proti padajícímu dešti. Viděl Gloriin obličej, kulatý jako měsíček. Zhluboka dýchal, snažil se získat sílu, překonat bolest.

„Pomozte mi vstát, Glorie. Nic mi není. Musím se podívat do toho kufříku.“ Gloria netrpělivě odfrkla a odvrátila se.

„Můžeme si vzít ten zatracený kufřík? Co v něm vlastně je?“

„Držel to, když jsme sem přišli,“ řekl někdo jiný. „Nechtěl ho pustit.“ „Je tam ten lék,“ naléhal Ford a tahal Glorii za rukáv. „Když jsem přišel do nemocnice, myslel jsem, že ho mám, ale neměl jsem ho. Glorio, poslouchejte mě. Je to antibiotikum. Musíte to dát Sunny. Čtyřicet. Mililitrů denně. Sunny bude.“ Gloria ho posadila.

„No tak, uklidněte se. Podíváme se na to.“ V blikavém světle zahlédl Ford Westa s obličejem pocákaným krví, jak se opírá o pontiac a upíjí vodu. Na zemi leželi dva muži a nad nimi se skláněli saniťáci a lékaři. Spatřil také Ruddocka s pistolí v levé ruce, jak shlíží na jednoho z těch padlých. Někdo vypnul autoalarm.

Konečně měl kufřík v ruce. Chvíli zápasil se zámky, než se otevřely.

Ucítil jemný zápach po pelyňku. Ze tří lahviček to zřejmě přečkala jen jedna, ta vlevo. Z druhých dvou byly jen střepy. Vytáhl ji z polystyrénového obalu a zoufale sledoval, jak její obsah vytéká prasklinou u dna.

Podíval se na své třesoucí se prsty. Mírně se leskly mastnotou.

Z Omegy nezbylo vůbec nic. Podíval se na Westa. Ten viděl, co se stalo, a usmál se.

Ford si zakryl obličej. Gloria ho k sobě přivinula.

„Nic se neděje, můj milý. Nerozčilujte se.“„Weste,“ znovu se bránil, „musím.“

A pak zaslechl další hlas,

„Marcusi!“

Pomyslel si, že má halucinace, ale pak se k němu sklonila a dotkla se ho. Odhrnula mu vlasy z čela a opatrně se usmála. Ford stáhl obočí. Není při sobě. Jeho hlava si z něj dělá blázny. Jasně.

„Helen, co. Co tady.?“

Sehnula se až k jeho uchu a zašeptala: „Marcusi, nic neříkej. Neříkej nic.“

Ruddock odcházel z Willowbrooku až po půlnoci. Zapsal si Fordovu výpověď týkající se střelby a probral s ním také události uplynulých týdnů. Hlavně mu šlo o to, kde byl Ford v době, kdy byli zavražděni Novák a Griffen.

Ford mu odpovídal co nejochotněji, přestože měl značné bolesti. Před tím ho zrentgenovali a ošetřili mu naražené žeberní chrupavky na levé straně hrudníku. Alibi měl dokonalé: v příslušných dnech a hodinách byl v nemocnici u své dcery, což potvrdilo několik zdejších zaměstnanců.

Ke svému výletu do Bel Air těsně před Griffenovou smrtí vysvětlil, že sledoval Helen Wrayovou. To připadalo Ruddockovi slibné: svědčilo to o tom, že Ford se nejspíš zapletl do něčeho nekalého. Ale další vyptávám všechno jen zamlžovalo, místo aby něco vyjasnilo. Po dvouhodinovém výslechu měl Ruddock dojem, že má před sebou nejzamotanější případ své kariéry.

West prohlásil, že jeho tělesný strážce Craig Denman si asi myslel, že ho Ford chce přepadnout, a že šlo o tragické nedorozumění. Svou přítomnost zde na parkovišti vysvětlil tím, že chtěl Fordovi sdělit výsledky vyšetřování v Apexu, protože Ford na tom měl osobní zájem. Když se ho Ruddock zeptal na to, co tvrdil Ford, totiž že s ním přišel uzavřít obchod, týkající se životně důležitého léku, pronesl domněnku, že Ford se dostal do poněkud kritického stavu mysli; v uplynulých týdnech byl v trvalém stresu byl suspendován a pak mu onemocněla dcera. Na Fordův návrh byly však kufřík a zbytky jeho obsahu dány k prozkoumání do laboratoře.

Ruddock si řekl, že takový den se hned tak nenaskytne. Jeho zásadou bylo, že když člověk spadne do žumpy, tak se nevrtí, aby nedělal vlnky. Jestli se vůbec dá odhalit skutečná pravda o téhle noční střelbě, pak jedině trpělivým vyšetřováním. A to chce svůj čas. Upozornil všechny zúčastněné osoby, že si je v příštích dnech a týdnech ještě vyhledá.

Z Willowbrooku se odebral na okresní kliniku, kde ležel na traumatologii Samuel Dorsey.

Ford ještě nezažil tak nekonečné dvě hodiny jako ty, co ho Ruddock vyslýchal. Snažil se soustřeďovat na jeho otázky, ale stále myslel jen na Helen, na její uslzený obličej a na to, jak mu říká, že je všechno v pořádku. „Nic neříkej,“ zašeptala, a on taky neměl co říci, kromě toho, co zdůraznil ke konci výslechu že chce být u své dcery pro což měl Ruddock pochopení.

Hned jak se Ruddocka zbavil, vydal se do druhého patra na izolaci k Sunny.

U lůžka byla jen Helen, se sklenicí vody v ruce. Sunny byla stále v hlubokém, chorobném spánku. Zastavil se nejistě ve dveřích, neschopen slova ani pohybu.

Helen vstala a podala mu malou nylonovou aktovku.

„Příští injekci má dostat za šest hodin,“ řekla se sklopeným zrakem. Pak proklouzla kolem něho a chystala se bez dalších slov odejít.

„Helen.“

Zastavila se u dveří a odhodlala se pohlédnout mu do očí.

„Marcusi, já vím, že jsi.“ sklopila oči, váhala, jak se vyjádřit. „Já vím, že jsi nechápal, co se děje. Ale já.“ Odhrnula si vlasy z obličeje, prudce sevřela tmavé kadeře a v očích jí stály slzy. Pokročil k ní, ale ona ustoupila a napřáhla levou ruku, jako by ho chtěla uklidnit, ztišit jeho hněv. Ale Ford v sobě zlobu necítil; vlastně přesně nevěděl, co cítí.

„Já už jdu. Už jdu, jenom jsem ti chtěla říct. Jenom abys věděl, že Sunny se uzdraví.“ Podívala se na lůžko.

„Vysvětlila jsem to všechno Glorii. Dala jí injekci přímo do tlustého střeva. Teď už to začne působit.“ Ford stáhl obočí.

„Injekci?“

Nemohl si to dát dohromady.

„Omegu? Daly jste jí Omegu?“

Pohlédla na něj.

„Ribomax.“

„Ribo.“

„Rostlinka trochu jiného jména,“ pokusila se o žert, ale vyhrkly jí slzy a zakryla si obličej.

Ford se na ni díval a byl si konečně jist, že to bylo přesně tak, jak se bál. Helen ho využila, aby ukradla Novákovu práci pro Stern. Zřejmě to dokázali a vyrobili to. Teď se to bude balit a prodávat a časem, přesně jak West předpověděl, vyrobí někdo padělek.

Ale přece jen ho na tom něco mátlo. Koneckonců sem přišla, a s lékem. Potřeboval vědět všechno.

„Helen.?“

Spustila ruce.

„Já to ne.“ zamáchal rukou ve vzduchu. „Co se vlastně. Jak jsi to, prosím tě, udělala?“ Chvíli se na něj jen dívala.

„Byla jsem dnes ve Sternu v laboratořích. Šla jsem si promluvit s Kernahanem, s ředitelem výzkumu. Ukázal mi ten lék. Ještě nejsou tak daleko, aby to vyráběli sériově. Ale měli jich tam pár na ukázku. Měl to ve své kanceláři. Celou krabici! Předvedl mi to, jako láhev vzácného vína. Věděla jsem, že bude někde mimo. Tak jsem se do té kanceláře vrátila a jednu lahvičku jsem si vzala.“ Pokrčila rameny a pořád ještě si utírala oči.

„No, a to je všechno. Ukradla jsem to.“ „Ale.“ Ford si prohrábl vlasy. „Já pořád nerozumím, proč. V minulých dnech jsem.“ Helen se na něj podívala. Viděl, že je z toho stejně zmatená jako on.

„Víš, je to těžší, než jsem si myslela. Přijít na to, proč. Já.“ zavrtěla hlavou. „Víš, najednou jsem to věděla. Odjížděla jsem a najednou jsem to věděla. Nemůžu jen tak stát stranou a nechat. Nechat Sunny zničit život.“ Ford k ní znovu popošel.

„A. a ty myslíš. Myslíš, že je to bezpečné?“ Podívala se na Sunny.

„Účinek je zaručený. Jinak bych to nepřinesla. Ve Sternu prováděli testy. Marcusi, tohle je.“ Ford si vzpomněl, co řekl West: jako kdybys je zaklel „Mockrát jsem sem telefonovala, mluvila jsem s doktorem Leem. Tedy, abych řekla pravdu, není úplně bezezbytku diskrétní. Vím, co zkoušel, a jsem si jistá, že tu není žádná kontraindikace s jinými léky.“ Pohladila Sunny po vlasech.

„Dostala to asi před čtyřmi hodinami.“ „Před čtyřmi?“

„Přijela jsem rovnou z laboratoře. Šla jsem sem a všechno řekla Glorii. Věděla si s tím rady. Já vím, že to všechno probíhá trochu bizarně, ale věděla jsem, že Sunny má termín operace a nechtěla jsem.“ Zarazila se. Ale Ford věděl, co chtěla říct. Nechtěla mluvit s ním. Bylo by jí hanba. Projel jím záchvěv vzteku, když si uvědomil, jak se k němu zachovala.

Nastala chvilka trapného mlčení. Pak se Ford zeptal: „A co bude teď? Ve Sternu? Přijdou na to, ne?“ Helen pokrčila rameny.

„Kernahan zjistí, že mu chybí jedna lahvička. Vzpomene si, jak jsme spolu mluvili. Prohlédnou si digitální záznamy bezpečnostního vchodu. Budu tam zapsaná v šest patnáct. Řeknu jim, že jsem si tam zapomněla šátek.“ Podívala se na Forda.

„A oni mi to nebudou věřit.“

„Takže.?“

„Podívej, co můžou dělat? Beztak vyhráli. A já o tom dost vím. Nemůžou mě žalovat. Jednak by měli trochu starostí s důkazy, že je to všechno jejich práce. Laboratorní deník ukáže, že šli po falešné stopě. Budou mít dost co dělat, aby přesvědčili patentový úřad. Když bude někdo vyžadovat jejich postup práce, nastanou jim pořádné problémy.“ „Takže to nechají být?“

Helen vzdychla.

„Možná mě vyhodí. Nebo mě požádají, abych odešla. Jenže. Já myslím, že jsem s nimi beztak skončila. Neměj strach, neodejdu s prázdnýma rukama. To teda ne. Opce na akcie, které mi slíbili, dostanu tak jako tak.“ Ford se chytil pelesti u Sunnyina lůžka a podíval se na pokrývku, vyboulenou jejíma nohama.

„Ale co policie? Najdou stopy léku v kufříku a na parkovišti.“

„Nenajdou,“ prohlásila Helen. „Aktivní složkou ribomaxu je geneticky sestrojená RNA. A ta je nestálá. Když ji vycákáš na mokré parkoviště nebo necháš v soudní laboratoři zmrznout v ledničce, zbyde ti jenom polívka z aminokyselin. I kdyby byli na oddělení vražd tak šikovní, že by z toho vydobyli patřičný vzorek DNA, stejně nebudou vědět, na co se to vlastně koukají.“ Ford zvolna pokýval hlavou. Všechno věděla předem, předvídala, přizpůsobovala se. Zase se mu vybavil ten pocit, že má před sebou dravce.

„Takže ty máš opce na akcie a Stern má medikament.“ „Ano.“

„Ale Sternu to nepatří. Oni přece. Ty jsi to ukradla u Nováka.“ Viděl v její tváři vzdor, tvrdost, která mu u ní vždycky připadala tak přitažlivá.

„Ale vždyť víš, že tak docela přesně to není. Koupili Helical, když už byla Omega skoro hotová. Vlastně ji Novák ukradl jim.“ Ford uhodl z jejího pohledu, že uvažuje ještě o něčem, co by chtěla říci.

„Podívej, Marcusi, udělala jsem to. Udělala jsem to pro Sunny a udělala jsem to pro tebe. Nečekám za to žádný metál, ale. Udělala jsem to.“ „Rozumím. Ale.“

„Chci říct, že nejsem zrovna jednička. To já dobře vím. Ale. Nechtěla bych, abys na mě myslel ve zlém. To by mi bylo líto.“ „Z podniku odejdeš, ale peníze si necháš. To je dost jednoduchý.“ „To je můj podíl.“

„A co takhle.“ Rozhodil ruce, aby ukázal na nemocnici a její obyvatele. „Co všichni ti marodi tady?“ „Stern dá ribomax na trh, jak nejdřív to půjde. Zvlášť když se rozkřikne, že někdo už podobný lék použil. Například tady ve Willowbrooku. Nemůžou přijít na to, že Sunny se vyléčila tím, co jsem já ukradla. O našem vztahu nic nevědí. Budou se dohadovat, že jde o konkurenci. Budou pospíchat, aby si dali potvrdit svůj nárok. Odhaduju to tak nejvýš na jeden měsíc.“

Počkala, aby to strávil.

„Jestli teď půjdeš a budeš každému vykládat, co víš o ribomaxu, všechno se to zadrhne. Budou žaloby, soudy. Představ si všechny ty investory Helicalu, kteří si nepřišli na své. Stern nebyl jediný, koho podvedli. A než se lék dostane na trh, může to trvat léta.“ Ford v úžasu zavrtěl hlavou.

„To znamená, že i Sunny se bude léčit tobě k užitku.“ Jeho pocity byly zároveň odmítavé i souhlasné, protikladné, a přitom si neodporovaly. Pokaždé ho takhle překvapovala a pokaždé při tom ztrácel sebejistotu, podřizoval se její síle.

„Ty myslíš na všechno, že?“

S tajuplnou schopností uhádnout, co by si přál, k němu Helen přistoupila a vzala ho za ruce. Ale on se nepohnul. Vzpomínka na všechno zlé ho spoutala.

„Já vím,“ promluvila. „Nemůžu se na tebe zlobit, když mě už nebudeš chtít ani vidět.“ Ford odvrátil pohled, sebelítost mu zaplavila hrdlo.

„Dělala sis ze mě blázny. A já jsem si to dal líbit.“ Trochu se odtáhla.

„Ne, Marcusi, to není pravda. Teda ne úplně. Využila jsem tě. To nezapírám. Aspoň ze začátku. Ale to, co jsem ti říkala. To jsem myslela doopravdy.“ Pohlédla na jejich spojené ruce.

„To, co jsem říkala o tvých rukou, to jsem myslela vážně. A když jsem říkala, že jsi laskavý člověk, to jsem taky myslela vážně.“ „A cos říkala o sobě, to byla taky pravda.“ Vzhlédla.

„Co to bylo?“

„Když zle, tak zle,“ připomněl jí. „Bylo to tak?“

Ford se třásl v chladném ranním vzduchu.

„Budu se ještě chvíli potloukat kolem. Abych měl jistotu, že je všechno v pořádku.“ Helen se slabě usmála.

„Vypadáš, že bys dokázal prospat tejden.“ „Až bude po všem, tak to nejspíš udělám.“ Nastoupila do vozu a už zavírala, když Ford promluvil.

„Helen.“

Vzhlédla k němu a Ford viděl, že má na krajíčku.

„Zavolám ti.“

Díval se za ní, jak zamířila k Wilmingtonově třídě. Mírný provoz ranních ptáčat ji na chvíli zadržel u vjezdu, a pak zmizela jako odhozený kus papíru, který vzala voda. Chvíli pozoroval chladný žlutý svit za dálnicí. Bouřka vyčistila ovzduší, ale na východě se kupila mračna. Ke vchodu přijelo otlučené malé auto a Ford si vzpomněl, že jeho vůz stojí pořád ještě na parkovišti u sanatoria Aurora. Pro mě za mě, ať si tam stojí, pomyslel si. Podíval se na hodinky. Bylo krátce po šesté a Willowbrook se probouzel do nového dne.

Otočil se ke vchodu, když spatřil šedý sunbird Conrada Allena. Zaparkoval nějakých padesát metrů od něho.

Allen kráčel přes parkoviště se svěšenými rameny a Ford pochopil, že se na dnešek moc netěší. Když uviděl Forda, přelétl jeho tváří bolestný výraz. Bylo jasné, že by v tuhle chvíli byl radši všude jinde, jen ne tady. Ford k němu přistoupil.

„Ahoj, Conrade, je ti něco?“

Allen pokrčil rameny.

„Moc jsem toho nenaspal, jinak nic.“ Na okamžik sklopil zrak. „A co ty?“ Ford se usmál.

„Cože?“ Allen naklonil hlavu ke straně. „Co se děje?“ Ford ho plácl po rameni.

„Zvu tě na kafe.“

Ve chvíli, kdy došli na parkoviště, právě vycházelo slunce.

Helen se k němu otočila.

„Vážně nechceš odvézt?“ zeptala se a odmykala dvířka.

EPILOG

Tři týdny nato, 3. listopadu, uspořádal Stern ve svých kancelářích na bulváru Santa Monica tiskovou konferenci. Návštěva byla hojná, přestože ji oznámili jen dva dny předem. Mnoho novinářů a televizních štábů se mačkalo vzadu v místnosti nebo se krčili u provizorního pódia, vybudovaného zvlášť pro tuto příležitost.

Konference měla jediný účel: zveřejnit, že vyvinuli antibiotikum „nové generace“ a nazvali je ribomax. A to přesto, že žádost o patent byla zaregistrována teprve téhož dne ráno; potrvá ještě měsíce, než bude patent udělen. Generální ředitel Randolph Whittaker vysvětlil ve svém projevu, že tímto neobvyklým postupem reagují na „krizovou situaci“, která postihla zdravotnická zatížení v jižní Kalifornii. Přestože ještě nedošlo ke klinickým zkouškám, předběžné testy ribomaxu molekuly RNA, sestrojené metodou genetického inženýrství dokázaly, že je prostředkem proti širokému okruhu aerobních i anaerobních bakterií, včetně patogenů rodu Clostridium, Staphylococcus a Streptococcus. Whittaker dále uvedl, že Stern je ochoten postiženým nemocnicím na požádání ribomax poskytnout, pokud pacienti a jejich rodinní příslušníci podepíší revers. Na dotaz, jak dlouho už je společnost schopna lék distribuovat, odpověděl Whittaker, že první laboratorní testy byly dokončeny teprve před několika týdny. Skutečnost, že přicházejí s ribomaxem právě ve chvíli, kdy je ho tak naléhavě třeba, označil za „šťastnou shodu okolností, nebo krátce a dobře milost Boží“.

Mnoho přítomných novinářů pokládalo toto vysvětlení za málo přesvědčivé. V předchozích týdnech se vynořily spekulace, že Stern má nové, životně důležité antibiotikum, a společnost nebyla ochotna tyto spekulace ani potvrdit, ani vyvrátit.

Pověsti tvrdily, že na klinice ve Willowbrooku v Jihocentrální čtvrti v Los Angeles jím bylo úspěšně vyléčeno několik kritických případů i když nebylo jasné, jak se tam ten lék dostal. Ale tyto pověsti stačily k tomu, aby cena akcií Sternu za tu dobu stoupla o třicet procent. Komentátoři byli toho názoru, že Stern byl v obecném zájmu nucen zveřejnit výsledky své práce předčasně.

Ať už to bylo jakkoli, ribomax v následujících měsících zachránil stovky životů. Mnoha dalším lidem umožnil vyhnout se operaci, která byla riskantní nebo znamenala dlouhodobou neschopnost; u některých byla ovšem infekce už v tak pokročilém stavu, že zůstali trvale invalidní. Ke konci února následujícího měsíce mohl už okresní zdravotní odbor prohlásit, že akutní nebezpečí rezistentních infekcí je, alespoň prozatím, zažehnáno.

Otazníky okolo ribomaxu zvolna utichaly. Protože se vynořovala obvinění z korupce a utajovaných postupů, jmenoval kalifornský guvernér v lednu zvláštní komisi, která měla vyšetřit okolnosti výzkumu a vývoje inhibitorů.

Vyslýchán byl i Marshall West, jehož přítomnost při střelbě před klinikou ve Willowbrooku zadala příčinu k divokým spekulacím. West označil smrt svého řidiče a tělesného strážce Craiga Denmana za tragické nedorozumění; tvrdil, že Denman podlehl své „přílišné horlivosti“ v situaci, kterou pokládal za nebezpečnou. Jednoznačně odmítl domněnky, že by byl získal přístup k ribomaxu a že jeho synovec byl tímto medikamentem léčen. Tuto verzi potvrdilo i vyšetřování v sanatoriu Aurora.

V záznamech se nenašla žádná zmínka o ribomaxu ani o čemkoli podobném. West přiznal, že věděl o dohadech, týkajících se výzkumu inhibitorů, a že se „zoufale snažil“ dopídit se v té věci pravdy, ale odmítl domněnku, že by měl nějaký přednostní přístup k informacím, či dokonce k samému léku. Kdyby byl to antibiotikum měl, namítal proč by byl podněcoval vyšetřování v Apexu? Vedoucí činitelé Sternu, kteří byli rovněž vyslýcháni, trvali na tom, že jim o žádných nezákonných či nepatřičných machinacích není nic známo, a prohlásili, že výzkumem inhibitorů se intenzivně zabývají už několik let.

Komise došla k závěru, že se o žádné utajené postupy nejednalo, ani co se týče nezákonného opatřování léku, ani zastírání jeho existence. West však přesto rezignoval na své místo ve zdravotním odboru z „osobních důvodů“. Podle některých novin byla jeho pozice neudržitelná vzhledem k jeho jednostrannému podnětu k vyšetřování v Apexu a k přetrvávajícím otazníkům nad jeho činností. Vrátil se s rodinou na východ a přijal zaměstnání v poradenské společnosti pro styk s veřejností se specializací na politické lobbování. Navzdory dávným očekáváním se nikdy nepokusil kandidovat do senátu.

Okresní a městská policie se i nadále snažila vypátrat vrahy Charlese Nováka a Scotta Griffena, ale nepodařilo se jim nikoho zatknout. Vlákna z potahů v autě Craiga Denmana byla totožná s těmi, která byla nalezena v domě Charlese Nováka, a městská policie mohla dokázat, že Denman byl v domě Scotta Griffena přinejmenším v době do osmačtyřiceti hodin před vraždou. Ale nepodařilo se najít žádného společníka. Nebyl zjištěn ani původ finančního obnosu, který obdržel Novák v době svého odchodu z Helicalu v roce 1992. Po nějaké době byly oba případy založeny mezi svazky Nevyřešeno.

Druhý den po vyslechnutí svědků bylo uzavřeno vyšetřování smrti poručíka Raymonda Dennyho na klinice ve Willowbrooku. Doktor Marcus Ford byl okamžitě znovu jmenován primářem traumatologie; ale šest týdnů poté se tohoto místa vzdal a přijal učitelské místo na okresní klinice. Na traumatologii ve Willowbrooku ho vystřídal jeho kolega doktor Conrad Allen. Fordova dcera Sonia se úplně uzdravila, ale až koncem listopadu měla dostatek síly, aby mohla zase chodit do školy. Ještě řadu měsíců byla zesláblá a trpěla spavostí.

Ribomax byl patentován začátkem března. Během pár týdnů ho obchodní zástupci Sternu uplatnili ve více než šedesáti zemích. Neustále stoupající cena akcií Sternu, a tím i obrovský příliv financí umožnily už v létě převzít společnost Apex a později i řadu menších podniků v Evropě a v Asii. Stern se stal třetí největší farmaceutickou společností na světě.

V té době se zájem tisku přesunul od minulosti ribomaxu k jeho dlouhodobým výhledům. Novináři odborných časopisů se začali zajímat, jak se Stern stará o to, aby se minimalizovala možnost, že bakterie budou vyvíjet rezistenci proti novému antibiotiku, tak jako se jim to dařilo vůči jeho předchůdcům. Randolph Whittaker poskytl jednomu z časopisů rozhovor, v němž prohlásil, že společnost podnikne „všechny rozumné kroky“ k tomu, aby se ribomax podával pouze „za odpovídajících okolností a odpovídajícím způsobem“. Ale odmítl představu, že by společnost naléhala na přímo sledovanou léčbu, jak ji doporučuje mezi jinými Světová zdravotnická organizace. Řekl, že společnost bude nadále úzce spolupracovat se zdravotnickými organizacemi, ale „nemá takové postavení, aby určovala pravidla“. „Regulace,“ shrnul své úvahy, „je záležitostí vlád.“ Rok po zveřejnění tohoto rozhovoru se v Šanghaji a Chančou objevila první napodobenina ribomaxu; nabízeli ji pod rukou prodejci bez licence,