Philip Sington (Patrick Lynch)

Posedlí

Ellen Cusaková, dnes populární krasobruslařka a vítězka mnohých soutěží, nebývala vždycky slavnou a obletovanou kráskou – bývala Jelenou, ukrajinským děvčátkem, které se svým otcem emigrovalo do Spojených států. Po otcově smrti se Ellen přimkla k Dougu Gormanovi, hollywoodskému herci, za něhož se nakonec provdala. Obrovská touha po dokonalé lásce a bezpečí domova způsobila, že se jí sportovní kariéra začala jevit nedůležitou, a jediné, po čem nepřestávala toužit, bylo vlastní dítě. Zdálo se však, že osud není Elleniným přáním nakloněn. Ani přes sebevětší snahu se jí nepodařilo otěhotnět, pak následoval rozchod s manželem, a také její kariéra začala blednout a upadat.

A jako by všech ran ještě nebylo dost, na Elleninu adresu začnou chodit dopisy. Dopisy muže, jehož zneklidňující, šílené a nesrozumitelné narážky mladou ženu děsí a donutí ji najmout si bezpečnostní agenturu na svou ochranu. Pete Golding, bodyguard pověstný svou snad až přehnanou tvrdostí, se do případu vloží s vervou o to větší, oč méně chladným ho nechává osoba jeho půvabné klientky.

Nezdá se však, že půjde o rutinní práci. Narážky tajemného pisatele jsou stále zlověstnější, vynořuje se množství nových a nových otázek a nápovědí.

Co má naznačit fotografie děvčátka propašovaná přímo do Ellenina pokoje? Co znamená vzorek DNA v obálce? Je možné, aby nějaká žena měla dítě, aniž by o tom věděla? Souvisí s případem tajemná mrtvá, nalezená v Ellenině zahradě?

V úterý pozdě večer vyšla Stacey z koupelny, v obličeji měla prázdný, vzdálený pohled a v levé ruce holicí strojek, ze kterého kapala pěna. V ohanbí, kde dřív rostlo černé ochlupení, zůstal teď jen náznak tmavšího véčka. Tvrdila, že to celou věc zjednoduší. Domnívala se, že to tak bude čisté. Tím celá záležitost začala.

Ve středu ve tři ráno sbalili v ložnici koberec a vydrhli podlahu chloraminem. Byl to nesmysl. Ten pokoj stejně nikdy nebude sterilní, ostatně ta procedura to ani nevyžadovala. To všechno byla jen otázka nervů. Celá ta záležitost už jim začala pěkně lézt na mozek.

Z postele všechno stáhli, saténové polštáře, plyšoví mazlíčci a prošívaný přehoz putovaly do krabice, kterou uložili v garáži ke kempinkovým potřebám. Postel v nohách zvedli nahoru a nohy podložili cihlami, zabalenými do igelitu. On dokonce uvažoval, že by omyl stěny, ale Stacey mu striktně zakázala sáhnout na plakáty.

„On se na to musí koukat,“ řekla a ukázala na obličej na stropě. „Chci, aby se koukal.“

Teď už spočívala na posteli s koleny přitaženými na prsa. U nohou postele stálo po každé straně jedno křeslo, o které si opřela chodidla tak, aby měla stehna přitisknutá k břichu a vagínu dokonale obnaženou. Tričko se zvěrokruhem se jí trochu vyhrnulo, takže bylo vidět bledou, žilkami protkanou kůži na spodku ňader. Dala si dlouhý šluk z tlusté ubalené cigarety, pak uhasila hořící konec v popelníku a zamumlala něco nesrozumitelného. Už začínala být mimo, vznášela se na vlnách diazepa-mu a hudby Jimiho Hendrixe, která zaznívala z obýváku.

Osobně by byl radši, kdyby byla úplně pod narkózou. Vynaložil spoustu námahy a peněz, aby získal nebulizátor a bomby s plynem na aplikaci halothanu, ale vtom si zase postavila hlavu. Pomyšlení, že by jí dával narkózu on, ji znervózňovalo. Přece jenom na to neměl kvalifikaci, a kolik lidí už v anestézii umřelo. Dala si však pozor, aby jeho medicínské schopnosti nezpochybnila otevřeně, takže jenom prohlásila, že chce „být u toho“. 2e chce cítit, „jak to v ní celé probíhá“. On se jí snažil vysvětlit nebezpečí kontrakcí a jakou škodu by mohl způsobit jediný stah, ale nebylo to nic platné. Postavila si hlavu, že jinak to prostě není ochotná podniknout vůbec, a tak se s tím musel smířit. Nakonec udělali pár zkoušek nanečisto s perorálně aplikovaným diazepamem a Staceyinou oblíbenou trávou. A žádné kontrakce se nevyskytly. „Jsi v pořádku?“ zeptal se.

Obrátila k němu hlavu s korunou krátkých střapatých vlasů a snažila se na něj zaostřit pohled.

„Jsem bhanda,“ řekla a bláznivě se zachechtala. „Banda?“

„Flaštička. Hrníček. Mistička.“ Úsměv jí pohasl na rtech. „Mistička pro něj.“

Už v tom zase lítá i s tím svým hinduistickým blábolem, který obvykle bývá známkou extrémního uvolnění. Odebral jí oharek, který stále ještě držela mezi prsty, a odnesl jej pryč z místnosti. Vrátil se se sterilními rouškami, jimiž jí zakryl nohy. Otevřel černý kožený kufřík, ležící na zemi u postele, a vyndal ocelový nástroj, který vypadal jako ptačí zobák.

„Teď zasunu dovnitř zrcadlo,“ ohlásil.

Ale ona už stejně neposlouchala, oči měla upřené na tvář herce, která se usmívala ze stropu, slabě pohybovala rty a téměř neslyšně mumlala mantru. Otřel kovový zobák sterilním fyziologickým roztokem a vsunul jej dovnitř. Na okamžik zatajila dech a pak se uvolnila. Otáčením šroubu rozevřel části zobáku, čímž uvolnil cestu k čípku.

„Studí to,“ ozvala se jakoby z dálky.

„To jenom ze začátku.“

Vatovým tamponem namočeným ve fyziologickém roztoku lehce navlhčil okolí poševního otvoru. Když se ubezpečil, že je všechno v pořádku, narovnal se. „Teď ztlumím světlo.“

,jBhaga,“ zamumlala ospale. „Děloho, vagino, mnoho zdaru, blahopřání, do-ko-na-lost.“

Nejdřív úplná tma. Potom, když se oči přizpůsobily, zalila pokoj tlumená rudá záře. Tu rudou barvu vymyslela Stacey. Omotala kolem stolní lampy šátek.

, Jdu do koupelny,“ oznámil jí. „A ty se zatím úplně uvolni.“

Jimi Hendrix přešel v „All Along the Watchtower“.

Koupelna sloužila jako předoperační místnost. Někde si přečetl, že na toaletním sedátku je méně bakterií než v průměrném kuchyňském dřezu, a usoudil, že je to vzhledem ke všem těm kachlíčkům jediný prostor, který může opravdu dokonale vyčistit. Sprchový závěs putoval za plyšovými hračkami. Všechno ostatní umyl antiseptickým roztokem a pak celý povrch přeleštil rouškou namočenou do alkoholu.

Když zhasl světlo, přidržel si před očima ruku a pak tam stál, zhluboka dýchal a uvědomoval si rostoucí napětí v zátylku a v ramenou. Že to bude těžké, to věděl předem. Budou muset překročit hranici. V sázce je život. Neobejde se to bez silných emocí. Začal se obávat, jestli to s tím benzedrinem nepřehnal. Kdyby se mu v rozhodujícím okamžiku roztřásly ruce, byla by to katastrofa. Zavřel oči a snažil se přesvědčit sám sebe, že je to vlastně jednoduchá procedura. Na některých klinikách to dokonce dělají sestry, a ne lékaři. Všechno, co je třeba, je překonat čtyřicet devět milimetrů tmy, než se špička katétru dostane k čekající prokrvené stěně.

Uvázal si přes nos a ústa chirurgickou roušku. Podíval se na své oči do zrcadla.

‚Je to snadné jako nic,“ řekl. „Nejsnadnější věc, jakou jsi kdy dělal.“

Ještě jednou se zhluboka nadechl a pak sundal z nádobek víčka.

Za pět minut už vyšel z koupelny a v ruce držel injekční stříkačku, k níž byl připojen ohebný katétr.

„Já odsud chci dolů,“ řekla Stacey. „Sundej mě odsud.“

Je úplně mimo, ale pořád otravuje. S těma zdviženýma nohama vypadá jako krocan na Den díkůvzdání. „Už to nebude dlouho trvat.“

‚JJe.“ Jak se na něj zezdola zadívala, viděl, že plakala. „Já to nechci udělat.“

Klesla zpátky a houpala pokrčenýma nohama – byla však natolik omámená, že se nedokázala docela obrátit.

„Zbláznila ses?“ domlouval jí. „Na něčem jsme se přece dohodli, Stacey.“

„Ale já to teď už nechci.“

„Nemůžeme s tím čekat. Teď, nebo nikdy, to přece víš.“ Ramena se jí třásla, ale neříkala nic.

Poklekl u nohou postele. Kovové zrcadlo vypadalo, jako by bylo součástí jejího těla. Vybavila se mu kovová značka v kravském uchu.

„Začínám zasouvat katétr,“ oznámil jí. „Ucítíš to, ale teď je důležité, aby ses ani nepohnula.“

Nic na to neřekla. Jenom pomalu otáčela hlavou ze strany na stranu.

Podle gynekologů je vnitřní rozměr její dělohy něco pod pět centimetrů a máji trochu stočenou dopředu. Když si to zkoušeli nanečisto, nenarazil na žádné překážky.

Přiblížil se s katétrem k čípku a pak nesmírně opatrně vklouzl do úzkého hrdla, přičemž mu zrcadlo sloužilo jako kontrolní bod proti značkám na teflonové objímce. Důležité bylo, aby okraj objímky nevstoupil dovnitř dělohy a nezavadil o bujné zvrásně-ní zranitelné děložní sliznice.

„Bejby, bejby, bejby.“

Sklonil hlavu. Stejně to neříkala přímo jemu, možná si vůbec neuvědomovala jeho přítomnost. Chvíli mu jí bylo trochu líto. Pak se však zamračil a raději soustředil pozornost na stříkačku, kterou držel v rukou. Ohebný vnitřní katétr prošel pevnou objímkou až do dělohy a dál už musel jeho volný konec ovládat jen citem. Je třeba překonat temnou neznámou vzdálenost, dokud nedosáhne na fundus, místo na vrcholu dělohy mezi vyústěním obou vejcovodů. Zamrkal, aby mu pot nepronikal do očí, a sledoval, jak ohebný katétr postupuje milimetr po milimetru objímkou. Mihla se mu představa dítěte, jak roste a jak mu tepe srdíčko. Jeho oči… Je to chlapeček, nebo holčička?

Roztřásly se mu ruce. Co záleží na pohlaví? Nejde o osobu. Jde o ideu, o sen.

„Teď se drž.“

„C-co…?“

Hlava se jí svezla ke straně.

A v té chvíli byl u cíle: možná ani ne celých pět milimetrů od fundu, ale tak blízko, jak si jen troufl. Zavřel oči. „Myslím, že je to hotové.“

Teprve teď si zase uvědomil hudbu. Stacey tiše plakala. Pomaloučku vytáhl katétr a podíval se na jeho konec. Až teď mu došlo, že během celé procedury nechal zhasnutá světla. Musel se vrátit do koupelny, aby mohl katétr pořádně prozkoumat a přesvědčit se, že je všechno v pořádku.

Stacey se opřela o loket.

„Musíš ještě zůstat ležet.“

„Ale bude to v pořádku?“ zeptala se ospale, pořád ještě omámená drogou.

Dotkl se ocelového zobáku, který měla stále ještě fixovaný mezi nohama.

„Můžeš se spolehnout.“

I

MORFOLOGIE ŽENSKÉHO POHLAVÍ

1

O šest let později, sobota 17. července

Brentwood. Klikatá ulice odbočující z Mandeville Canyon Road. Detektiv Larry Hagmaier hleděl přes kaktusové houští k hlavní budově. Byl to třípatrový dům, obklopený buganvilie-mi a palmami. Nejvíc se to podobalo plantážnickému sídlu. Žlábkované sloupy podpíraly terasu, která obepínala celé druhé patro.

„Služka říká, že ty zavlažovače se nedají vypnout.“

Hagmaier se otočil právě v okamžiku, kdy Matt Kronin vyprostil statnou nohu s mohutným stehnem z hromádky čerstvě zryté země. Utíral si kapesníkem obličej.

„Mají to načasovaný,“ vysvětlil mu. „Teď už by se každou chvíli měly vypnout.“

Oba hleděli dolů na černý pytel na odpadky, který použili k zakrytí jámy.

„Tak co teda budeme dělat?“ zeptal se Hagmaier.

Kronin ukázal palcem směrem k domku u bazénu a Hagmaier za ním vešel dovnitř.

Chvíli trvalo, než se jejich oči přizpůsobily šeru. Teprve pak uviděli týková lehátka, luxusní rožeň z leštěného kovu na mohutných gumových kolech, veliký plážový slunečník v rohu, kolečkové brusle. Byla tam cítit vlhká omítka a chlor a ze stěn se loupaly tlusté šupiny nátěru. Kronin ho kousek odlomil a mezi dvěma prsty ho rozmělnil na prášek.

„Paní Cusaková si stěžuje na čerpací zařízení. Odněkud jí pořád do země prosakuje voda. Ta firma jí tam nedala pořádnou izolační vrstvu, a teď to takhle vypadá.“

„Nádherný.“

„Včera přišli lidi od té firmy a trochu se vrtali v zemi. A pak někdy v noci – aspoň tak si to myslí ta služka –, někdy v noci sem asi vlezl pes od sousedů. A ten to tu rozhrabal ještě víc.“

„Ona ho slyšela?“

„Říká, že má dojem, že ho slyšela. Ty sousedy věčně otravovala spousta lidí, co si chtěli vyfotit paní Cusakovou. Tak si obstarali psa. Dobrmana.“

„Jakejch lidí?“

„No, těchhle paparazzi, však víš.“

„Netušil jsem, že je pořád ještě tak populární.“

„Ona ani tak ne. Ale zrovna se rozvedla s Douglasem Gormanem.“

„Ahá, no jo. Takže ten barák připadnul jí, jo?“

Z vedlejšího pozemku se sem začala šířit vůně opékané slaniny a Hagmaier si uvědomil, jaký má hlad. Rozhlížel se po podřízeném policistovi, uvažoval, že by si ho třeba mohli poslat pro nějaké koblihy, kus buchty nebo cokoli jiného, jenže po tom chlapovi nebylo ani vidu – asi se snažil nakouknout Cusakové do ložnice. Ale každou chvíli mají přijít laboratorní technici a Serratosovi lidé z koronerova úřadu. Ti by třeba mohli něco přinést.

„Takže policii volala ta služka?“

„Jo. Nějaká Dominguezová. Hned po sedmý. Paní Cusaková odcházela brzy. Nějaký interview nebo co.“

„Je v pořádku?“

„Kdo?“

„Ta Dominguezová.“

„Trochu se klepala.“ Zavlažovače se zastavily.

Hagmaier sestoupil do jámy a dával přitom pozor, aby hlínu moc nepošlapal. Odstranil pytel a zadíval se dolů na pramen vysušených vlasů, které stále ještě držely na tom, co zbylo z lebky.

Dům. Pokoj se svým charakteristickým pachem, s neustálým slabounkým hemživým zvukem, jako když padá déšť na dehtovou lepenku. Televizor umístěný na hromadě učebnic tak, aby na něj bylo dobře vidět z postele.

„Vzpomínáte si ještě na tohle?“ ozval se ženský hlas.

Ellen Cusaková – zpomalený záběr ji zachytil vysoko ve vzduchu, ještě než se po trojitém lutzu přetočila a s ústy široce rozevřenými a koleny podlomenými tvrdě dopadla na led. Sbírá se ze země. Pak se rozpláče, zakryje si tvář rukama a odbruslí z ledu. Znovu se objeví moderátorka. Velké brýle. Načesané vlasy. Rho-da Nevímjaká.

„Toho osudného večera v roce 1993 spadla Ellen Cusaková ze stupínku obdivu. Tím, že odešla z ledu, odešla i ze života milionů svých obdivovatelů a fanoušků. Byl to konec jedné z nej-kratších, ale nejoslnivějších kapitol krasobruslení. No a…“ Rhoda se s úsměvem odvrací od kamery a zahledí se na dalšího účastníka besedy, „… teď ji tu máme zase zpátky. O lásce, o životě a o návratu na led nám bude povídat Ellen Cusaková. Ellen, je to skvělé vás zase vidět.“

Obličej. Zářící. Reflektory ve studiu dodávají jejím světle plavým vlasům ještě výraznější lesk. Trochu zhubla, vypadá to, že teď možná váží méně než těch třiapadesát kilo, která měla, když ještě závodila. Jelena.

„Půda je tady úplně suchá. V podstatě poušť,“ soudil Serratosa, zatímco odstraňoval ze zčernalé mumifikované hlavy kousky smetí. „Tělesné tekutiny to rychle absorbuje, takže je z toho…“

Náhle se zarazil a na něco ukázal. Policejní fotograf přistoupil blíž a udělal při velkém zvětšení snímky zblízka. Když skončil, vzal Serratosa pero a vyprostil jím z nánosu hlíny brýle. Pohlédl na Hagmaiera.

„Dámský brejle.“

„Její?“

„Ano, myslím, že jo.“ Ukázal na jednu stranu hlavy. Na místě ucha tam byl záhyb suché kůže. Od něj se horizontálně táhla tmavší linie až k prázdné očnici, kde kdysi bývalo levé oko. „A tahle stopa potvrzuje, že je skutečně měla – že je během mu

mifikace měla nasazené. Možná s nimi pohnul ten pes. Jestli mám pravdu, bude na obroučkách nějaký reziduální materiál.“

„Myslíte, že je to žena?“

„Ta lebka vypadá jako ženská a taky podle těch vlasů. Tohleto,“ promnul zarudlé vlasy prsty v rukavicích. „Řekl bych, že jsou barvené. To ovšem pořád ještě není důkaz. Najisto to budeme vědět, až prozkoumáme pánev.“

„Jestli tam nějaká pánev bude,“ poznamenal Kronin.

Serratosa vzhlédl nahoru na Kronina a zastínil si levou rukou oči. Policejní lékař byl malý tmavovlasý mužík, který se věčně usmíval. I teď se usmál a předvedl přitom Kroninovi svoje kávou zabarvené zuby.

„Dobrá připomínka, detektive.“

Stále ještě s úsměvem se Serratosa zase pustil do zkoumání pozůstatků. Teď už byla částečně mumifikovaná kostra odhalená až po krční obratle. Cáry pokožky vypnuté jako blána na bubnu, jako jemná hnědá kůže.

„Co to má kolem krku?“ zeptal se Hagmaier. „Nějakou šálu?“

„Řekl bych, že je to zbytek svetru. Roláku. Modrého. Vlněného.“ Zanořil prsty v gumové rukavici do hlíny v zátylku a vytáhl nylonovou značku.

„Gap,“ přečetl. „Můžete zkusit zjistit, kdy dal Gap tuhle kolekci na trh. Mohlo by to pomoct stanovit datum jejího zmizení.“

„A jak byste je odhadoval vy, doktore?“

„Podle vzhledu těch kostí bych soudil tak tři roky, ale víc vám řeknu až později.“

Hagmaier se obrátil na Kronina.

„Jak dlouho tady stojí ten dům, Matte?“

Kronin pokrčil rameny a poznamenal si otázku.

„Ten barák je dílo George Stanforda Browna. Mám dojem, že si ho Doug Gorman dal postavit někdy v šestadevadesátým.“

Všichni se ohlédli na toho, kdo ze sebe tu informaci vysypal, a zjistili, že to byl mladý policista, který teď přešlapoval z nohy na nohu, chvílemi klopil oči, ale zřejmě byl na sebe ohromně pyšný.

„Jak tohle sakra víte?“ zeptal se ho Hagmaier. Policista pokrčil rameny.

„Tak, z časopisů,“ odpověděl.

Hagmaier zakroutil hlavou a šel zase pozorovat Serratosu, který se dostával stále hlouběji a celou dobu si přitom něco tiše povídal. Kvůli praskání policejních vysílaček a štěkání psa mu nebylo moc rozumět.

„No jo, má na sobě… Mám dojem, že je to goretex. Má na sobě něco jako lyžařskou větrovku. Takže zatím můžeme soudit, že zmizela spíš v chladnějším období. Minulou zimu ne, ale tu zimu předtím.“

Hagmaier se zamračil.

„Doktore, ale na takový oblečení je tady v tomhle kraji trochu moc teplo. I v zimě.“

„Možná.“ Serratosu to nepřesvědčilo. „Moje žena si v zimních měsících stěžuje, že je jí chladno. Aspoň večer.“

„Je možný, že nebyla zabitá tady,“ usoudil Kronin. „Mohli ji zabít někde, kde je větší zima. Třeba v horách.“

„Jo, to určitě.“ Hagmaier střelil po svém partnerovi pohledem. „Zabít ji v nějaký odlehlý končině a pak mrtvolu odvézt tam, kde se dá počítat s fůrou svědků.“ Obrátil se zase na Serratosu. „Co myslíte, že bylo příčinou smrti, doktore?“

Serratosa se zamračil. Neměl rád, když se na něj spěchalo.

„Nevidím žádné…“ Zarýval se teď do hlíny daleko energičtěji. Objevilo se levé rameno. Trhlinou v červené látce byla jasně vidět klíční kost a horní část hrudního koše. „Nevidím žádné škrtidlo, hlava taky není zraněná. Chci říct – poslyšte, třeba tu ženu porazilo auto a shodilo ji sem. Je v takové – řekl bych –neobvyklé pozici. Jako kdyby seděla. Možná že tady byla v zemi nějaká díra a ten, kdo ji zabil, ji sem prostě hodil. Kdybychom se mohli podívat na ruce, tak snad by se…“

Zarazil se a pak si pro sebe něco zamumlal španělsky. Hagmaier se nad něj sklonil, až mu lehce podklouzly nohy a do jámy napadalo trochu hlíny.

„Tak co je, doktore?“

Rhoda se zajímá především o všechny možné neblahé události. Nejdřív o smrt Ellenina otce, pak o rozvod. O skvělou kariéru a o její konec. Když se dostanou na manželství, začne kroutit hla

vou, aby dala najevo svou účast. Chce vědět, kdy si Ellen prvně uvědomila, že v jejím manželství něco neklape. „Vím, že je pro vás těžké o tom mluvit,“ říká.

Ellen pevně sevře opěradla modrého sametového křesla, ve kterém sedí.

„Já jsem… Víte, dost brzy se začalo ukazovat, že se s Dou-gem, hm, občas rozcházíme v názorech. Že některé věci nevidíme stejně.“

„Myslíte například svou kariéru, Ellen?“

„Ne, to ne. Po mistrovství světa v třiadevadesátém…“

„To bylo to, kde jste měla pád?“

„Správně. Potom jsem se už stejně sama rozhodla, že nechci dál závodit. A zdálo se mi, že je to také to nejlepší, co můžu udělat pro naše manželství. Ale… byly tu i další věci.“

Rhoda se nakloní kupředu, nachýlí hlavu a tlumeně se zeptá: „Byly v tom… jiné ženy?“

Na chvíli to vypadá, že Ellen odpoví, ale pak jen sevře rty a zakroutí hlavou. To je varovný signál pro režii. Kamera se přiblíží.

„Lituju. Já… mám dojem, že ještě nejsem připravená o tomhle všem mluvit.“

Rhoda se zatváří zklamaně. Pak dostane přes sluchátka nějaký pokyn a pokračuje:

„Takže teď jste tady, sedmadvacetiletá, rozvedená žena.“ Vteřinu se odmlčí, jako by čekala nějakou reakci, ale Ellen jen mlčí a zírá. „Musí vám to připadat jako dlouhá cesta od těch stupňů vítězství.“

„Tehdy jsem byla samozřejmě jiná,“ odpoví konečně Ellen. „Tak nějak nad to všechno povznesená.“

„Neprobíhaly ty věci snad až příliš rychle?“ ptá se Rhoda a rovnou k tomu přikyvuje.

„Někdy si to taky myslím. Ale na druhou stranu si nejsem jista, jestli se to dá nějak zbrzdit. Myslím ta popularita.“

„Úspěch, který se zrodí přes noc, z bídy do přepychu…“

„Ano, tak to prostě je.“ Ellen pokrčí rameny. „Je to jako skok. Můžete na něm pracovat měsíce a měsíce, ale nic z toho vás nepřipraví na tu skutečnou situaci, se všemi těmi světly, hudbou, davy lidí. Najednou jste ve vzduchu a letíte rychlostí miliony kilometrů za hodinu.“

„Nebo taky někdy – spadnete,“ připomíná Rhoda s truchlivou vážností.

Ellen zase jen pokrčí rameny.

„Ano, a já jsem spadla.“

„Ale zase jste se zvedla.“

Rhoda se zase rozzáří šťastným úsměvem. Ellen se také usměje. Její dokonalý úsměv. Její proslulý úsměv – který měl v době, kdy odváděla jeden trojitý skok za druhým, cenu milionů ročně.

„Na tom mají velkou zásluhu děti,“ říká.

„Máte na mysli děti z Franckova institutu?“

„Ovšem.“

„Povězte nám o tom něco.“

„Tenhle ústav připravuje program pro děti, které mají obtíže s učením: muzikální a pohybový program, na kterém jsem se podílela. Vidím, jakou těm dětem dělá radost, když je vezmu na led a… to zase dělá dobře mně. Ukázalo mi to cestu, jak se doopravdy znovu pustit do bruslení.“

Rhoda obdivné a potěšené přikyvuje.

„A další krok?“

„Turné s Louskáčkem. Hraju v tom Klárku. Mohla by to být dobrá zábava.“

„Podle toho, co jsem slyšela, to má být spíš pěkně nabitý program.“

„To určitě.“ Ellen se podívá přímo do kamery. „Jen během listopadu budeme účinkovat ve dvaceti městech. V každém městě bude obvykle jen jediné představení. Ale já se na to těším. Organizátoři dali dohromady skvělý tým. Bude tam Todd, Brian, Nicole. Budu bruslit se samými kamarády.“

„A co soutěže?“ ptá se Rhoda. „Dočkáme se i tady comebac-ku? Hodláte jít ve šlépějích Elaine Zayakové?“

„O tom neuvažuju.“

Rhoda se směje.

„Snad nechcete říct, že už jste na to moc stará?“

„Ale ano, v sedmadvaceti už opravdu jsem dost stará,“ odpoví.

„To myslíte vážně?“

„Jistěže. Na tyhle trojité skoky je skutečně třeba mít pod pětačtyřicet kilo. Jakmile se začnete…“

„Vyvíjet?“

„No ano, zaoblovat – tak s tím prakticky končíte. Chci říct, že musíte soupeřit s dalšími děvčaty, s porotci a navíc s váhou. To je pro mladou krasobruslařku velice těžká věc a každá tím musí projít. Stanete se ženou a skoky jdou do háje.“

„Říkáte to, jako byste byla nejradši zůstala tou malou dívenkou.“

V Elleniných modrých očích se mihne náznak dojetí. „Ale ne,“ odpoví. „Ne, být ženou je docela fajn.“

Serratosa konečně vylezl z jámy, celý zchvácený a unavený. Vytáhl z kapsy kapesník a otíral si čelo. Vzadu za ním cvakaly fotoaparáty s blesky, přestože slunce naplno svítilo.

„Takže žádná dopravní nehoda,“ prohlásil. „Vražda. A řekl bych, že to musel být bleskový útok. Na levé ruce jsou stopy zranění – podívám se na ty kosti ještě pod mikroskopem a pak vám budu moct říct víc i o vražedné zbrani, ale myslím, že to bude nůž. Pořádně velký. Drobné kosti levé ruky jsou roztříštěné a rozdrcené jako… jako kdyby ji přibíjeli na kříž. Snažila se ho odrazit a on se oháněl nožem. Myslím, že šlo o kuchyňský nůž. A pak… podobné stopy jsou i na hrudníku. Spousta ran, všechny do levé poloviny hradního koše. Na sternu jsou stopy mnohonásobných poranění a dvě žebra jsou zlomená,“ pro názornost ukázal prstem v rukavici na sebe. „Přímo nad srdcem.“

Kronin se zadíval směrem k domu.

„Vy, ehm… jste si úplně jistý, že máme co dělat s mužem, doktore?“

Serratosa se znovu zahleděl dolů na mrtvolu. „Ano, tvrdím, že to byl muž – a zřejmě muž s velkou silou. Pravák.“

„Zřejmě,“ opakoval Kronin.

„Ano. A šlo mu o to opravdu ji usmrtit, podle toho, jak se jí strefoval do srdce. A pak,“ Serratosa zvedl ruce na znamení bezmocnosti, „pak ji nakonec oblékl do čistých šatů.“

„Zeji oblékl?!“

Serratosa se otočil, aby nepřišel o pohled na Hagmaierovu zmatenou tvář.

„Ano. Pokud jsem to mohl zjistit, na oblečení nejsou stopy krve – ty šaty jsou poničené, tu a tam je nějaká díra, ale to je spíš dílo hmyzu, řekl bych. Myslím, že ať už to udělal kdokoli, tak ji nakonec oblékl. Takže když ji zabil, byla patrně nahá. Takhle se mi to zdá nejvíc… no nejpravděpodobnější.“

Hagmaier o tom okamžik přemýšlel a pak zakroutil hlavou.

„Ale proč jí, proboha doktore, posadil na nos ty brejle?“

2

Úterý 27. července

Tam, kde se původně nacházelo oko Karen Bonnerové, nebylo teď nic jiného než popel. Pete Golding pomalu přejížděl zapálenou cigaretou po její tváři, trochu naklonil hlavu a rozmýšlel se, kam s ní zamířit dál, a pak ji zabořil přímo doprostřed horního rtu, rovnou pod dokonalý a chirurgicky zvédnutý nosík, jako stvořený pro reklamní fotku. Papír zčernal, zkroutil se a proděravěl.

„Ale já přece vím, jak to všechno bylo, Raymonde.“ Udělal cigaretou kroužek, čímž vytvořil malé žhavé O. „Napíšeš jí hezký psaníčko. O tom, jak se ti hrozně líbí její show. Jak moc pro tebe znamená. A co za to všechno dostaneš? Dvouřádkovej do-pis s podpisem nějakýho nýmanda. Tak jí napíšeš znovu – jako že kdyby nebylo takovejch chlápků, jako jsi ty, nebyla by dneska tam, kde je, a nemohla by komandovat všechny ty náramný frajery. Byla by naprostá nicka, že jo?“

Obézní třiatřicetiletý Raymond Lubett zíral přes tlustá skla brýlí na znetvořený plakát. V kuchyni bylo vedro. Páchly tam odpadky a přepálený tuk.

„Ale ona… ona to podepsala,“ namítl chabě.

Golding potáhl z cigarety, podržel si plakát na délku paže od sebe a obdivoval své dílo. Tvář Karen Bonnerové už vlastně tváří nebyla. Byla to spíš divadelní maska: žádné oči, žádná ústa. Odstranil z trhliny smítko popela.

„Takže napíšeš další dopis a tentokrát nedostaneš vůbec žádnou odpověď. Nic. Tak píšeš další. A další. A pořád dál. Každej den, protože ty máš, sakra, přece na odpověď právo. Co má to-hleto všechno zatraceně znamenat? A do toho nějakej podělanej právník vyrukuje s tím, že prej ji obtěžuješ. No, řekni, je tohle správný?“

Lubett polkl. Golding sice nebyl nijak mimořádně velký nebo svalnatý, zato měl ostře řezané rysy, modré oči a světle hnědé vlasy. Normální chlap, který vypadal mladší než na svých pětatřicet let. Ale v jeho očích byla jakási křehkost, určitý typ ztraceného pohledu, který šel člověku na nervy, protože cítil, že něco nehraje. Jeden by čekal, že může každou chvíli vybuchnout. A pak že nebude za své jednání zodpovědný.

„Takže ses tam musel vypravit, že jo? Chci říct, že ti nic jiný-ho nezbejvalo, že? Musel sis s ní promluvit. Pěkně jí to vytmavit, že jo, Raymonde?“

Golding teď začal rolovat plakát tak, aby byla tvář navrchu, vytvářel z něj jakousi tvrdou trubku. Lubettovi začaly po lebce stékat pramínky potu, kanuly mu do kotlet i do dlouhého neupraveného culíku vlasů.

„Já jsem jen… Jen jsem…“

„Ty sis to jen chtěl všechno vyjasnit. Ona se topí v prachách a kolem ní se točí fůra těch poskoků, co jí cpou do hlavy samý voloviny. Co jí namlouvají, že na známost s poctivým chlapcem je až moc dobrá. Ale když se to vezme kolem a kolem,“ Golding se obrátil a namířil na Lubetta srolovaným plakátem tak, že se mu jeho konec otíral o špičku nosu, „je to jen ženská a ty jsi chlap. Ona jen potřebuje, aby jí někdo pořádně ukázal, jak se věci mají.“

„Já jsem vůbec nechtěl…“ Lubett s námahou popadal dech. „Já jí vůbec nechtěl ublížit. Já…“

„Drž hubu, Raymonde.“ Golding přistoupil ke sporáku a pustil plyn. „No tak, jakpak se ta věc zapaluje?“

„Tome, dělá pro vás pořád ještě ten chlápek? Víte, ten… Goldberg? Gold… něco.“

Tom Reynolds, zakladatel a šéf Alpha-Global-Protection, zvedl oči od hromady dopisů, které měl před sebou na stole, a pak je honem zase sklopil.

„Aha, Pete Golding, samozřejmě. Máme ho u nás na výplatní listině jako jednoho ze soukromých vyšetřovatelů. Ale nevím, že bychom…“

„Víte, to byl náramný kousek, jak oddělal toho hajzla – no, toho s tou Maddy Olsenovou. Uvažuju o tom, že by se nám ten chlapík mohl hodit. Myslím, že nějakou ráznou akci bychom taky mohli potřebovat.“

Reynolds zvedl ruku. S Lennym Mayotem se znali už dlouho a věděl, že je to člověk, který někdy může být docela užitečný. Mayot byl menší postavy, bylo mu triačtyřicet, vršek hlavy měl holý, a když se usmíval, dostala jeho tvář téměř andělský výraz. Jinak ovšem působil spíš bojovně. Začínal jako trestní právník, obhajoval opilé řidiče a menší násilné činy. Ale tohle všechno měl teď už za sebou. Teď byl manažerem, který se staral o kariéry přibližně tuctu slavných osobností. Patřil k nim známý moderátor, jehož hvězda v poslední době silně stoupala, šéf jedné televizní stanice, houf bývalých sportovců a mezi nimi i krasobruslařka Ellen Cusaková. Lenny sám nebyl sice zdaleka to největší eso ve městě, ale byl neustále v akci, často se o něm psalo a mluvilo a každý ho znal. Byl to zkrátka typ člověka, s jakým se Alfě vyplatí udržovat dobré styky, protože i pro ni znamenají celebrity kšeft – přesně řečeno celebrity a nežádoucí pozornost, kterou je zahrnují posedlí fanoušci, nebo ještě horší věci. Největší potíž s Lennym Mayotem spočívala ovšem v tom, že když si něco umanul, už se toho nepustil.

„Je mi jasný, že tihle chlapi jsou fakt magoři,“ řekl teď. „To já uznávám. Někdy je mi jich docela líto. Ale jedině naprostý blázen nepochopí, o co jde, když na něj míří bouchačka. Chápete, co říkám? Namířená bouchačka, to je podle mýho řeč, který musí rozumět každej.“

Reynolds sledoval Mayotův pohled, upřený na stěnu, kde byly vystavené relikvie bývalého příslušníka losangeleské policie: policejní odznak, pozlacená pouta a blýskavý revolver osmatřicítka.

„Pane Mayote, my ale opravdu nepůsobíme…“

„Bouchačka a chlap, který ví, jak ji použít. Jako tenhleten Golding.“

Reynolds obnažil zuby ve snaze o úsměv.

„Já chci říct jen tolik, že ten případ Olsenová byl jedním z milionu. McGinley vyrukoval s bouchačkou první, nemám pravdu? Pete odpověděl palbou. Byla to sebeobrana, čistá a prostá. Jinak není naším úkolem střílet lidi.“

Lenny zvedl ruce.

„Vždyť já vím, já vím. Já jen říkám, že je dobré vědět, že budete střílet, když budete muset. Zachránil jí přece život, ne? To nemůžete popřít.“

„Jistěže nemůžu. Já jenom nechci…“

„Určitě to muselo zvednout i vaše kšefty, ne? Já jen že právě takhle já si představuju globální ochranu.“

Reynolds chvíli nevěděl, jak na to reagovat. Ovšemže to tak bylo: Případ Olsenová obchodům prospěl. Když tehdy Madeleine Olsenová zavolala, fungovala společnost teprve měsíc. Madeleine se dala stěží považovat za celebritu – vystupovala v několika seriálech a v jediné reklamě na ovocný džus – ale vzali ten případ, protože byl jediný, který se naskytl. Deset týdnů nato se McGinley, muž, se kterým se Madeleine poprvé potkala před dvěma roky, když pracovala jako recepční, objevil před jejím domem v Pasadeně, měl u sebe nabitý Ithaca Mag-19 Road bloc-ker, samopal Bren-Ten .45 a lovecký nůž. Podle videodiáře, který po sobě zanechal, hodlal zastřelit nejdřív ji a pak sebe. Co zamýšlel s loveckým nožem, zůstalo nevyjasněno. Naštěstí pro Olsenovou byl v tu chvíli před domem Pete Golding. O několik vteřin později byl McGinley mrtvý, s třemi kulkami v prsou. Komentáře o střelbě se objevily ve zprávách všech stanic od pobřeží k pobřeží a během pár dní se Reynolds ocitl ve zcela nové situaci – najednou musel zakázky odmítat. O skutečnosti, že Maddy Olsenová přestala být klientkou Alfy už nějaký čas před tou událostí, ani o tom, jaké ji k tomu vedly důvody, se naštěstí nemluvilo.

Od té doby si Reynolds mohl dovolit přijmout další zaměstnance a přestěhovat firmu do nových kanceláří v Century City, s vyhlídkou na Beverly Hills a Avenue of Stars. Navzdory tomu všemu měl Reynolds pořád určité výhrady. Do soukromého podnikání se pustil po dvacetileté službě u losangeleské policie, kde se podílel na vybudování Jednotky pro ochranu svobody osobnosti, první policejní jednotky tohoto typu, zaměřené na případy neodbytného ohrožování a obtěžování. A za všechna ta léta, strávená převážně v oddělení vražd, ani jednou nevystřelil ze své zbraně ve vzteku. Alfa měla v programu poskytovat analytické služby, odhadnout míru rizika, radit, jak se vyvarovat konfliktů a nebezpečí. Předpokládalo se, že bude lidem pomáhat vyhnout se konfrontacím, a ne že se za ně bude do konfrontací pouštět. A také se předpokládalo, že bude ve všem postupovat přísně podle zákona. Byly však chvíle, kdy měl Reynolds pochybnosti, jestli tohle všechno chápe taky Golding.

„No, a kromě toho,“ řekl nakonec, „Pete má právě případ.“

Plakát, srolovaný teď do tenké trubky, špatně chytal. Golding si něco tiše pobrukoval, když ho střídavě přidržoval u plynového hořáku a zase ho od něj odtahoval, aby se přesvědčil, jak se mu to daří.

„Na plynový vařiče musí bejt člověk náramně opatrnej,“ poznamenal. „Zvlášť v takovýmhle prostředí. Se vší tou mastnotou a svinstvem, co se tu všude povaluje. Taky by sis jednou za čas mohl uklidit. Nechceš přece nakonec sám uhořet, ty, takovej špekoun. Podle mýho bys hořel jako nějaká podělaná svíčka. Mohl bys vydržet hořet celý dny.“

Lubett střelil pohledem ke dveřím, odhadoval, jestli by to nestihl.

„Helejte, já jsem tím nic nemyslel. Měl jsem vztek, zrovna jak jste říkal, já…“

„Vnikl jsi slečně Bonnerové do domu, Raymonde. Podvodně sis vynutil přístup falešným policejním odznakem.“ Sáhl do kapsy saka a vytáhl lacinou imitaci odznaku, držel ji ve vzduchu jako předmět doličný. „Její jediný štěstí asi bylo, že nebyla doma, že jo?“

„Ne, ne. Já jsem se jí vůbec nechtěl dotknout. Já…“

„Ale řekl jsi, že jí budeš muset dát trochu za vyučenou. Ten hovor máme nahraný na pásku. Řekl jsi jí, že jí budeš muset jak žes to povídal? – dát jí taky trochu zakusit, jak tě to bolí. Co jsi tím vlastně myslel?“

Plakát teď už přece jen hořel. Golding se otočil, přistoupil k němu trochu blíž, držel jej před sebou, ale stále si ho prohlížel kritickým a tvořivým zrakem a uvažoval, co se nabízí za možnosti.

„Prosím!“

„Tys asi myslel takovou bolest, jakou jsi způsobil svojí ženě, vlastně bývalý ženě?“

Oranžové plameny šlehaly Lubettovi jen pár centimetrů od obličeje.

„Lhala. Ona lhala.“ Hlas mu přeskočil do pubertální fistulky. „Já se jí ani nedotknul.“

„Jen jsi jí jednou zlomil ruku. Musela do nemocnice. Takového něco jsi měl v úmyslu udělat Karen?“

„Ona upadla. Já za to nemoh, přísahám!“

„Nebo snad mluvíme o něčem trvalejším?“

„Ne, ne, já…“

Ozvalo se prásknutí jako ze startovací pistole, dřevo se rozštíplo na třísky. Lubett zavrávoral dozadu, nohy mu podklouzly, žuchl sebou na podlahu a zůstal tam ležet. Lapal po dechu a zalykal se – židle se pod ním rozpadla na kousky. Golding odhodil nedopalek cigarety do výlevky a přikročil blíž.

„Takovýhle úraz se dal čekat,“ prohodil. „Tlusťoch a fórovej nábytek.“

Lubettovy ruce se trhaně zmítaly a tancovaly tu před tělem, tu zase před obličejem, jak se snažil ochránit obojí najednou.

„Já už vím co,“ prohlásil bystře Golding. „Ty by sis měl dát dietu. Jojo. S živočišným uhlím. Aby ti to vypucovalo žaludek od trochy toho sajrajtu, co v sobě nosíš.“ Podíval se na papírovou trubici, kterou držel v ruce, a zamával s ní sem tam, až plameny zhasly. „Tumáš, dej si trochu toho uhlí, Raymonde.“

A vrazil mu ji do úst.

„To musí rozrušit každého, když dostává takovéhle dopisy, to je jasné,“ připustil Reynolds. „Dovedu si představit, jak se asi paní Cusaková cítí. Ale musíte si uvědomit, že právě k tomu jsou ve většině případů určeny – aby dotyčnou osobu rozrušily. To nás může utěšovat.“

„Utěšovat?“ Lenny ukázal na dopisy. „Ten chlap prohlašuje, že jí rozřeže obličej, prokristapána. Že jí ho celý odřízne a strčí do mrazáku.“

„Ano, četl jsem to. Ale domnívám se, že v podobných případech bývá násilí soustředěno právě v těch dopisech, výhradně v nich. Ten chlap se z nějakého důvodu snaží k paní Cusakové přiblížit, a tak se ji tedy pokouší vystrašit. A to mu stačí. Kdyby jí chtěl opravdu fyzicky ublížit, zaměří svoje úsilí právě na to, a ne jen na psaní dopisů.“

Lenny se zamračil.

„Takže se podle vás nemusíme ničeho obávat?“

„Řekl bych, ze ne. ‚Mekl byste?“

Reynolds se opřel zády o židli a převracel v prstech kuličkové pero.

„Můj kolega doktor Romero sepsal o tomhle tématu pár zajímavých studií. Zřejmě hodně záleží na tom, jaký mají mezi sebou ten subjekt a jeho oběť vztah.“

„Vztah?“ Lenny rozhodil rukama. „Tady přece žádný vztah není.“

„No,“ přikývl zamyšleně Reynolds. „To je právě to, co bychom si měli ověřit. Rozumíte, jestli tu někdy k nějakému přímému kontaktu nedošlo, třeba k něčemu, co tehdy vypadalo úplně bezvýznamně, na co si paní Cusaková možná ani nevzpomíná – řekněme nějaké dohadování ohledně parkování nebo nějaký profesionální spor – to všechno mohlo zavinit, že náš chlapík je podrážděný, rozzlobený, nejistý, a já nevím, co všechno ještě, ale že pravděpodobně není nebezpečný. Na druhé straně, pokud je celý ten vztah jen v jeho fantazii nebo neexistuje vůbec, pak máme co činit se skutečnou psychickou poruchou: paranoiou, schizofrenií, nebo dokonce s erotomanií.“

Lenny si zastrčil prst pod límec a začal si ohmatávat nějaké bolavé místečko u ohryzku. Byl z téhle konverzace celý nesvůj. Takhle na něj působily i nemocnice: náhlá, znepokojivá blízkost světa utrpení.

„Erotomanie? To by bylo lepší, nebo horší?“ Reynolds se té naivní otázce zasmál.

„Řekl bych, že při bližším prozkoumání by to mohlo být potenciálně horší. Jedná se o deziluzivní poruchu. Ten někdo si třeba vy fantazíroval, že má nebo měl s paní Cusakovou nějaký poměr, a teď má vztek a žárlí, že ona na to patřičně nereaguje. Ty dopisy budeme muset podrobněji prostudovat, jestli v nich takové náznaky nejsou. Ale statistiky říkají, že drtivá většina ero-tomanů jsou ženy a jejich cílem jsou muži. Takže by mě překvapilo, kdybychom našli větší množství nesporných ukazatelů deziluze. To už bych spíš tipoval, že se to blíží jakési obsedantní poruše.“

„Dobrá, dobrá. Takže, eh…“ Lenny pohlédl na své masivní potápěčské hodinky. Za patnáct minut měl být s někým na obědě. „… takže, Tome, když to všechno shrneme, co myslíte, máme si tady s tím otrapou dělat starosti, nebo ne?“

Tomu Reynoldsovi chvíli trvalo, než se na tu otázku dokázal soustředit. V Jednotce pro ochranu svobody osobnosti mohl vždycky mluvit tak dlouho, jak se mu zlíbilo, protože každý věděl, že má spoustu znalostí a zkušeností, a – což bylo ještě důležitější – měl tam svoje postavení. V soukromém sektoru každý především chtěl, aby jeho problém prostě zmizel, a bylo mu fuk jak a kam. To byla věc, na kterou si pořád nemohl zvyknout – tím spíš, že když jednáte s blázny, nedá se takové očekávání vždycky splnit.

Odkašlal si.

„Já prostě tvrdím, že dopisy samy o sobě nejsou nic, s čím byste si museli lámat hlavu. Ale existují určité typy obsedantní poruchy – typy, kterým třeba úřední místa ani lékařské autority nevěnují pozornost, ale které tady mohou hrát roli. Pro jistotu se na to podíváme, ale vypadá to spíš tak, že vaší klientce nebezpečí nehrozí.“

„Fajn. Ale stejně mi tam někoho pošlete, jo?“

Reynolds přikývl.

„Nemá smysl něco riskovat.“

„Výborně. Víte, Tome, rád bych, abyste to ohlídali od základů. Nechci, aby se Ellen kvůli tomu pořádně nevyspala. Měla by mít pocit, že je všechno zabezpečené. Nemáte ponětí, co mě to stálo práce, abych ji vytáhl z té její ulity. Ona je velice uzavřená osobnost.“

Reynolds opět souhlasně přikývl.

„Chápu.“

„Ale kdepak, nechápete.“ Lenny se usmál a potřásl hlavou. „To nedokážete pochopit. Po celé čtyři roky byla mimo obraz. Naprosto. Odmítala cokoli. A víte, proč? Protože nesnáší dotěrnost. Chápete mě?“

„Ale jo, já…“

„No, a teď, když má za sebou rozvod, když už ji dokážu dostat malinko na veřejnost, když se věci konečně začínají hýbat, tak tam k ní přijedou a za domkem u jejího bazénu vykopou ty… ty… pozůstatky. Rozumíte, tohle dokáže vytočit každýho.“

„No jo, slyšel jsem o tom. To musel být opravdu pěkný šok.“

„To si pište. Takže já bych jí chtěl jednak vrátit pocit jistoty a jednak rychle a čistě vyřešit tuhle situaci, tedy samozřejmě, pokud nastane.“

„No dobře,“ přikývl Reynolds, který poněkud nechápal, oč jde. „Jakou situaci máte na mysli?“

„Takovou, že se ten chlap… skutečně projeví. Jestli se z něj vyklube opravdový problém. Nechci, aby Ellen tahali po soudech kvůli zákazu přístupu nebo něčeho podobného. Už si zažila soudů dost, až nad hlavu. Moc publika, moc zmatků. To nikomu neprospěje. Chápete, kam tím mířím?“

„Jo, snad ano, ale někdy…“

„Tak proč na to nenasadit toho vašeho chlapa Goldinga. Já neznám nikoho, kdo by mi na to uklidnění připadal vhodnější, a kdyby se snad náhodou věci nějak zvrtly…“

Lenny zakončil větu pokrčením ramen. Reynolds měl zase pocit, že je pozadu. S těmihle osobními manažery a právníky je vždycky větší potíž než se samotnými klienty: Ze všeho se u nich vždycky nakonec vyklube jejich píseček – a to trochu zamlžuje představu, jaké jsou vlastně nejlepší zájmy klienta. Nicméně bylo třeba jej brát v úvahu a zařídit se podle toho. O co jednodušší je, když mluví každý sám za sebe.

„Lenny, hm… já si vážně myslím, že Golding na tohle není ten nejvhodnější člověk. Čistě mezi námi,“ naklonil se přes stůl a ztišil hlas, „s Petem jsou trochu problémy, co se týče jeho angažovanosti.“

Lenny se zamračil a zdálo se, že tomu nevěří. „Co to povídáte? Je snad tak línej?“ Reynolds našpulil rty.

„Chci říct, že někdy se naopak angažuje až moc. Jsou lidi, kteří si o něm myslí, že to trochu přehání.“

Lubett, který seděl opřený o ledničku, kolem sebe stále plival cáry zuhelnatělého papíru. Rty a bradu měl celé ulepené břeč-kou ze slin a popela.

Golding sáhl do zadní kapsy a vytáhl natřikrát přeložený arch tuhého bílého papíru.

„Tak hele, tohle je prozatímní soudní příkaz, podepsaný soudcem Irvingem.“ Hovořil pomalu, jako by se snažil něco vysvětlit dítěti. Narovnal papír a podržel ho Lubettovi pár centimetrů před krví podlitýma očima. „Podle příkazu vrchního soudu se až do soudního jednání, které se bude konat příští měsíc, nesmíte přiblížit ke slečně Bonnerové na vzdálenost menší než tři sta metrů. Do té doby proběhne vyšetřování a bude vynesen definitivní příkaz v tomtéž smyslu.“

Zase papír složil a popadl Lubetta za véčko jeho zpoceného modrého tenisového trika. Lubett ucukl a praštil hlavou do ledničky.

„Teď si s tím můžeš udělat, co chceš,“ řekl Golding. „Můžeš to spálit nebo spláchnout do hajzlu, nebo to třeba sežrat. To je mi fuk.“ Vzal okraj trika mezi dva prsty a pečlivě zastrčil papír za výstřih. „Ale jestli ještě někdy budeš Karen Bonnerovou obtěžovat, tak se sem vrátím, a pak se opravdu rozzlobím. A to bys nechtěl, Raymonde, že ne?“

Lubett trhal hlavou ze strany na stranu.

„Já nebudu… už nechci dělat žádné potíže.“

Golding vstal.

„Já vím, že nechceš, Raymonde.“ Otřel si ruce do kapesníku. „A víš co? Myslím, že to v hloubi duše ví i Karen Bonnerová.“

Golding přišel do kanceláře s porcí jídla od Číňana Joea v ruce. Chystal se vejít do své sekce společné místnosti, kterou sdílel s dalšími dvěma vyšetřovateli, Denisonem a Rossem, když uslyšel, že ho někdo volá.

„Pan Reynolds si přeje, abyste se k němu dostavil, hned jak se vrátíte.“

Byla to Andrea Craigová, úřednice, která měla právě službu v recepci. Tahle jedenatřicetiletá štíhlá mladá žena s prakticky zastřiženými hnědými vlasy a bledou pletí, kterou se snažila oživit vrstvami mejkapu, byla v podniku jedinou osobou s příslušným dokončeným vzděláním. Goldingovi byla vždycky trochu protivná.

„No tak to se tam teda budu muset dostavit,“ řekl a odložil jídlo vedle kořenáče s pokojovou květinou, kterou Andrea nedávno koupila jako výzdobu recepce.

„Taky jste měl telefon,“ dodala. „Myslím, že to šlo do vaší hlasové schránky. Nebyla to náhodou Jackie?“

Pouhá zmínka o tom jméně stačila, aby se v Goldingovi zvedla vlna tísnivých pocitů – lásky, viny, ztráty. Neviděl svou sestru od sobotního večera, kdy u ní večeřel. Nezbylo než doufat, že je v pořádku.

Když Golding zaklepal a vstoupil k Reynoldsovi, zjistil, že už je u něj také doktor Frank Romero. Romero byl další ze zakladatelů Alfy, soudní psychiatr, který se po většinu své odborné kariéry věnoval otázkám obtěžování a obsedantního chování. Jako pracovník Ústavu psychiatrie, práva a behaviorálních věd Univerzity Jižní Kalifornie působil ve stovkách případů jako konzultant soukromých a veřejných organizací včetně Jednotky pro zajišťování svobody osobnosti, kde se potkal s Tomem Reynoldsem. Ti dva muži tvořili nerovnou, ale velmi úspěšnou dvojici: Reynolds byl vysoký, zasmušilý, s ošlehanou tváří, ale pečlivě upravený, oblečením nezapřel typického tajného policistu; Romero byl podprůměrně velký, sporý, vždycky neformálně oblečený, v manšestrákách a svetru s véčkem, ale nesmírně zaujatý, člověk, který svou práci miloval a náležitě si jí cenil. Romero byl tím, kdo ve vás vzbudil pocit, že potřebujete pomoc, a Reynolds zase tím, kdo vám nabídl řešení. Tak to aspoň viděl Golding.

„Tome a Franku, zdravím vás.“

Golding zůstal stát ve dveřích, protože doufal, že to nebude trvat dlouho a že se brzy dostane k tomu vzkazu. Romero se otočil od okna, kde si něco četl, a kývl mu na pozdrav.

„Předal jste Lubettovi ten papír?“ zeptal se Reynolds.

„Samozřejmě, nemějte obavy.“

„Jak to přijal?“

Golding pokrčil rameny.

„Přijal to.“

Reynolds v duchu pokývl hlavou. „Nebude si stěžovat?“

„Znáte Lubetta. Nejspíš sám dobře neví, co v příštím okamžiku provede.“

„Doufám, že jste na něj nepřitlačil moc tvrdě. Nepodnikl jste… nic?“

Golding ukázal dlaně.

„Prostě jsem doručil papíry. A vysvětlil jsem mu, jak si stojí.“

„Dobrá, dobrá. V pořádku.“ Reynolds ještě chvilku přikyvoval a pak ukázal na židli. „Sedněte si, Pete, něco pro vás máme.“

Golding se zhluboka nadechl a sedl si. Romero stále postával za ním a pořád si něco četl. Bylo už pozdní odpoledne, zapadající slunce rozzářilo sklo a ocel na protějším věžáku.

„Slyšel jste někdy o Ellen Cusakové?“ zeptal se Reynolds. , Jistě. Ta krasobruslařka. Mistryně světa asi tak… před sedmi lety?“

„Před osmi. Teď se zrovna rozvedla.“

„A taky teď udělala ten reklamní šot pro Forda,“ dodal Romero.

Golding si vybavil čtyřdveřový sedan, který při vysoké rychlosti švihá na ledě ostré zatáčky, pak následuje prostřih na hokej – metrákoví borci ve válečných barvách to rozpalují na ledě, bodyčekují a narážejí do sebe a uprostřed toho všeho násilnictví vystřelí perfektním skokem vysoko do vzduchu krasobruslařka. A k tomu slogan, něco jako: K čemu je síla bez půvabu?

„Na každý pád,“ poznamenal Reynolds, „se zdá, že má ctitele.“

Hodil na stůl tlustý fascikl v plastových deskách. Byla to hromádka zhruba tuctu dopisů a obálek na papírech rozmanité velikosti a barev, většina z nich psaná kuličkovým perem a velkými písmeny, několik naklepaných na elektrickém psacím stroji. Než po nich mohl Golding sáhnout, podal mu Romero ten, který předtím četl.

„Tenhle je poslední,“ řekl. „Přišel před dvěma dny.“

Dopis byl psaný na bledě modrém papíru, jaký se užívá k psaní soukromých dopisů. Stopa černého kuličkového pera se zarý-vala do povrchu, obscénní slova byla dvakrát podtržená. Jeden okraj papíru byl potřísněn – kávou nebo možná i pivem. Jak ten dopis četl, přejíždělo Goldingovi po zádech mrazení.

„Začaly se objevovat asi před dvěma měsíci,“ sdělil mu Reynolds. „Většinu těch prvních vyhodila. Od té doby začaly chodit jednou až dvakrát týdně.“

„Nepokusil se k ní přiblížit ani nevolal?“

„Zatím ne,“ odpověděl Romero. „Ale zmínil se o tom. V posledních čtyřech dopisech se třikrát vyskytla věta Já budu čekat. A taky z nich teď už čím dál víc čiší násilí.“

„Obáváme se, že se asi psychicky připravuje na osobní kontakt,“ dodal Reynolds.

Golding listoval složkou.

„Ledový muž. To zní tak poeticky.“

„Ledový muž, Nemesis, Miláček. Rád to střídá. Aleje to pořád ten samý chlap. V podstatě se pořád opakuje.“ Golding se podíval na Romera. „Takže jaký typ blázna to je?“

Takové otázky neměl Romero rád. Opřel se o okenní parapet a založil ruce.

‚Jisté je, že není psychicky normální. Tohle nejsou výtvory vyrovnaného člověka. Takže samozřejmě nevylučuju narušenou osobnost, ale klinické šílenství? Takový závěr bych si nedovolil.“

„Možná že je prostě jen hrozně naštvanej. Dá se říct, proč?“

„Zdá se, že centrum jeho nevole se zaměřuje na její očividné bohatství a postavení,“ pokračoval Romero. „Na její údajnou bezohlednost vůči obyčejným lidem. Sexuální agresivita vychází ze stejného základu: vztek kvůli její nedosažitelnosti – i když je fakt, že ty dopisy začaly chodit teprve potom, co se paní Cusaková rozvedla.“

„Když už by zase mohla být dosažitelná,“ dohadoval se Golding. „Takže on ji ten chlap žádal o schůzku a ona odmítla.“

„Zřejmě ne,“ řekl Reynolds. „Paní Cusaková nemá nejmenší tušení, co to může být za člověka. Podle jejího manažera se žádné pokusy o kontakt nevyskytly.“

„Jejího manažera?“

Reynolds významně přikývl.

„Lenny Mayot. Setkáte se s ním. Samozřejmě že by neškodilo ještě to oťuknout. Pro případ, že by něco opomněla.“

„Jistě,“ souhlasil Golding. „Pokud budu mít možnost. Mám si promluvit s jejím manažerem, nebo snad s tiskovým mluvčím?“

„Promluvíte si osobně s ní. Zítra přesně v poledne se dostavíte k ní domů. Abych pravdu řekl, myslím, že tiskového mluvčího ani nemá.“

Golding vytáhl ze složky jednu z obálek.

„Nemáte tušení, odkud přišly?“

„Podle poštovních razítek většina přímo tady z Los Angeles,“ odpověděl Reynolds. „Santa Monica, Venice. Je to místní hoch, o tom se nedá pochybovat.“

„A ví, kde Cusaková bydlí,“ poznamenal Romero. „Ne, že by to mělo nějaký zvláštní význam. Pokud jsem slyšel, o tom domě se léta psalo v kdejakém časopise. Takže mu asi nedalo moc práce ho najít.“

„Doug Gorman si ho dal postavit od nějakého proslulého architekta,“ vzpomněl si Reynolds.

„Není to tam, co zrovna vykopali tu mrtvolu?“ zeptal se Golding.

„Jo, bylo to tam. Ale než si začnete dělat nějaké závěry, tak byste měl vědět, že to tělo bylo v zemi dávno předtím, než se tam paní Cusaková s manželem nastěhovali. Ověřil jsem si to. Leželo tam aspoň čtyři roky. Mimochodem, naše klientka prochází teď dost složitým obdobím a… no zkrátka, nebylo by dobré, abyste ji vyděsil k smrti, rozumíme si? Ze se obrátili na nás, to nebyl její nápad, ale Lennyho Mayota.“

„Toho manažera.“

„Správně. Hlavním účelem je, aby se uklidnila. Nepřehánějte to. Poraďte jí, jaká má dodržovat bezpečnostní opatření, zařiďte monitorování a řekněte jí, ať si s ničím nedělá starosti.“

Golding se zamračil, podíval se po Romerovi, jak se na to tváří, ale Romero už odcházel.

„No, možná, že by si trochu starostí dělat mohla,“ poznamenal Golding. „My o tom chlapovi nic nevíme.“

Dveře se s klapnutím zavřely.

Reynolds zakroutil hlavou.

„Ty dopisy jsou nepříjemné, ale nejsou zase tak mimořádné. Slyšel jste, co říkal Frank. Ten chlap se zkrátka jen tak potlouká kolem a vypouští páru. Není natolik blázen, aby se o něco pokusil.“

„A co když je?“

Reynolds natáhl ruku a položil ji na složku, jako kdyby na ni chtěl přísahat.

„Já jsem v agendě Jednotky viděl tisíce takových dopisů, Pete. A většinou z nich nebylo nic. Znáte tyhle pacholky. Oni by něco strašně chtěli. Chtěli by pozornost, vztah, všechno možné. Tenhle chlap po ní ani nechce, aby mu odpověděla. Prostě mu jen dělá dobře vědět, že ji děsí.“ Reynolds zvedl ruku. „Jen si ty dopisy přečtěte, Pete. Uvidíte sám, že mám pravdu. Jsou to špinavosti, ale pořád jen řeči. Tohleto bych vám rád zdůraznil, než tam půjdete. Chápete mě?“

Golding pokrčil rameny. „Jak myslíte, Tome.“

Zazvonil telefon a Reynolds ho zvedl. Nějaký další manažer, další postrašený klient. Obchody jdou nahoru. Golding už byl na půl cesty ke dveřím, když Reynolds ukázal na svůj koš na poštu, kde ležel časopis Krasobruslení.

„Hele, tady se můžete dočíst všechno o tom slavném come-backu,“ upozornil ho a pak už se zase věnoval svému telefonu.

Jackiein hlas zněl ze záznamníku váhavě, souhlásky se slévaly únavou nebo opilostí. Golding doufal, že jen únavou – Jackie sloužila u Howarda Johnsona dvanáctky –, ale v poslední době začala taky znovu pít, takže si nebyl jistý.

„Nerada tě ruším v práci, velkej brácho, ale mám zas potíže s bojlerem. Uniká tam horká voda a přísahala bych, že se to tam vaří. John říká, že je to vadný termostat. On se nevrátí dřív než po půlnoci, a tak jsem si myslela, jestli bys nemoh přijít a trochu do toho kopnout. Ale nelámej to přes koleno, jestli se ti to nehodí.“

Golding odložil sluchátko a zadíval se na své ruce. Jeho sestra přišla do L. A. před třemi roky z Chicaga, kde bydlela v odporném činžáku se dvěma ošetřovatelkami. To on ji vybízel, aby se odstěhovala ze Západu, a vychvaloval jí blahodárné účinky kalifornského slunce. Hned v prvním týdnu po svém příjezdu se setkala s Johnem. John pracoval u Telefonní a telegrafní společnosti. Byl to poněkud omezený chlapík, věčně se rýpal v nose a jeho představa večerní pohody spočívala v tom, že vykouří co nejvíc marjánky a přitom bude poslouchat svoje alba s Erikem Claptonem. Někdy nespal doma, a když se Jackie domnívala, že bude večer sama, zavolala pod nějakou záminkou Goldingovi, aby za ní přišel. Tohle vypadalo taky na podobnou záminku. Golding věděl předem, jak to dopadne. Začnou v pohodě a jemu pak uklouzne něco na Johnovu adresu, Jackie se rozzuří a vyčte mu, že jí nepřeje její vztah, že ji nemá rád a že ji stejně nikdy rád neměl.

Přinesené jídlo nějak doputovalo na jeho stůl a teď tam spočívalo na čistém bílém porcelánovém talíři. Mastná omáčka pro

nikla trhlinou z teď už zvlhlého papírového sáčku ven. Odstrčil talíř a sebral časopis Krasobruslení. Sám se mu rozevřel na stránce, kde byl článek o Ellen Cusakové.

Pod titulkem „Krasobruslařská legenda se vrací?“ byly dvě fotografie přes celý sloupec, na obou stranách rozevřeného časopisu. Na levé byla Jelena Cusaková sedmnáctiletá, strnulá v závěrečné pozici své jízdy, za kterou získala medaili na Národním mistrovství, první soutěži, kde se představila, oblečená v proslulém tmavomodrém úboru. Na fotce vpravo Ellen Cusaková o deset let později – pije vodu z plastové láhve, za sebou má reflektor a poslouchá instrukce vousatého chlapíka usazeného na vysokozdvižném sedátku, při natáčení reklamy pro Forda. Golding otočil stránku a našel ještě třetí fotografii, menší než obě předchozí. Cusaková se svým otcem Stepaném během tréninku v Lake Arrowhead, několik dní před juniorskou soutěží Southwest Pacific, kde Ellen získala první titul. Stěpan Cusak má husté šedivé vlasy a většinu obličeje mu zakrývá šála. I přesto je patrné, že se usmíval, když se skláněl ke své dcerce, aby slyšel, co mu povídá. Podle toho, co se psalo v článku, znamenalo jeho náhlé úmrtí na srdeční selhání o dva roky později začátek konce Elleniny závodnické kariéry.

Golding dočetl článek a hodil časopis na stůl. Na rozdíl od většiny své rodiny se o bruslení nikdy moc nezajímal. Jeho příbuzní ho vždycky celou sezonu zvali na led, lákali ho nablýskanými novými bruslemi, hokejovými výbavami, dokonce výletem na Chicago Blackhawks. Ale Goldinga to nikdy nenadchlo. Nesnášel nekonečné zimy Středozápadu, zmrzlou tvrdou půdu, výhledy na nekonečné bílé pláně, na nichž se nic nemohlo schovat. Nenáviděl falešné horování pro splynutí člověka s přírodou, prázdnotu, prostor, a co hlavně – ticho. Od toho všeho chtěl utéct, když se vydal do L. A.

4

„Tak co tu máme?“ Hagmaier se natáhl přes Serratosův stůl pro desky s protokolem a otevřel je. Na vrchu hromádky byla karta otisků prstů s prázdným čtvercem v pravém horním rohu, kde by měla být fotografie obličeje.

„Arthuru Gillovi se podařilo sejmout zřetelné otisky z levé ruky,“ sdělil mu Serratosa. „Skvělé. To se teda vytáhl.“

Serratosa přisvědčil, ale neušlo mu, že je Hagmaier zklamaný.

„Jo, je to piplačka. Sodná sůl ethylendiamin tetraoctové kyseliny smíšená s detergentním roztokem. Arthur na to má vlastní recept. Otisky vyšly moc hezky. Pro pozitivní identifikaci to úplně stačí.“

Čtyři dobré otisky a neurčitá šmouha na místě malíku, která vypadala jako hnědý plamen svíčky. Hagmaier odsunul kartu stranou.

„No jo, jen kdybysme je měli s čím porovnat.“

Oba muži se na sebe na okamžik zadívali. To, co ve skutečnosti měli, byly samé slepé uličky, jalové stezky, které směřovaly k jakémusi bodu v budoucnosti, kdy z nějakého mizery teprve u soudu vyleze, jak to vlastně bylo. Protože jinak to vypadá pěkně bledě. Mrtvola, ačkoli byla v době pohřbu úplně oblečená, neměla u sebe žádnou zdravotní kartu ani řidičský průkaz, pro

stě nic, co by ji identifikovalo. Hagmaier se domníval, že vrah obsah ženiných kapes pečlivě vyprázdnil.

Mrzuté bylo, že přes řadu fyzických zvláštností, kterými se odlišovala od normy, nepřišla z databází, které obsahovaly spoustu lidí pohřešovaných po celé Americe, ani jediná odpovídající odezva.

„Takže co k tomu můžeme říct…?“

Serratosa pokrčil rameny a položil ruku na desky s protokolem.

„Kraniální a pohlavní morfologie je ženská – jde o ženu bílé rasy. Trotter-Gleserův test pro bílé ženy zjišťovaný z femuru a ti-bie vychází na zhruba sto sedmdesát centimetrů. Takže řekněme takových osmapadesát kilo.“

„A věk, říkáte, do třicítky?“

„Podle lebečních švů snad dvacet osm, dvacet devět, plus minus nějaký rok.“

Hagmaier už tohle všechno věděl z pitevní zprávy, ale chtěl to slyšet přímo od Serratosy – aby mu neuniklo něco zvláštního, něco skrytého mezi studenými, tvrdými fakty. Přes veškerou opatrnost svého vědeckého ducha si Juan liboval ve spekulacích. A měl v tom úspěchy.

„Co usuzujete z těch zlomenin?“ zeptal se Hagmaier po chvíli ticha.

Fraktury – všechny předsmrtné, až na poškozenou hrudní kost a pár zlomených žeber – měly nesmírný význam a Hagmaierovi nešly z hlavy. Zdálo se, že můžou ledacos prozradit o způsobu života, který ta žena měla za sebou. Daly se rozeznat na rentgenových snímcích, které Serratosovi lidé provedli v naději, že objeví stopy lékařských procedur, jež mohly přispět k pozitivní identifikaci. V některém životním období, nejspíš v dětství, jí něco nebo někdo zlomil nos. Také levá klíční kost nesla stopy toho, že byla dvakrát zlomená, zřejmě v různých dobách. Takhle postižená byla i loketní a vřetenní kost levé ruky. Na pravé straně úst jí chybělo několik třenových zubů a stoliček, které jí nahrazovala zubní protéza, nalezená taky na místě.

„Mohlo to způsobit týrání,“ soudil Serratosa. „Ale třeba i něco jiného.“

„Myslíte například sport?“

„Jistě. Nejspíš nějaký sport. Místa, kde se upínají svaly, jsou dobře vyvinutá, obzvláště na nohou. Ta dáma mohla být klidně běžkyně.“

„Ale na závodní dráze si kosti moc nepolámete, doktore.“ Serratosa vykouzlil úsměv.

„To můžete mít pravdu. Ale jisté je, že tahle dáma nějaká sportovkyně byla. To bych se vsadil. Čert ví, jaká – třeba surfařka, možná kickboxerka. Možná že trénovala na kole, aby si zvýšila výkonnost.“

„Kickboxerka s dítětem?“

Stopy na pánvi svědčily o porodu. Hagmeier doufal, že to by mohlo poskytnout nějaké důležité východisko, ukazující na další osobu, kterou by případně přiřadili k mrtvole. Kdyby ji zabil někdo úplně cizí, byly by šance na uzavření případu daleko mizivější.

Serratosa si přejel rukou přes oči.

„Kickboxerky jsou pořád ještě ženské,“ podotkl. „Ale jestli chcete slyšet můj… tedy co si doopravdy myslím, tak se domnívám, že ta žena… myslím, že ta žena nejspíš byla v dětství týraná. Sport přišel až potom.“

Hagmaier se zamračil a prohlížel si otisky na kartě. Drobné prsty, jemná spirálovitá kresba. Jak se asi roztáhly, jak se třásly, když se nůž pustil do bodání. Toho utrpení bylo na jednu osobu trochu moc, napadlo ho teď náhle. Zamrkal a trochu se otřásl.

„Takže…“

Chvíli nevěděl, co říct.

„Kdo to udělal?“ napověděl mu s úsměvem Serratosa.

Hagmaier se taky usmál, když si uvědomil, že na to Serratosa zřejmě kápl – tohle opravdu byla ta otázka, kterou měl na mysli, jakkoli se mohla jevit beznadějná.

„Vy jste tady detektiv,“ dodal Serratosa po chvíli.

Hagmaier náhle pocítil neodbytnou touhu po cigaretě, ale Serratosa ve své pracovně kouření nepovoloval. Přiměl se, aby se soustředil na ty malé stopy informací, které zanechaly na kartě ženiny otisky.

„Někdo, kdo ji znal,“ řekl spíš jen pro sebe. „Ten chlap ji usmrtí ve vzteku. Téměř ji rozřízne napůl – čím asi podle vás?“

„Kuchyňským nožem. Špičatým. S ostřím po jedné straně. Nejméně patnáct centimetrů dlouhým.“

„Bodne ji tím – tím velkým nožem… a pak se mu z toho udělá nanic. Tak se snaží, aby zase vypadala normálně. Dokonce jí nasadí brýle. Obleče ji – a obleče ji opravdu teple: rolák, větrovku, jako kdyby byla zima.“

Serratosa pomalu přikývl.

„Odkdy je tady v okolí taková zima?“ zeptal se.

„To se ptal Matt taky. Myslel si, že byli někde nahoře v horách, ale mně se to nezdá. Proč by pak jezdili celou tu cestu dolů?“

Serratosa sepnul prsty.

„Možná že ji tak zahalil, aby to zachytilo krev, nechtěl, aby vytékala do auta. Možná že už to všechno zkrátka nechtěl vidět.“

„Možná,“ připustil Hagmaier. „Potíž je v tom, že ona nebyla zahalená, ona byla normálně pečlivě a promyšleně oblečená.“

Serratosa pokrčil rameny.

„Třeba měl v plánuji pohřbít v horách a chtěl, aby jí bylo teplo.“

„To už se mi zdá pravděpodobnější,“ přisvědčil Hagmaier. „Co my víme, co se takovému chlapovi honí hlavou? Jestli to vůbec byl chlap.“ Chvíli o tom uvažoval. „Má v úmyslu nechat ji v horách, ale dojede jen do Brentwoodu. Jezdí sem tam s mrtvolou v autě a uvidí prázdný pozemek, tak se rozhodne zbavit se jí hned tam.“

„Objeví tu jámu…“

„A strčí ji tam.“

Serratosa nasával vzduch mezi zuby – což měl ve zvyku, když byl něčím neuspokojený a nepřesvědčený.

„To mu nedělá starost, že to tělo může někdo najít?“ uvažoval. „Je to přece staveniště, ne? Pořád tam okolo někdo něco kope.“

„To on třeba ani neví. Prostě vidí ten pozemek – což může vypadat jako nějaké opuštěné místo.“

„A co vaše pátrací akce v okolí?“ zeptal se Serratosa. „Přinesla nějaké výsledky?“

Hagmaier se ušklíbl.

„Pořád ještě probíhá. U sousedů jsme nepořídili, až na toho chlapíka, co bydlí vedle, ale ten je trochu paranoidní, tvrdí, že se tam v posledních letech vyskytovaly všelijaké podezřelé typy: fanouškové, lidi, kteří se snažili vyfotit si Douga a Ellen.“

Serratosa se poškrábal na bradě.

„A co ta stavební firma?“

„Základy byly položeny v říjnu devadesát šest. Hanema Do-mus. Špičková firma, staví po celém údolí. Mají dost velký obrat, zvlášť u lidí, kteří budují na svých pozemcích. Ještě tam zbylo pár chlapíků, ale moc nám nepomohli. Většinou jsou to tesaři, sklenáři, elektrikáři, ale abych pravdu řekl, moc si od toho nesli-buju.“

„A předchozí majitelé?“

„Nějaký Walter Thorn, spolumajitel právnické firmy. Odstěhovali se s manželkou do Orange County. Ukázal mi obrázky starého domu, něco ve stylu španělské vily. Má na Douga Gormana vztek, že to zboural, i když podle mého…“

Hagmaier postupně zmlkl. Podíval se na Serratosovu nástěnnou plánovací desku a hluboce vzdychl.

„Tak co dál?“ zeptal se Serratosa. S tím, co věděli, došli až na samý konec cesty.

Hagmaier chvíli tupě zíral.

„Musíme s tím na veřejnost,“ řekl nakonec. „Máme jednoho chlapíka, který dá dohromady pravděpodobnou podobu z toho… z toho, co zůstalo z hlavy. Až budeme mít uspokojivý obrázek, zaplavíme jím ulice.“

Serratosa na to neřekl nic. Pak se rozhodl podívat se na to z té lepší stránky.

„Jo, někdo tu paní musel znát,“ zabručel.

„Zná ji každý,“ řekl Lenny. „Ten trhák s Fordem ji dostal zpátky do hry, a jakmile se rozjede Louskáček, bude…“ Gil Knapp zvedl ruku.

„Ale no tak, Lenny. Jak dlouho může běžet taková reklama? Tri měsíce, nejvýš šest?“

Lenny se zaklonil od kulatého stolku dozadu a zhluboka se nadechl, aby do sebe dostal co nejvíc vzduchu, tak, jak mu to vždycky radil jeho cvičitel jógy. Ten neodbytný a horlivý tón asi přehnal – na Knappa, jednoho z šéfů produkce Knapp-Wein-stein, udělalo právě tohle ten nejhorší dojem.

„Dobrá, Gile.“ Rozhlédl se po elegantním lesku restaurace a usrkl ze skleničky. „Podívejte,“ prohlásil významně, „o tomhle jsem vůbec nechtěl mluvit.“

Knapp vtáhl svou ošlehanou hlavu mezi ramena a obrátil k Lennymu tvář lva, který trpělivě a odevzdaně naslouchá.

„Víte, Ellen totiž s Barbarou Christianovou chystá knihu.“

Knapp nehnul ani brvou. Bylo jasné, že to jméno pro něj nic neznamená.

„Barbara Christianová. Je to novinářka z Variety. A kromě toho dělá takové ty knížky pro Argyle. Jsou to jen paperbacky, šest dolarů za kus, při nákupu ve velkém je sleva. Prodávají se u pokladen – však víte, u těch stojánků v supermarketech zároveň s horoskopy a recepty.“

Knapp přikývl.

„Zkrátka, píše životní příběhy slavných osobností: filmových hvězd, sportovců. Vypadá to, že je blázen do bruslení, sama taky bruslí – teď právě jí vyšlo něco o Nicole Bobekové. Velkej šlágr. Tech knížek se prodaly tuny.“

„Co to je tuny?“

„Prostě haldy. Stovky tisíc určitě.“

Knapp pokrčil rameny a zakroužil skotskou ve sklenici.

„Lenny – vy mluvíte o knížkách. Abe a já, my děláme video, my děláme televizi.“

„Ale vždyť já taky mluvím o videu. Mluvím o Ellen Cusakové – o jejím profilu. Christianová je z toho celá vedle. Teď už dělá na první verzi a představte si: Argyle má v plánu vydat to do Vánoc.“

„Do Vánoc?“ Knapp se zamračil. „To už je za pět měsíců.“

„To je na tom právě to senzační, Gile. Tyhle knížky nemívají víc než sto padesát, nejvýš dvě stě stránek a Christianová je schopná dát to do kupy opravdu rychle. Do očí bych jí to neřekl, ale v podstatě je to novinařina – rozumíte, materiál sesbíraný až do horké současnosti, pár hezkejch fotek, ale publikuje se to jako kniha.“ Lenny upil ze skleničky a polkl. „A Ellenin život… zkrátka… nerad bych, aby to znělo nějak necitelně, ale upřímně řečeno – mohlo by to být ohromné počtení.“

Knapp zvedl obočí a přikývl.

„To děvče si toho opravdu prožilo víc než dost.“

„Zatraceně dost. Když to vezmem od začátku – v osmdesátým šestým přišla do Států, ufrnkla se svým taťkou komunistům. Prorazila si krasobruslením cestu až k titulu mistryně světa, probojovala se téměř do každýho obýváku, a vtom najednou,“ Lenny zvedl ruce, „taťka umře! Na ledě se jí všechno rozsypalo na kousky. Pak se jí rozpadne i manželství a…“ Když si všiml Knap-pova výrazu, usoudil Lenny, že by měl to svoje vypočítávání ran osudu rázně ustřihnout. „A teď tu máme – její comeback,“ rozzářil se.

Knapp dopil skleničku a podíval se stranou. Lenny si prohlížel z boku jeho profil a mimoděk pochvalně přikývl. Jo, Knapp—Weinstein, to bude pro Ellen jako stvořené. Produkty, které odvádějí, nepatří sice zrovna k té nejlepší kategorii, ale Gil a Abe jsou profíci. Vědí, jak přijít k dolaru, a jejich prodejci jsou napojení na zprostředkovatele a supermarkety po celém státě. Jestli někdo dokáže Ellen Cusakovou tady na Středozápadě prodat, tak to jsou tihle lidé.

„A teď se zamyslete nad tím načasováním, Gile. Patnáctého prosince – to je datum vydání, které slibuje Argyle – už bude mít Ellen za sebou zhruba šest týdnů krasobruslení před očima obecenstva ze všech koutů země. Vypadá senzačně, všechny ty malý holčičky poposedávají až na krajíčku křesel a jejich mamky by si přály, aby v trikotu vypadaly taky tak krásně.“

Knapp zase přikývl.

„Dobrá, a teď popojedem o měsíc dál,“ Lenny naznačil rukou odvíjení času. „A máme patnáctého ledna. Dost bylo rostbífu, dost bylo cukroví. Mamka už je zase v supermarketu a rozhlíží se, kde by dostala kyselé zelí, a co uvidí?“ Zvedl ruce a vyrazil pěstí do vzduchu v otřepaném vítězném gestu.

„Fitness video Ellen Cusakové,“ dořekl za něj Knapp bez valného nadšení. „Z produkce Gila Knappa a Abea Weinsteina.“

Lenny nechal ruce zase klesnout.

„Škoda že se téhle schůzky nemohl zúčastnit Abe,“ povzdechl si Knapp. „Ten by byl nadšený.“

„Ale co vy? Co vy si o tom myslíte, Gile?“

Knapp chvíli studoval svou prázdnou sklenici.

„No, mně se vlastně vybavují hlavně dvě slova,“ řekl. Aby byl přesný, začal je odpočítávat na ukazováku a palci., Jce a Magie.“

Lenny se přinutil přikývnout, věděl, že by se měl projevit jako zodpovědný dospělý člověk, který dokáže překousnout rozumné námitky. Ice Magie – Kouzlo ledu. Tenhle zatracený věčný kámen na krku. Uprostřed turné Šampióni 96 na ledě, turné, za které jí bylo vyplaceno sedm set padesát tisíc dolarů, Ellen náhle odřekla další účast s tím, že má bolesti v kolenou. Pořadatelé turné žádali lékařské vyjádření, a když žádné nedostali, začali být zlí. Z rozhořčeného právního sporu, který následoval, neopomněl tisk publikovat ani jediný krůček a úhybný manévr. Lennymu připadalo, že se po celý měsíc nenašel ani jediný plátek, který by v každém čísle nepropíral buď Ellenino neúspěšné manželství, nebo její spor s Ice Magie.

„Já to chápu, Gile, ale vy zase, prosím vás, pochopte… vždyť právě o tomhle má ten comeback být. To jsou místa, ze kterých se Ellen vrací. A ona… důležité je, že Ellen je teď – motivovaná. Možná víc, než kdy byla. Viděl jste přece tu Fordovu reklamu. Celé dny musela skákat trojité skoky, než to dokázali pořádně nasvítit.“

Knapp sklonil hlavu stranou.

„Poslyšte, Lenny, mluvte už přece na rovinu – o čem se tu vlastně bavíme, o tom, jak bruslením zvýšit fyzickou zdatnost? Nejde o něco takového?“

„Ne, to ne,“ zaplašil Lenny takovou myšlenku s oběma rukama nad hlavou. „Naprosto normální věc. Aerobik, step, strečink a mezitím úseky s Ellen na ledě. Třeba taky pár slov o zdravé výživě.“

Knapp ještě párkrát pokývl hlavou.

„Víte přece, jak tyhle věci působí, Gile. Ellen Cusaková je překrásná žena, je to bývalá mistryně světa – něco, nač se můžou upnout lidské touhy. Když ona prohlásí, že tohle je to tajemství, jak vypadat tak jako ona, spousta lidí si tu kazetu koupí.“

„Může se filmovat u ní doma?“

Lenny ustrnul.

„Chci říct, že pokud se soustředíme na hledisko popularity osobností,“ řekl Knap, předklonil se a opřel lokty o stůl, „tak by ten dům mohl sehrát docela užitečnou roli. Nezapomeňte, že lidi si docela potrpí i na Gormana. A vzhledem ke všem těm opičárnám kolem rozvodu – zkrátka myslím, že by lidi rádi viděli, s čím se Ellen spokojila.“

„Prokristapána, Gile, tohle je fitness video, žádný dokument.“ Lenny přejel rukou po ubrusu. Knapp zase přikývl, ale bylo zřejmé, že spokojený není. „Gile, problém je v tom…“

Problém spočíval v tom, že Ellen byla toho času trochu přecitlivělá, co se týče soukromí. Jelikož se jí ke všemu na zahradě rýpá policie a nějaký maniak jí posílá výhrůžné dopisy, asi by těžko snášela pohled na hordu kameramanů a osvětlovačů usazených ve skleníku.

„Cože?“ zeptal se Knapp. „V čem je problém?“

Lenny pokrčil rameny.

„No, víte, vzhledem ke všemu tomu…“

„K té mrtvole? K tomu skrčenci, co ho našli na její zahradě? O tom mluvíte?“ Lenny přisvědčil.

Knapp se usmál a opřel se zády o židli. „Ježíši, Lenny, já blbec si myslel, že jste to všechno spunkto-val sám, abyste přitáhl pozornost tisku.“

6

Ellen Cusaková se na Pickwickově zimním stadionu v Burbanku zatím usadila na lavici a krátila si čekání pozorováním davu, který poklidně kroužil po kluzišti. Zdálo se, že je tam tentokrát víc dvojic než jindy, muži se drželi s ženami kolem ramen, někteří se dokonce pokoušeli o malé skoky nebo piruety, jako při zpomaleném rokenrolu. V půl deváté bude kluziště vyhrazeno pro krasobruslařský klub, aby tam mohly trénovat jeho mladé naděje. Ale do té doby bylo otevřeno pro veřejnost. Ellen pozorovala zardělé smějící se tváře a snažila se nemyslet na schůzku, kterou měla před několika hodinami se svým účetním.

Bylo jasné, že ji Martin Wardell, zkostnatělý cifršpion ze staré školy, považuje za naivní a nezodpovědnou. Pocítil zřejmě jako svou osobní urážku, že si Ellen při rozvodovém řízení s větší rozhodností nevyhradila nárok na budoucí příjmy svého manžela a místo toho se spokojila s domem v Brentwoodu plus s polovinou těch ubohých úspor v hotovosti, které přežily Dou-govy pět let trvající záchvaty utrácení a jeho katastrofické nájezdy do oblasti veřejného stravování. S chmurností soudce, který vynáší ortel, jí Wardel předložil „nezvratná fakta“ o její finanční situaci. Na brentwoodské nemovitosti zůstávala hypotéka dvě stě tisíc dolarů, a tu bylo nutno splácet. Pokud nezačne mít zase pravidelný příjem, bude se její situace dál zhoršovat až po možnost konfiskace nebo ještě něčeho horšího. S letmým pohledem na sportovní mercedes, zaparkovaný před domem, jí doporučil, aby poněkud „upravila svůj životní styl“, pokud či dokud v zájmu „stabilizace“ své situace neprodá dům. Možná že to trochu přehnal, poněvadž se domníval, že jí třeba jako někdejší hýčkané hvězdě činí potíže zapojit se opět do skutečného světa. Mohlo by ji prostě taky napadnout zahladit veškeré myšlenky na svou neutěšenou situaci tím, že vyrazí s kreditkou na divoké nákupy po Rodeo Drive nebo že stráví pár týdnů na Novém Zélandu a nechá se na vrcholy lyžařských sjezdovek dopravovat helikoptérou.

Co pan Wardell nevěděl, byl fakt, že dům už byl k prodeji nabídnut. Proto taky chtěla dát do pořádku bazén. Druhým faktem ovšem bylo, že kupci se nijak nehrnuli. Majitel realitní kanceláře byl samá omluva. Normálně by už byl touhle dobou zaplaven řadou vážných nabídek. Ten dům je přece překrásný. Trh je také celkem dobrý. Využili nejrůznějších možností inzerce. Ale je v tom jeden háček: Ten nedávný „objev“ na její zahradě lidi odrazuje. Každý o tom něco zaslechl. Dostal sice jednu nabídku, ale ta byla tak hluboko pod předpokládanou cenou, že se ani neobtěžoval ji Ellen předávat. „V současné době jako by na domě spočívala osudová kletba,“ řekl a pak jí doporučil, aby dům z nabídky stáhla a zkusila to znovu asi tak za rok. Jinak by to znamenalo velkou ztrátu na ceně.

Když Wardell tohle všechno slyšel, přece jen trochu změkl. Změkl ještě víc, když mu sdělila, že právě utratila tři tisíce dolarů za generálku mercedesu, aby alespoň ten mohla prodat. Podrobně probrali všechny možnosti, kde by se ještě dalo něco ušetřit. Zdálo se, že na něj zapůsobilo, co všechno už v tom směru podnikla. Dokonce jí poradil vhodný typ ojetého vozu (dával přednost japonským). Ale v jednom bodě byl neoblomný – že hospodyně na plný úvazek je luxus, který si Ellen už nemůže dovolit. Nic proti uklízečce jednou týdně, ale dobře placená stálá zaměstnankyně je něco úplně jiného.

Maria Dominguezová u nich pracovala po čtyři uplynulé roky. Ellen si zvykla považovat ji za člena rodiny, často pobývaly v domě i Mariiny vlastní děti (měla tři), když byly ještě moc malé na to, aby je nechávala ve škole. Pokud byla Ellen doma, hrávala si s nimi na zahradě nebo se všichni dívali na televizi.

Říkali jí „Tía Ellena“. Dodnes na ně o jejich narozeninách pamatovala gratulacemi a dárky. Na toaletce měla k rámu zrcadla připíchnuté poděkování, které jí neumělou ručkou naškrábala osmiletá Teresa.

Na to, že by Mariu měla propustit, nedokázala ani pomyslet. Poslední věc, po které by toužila, bylo zůstat samotná v domě, zvlášť teď, když došlo k těm prapodivným událostem. Ale kdyby sejí opravdu podařil ten comeback, kdyby jí Lenny dokázal obstarat další výhodné kontrakty, pak by si snad mohla Mariu ponechat. Jestli prodá ten mercedes, bude si moct alespoň chvíli oddechnout. Na podzim přijdou zase nějaké peníze za Louskáčka – bude to méně, než byla zvyklá dostávat, ale pomůže to. A až bude tohle všechno odbyté, tak se jí třeba přece jen podaří prodat za slušnou cenu dům a Maria by mohla pracovat pro nové majitele.

Zachraplání z amplionu přerušilo její úvahy. Ozvalo se odkašlání a pak ženský hlas oznámil, že už je půl deváté a že je čas vyklidit kluziště. Další minutu nato uviděla Sama Ritta a jednoho z klubových trenérů, jak vycházejí ze šaten, následováni půltuctem juniorů s bruslemi přes rameno.

Ellen a Sam spolu v minulosti ušli dlouhou cestu. Byl to Sam, kdo jí pomohl s přípravou na juniorskou soutěž, když tehdy přišla z Ukrajiny, a byl to zase Sam, kdo jí dovolil prakticky zadarmo trénovat. Taky jí na počátku devadesátých let pomohl dostat se do elitního tréninkového střediska v Lake Arrowhead. Během pěti let svého manželství s ním ztratila kontakt –, to byla jedna z mnoha chyb, kterých se v těch rušných letech dopustila – a když se s ní zase přes Lennyho spojil, bylo to pro ni ohromné a vítané překvapení. Když o tom později uvažovala, napadlo ji, jestli v tom jejich opětovném setkání neměl prsty Lenny, jestli to neu-pekl tak, aby to posloužilo jeho plánu dostat ji znovu na led.

Důvod, proč ji sem Sam zavolal, se právě s úsměvem na dvanáctileté tvářičce řítil přímo k Ellen. Tina Tuckerová byla vzrušujícím příslibem úspěchu: pevná, divoká a na ledě tak pružná, že jí Sam okamžitě dal přezdívku Tygřice. Stejně jako většina děvčat jejího věku a podobných schopností si Tygřice nejvíc ze všeho přála skákat – závratné trojité skoky, na něž měla ve zvy

ku se připravovat prudkým rozběhem jako skokani do dálky. Styl se musel spokojit s ubohým druhým místem. Sam se dověděl, že se Ellen vrací na led, a obrátil se na ni, jestli by neměla zájem pomoct Tině s výrazovými aspekty jejího tanečního projevu. Od té doby už Ellen přijela na Pickwickův stadion čtyřikrát a pokoušela se vnést do pohybů Tygřice na ledě víc úspornosti a půvabu. Uvědomila si, že se na každou lekci těší jako na nic jiného –nejen proto, že je Tina horlivou žačkou a snadno se učí, ale i proto, že s ní je zábava.

Tina málem ještě ani nestačila pozdravit a už ji popadla za obě ruce a táhla ji k hlavnímu vchodu.

„Jsou tady naši,“ oznámila jí udýchaně. „Umírají touhou vás poznat.“

Ellen spatřila dvojici lidí středního věku, kteří stáli zády k ledu a snažili se dělat dojem, že sem nepřišli ze žádného zvláštního důvodu. Margaret Tuckerová byla štíhlá hezká tmavovláska jako její dcera, ale vlasy měla ostříhané tak nakrátko, že to bylo až trochu příliš strohé. Měla na sobě pastelově modrou bundu a sukni v odpovídajícím odstínu. Obojí dělalo dojem, že to před chvilkou vyšlo z čistírny. George Tucker byl přívětivý pán s hlavou plnou vlnitých šedých vlasů a dost vrásčitou tváří. Ellen už od Sama Ritta vyslechla, jaké oběti museli Tinini rodiče přinést, aby jí mohli poskytnout tu nejlepší možnou šanci. Rozhodně nebyli bohatí a přitom je trénink, výbava a privátní led, který Tina potřebovala, aby mohla rozvíjet svůj talent, rok co rok stálo tisíce dolarů. A brzy z toho budou desetitisíce – opravdu značná investice, a přitom žádná jistota, že se vrátí. To byl jeden z důvodů, proč Ellen svolila, že bude Tině pomáhat zadarmo. Sama až příliš dobře věděla, jak může být taková záliba drahá.

„Nemůžu vám vůbec vypovědět, jak jsme byli nadšení, když Tina přišla s tím, že ji budete trénovat,“ řekla Margaret Tuckerová, jakmile se navzájem představili. „Vždycky jsme vám strašně fandili.“

„Strašně,“ opakoval po ní manžel.

„Vždycky. A mnohokrát vám děkujem.“

„Prosím,“ řekla Ellen, teď už v rozpacích. „Mně se s Tinou pracuje báječně. Ona má opravdu mimořádný talent.“

„Myslíte to vážně?“ zaradovala se Margaret. George Tucker se hrdě pohupoval na špičkách. „Naprosto,“ řekla Ellen. „Je to rozený talent. Z vás dvou taky někdo bruslí?“

,pokoušeli jsme se trochu bruslit spolu v páru,“ pravil George. „Čistě amatérsky.“

„Tak to má asi v krvi,“ usoudila Ellen.

„No možná. Poslyšte, nechtěla byste…?“ George střelil nejistým pohledem po manželce. „Bylo by pro nás velikou ctí, kdybyste… no, třeba zašla někdy na skleničku. Nebo… třeba na oběd. Cítím, že vám dlužíme…“

„Bože, Georgi!“ Paní Tuckerová popadla manžela pevně za loket. „Myslím, že už takhle jsme paní Cusakové zabrali spoustu času.“ Stočila pohled k Ellen. „Nemůžeme čekat, že by měla chuť plahočit se až někam na okraj Glendale jenom proto, aby ses pak v úřadě mohl vytahovat před kamarády.“

Ellen neušel Tinin zklamaný pohled.

„Ale ne, kdepak,“ řekla rychle. „Hrozně ráda. Opravdu někdy přijdu. Kdykoli.“

„No ne! To je ohromné,“ zvolal George.

„Za čtrnáct dní ve čtvrtek mám pro sebe zadaný led,“ prohlásila Tina. „Ellen by pak mohla jít se mnou domů.“

Devadesát minut poté kráčela Ellen přes osvětlené parkoviště. Lekce se vydařila, a když skončila, přišel Sam Ritt s návrhem, jestli by nebyla ochotná vypilovat pár programů, které připravoval pro příští zimu na Jihozápadní juniorský šampionát. Souhlasila a on jí pak k jejímu překvapení začal klást otázky na zdraví, otázky, které ji vrátily do pubertálních let. Vyptával se jí na stravu, jaký má přísun sacharidů, a nakonec, jestli se dost vyspí. A právě tehdy se uchýlila k polopravdě. Řekla mu, že na spánek má určitě času víc než dost – že většinou pozdě vstává a někdy si dokonce zdřímne i odpoledne. To všechno samozřejmě byla pravda, ale jenom proto, že noci jí v poslední době přinášely všechno jiné jen ne odpočinek.

Začalo to těmi dopisy. Před nějakým časem je přestala číst. Lenny trval na tom, aby je dávala stranou a nezahazovala je – že budou mít aspoň důkazy. Ale kdykoli spatřila na obálce to sprosté, brutální písmo, vždycky ji to vyděsilo. Jen samo pomyšlení, že je někdo píše, že už je v nich zase nějaké nové prohlášení plné nenávisti, ji, ležící v temné noci, stačilo připravit o spánek. A teď k tomu přibyly ty noční telefony. Poprvé volající, ať už to byl kdokoli, zavěsil, hned jak se ozvala. Ráno na to zapomněla. Ale včera v noci se to opakovalo, jenomže tentokrát promluvil: Jeleno, já vám změním život, řekl. To bylo všechno. Těžko říct, jestli to byl ten člověk, co píše ty dopisy, nebo ne. Takže není divu, že nemůže spát.

A pak tu ještě byla ta žena na zahradě. Nepomáhalo přesvědčovat se, že tam byla pravděpodobně zakopaná ještě před stavbou domu. Faktem zůstávalo, že tam byla celý ten čas, rozpadala se na kousky v době, kdy Ellenino manželství spělo ke konci. Když Ellen konečně přece jen usnula, vedlo to jen k tomu, že se za pár hodin vzbudila zalitá potem, s bušícím srdcem a s jistotou, že se právě vymanila z moci té nejstrašnější noční můry, přestože si z toho snu nedokázala vybavit vůbec nic. Jako by se při probuzení doslova vynořila, vyplula na hladinu jezera, do jehož hloubek člověk už nedokáže dohlédnout.

Po chladu uvnitř stadionu bylo venku horko. Když Ellen usedla do vozu, zapnula klimatizaci a pozorovala, jak všude okolo pomalu manévrují auta, v nichž maminky a tatínkové odvážejí své dětičky domů z tréninku. Slyšela rodiče, jak děti radostně vítají a otevírají jim dveře u auta, a slyšela útržky z nadšených hlášení nastupujících dětí. Najednou ucítila bodnutí osamělosti. Měla ráda Tinu Tuckerovou i její rodiče, měla radost, že se zase může bavit se Samem Rittem, těšilo ji, že je znovu na ledě, vylepšuje techniku, hledá pravý výraz. Cítila, že se vrací k něčemu blízkému, do světa, do něhož kdysi patřila celá. Ale zároveň tu byla spousta stínů, lítostí a nevyřešených problémů.

Zčistajasna si vzpomněla na první příležitost, kdy se dostala na led, a jak z toho byla vyděšená.

Krutá zima. Železo a kámen.

Otec ji tenkrát vzal vlakem z Kyjeva na výlet a jí z té cesty dodnes zůstaly snad nejnepříjemnější vzpomínky v životě. Bylo jí teprve pět let, nechápala, že otec vlastně utíká z domova.

Nechtělo se mu zůstat na narozeniny její maminky – první od té doby, co ji zahubila rakovina – v jejich stísněném bytě. Bydleli v hotelu na náměstí Franze Mehringa. Ellen si dosud vzpomínala na tvrdou postel, slabé blikání čtyřicetiwattové žárovky, na otcovu obrovskou postavu, ležící vedle ní, na vysoké komíny chrlící lignit na nebe, zbarvené jako cín.

Vzal ji k jezeru Grosser Múggelsee, aby viděla led.

Mlčky vyšli na zmrzlou plochu jezera.

Jen pojď za mnou, Jeleno, pojď za mnou.

Ještě dnes před sebou viděla jeho tvář, když od ní se smíchem utíkal, klouzalo mu to, ale on udržel rovnováhu. Když tak o tom teď přemýšlela, uvědomila si, jak to u něj bylo nezvyklé, takhle se chovat. Otec si nikdy neliboval v riskantních kouscích, ale ten den měl v sobě něco, co ho přimělo k bláznovství, co ho proměnilo. Uvažovala, jestli se snad tenkrát neopil. Z jeho dechu býval vždycky cítit alkohol, nějaká kořalka, ale teď usoudila, že se tenkrát asi napil víc než obvykle, aby v sobě otupil bolest z těch narozenin. Jasně teď před sebou viděla jeho zarudlou tvář a obláčky páry, které vypouštěl z úst, jak tam křepčil a tancoval. Snažila se běžet za ním, ale uklouzla a upadla.

Jen pojď, Jeleno. Hlavu vzhůru. Musíš skrčit kolena.

Zase se pokusila vstát, ale upadla znovu a pak potřetí. Bolelo ji to. Dala se do pláče. Ale otec to nevzdával.

Jeleno, tak poběž přece ke mně!

Zase se vyhrabala na nohy a po tvářích se jí hrnuly slzy. Měla strach z toho ledu a měla strach i z otce – a nejvíc se bála, aby ho nezklamala. Kousla se do rtu a vyrazila znovu s rukama napřaženýma k němu. A pak se jí najednou povedlo sklouznout se. Prudce se rozběhla po bílé hladké ploše, přitiskla podrážky botiček k ledu a klouzala. Bylo to, jako kdyby letěla vzduchem. Slzy jí na tvářích zmrzly.

Klouzali a jezdili po ledu pořád dál a dál.

Když se konečně zastavili, aby nabrali dech, vůbec už nebylo vidět břeh. Nebylo vidět dokonce ani koruny stromů. A všude okolo nich bylo všechno černobílé. Nerozeznávali hranici mezi nebem a zamrzlou hladinou jezera.

Podívej, Jeleno. Koukni se na ten led.

Otec nad ní stál, tyčil se nad ní a ukazoval dolů. A ona pohlédla dolů, tam, kde jejich nohy odhrnuly tenkou vrstvu sněhu, a viděla černotu.

Ellen nadskočila, když někdo poblíž zatroubil. Jedno z dětí čekajících u vchodu se rozběhlo a skočilo do tmavomodrého pick-upu. Zachvěla se a nastartovala. Po Riverside Drive svištělo jedno auto za druhým a vozy, které se chtěly dostat z parkoviště, musely čekat za sebou ve frontě. Zjistila, že stojí za pick—upem a zírá na nápis TOYOTA, vyvedený velkými bílými písmeny.

Temnota jezera – byla teď natolik blízko, že jí naskočila husí kůže. Vyvěrala z chladné hloubky a ona viděla stuhy řas, zkroucený kloub zamrzlé větve. V tu chvíli ji přepadla vzpomínka na maminku – takovou, jak vypadala týden před smrtí. Rakovina jí postupně strávila svalovou tkáň, takže z ní už skoro nic nezbývalo. Ruce měla složené přes prsa, prsty pevně do sebe zaklesnutými bojovala s bolestí. V posledních pár dnech jí trochu poklesla brada, takže jí povylezly horní zuby. Když se Ellen tenkrát dívala přes vrstvu ledu, jako by si náhle uvědomila, co je to smrt, jak je zkřehlá, jak temná. V panice se chytila otcových nohou. Ten led byl pouhá slupka, slupka nad temnotou.

Někdo za ní se opřel o klakson. Pick-up před ní už si razil cestu doprostřed silnice, aby mohl odbočit doleva. Nějaký lexus přibrzdil, udělal kličku a předjel celou frontu. Ellen náhle zjistila, že si ji prohlíží skupinka lidí na chodníku. Poznala jedno ze starších dětí ze třídy Sama Ritta.

„To je Ellen Cusaková,“ vykřikl chlapec a ukazoval ji dívce, se kterou asi chodil. „Bejvalá mistryně světa.“

Dívka se předklonila, až měla tvář jen pár centimetrů od okénka auta. Ellen se usmála a nevšimla si fotoaparátu. Blesk jí zazářil do obličeje právě ve chvíli, kdy řidič za ní znovu zatroubil. Zakvílely pneumatiky a toyota dokončila svůj oblouk. Ellen se zařadila za ni. Buick zahlédla, až když už bylo pozdě.

Jackie měla pronajatý přízemní byt v domě ve Van Nuys, ani ne deset kilometrů od Goldingova bydliště. Ten byt jí našel on; přál si, aby bydlela dost blízko, aby se mohli bez problémů často vídat.

Otevřela mu v županu. Vypadal, jako by ho nesvlékla celý den.

„Ahoj, ségro.“

Vešel dovnitř, cestou ji líbnul na tvář a složil na jídelní stůl přinesené potraviny. Jackie na ně ukázala: „A co je tohle?“

„Stavil jsem se u Vonsů,“ odpověděl Golding. Pověsil si sako přes opěradlo židle. „Myslel jsem, že by ti něco mohlo přijít vhod.“

Hnědý papírový pytel byl plný zeleniny a ovoce, což byly věci, kterých by se Jackie normálně ani netkla. Vedli spolu nekonečné spory o jejím stravování a o všem tom svinstvu, které do sebe cpe. Zvolil tedy méně konfrontační přístup a přinášel jí nákup ze supermarketu v naději, že aspoň něco z toho skončí na jejím talíři. Jackie samozřejmě věděla, proč to dělá, ale většinou ho nechala být a omezila se jen na významný pohled.

Měla dnes trochu oteklý obličej a červené oči. Uvažoval, jestli neplakala. Když byli malí, lidé je často považovali za dvojčata, přestože mezi nimi byl roční věkový rozdíl. Oba měli pískově hnědé vlasy a modré oči, ale Jackieiny rysy byly měkčí ženskou variantou jeho podoby. Bývala moc krásná. Od té doby, co dospěla, přibrala na váze a v posledních pár letech už na sebe vůbec nedbala, měla už skoro osmdesát kilo, takže její něžné rysy byly pryč a zbývaly jen krásné oči, které jako by se na něj upíraly z oněch prostších, šťastnějších dob.

„Kdy ses vrátila?“ zeptal se Golding.

Jackie si sáhla na krk.

„Já jsem tam vůbec nešla,“ řekla.

Šli spolu do kuchyně a Jackie vytáhla z ledničky dvě piva. Na stole stála špinavá sklenice hned vedle popelníku, na němž John nechával své polovykouřené vajgly ubalené z marjánky. Jackie mu vysvětlila, že když se vzbudila, nebylo jí dobře, a tak zavolala do restaurace, že by to asi nezvládla. Golding pokrčil rameny a sklopil oči ke svému pivu.

„A jak ses měl ty?“ zeptala se.

„Ale znáš to, jako obyčejně. Předal jsem jednomu chlapíkovi papíry. A zítra mám jít za Ellen Cusakovou.“

„Za tou krasobruslařkou?“

„Jo, za tou.“

Upíjel z piva a snažil se vymyslet něco, co by ještě dodal, něco lehkého a nezávazného, ale nic ho nenapadalo. Pak se zadíval sestře do krásných očí.

„Tak co ten bojler…?“ poznamenal.

Pracně se vysoukala ze židle a vedla ho do místnosti, kde byl umístěn kotel na teplou vodu. Probírali ten problém, zatímco Golding nahlížel do bílé smaltované nádrže, na spleť trubek s regulačními stupnicemi.

Jackie jen přihlížela a čekala, jestli něco udělá. Ráda ho pozorovala, když něco spravoval. Jako by ji uklidňovalo vidět, jak vlastníma rukama dává životu nějaký smysl.

„Volala máma,“ poznamenala.

Stála za ním tak těsně, že slyšel, jak dýchá otevřenými ústy, a cítil pach jejích propocených šatů. Sáhl dovnitř, zkusil otočit malým plastovým knoflíkem a hlídal přitom stupnici. Mohl jen doufat, že se strefil.

„Už je z nemocnice doma,“ pokračovala Jackie. „Zdá se, že všechno dopadlo dobře.“

Matka ošklivě upadla a musela do nemocnice, kde jí udělali kyčelní endoprotézu. Golding o tom všem slyšel jen Jackieiným prostřednictvím. S matkou nemluvil už deset let. Nespouštěl oči z ručičky měřáku. Ani se nepohnula.

„Říkala, že si chce dům nechat. Nějaká paní ze sousedství slíbila, že tam bude docházet a obstará jí, co potřebuje.“ Ručička se zachvěla a malinko se hnula. „Tebe to vůbec nezajímá?“ zeptala se Jackie. Obrátil se a pohlédl jí do obličeje. Takhle zblízka viděl kresbu vlásečnic na jejích tvářích.

„Ale jasně, že zajímá,“ odpověděl. „To víš, že jo. Jsem rád, že je v pořádku.“

Jackie se zamračila. Chvíli to vypadalo, že mu řekne něco důležitého, jako třeba že by měl matce zavolat nebo že by se měli pokusit dát se zase dohromady, že by měli prolomit ledy. Ale byla na to příliš unavená. Unavená nebo zničená. Hleděla přes něj do tmy. Pak se zeptala, jestli si myslí, že už to bude fungovat.

8

Když otočila volantem doprava, pořád ještě dozníval ten skřípavý zvuk. Větší část náporu zachytil nárazník na straně řidiče, ale poškozené byly i dveře. Ani nechtěla pomyslet, kolik bude stát oprava. Buick z toho vyvázl o moc líp – měl jen roztříštěný reflektor a zlomenou mřížku radiátoru. Lidé, kteří v něm seděli, projevili pochopení. Byli to Angličané, v L. A. byli služebně a buick měli z půjčovny. Každý viděl, že k srážce došlo z její viny, což znamenalo, že bude muset platit výdaje a připravit se na zvýšení pojistného. Ale ze všeho nejhorší bylo, že nebude moct mercedes prodat, dokud se to všechno nevyřídí.

Když už jela po dálnici, zazvonil jí mobil.

„Ellen?“

Volal Lenny. Okamžitě spustil nadšený monolog, jak výborně proběhla schůzka u Knappa a Weinsteina.

„Myslíte, že se do toho opravdu chtějí pustit?“

„Ještě to není jisté. Ale nejdřív se chtějí setkat s vámi. Podle mých zkušeností je to velice dobrý signál.“

„Skvělé. Takže kdy?“

„Navrhují příští středu.“

„Tak se mnou počítejte.“

„Vy se překonáváte. Sedíte v autě?“

„Jo, respektive v tom, co z něj zbylo. Podařilo se mi nabourat mercedes. Byla jsem na Pickwickově stadionu.“

„Sakra! A jste v pořádku?“

„Nebojte se. Nic se mi nestalo. Byla to jen pořádná šlupka.“

Lenny hned začal líčit, jak měl v poslední době taky párkrát namále. Uvažuje prý o tom vyměnit svůj lexus za něco většího, třeba za nějakou sportovní dodávku.

„No, a jak to šlo s tou malou Tygřicí?“ zeptal se nakonec.

„Dobře, je ohromná.“

„Sam Ritt říká, že mu připomíná vás.“

„Kdepak, ona není jako já,“ namítla Ellen, o trochu důrazněji, než chtěla.

„Asi ne tak dobrá, ale.

„To jsem nemyslela. Ona je velmi dobrá. Opravdu moc dobrá. Jenomže není… ona neví, co je strach. Pro ni je led jen kluzká bílá hmota.“

Chvíli bylo ticho.

„A co velký Sam?“ zeptal se nejisté Lenny. Kluzká bílá hmota? Oba je tím přivedla do rozpaků.

, Jako vždycky. Vyptával se mě, jestli pořádně jím.“

„Dobrý, dobrý.“

„Chtěl vědět, jestli mám dost sacharidů.“

„Vážně? No, to je dobrý.“

Tech dobrý bylo už nějak moc. I na Lennyho. Ellen se rozhodla, že mu trochu pomůže z kaše. „Takže… Lenny, o co vlastně…?“

‚Jo tak, zapomněl jsem se zmínit.“ Bylo slyšet šustění papírů. „Mluvil jsem s nějakými kamarády o tom vašem problému.“

„O jakém problému?“

„No, o tom chlápkovi s těmi dopisy. O tom Ledovém muži, nebo jak si to říká.“

Ellen se zachvěla. Přejela do pravého pruhu. Chyběly už jen dva výjezdy, než bude odbočovat. A to Lennymu ještě nic neřekla o těch nočních telefonátech.

Jeleno, já vám změním život.

„Lenny, vždyť ani nevíme…“

„Nevíme nic, máte pravdu. Ale stejně jsem si promluvil s nějakými lidmi, kteří vědí, co v takových… v takových případech dělat, a oni k vám zítra pošlou svého chlapíka, aby to s vámi probral.“

„Ježíši, Lenny.“

„Nic se neděje. Máme tu schůzku s Barbarou Christianovou a pak si zavoláme toho chlápka.“

Ťukla se hranou dlaně do čela. Na Barbaru Christianovou dočista zapomněla. Má si s ní přijít pohovořit o té sportovní biografii. Kam jen dala hlavu?

„Lenny, já…“

„Já vím, drahoušku, ale tentokrát budete muset zatnout zuby a vydržet to. A ujišťuju vás, že tenhle chlapík je opravdu třída.“

Ohlédla se na hory u Santa Moniky – vypadaly ve zmírajícím světle jako temný, chmurný hrb.

„Lenny, on se mnou včera v noci mluvil.“

„Kdože?“

„No… ten člověk. Ten, co píše ty dopisy.“ Zaslechla prudké nadechnutí, po němž následoval záchvat bouřlivého kašle.

„Ježíši! Ježíši Kriste. A co… řekl něco?“

„Prohlásil, že mi změní život.“

„Změní život? Ten šílenej psychouš! Tak poslyšte… Miláčku, Ellen… Ježíši, snad jste mu na to nic neodpověděla?“

„Zavěsil dřív, než jsem se na něco zmohla.“

„Díky Bohu.“ Lenny byl chvíli zticha a urovnával si myšlenky. „Drahoušku, poslouchejte. Pravidlo číslo jedna: Nenechte se do ničeho vtáhnout. Nikdy. Ano? Pravidlo číslo dvě: Nikdy nezapomeňte na pravidlo číslo jedna. Jestli zavolá znovu, neřeknete mu ani slovo.“

„Možná že bych si měla nechat změnit číslo.“

„To by nebylo nic platné.“

„Cože?“

„On by si stejně zjistil to nové. Když máte správné vybavení, můžete se postavit venku na ulici a to číslo zjistíte. Ten člověk, co jsem s ním mluvil, Reynolds, mi tohle všechno vysvětlil. Fantastický, co tihle lidé všechno dokážou.“

To na tom bylo to nejhorší.

„Ale jak? Jak můžou?“

„Copak já vím? Já nikoho nepronásleduju.“

„Takže…?“

„Takže jak říkám, musíme si přizvat profesionála, aby si s tím poradil. Zašel jsem do toho podniku, je to firma Alfa Global, řídí ji nějaký Reynolds, bývalý policajt, má ještě společníka, to je cvokař s fůrou diplomů. Tihle lidi vědí o magorech svoje, to vás ujišťuju. A posílají nám toho nejlepšího člověka, co mají. Je to nějaký Pete Golding. Víte, ten chlapík, který zastřelil toho chlapa, co pronásledoval Maddy Olsenovou.“

Ellen si matně vzpomínala na nějaký obličej, na muže, který se snažil zakrýt si tvář před kamerou, prostřílené tělo na chodníku, u hlavy kaluž krve jako bublina pro text postavy z komik-su. Otřásla se.

„Ale, Lenny, neúčtují si tihle lidi horentní sumy? Já si v žádném případě nemůžu dovolit platit takové…“

„Jsou velice rozumní, věřte mi. Ty dopisy si prostudovali bez placení. A kromě toho jsem s nimi dohodl speciální cenu. Bude to určitě stát za to, už pro klid duše. V tomhle městě nemůže být člověk dost opatrný.“

Elektronická vrata se otvírají a velké němčourské auto vjíždí na příjezdovou cestu. Tep se mu zrychlí, honem zvedá kukátko a už vidí její dokonalou tvář sněhové královny ve světle přístrojové desky. Světlé vlasy má sepnuté dozadu, tak jak to mívá při vystoupení na ledě. Na ústech se jí něco zatřpytí. Že by slina, pomyslí si, nebo lesk na rty. Zastaví před vraty do garáže. Spustí další signál a vrata se otevřou. Vjede dovnitř a myslí si, že je v bezpečí.

Maria krájela v kuchyni zeleninu dvanáctipalcovým kuchyňským nožem. Na sporáku bublal a syčel veliký chromovaný pařák. Teď byla vhodná chvíle si s ní promluvit. Ellen to dobře věděla. Bylo by slušnější říct jí to teď, dát jí možnost sehnat dobrou práci, která se třeba někde nabízí, než čekat, až se jí věci vymknou z ruky. Ellen se usmála a snažila se zakrýt, jak mizerně se cítí.

„Dáváš si saunu, Mario?“ zeptala se a pohodila sportovní tašku na židli.

Maria se přes páru taky usmála a natáhla se k vypínači digestoře.

„Dělá mi to dobře na pleť.“

„Ty máš pleť perfektní,“ namítla Ellen. Měla pravdu. Maria, malá a trochu boubelatá, byla hezká ženská s krásnýma tmavýma očima.

„Právě proto si tady pěstuju tu saunu,“ řekla a rozháněla velkým nožem oblak páry.

Ellen si sáhla do ledničky pro láhev vody. „Mario, já…“

„Měla jste pár hovorů, když jste byla pryč. Nějakej pan Kit Walker vám nechal zajímavý vzkaz.“

Kit byl chlapík, s nímž se často setkávala na různých večírcích. Údajně to byl Dougův starý kamarád, ale teď na ni dorážel a chtěl si s ní dát rande. Ještě se nerozhodla, jak se k němu zachovat.

„Jo, dobrá. Díky.“

„Taky Laura Meadová. Prý kvůli nějaký charitě.“

„Jo, Laura, dobrá.“

„A samozřejmě Lenny,“ řekla Maria a pokrčila rameny, jako že Lenny se nepočítá.

Ellen přikývla a lokla si ze studené láhve. „Mario, věc se má tak, že…“

„A mně taky někdo volal.“

„Vážně?“ řekla rozpačitě Ellen.

„Moje malá Teresita. Má v neděli první přijímání. Tak je z toho celá rozčilená.“

„První přijímání,“ opakovala Ellen a už cítila, jak její odhodlání slábne. „To je… to je ale nádherné.“

Maria se k ní otočila, s velkým kuchyňským nožem stále ještě v ruce.

„A chtěla, abych vám vyřídila, že jste zvaná. Řekla, že nesmím přijmout žádnou omluvu.“ Ellen se usmála a přikývla.

„Samozřejmě,“ zamumlala. „To bych si nenechala ujít za nic na světě.“

Obratně se proplétá mezi stromy, prašná zem tlumí jeho kroky. V kuchyni je rozsvíceno: hospodyně připravuje večeři. Vidí její stín, míhající se po zatažených závěsech. Jak se neviděn blíží houstnoucí tmou, cítí hučení benzedrinu a pod tím, jako hluboký proud přílivu, tvrdou euforickou vitalitu mocnější než jakákoli droga.

Nahrbí se, přeběhne cestu a vydá se okolo západní strany pozemku. V horkém vzduchu těžce visí vůně jehličnatých stromů. Když je asi v polovině, rozhlédne se a vplíží se zvadlým listím do zahrady.

Bez ohledu na to, kolik péče, času a úsilí tomu domu Ellen věnovala, teď by se ho nejraději co nejdřív zbavila. V každém koutě každé místnosti číhaly nějaké vzpomínky, které jí připomínaly krach jejího manželství. Dům byl příliš velký i tenkrát, když tu byl Doug. Jí se alespoň zdálo, že to původně měl být rodinný dům. Teď působil prázdně, dutě. Objev mrtvoly poblíž domku u bazénu to všechno ještě zhoršil. Bazén už byl opravený a voda neprosakovala, ale ona se pořád neodhodlala požádat zahradníka, který k nim chodil jednou za týden, aby bazén znovu napustil.

V obývacím pokoji zapnula stereo a pak šla do druhého patra a vstoupila do místnosti, která se teď stala její ložnicí. Maria položila na postel čisté ručníky a lehký bavlněný koupací plášť, který Ellen používala jako župan. Z velké ložnice se Ellen vystěhovala před třemi měsíci, když už se rozvod konečně jasně rýsoval na obzoru. S Mariou o tom nikdy nepadlo ani slovo. Sama zjistila změnu v uspořádání a chovala se podle toho.

Pokoj byl zařízen jednoduše. U stěny byl gauč, obrácený k oknu a k ozdobnému pozdně viktoriánskému sekretáři, na kterém stála matrjoška, jediná upomínka na Kyjev, kterou jí otec dovolil vzít s sebou. Brala ji do rukou a hrála si s ní tak často, že lak byl na povrchu odřený a nejmenší figurka chyběla. Od ostře žlutých stěn pokoje se odrážela řada černých abstraktních linorytů, které vybral Doug po konzultaci s bytovým architektem. Ellen je vždycky považovala za snobské a skličující, ale dosud se nedostala k tomu, aby je nahradila jinými. Tak jako všechny ostatní ložnice měl i tento pokoj francouzské dveře, vedoucí přímo na balkon, který se táhl kolem celého druhého patra.

Přetáhla si přes hlavu tričko a sportovní body a na moment se postavila před malé zrcadlo ve zlatém rámu. Mimovolným zdrženlivým gestem si rukama přikryla prsa a zahleděla se na obličej. Vypadá unaveně. Jak se tak prohlížela a vnímala pravidelné, čisté rysy a velké zelené oči, byla jako vždycky mírně zmatená tím, co vidí. Ze začátku, když si jí začali na ledě všímat, popisovali ji novináři jako melancholickou slovanskou krasavici, tajemnou sněhovou královnu, a to ji strašně štvalo. Vždycky se považovala za šťastnou přímočarou bytost, která se k Rusku a k jeho duchovní sentimentalitě otočila definitivně zády. Ale když na sebe pohlížela teď a pozorovala lehké náznaky stínů pod očima, bledost, která byla výraznější, než je i pro blondýnky příznačné, zjistila, že opravdu začíná vypadat jako melancholická bytost, o které tak rádi psali novináři.

Pak provedla to, co v těchto důvěrných chvílích v ložnici dělávala vždycky – vešla do koupelny a stoupla si na váhu. To byla věc, na kterou byla zvyklá od nepaměti. V těch ošklivých minulých dobách, kdy měla problémy s jídlem, to dělala snad desetkrát dvanáctkrát za den. Ručička ukázala dvaapadesát kilo.

Začala si pro sebe tiše pobrukovat nějakou melodii, pak si pustila sprchu a vstoupila pod proud horké vody.

Vidí, že v koupelně se svítí, a popojde až doprostřed trávníku v naději, že ji aspoň zahlédne úzkou mezerou v závěsech. Po chvilce začíná ke stropu stoupat pára. Poslouchá se zatajeným dechem a přes zvuk hudby zaslechne slabé syčení vody. Pomalu přikývne a usoudí: Teď ho nemůže slyšet.

Sáhne do kapsy a vytáhne páčidlo, pevný černý válec velikosti malé baterky. Stálo ho skoro pět set dolarů, ale dokáže v několika vteřinách otevřít většinu zámků. Dojde až na roh domu a uvidí otevřené dveře.

Maria vysypala nakrájenou mrkev do pařáku a přiklopila víko. Za zády jí proudil dovnitř studený vzduch ze zahrady. Vypnula větrák. Jeho rámus ji rozčiloval a otevřené dveře byly nejlepší způsob, jak z kuchyně vyhnat páru a výpary z vaření. Obrátila se od sporáku, v ruce stále ještě ten těžký nůž.

Ellen sešla dolů a zavazovala si župan. Hudba dohrála. Slyšela jen rádio z kuchyně. Maria sice zatáhla závěsy, ale odkudsi pro-fukoval nějaký průvan. Studený vzduch jí chladil kotníky. Odvedle zase štěkal ten pes.

Přistoupila k miniaturnímu křídlu – taky jedna z ukázek „životního stylu“, kterou koupil Doug – a zadívala se na fotografie, které rozvěsili nad barovou skříňku z ořechového dřeva. Když tady ještě Doug bydlel, byly stěny doslova pokryté fotografiemi – na většině z nich byl Doug spolu s jinými celebritami při různých zábavách. Když se stěhoval, vzal si své oblíbené obrázky s sebou – třeba ten, jak na něm žertují s Jonathanem Demmem, předstírajícím, že škrtí šéfa ateliéru, na jehož jméno už si Ellen nevzpomínala, nebo jak si s Kieferem Sutherlandem pochutnávají na mořských potvůrkách. Ellen vyplnila prázdná místa obrázky ze své minulosti: vozík v zanedbané kyjevské uličce, pejsek na přikrývce, formální černobílé fotografie matky a otce, s pečlivě načesanými hlavami malinko nachýlenými ke straně. Když se zadívala na maminčin obrázek, ihned se jí vybavila ostrá vzpomínka na zaťaté ruce, na bolest a na větev zkroucenou pod tíhou ledu.

„Mario?“

Její hlas zazněl tak slaboučce, že ještě víc zdůraznil prázdnotu domu. „Mario?“

Vrátila se zpátky do haly. Zase ucítila průvan a zaslechla, jak na sporáku nadskakují pokličky. „Mario, jsi tu…?“

Kuchyně byla prázdná. Dva hořáky stále ještě hořely. Jeden kastrol překypěl. , Mario?!“

Něco jí řeklo, aby popadla nůž. Zabloudila očima k prkénku. Nebyl tam.

„Mario, tak kde jsi?“

Do tváře jí zavanul chladný vzduch. Obrátila se a spatřila otevřené dveře. Lehce se ve vánku pohybovaly. Pes u sousedů vyváděl jako blázen.

„Mario, jsi venku?“

Postoupila ještě o krok. Ucítila chladný vzduch na krku. Za domem se temně rýsovaly kaktusy. Srdce se jí málem zastavilo, když spatřila, že se po cestičce blíží nějaká postava. Skočila z prahu zpátky a zabouchla dveře. Na sklo dveří zabušila ruka – ruka třímající nůž!

Ellen vykřikla.

„Paní Cusaková! Paní Cusaková! Pusťte mě dovnitř.“ Na sklo se tiskl Mariin obličej.

Ellen chvilku trvalo, než pochopila, co se stalo. Sáhla po zástrčce a otevřela dveře. Maria vpadla dovnitř celá bledá.

„Panebože, Mario, ty jsi mě vyděsila k smrti.“

Maria, s vykulenýma očima a lapající po dechu, na ni zamířila nožem.

„Vy jste vyděsila k smrti mě. Myslela jsem, že se dveře průvanem zabouchly a já zůstanu uvězněná v zahradě.“

„A cos tam, sakra, vlastně pohledávala?“

„Šla jsem si pro kousek petrželky.“

V levé ruce opravdu svírala svazek petržele, která pronikavě a sladce zavoněla.

„S tímhle příšerným nožem?“ zeptala se už se smíchem Ellen. Do toho zazvonil telefon. Zvedla ho, stále ještě se smíchem. „Haló?“

Nic. Jen štěkání psa. Srdce jí poskočilo, ještě než měla čas si uvědomit, co se děje. „Haló? Kdo je tam?“ Nic.

„Že jí to…“

„Poslyšte, vy…“ Ellen si honem přitiskla dlaň na ústa, protože si vzpomněla na Lennyho pravidlo. Jasně slyšela psí štěkot. To bylo divné.

„Že jí to v tom modrém dresu ale sluší, co? Nemyslíte, že jí to sluší, Jeleno?“ A pak linka oněměla.

Středa 28. července

Z terasy bylo jasně vidět, kudy probíhá žlutá páska, ohraničující místo činu. Lenny si clonil oči před ostrým ranním světlem a pozoroval ji, jak se zmítá ve větru.

„Paní Cusaková se omlouvá,“ řekla Maria a podala mu šálek kávy. „Za minutku bude dole.“

„V pořádku, děkuju vám,“ odpověděl nepřítomně Lenny a stále pozoroval tu pásku a nepromokavou plachtu za ní. Přemítal, jestli to je, nebo není ve prospěch věci, když to tam zůstává, jestli to příběhu Ellen Cusakové nedodává jakousi morbidní mystiku – jak to naznačil Gil Knapp – a pak si zase začal dělat starosti, zda morbidní mystika je to pravé, k čemu by chtěli dospět.

Napil se kávy a představoval si, jak bude asi Barbara Christianová na nález té mrtvoly zvědavá. Bude se na to vyptávat? Předtím ho to ani nenapadlo, ale je docela dobře možné, že její zájem dělat tu biografii aspoň částečně podnítila tahle událost. Každý samozřejmě ví, že v době, kdy tam ta mrtvola byla zakopaná, byl pozemek jenom stavební parcelou a že to se samotnou Ellen nemá nic společného, ale Christianová v tom možná vidí nějakou symboliku – zlé znamení nebo kletbu. Z té představy se Lenny mu udělalo trochu nanic. Ellen jako oběť neviditelných temných sil. Taková mystika má sice nesporně něco do sebe – ale Ellen by s tím nikdy nesouhlasila. Dalo dost práce ji vůbec pře

svědčit, aby hovořila otevřeně o své bruslařské kariéře, natožpak o svém nevydařeném manželství.

Obrátil se, vešel zase zpátky do domu a zakroutil hlavou. S Ellen Cusakovou bývaly a pořád budou nějaké potíže. Byla nadaná, půvabná a ochotná pracovat, ale nedokázala od sebe oddělit své soukromé a veřejné postoje. Všechno si brala moc osobně.

„Omlouvám se, Lenny. Nevěděla jsem, co si mám vzít na sebe.“

Ellen vešla s úsměvem do pokoje, jednu sponku si zastrkovala zezadu do účesu, druhou ještě držela mezi zuby. Vybrala si nakonec tmavé kalhoty a volnou hedvábnou blůzu. Vypadala senzačně.

„Nic se neděje.“ Lenny se široce usmál a nechával se unést celkovým dojmem. Sám by jí byl navrhl něco ženštějšího, snad nějaké šaty, třeba květované, ale to hedvábí v barvě tmavého burgundského bezpochyby ještě zdůraznilo její plavost a člověk by musel být slepý, aby nepoznal, že tohle je skutečná hvězda.

Ellen si sedla naproti němu na okraj pohovky a nohy složila pod sebe. Usmála se na něj.

„Tak jak se cítíte?“ zeptal se Lenny. „Mimochodem, ta vaše trenérská záležitost je ohromná věc. Jak se to daří?“

„Fantasticky.“ Ellen se zadívala na veliký prsten od Laliqua, který měla na ruce, a pokývla. „Tina je… opravdu mám pocit, že jí můžu nějak prospět. Pevně doufám, že dokážu její výkon něčím obohatit.“

„To je skvělé.“ Lenny se trochu zamračil. Zdálo se mu, že Ellen něco leží v hlavě. „Práce s dětmi. To je ohromné, fakt ohromné. Někdy lituju, že jsem… rozumíte, myslím na svoje děti. Ale dovedete si mě představit na bruslích? Takovýho mrňa-výho plešouna? Lidi by si mě mohli splést s pukem.“

Opřel se dozadu a smál se. Připadalo mu docela normální dělat si legraci sám ze sebe. Lidi se při tom obvykle nějak uvolnili.

„Teď už pochopitelně vyrostly, ty moje dětičky. Sammy už jel na jaře na lyže s kamarády z koleje. Ale žena povídala, že ho to moc nenadchlo. Bude nejspíš po tatíkovi. Já jsem taky takový –jak je na teploměru míň než dvacet, tak se radši držím doma.“

Chvíli ještě na Ellen koukal a smích mu pomalu odumíral na rtech.

„Co ti lidé přes to video, už se nějak rozhodli?“ zeptala se. Lenny zakroutil hlavou.

„Ještě ne. Abych pravdu řekl, Gil Knapp asi nebude ten pravý, s kým bychom měli jednat. To chce spíš Abea Weinsteina. Tomu by to sedělo líp. Právě proto jsem si domluvil, že příští týden za nimi ještě jednou zajdu. To už tam budou oba.“

„Fajn,“ přikývla Ellen. „To je dobře.“

„No. Jsou na La Cienega. Ale mimochodem…“ Lenny ze sebe pracně soukal slova, „zřejmě by pomohlo…“

„Vy asi chcete, abych tam šla s vámi?“

„No, nebylo by to na škodu. V téhle věci bude hrát největší úlohu image. To se nedá popřít. A vy byste nám teď opravdu mohla pomoct.“

„Mně to nevadí. Půjdu tam. Můžete s tím počítat.“

Lenny se rozzářil.

„To je ohromné, Ellen. Uvidíte, že se do vás zamilujou. Dobrá, a teď bychom si měli promluvit o Barbaře Christianové. Je to dobrá spisovatelka. Zatím teprve stoupá nahoru, ale slyším o ní samou chválu. Nečetla jste náhodou ten její článek v New Yorkem?“ Zvedl ruku, že nečeká na odpověď, ačkoli ona stejně ani necekla. „To je jedno. Ostatně kdopak tyhle věci čte? Ale co je důležitější, její knize o Nicole Bobekové chyběl jen fous do seznamu bestsellerů v New York Times. Myslím, že na tuhle věc je jako stvořená. A je solidní. Velice. Můžeme jí důvěřovat, že nebude… však víte…“

Ellen se zahleděla do zahrady směrem k domku u bazénu a zdálo se, že po něčem pátrá. Chvíli bylo ticho. Pak se k němu zase otočila.

„Co nebude?“

„No, hm… honit se za senzacemi. Znáte to, co… se může stát. Ale u ní jsem si jistý, že se to nestane. Je to dobrá spisovatelka. Vyzná se v tom, jak vytěžit maximum z toho, co má – myslím fakta. Nemá zapotřebí nějak nadsazovat.“ Pomalu přikyvoval a přivřel oči jako protřelý manažer. „Já si myslím, že vy dvě to spolu odvedete perfektně, fakt.“

Usrkl si kávy. Znovu se podíval na hodinky. Bylo deset minut po desáté. Schůzka byla dojednána na čtvrt na jedenáct. „Ellen, poslyšte, máte do té biografie chuť, že ano?“ Chvíli váhala s odpovědí. „Ale jistě. Víte, ráda bych…“

Lenny nedočkavě poposedl na kraj židle, aby mu neušlo nic z toho, co se chystá říct. Jenže ona mlčela.

„Ellen, zlatíčko, co je s vámi? Vypadáte, jako byste spatřila ducha.“ Přitiskla si dlaň na čelo.

„Nezlobte se, Lenny. Já jsem jen trochu…“ Zhluboka se nadechla. „On v noci zase volal. Ten chlap… ten Ledový muž. Nejsem si jistá… Nejsem si jistá, ale mám dojem, že byl dokonce tady před domem.“

„Cože?“

„Když zavolal, slyšela jsem v pozadí štěkat psa. Bylo to děsné. Jako… jako ozvěna.“

„Ozvěna? Ale když byl u telefonu, jak mohl být…?“

„Tady venku byl opravdu pes. Pes pana Glasera, a štěkal. A včera v noci jsem si uvědomila…“

Lenny se tvářil zmateně. „Tak slyšela jste toho psa zvenku, nebo z telefonu?“

Ellen na něj pohlédla.

„Právě že obojí.“

Lennymu chvíli trvalo, než pochopil, co má na mysli – ten slídil telefonoval tady venku a ten pes štěkal na něj. Trhl hlavou směrem k oknu.

„Ježíši, Ellen, to pak není divu, že jste nemohla spát.“

Ellen schoulila ramena a ruce vsunula mezi kolena. Vypadala najednou strašně malá, křehká. Ta veliká pohovka jako by se ji chystala spolknout. Lennyho náhle napadlo, že takhle teď působí celý dům. Byl navržený jako dům pro rodinu, ale žádná rodina tu nebydlí, jen Ellen s hospodyní.

„Ale přece jenom,“ řekl. „Nejste si tím jistá, že ne? Víte, akustika… Možná že vás jenom ošálila akustika.“

„Možná.“

„A co… co říkal?“

„Něco o nějakém… dresu. Nepochopila jsem to.“

„No, to je dobré.“ Lenny zvedl prst. „To je dobré, protože čím jsou tihle cvoci bláznivější, tím míň jsou nebezpeční. To mám od toho experta. Tihle pošukové si zřejmě ve skutečnosti ani nedokážou pořádně zavázat tkaničky u bot.“

Ellen se netvářila, jako by ji to bůhvíjak uklidnilo.

„Ten chlapík patrně trpí deziluzí,“ pokračoval Lenny. „To byste měla mít na paměti. Vám se může zdát nebezpečný, ale ve skutečnosti si musí vzít prášek, když si chce dojít pro mlíko.“

„Ale moje číslo si zjistit dokázal. Číslo, které není v seznamu.“

Lenny soucitně potřásl hlavou a pečlivě sebral jakési smítko z rukávu svého hnědého sportovního saka.

„Víte, Ellen, to není tak těžké. Rozhodně ne tak, jak by se zdálo. Jen se podívejte na internet. Kristepane, vůbec byste nevěřila, co všechno se tam najde.“ Zamával rukama a snažil se změnit téma. „Buď jak buď, teď už si nemusíte dělat starosti. Prostě to všechno nechte na tom člověku od Alfa Global Protection. Ten už se o to postará, věřte mi.“

„Říkáte, že přijde v poledne?“

„Správně. A řekl bych, že to bylo naposledy, co jste toho blázna slyšela.“

Ellen spustila nohy z pohovky. „Ani nevíme, kdo to je.“

„Ach, já myslím, že tihle lidé už si ho najdou,“ řekl se znaleckým úšklebkem Lenny. „Jsou to profíci. A až ho najdou… no, řekněme, že budou vědět, jak s ním zatočit.“

„V tom ranním pořadu jste mě naprosto okouzlila,“ Barbara Christianová ukázala na Ellen čtyřmi pečlivě manikúrovanými prsty. „Byla jste perfektní.“

Ellen postavila sklenici s pomerančovou šťávou zpátky na stůl a nevěřícně zakroutila hlavou.

„Mně se do toho vůbec nechtělo. A taky jsem to dokonale zvo-rala. To si můžeme říct na rovinu.“

„Ale ne, vůbec ne,“ protestoval Lenny.

„Zvorala. Oni mi předem řekli úplně všechno, na co se mě budou ptát, ale když na to došlo… tak jsem si prostě zanic nemohla vzpomenout, co mám odpovědět.“

„Byla jste spontánní,“ namítl Lenny. „Byla jste přirozená. Bylo to ohromné.“

„Fakt ohromné,“ opakovala Christianová a upila přitom kávy. „A líbila jste se i kameře. Byli celí diví po záběrech zblízka.“

„Já tohle vždycky říkal,“ prohlásil Lenny, potřásaje hlavou. „Ellen je pro kameru lahůdka. Je naprosto přirozená.“

„Vstávala jsem kvůli tomu v půl šesté,“ vysvětlovala Ellen. „Musela jsem vypadat jako narychlo ohřátá mrtvola.“

„Vypadala jste skvěle,“ tvrdil Lenny. „Viděla jste se vůbec? Nechala jste si udělat záznam?“ Ellen zavrtěla hlavou. ,,No, já jsem si ho objednal a můžu vám poslat kopii. Uvidíte sama.“

Christianová souhlasně kývala hlavou. Byla asi o sedm nebo osm let starší než Ellen, kudrnaté kaštanové vlasy jí splývaly na ramena. Vysoké lícní kosti a velké tmavé oči působily bezelstně, dokonce nevinně.

„Vážně, Ellen,“ ztlumila hlas do vlídného tónu, „mezi námi děvčaty. To interview byl dobrý počin. Jsem přesvědčená, že na jeho základě dostanete řadu dalších nabídek, pokud udržíte míč ve hře.“

„Ten už ve hře je,“ zareagoval okamžitě Lenny. „Fordova reklama se vysílá pořád. Slyšel jsem, že je s ní firma nadmíru spokojená. Na podzim nám přibude Louskáček a…“ Lenny pohlédl na Ellen, „máme jen krůček k velké videokazetě.“

„No, to je ohromné,“ podotkla Christianová. „Tak si myslím, že přišel opravdu vhodný čas pro tu biografii, co vy na to? Totiž, kromě toho všeho… co jste říkal, Lenny, je tu taky značný zájem o Douga Gormana. A vy, Ellen, ho znáte z takových stránek jako nikdo jiný na světě. To je perfektní.“

Lenny ho náhle polilo horko. Věděl, že se k osobě Douga Gormana a k nešťastnému manželství dostanou, ale takhle brzy?

„No ovšem,“ řekl honem, než mohla Ellen odpovědět. „Pět let manželství, to je bezpochyby taky kus toho osudu. Ale my bychom neradi, aby to byla kniha o Dougu Gormanovi. Tohle je Ellenin příběh. My bychom…“

„Jistě,“ přerušila ho Christianová. „A chtěla bych se taky vrátit do minulosti. Vždycky říkám, že klíč ke každému příběhu vězí v dětství.“ Naklonila hlavu a zadívala se na Ellen zamyšleným a zasněným pohledem. „Muselo to být hodně těžké odejít ze své vlasti ve věku – kolik vám to bylo? – čtrnácti let. Opustit rodinu a stejně staré kamarádky. Hrůza.“

Ellen se zhluboka nadechla. Lenny viděl, že už jí to začíná být nepříjemné.

„Bylo to to nejlepší, co se dalo udělat,“ hlesla tiše, jakoby jen pro sebe. „Otec…“

Christianová čekala, co řekne dál, ale pak, když viděla, že Ellen nehodlá pokračovat, položila otázku: „On se vás neptal, jestli chcete odjet?“

„Ale ano,“ vyhrkla Ellen snad až příliš překotně. „Samozřejmě ptal. Bylo to to nejlepší, co se dalo udělat. A já jsem to věděla.“

„Asi jste si byli hodně blízcí,“ nadhodila Christianová. „Po dlouhou dobu pro vás byl jistě vším, co jste měla.“

Lenny přemáhal nutkání změnit téma. Sám se o Ellenině otci v poslední době nezmiňoval. Jeho ztráta byla pro ni ranou, která se asi nikdy úplně nezahojí. Ale musí dát Barbaře Christianové příležitost, aby si trochu zašťourala. Musí se zbavit přesvědčení, že v Ellenině životě existuje něco utajeného, jinak by tu knihu ani nechtěla dělat.

Ellen se chvíli zadívala do klína a pak zvedla oči. „Ano, to máte pravdu.“

Christianová se soucitně a chápavě pousmála, ale Lenny věděl, že tím maskuje netrpělivost. Jestli Ellen nebude ochotná hovořit ani o svém manželství, ani o tom, jak vyrůstala, nezbude, než aby kniha věnovala desítky stran detailnímu rozboru trojitého axela. Ve snaze vnést do situace alespoň trochu života ukázal na stěnu nad barem, kde byly rozvěšeny zarámované fotografie.

„Štěpána Cusaka máte na většině těch fotek,“ poznamenal. „Tady ten nalevo? Fešák, že? Dá se poznat, po kom Ellen je.“

Christianová hned postavila šálek s kávou na stůl, vstala a šla se podívat zblízka.

„Ano, vidím. Ellen, to on vás učil bruslit?“

„Nebýt jeho, nebruslila bych vůbec,“ odpověděla Ellen. „Vlastně se mi to ze začátku ani trochu nelíbilo. Měla jsem strach.“

„Bála jste se pádu?“

„Ne… ledu. Bylo to… Je to těžké vysvětlit. Byla jsem ještě dítě.“

Christianová se na ni usmála a vrátila se zase k fotografiím. Na jedné z nich Stěpan Cusak, kterému tehdy muselo být něco přes dvacet, s krátkými vlasy ulízanými dozadu, přijímá z rukou skupiny statných mužů, oblečených do těžkých zimníků, jakousi cenu. Na druhé, menší, také černobílé, ale na rozdíl od té první trochu rozmazané fotce stojí v parku po boku štíhlé plavovla-sé paní, zřejmě Elleniny matky. Přímo nad tím visela formální podobizna manželů.

„A tohle jste zřejmě vy jako dítě,“ poznamenala. „Kolik vám to bylo – čtyři? Pět?“

Ellen se napila džusu. „Ne, já z té doby nemám žádnou fotku,“ řekla, aniž by vzhlédla. „Všechny se ztratily.“

„Tak kdo to je, nějaká neteř?“

Ellen se nad sklenicí zamračila.

„Nemám žádnou.“

Christianová si dál prohlížela snímek: Holčička na bruslích se usmívá na kameru, podvečerní slunce vrhá na led fotografův stín. Obrázek se od ostatních odlišoval: Měl jasné a nevybledlé barvy a ostré kontury. Klidně to mohlo být fotografováno třeba dnes. I rámeček byl jiný – všechny ostatní byly z tmavého dřeva, odborně zasazené. Tenhle byl plastový, s tenkou linkou falešného zlata kolem dokola, prostě ten typ, jaký se prodává na každém rohu. Ani nevisel rovně, jako kdyby ho někdo zavěsil ve spěchu.

„Je tak roztomilá,“ řekla Christianová. „V tom modrém dresu.“

Ellen ztuhla.

„Tak kdo to je?“ vyptávala se Christianová.

To už Ellen vyskočila a kráčela celá strnulá ke stěně s obrázky.

„Ellen?“

Snímek visel na místě, kde byla předtím jiná fotografie, obrázek z Lake Arrowhead, z jejího prvního vystoupení. „Ellen, stalo se něco…?“

Sklenice se roztříštila o roh stolu. Christianová uskočila. „Ježíši! Co se…?“

„On je v domě. Lenny, on je v domě!“ Lenny se vzepřel o opěradlo křesla.

„Cože? Ellen, co se…? O čem to mluvíte?“ Pokusil se zasmát, jako že se vlastně nic neděje, že je to jen taková legrace. „Asi bychom to měli vysušit. Barbaro, doufám, že vás to…“

„Poslouchejte mě přece, tenhle obrázek,“ Ellen na něj ukazovala a pořád couvala zpátky bez ohledu na střepy na zemi. „Já jsem ho v životě neviděla. To sem pověsil on!“ Lenny vstal.

„Ellen, co to…?“ Pořád ještě měl na tváři ten pokřivený úsměv. „Ten obrázek?“

„Musíme… musíme zavolat policii.“

Dýchala prudce, přímo hystericky. Lenny ji uchopil za ruce.

„Hej, uklidněte se přece!“

Vytrhla se mu.

„Včera v noci byl tady venku. Zřejmě se nějak dostal i dovnitř.“

A než mohl něco říct, byla pryč. Slyšeli ji, jak po celém domě volá Mariu.

Když se Lenny zase obrátil, Barbara Christianová už se znovu dívala na obrázek.

„Já, hm…“ Zavrtěl hlavou. „Po pravdě řečeno, Ellen má v poslední době trochu nesnáze. Když už jste se k tomu nachomýt-la, měla byste o tom asi vědět.“

„Nesnáze?“

„Nějakej pošuk. Píše jí hnusné dopisy a teď už i telefonuje. Zdá se, že se nějak dostal dovnitř.“

Christianová ho provrtávala hnědýma očima.

„Bože, to je ale hnusné,“ řekla bezvýrazně. Podívala se zase na obrázek.

„No jo, ale co se na to dá říct? To je cena za slávu.“ Christianová přikývla. Vztyčila prst a maličko postrčila rámeček, aby visel rovně. „Ale stejně je jí podobná, nemyslíte?“

10

Opřený o kmen stromu namířil dalekohled do mezery mezi listím a spatřil nejdřív rozmazanou zeleň a pak točité schody, vedoucí dolů do prázdného modrého bazénu – představil si Ellen, jak se v něm šplouchá –, pak se posunul doprava a snažil se zahlédnout domek u bazénu, kde našli to děvče. Zachytil zahradní hadici stočenou na skvrně trávníku, plážové lehátko – ale nikde žádný ručník – a pak už jen listí. Listí a květiny.

Na téhle straně vršku nebylo mnoho míst, odkud by bylo na dům dobře vidět. Cesta byla úzká, při stoupání se kroutila sem a tam. Golding ji projel nahoru a zase dolů a hledal místo na zaparkování. Teprve tady, poblíž ostré zatáčky mezi vysušenými borovicemi, mohl s autem vybočit, aby nebránilo v průjezdu. Pak se musel skoro dvacet metrů prodírat trnitým podrostem, než konečně spatřil červené tašky střechy.

I ve stínu bylo příšerné vedro. Golding nechal lehké oblečení ve skříni, protože považoval za vhodnější představit se v něčem, co by vypadalo trochu profesionálně. Teď toho však litoval. Modrá vlněná látka se mu lepila na kolena, a když si svlékl sako, měl na prsou skvrny od potu. Otřel si víčka rukávem košile a zvedl zase dalekohled, tentokrát, aby pozoroval dům z boku. Okenice byly zavřené, všechny až najedno okno v druhém patře. Zahlédl konec lůžka, dřevěné vyřezávané čelo postele a župan nebo šaty, přehozené přes ně. Vypadalo to na malý pokoj, příliš malý na hlavní ložnici. Ta bude asi vzadu, s výhledem na balkon a zahradu.

Něco se pohnulo. Někdo v ložnici byl. Zaostřil pečlivě, vydržel a čekal. Štíhlá postava v tmavých šatech pochodovala sem a tam. A pak spatřil přes neklidné čočky ženskou tvář. Stála se sepnutými dlaněmi přímo proti oknu. Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že se dívá na Ellen Cusakovou. Vypadala jinak než na snímcích v časopisech: menší, pobledlejší. Chyběla jí zdravá roz-zářenost sportovkyně nebo možná mejkap. Vypadala jako docela obyčejná žena.

Tam, kde Cusakův pozemek hraničil s Brooklake, byl oddělen drátěným plotem, víceméně souvisle zarostlým hustým smrčím. Brána – z vodorovných příček zapuštěných do ocelového rámu – zastavila případného návštěvníka hned na začátku příjezdové cesty, kde byl na žulovém sloupku umístěn bzučák. Jakmile Golding vystoupil z auta, začal u vedlejšího domu štěkat pes. Všude v okolí bylo za magnoliemi a fíkovníky vidět podobné usedlosti. Stiskl bzučák a čekal, že spatří mezi keři videokameru, ale žádná tam nebyla. Místo toho se ho ženský hlas, trochu zkreslený interkomem, zeptal, co si přeje.

Nakonec se brána otevřela a nechala ho projet a zaparkovat vedle lexuse, který stál přede dveřmi do garáže.

Služebná ho zavedla do obývacího pokoje s vysokým stropem. Chvíli byl ponechán o samotě, a tak se postavil zády k velkým francouzským oknům, vychutnával skoro přehnaně chladnou klimatizovanou atmosféra a mezitím si prohlížel pokoj. Byl zařízený zčásti moderně a zčásti starožitně a působil až trochu moc čistě, až trochu moc vybraně a elegantně. Kromě stěny nad pianem zaplněné fotografiemi postrádal jakékoli známky osobního zaujetí nebo zájmu. Byl to typ pokoje, jaký si můžete vybrat podle Architectural Digest – a který vám bytový architekt dodá na objednávku.

Vešla služebná s ledovým čajem.

.Prosím, udělejte si pohodlí,“ řekla. „Někdo hned přijde dolů.“

Golding se usmál, pomalu upíjel a poslouchal, protože odshora zaznívaly nějaké hlasy. Mužský – tichý a naléhavý – a pak ženský, naříkavý, jednoslabičná slova. Usedl a uvolnil si kalhoty na kolenou. Všiml si mokré skvrny na koberci – a střípků rozbitého skla.

Golding podřepí a vybíral z koberce drobné úlomky, když do pokoje vešel malý připlešlý chlapík v hnědém sportovním saku.

„Lenny Mayot,“ představil se a napřáhl ruku. „Jak se máte?“

Golding hned poznal, že něco není v pořádku.

Lenny se posadil do křesla naproti němu a zdálo se, že neví, jak začít. Pak se rozpovídal o Alfa Global a o nájemném, jaké dnes požadují v Century City. Asi za minutu mu došel dech a zmlkl.

Golding si sáhl na kravatu.

„Pane Mayote?“

Lenny se na něj zoufale podíval.

„Ona je přesvědčená, že ten chlap byl tady v domě,“ vyhrkl.

A pak spustil. Trvalo mu zhruba pět minut, než mu vypověděl celou historii: o telefonátech, o štěkajícím psu, o obrázku na stěně.

„Myslí si, že se to muselo stát včera v noci.“ Golding postavil sklenici na konferenční stolek. „Takže-kde je teď?“

„Nahoře.“ Lenny ukázal palcem na strop. „Bojím se, že asi dolů nepůjde.“

Na podlahu nad jejich hlavami dopadlo něco těžkého a oba vzhlédli vzhůru.

„Lituju, pane Mayote…“

„Lenny.“

„Lenny. Tom Reynolds mi naznačil, že jde spíš jen…“

„No jo, jenže to už neplatí,“ řekl podrážděně Lenny a vstal. „To je právě ono.“

Přistoupil k pianu a ukázal na fotografii děvčátka na bruslích. Golding vstal, postavil se vedle něj – a chvíli si prohlížel fotografie na stěně. Podle článku v časopisu poznal Štěpána Cusa-ka.

Na tom obrázku, který sem údajně nepatřil, bylo děvčátko v modrém úboru.

„Takže tohle je ona?“ zeptal se. „To je Ellen?“

To zřejmě neměl říkat. Lenny otočil hlavu a rty se mu třásly.

„Ne!“ vypravil ze sebe nakonec. „Ježíši Kriste. Není to ona a není to ani nikdo, koho by znala.“ Pak ztichl a zadíval se upřeně na fotografii. „Někdo se ji jen snaží zblbnout,“ dodal polohlasem.

„A netušíte, kdo?“

Lenny o tom chvilku uvažoval a pak pokrčil rameny. Golding začal mít dojem, že si nechává něco pro sebe.

„Tohle se objevilo zrovna teď,“ řekl Lenny. „Ellen si toho všimla teprve dnes. Právě před chvilkou. Měla tady tu spisovatelku, Barbaru Christianovou, a ta celou tu zatracenou věc viděla. Za chvíli toho budou plný noviny a televize.“

Ukázal na další rámeček, který ležel k desce piana.

„Ať už to tam pověsil kdokoli, tohle sem musel odložit – zřejmě aby si udělal místo. Pokud vím, nic se neztratilo.“

Golding si zblízka prohlížel lakovaný povrch. Byly na něm jasně patrné dvě šmouhy.

„Ničeho jste se nedotkli?“

„Ne. Hned jsem si pomyslel, že by tam třeba mohly být otisky prstů.“

„Měl jste pravdu.“

„Už jsem chtěl volat policii, ale pak jsem si představil… Ale vy chlapci si s těmihle věcmi přece taky dovedete poradit, ne?“ Golding přisvědčil.

„Jistě. Můžeme všechno popráškovat, sejmout latentní stopy a všechno to tu prohledat. Vezmem to zgruntu, vlákna, tekutiny, všechno. Jen bych si potřeboval zavolat. Jste si jistý, že opravdu nic nezmizelo?“

Podíval se ke stropu, odkud vycházel ten hluk.

„Ona teď prohledává svoje věci. Prádlo a tak. Aby se ujistila… víte, jestli se jí v tom nehrabal.“

Golding přikývl.

„Nedívali jste se okolo, jestli někde nejsou stopy násilného vniknutí?“

Lenny se začal poplácávat po kapsách.

„Ne, vždyť vám… jak povídám, zrovna jsme… Abych pravdu řekl, mám teď něco na práci a…“

„To je v pořádku.“

Ozval se ženský hlas, ovládaný jen s největším úsilím. Oba se ohlédli.

Stála na úpatí schodů. Zřejmě si oplachovala obličej vodou a pocákala si při tom hedvábnou košili. Zelené oči měla zarudlé, pravděpodobně od pláče. Lenny k ní přistoupil.

„Tak co, zlato, chybí ti něco?“

Všichni dostali ještě ledový čaj. Lenny řekl, že kdyby ho potřebovali, bude k dispozici, a odešel.

Začali odshora, procházeli jednu místnost po druhé. Golding chodil za Ellen a prohlížel všechna okna a dveře. Všiml si detektorů pohybu. Ellen mu vysvětlila, že když dům stavěli, instalovali i alarm.

„Takže tohle pořád funguje, ne?“ zeptal se a ukázal na roh stropu.

Stáli právě v hlavní ložnici. „Jistě. Totiž, myslím, že ano.“

„Nastavujete alarm, když jdete spát?“ Zakroutila hlavou.

„Já v noci často vstávám. Vždycky jsem měla lehké spaní. Mockrát jsem ten alarm nechtěně spustila, když… když jsme se sem nastěhovali. Otravuje mě vyťukávat kód pokaždé, když chci vstát a jít se napít vody.“

Zadívala se na svůj velký skleněný prsten.

„Ostatně, on asi stejně nepřišel v noci.“

„Proč si to myslíte?“

Povzdychla si a podívala se mu do očí.

„Copak to s vámi Lenny už všechno neprohrál?“

, Jestli vám to nevadí, paní Cusaková, rád bych si poslechl vaši verzi.“

Objala si tělo pažemi, celá se schoulila a soustředěně se zamračila.

„No, nejdřív mi zase zavolal. Přišla jsem včera domů – snad v osm. Osprchovala jsem se, a když jsem se vracela dolů, zavolal. Řekl,“ otřásla se, když si na ten hlas vzpomněla, „že jí to sluší v modrém dresu. Ne, počkejte. Ze jí to v tom modrém dresu sluší. V tom modrém dresu, jako by se to týkalo té fotografie.“

„Takže z toho usuzujete, že fotka v té době už visela na zdi?“

Přikývla.

.Jenomže vy jste ji neviděla?“

„Nevšimla jsem si jí, až když mě na ni dneska ráno upozornili.“

„Takže tam mohla viset už celé dny?“

„To bych neřekla. Maria utírá prach. Se špínou válčí jako pravá katolička. Určitě by si toho pouťového rámečku všimla. A ostatně…“

Pohlédla na něj nevzrušeně. Husté řasy měla stále ještě vlhké od slz. Golding cítil, že se mu dole v hrdle cosi sevřelo. „Ostatně co?“

„Myslím, že když mi volal, byl pořád ještě někde blízko našeho pozemku. Slyšela jsem v telefonu štěkat sousedovic psa. Normálně ho v domě tak moc slyšet není, jsou tu dvojitá okna.“

Golding vyhlédl z okna ven a představoval si, jak se tam dole ten vetřelec plíží. Hlavní ložnice má výhled přímo na prázdný bazén. Uvažoval, jestli jí má říct, jak je sem z cesty vidět, ale pak si to rozmyslel. Za domkem u bazénu ho něco zaujalo. Něco žlutého, lesklého. Páska na místě činu.

„Copak s tím losangeleská policie ještě neskončila?“ zeptal se téměř jen pro sebe.

Pokrčila rameny.

„Asi ano. Ale já jsem… ještě jsem se tam nedostala, abych to sundala.“

Obrátil se k ní a došlo mu, že od té doby, co vykopali tu mrtvolu, do zahrady ani nevkročila. Měla strach. „A ten telefon, to už byl druhý, ne?“

„Druhý, kdy promluvil.“

„Aha. A co říkal poprvé?“ Ellen se zhluboka nadechla. „Říkal, že mi změní život.“ ‚Jenom to?“

„Ano.“

„A jak to znělo?“

„Znělo?“

„Rozčileně? Agresivně?“ Ellen chvíli uvažovala.

„Nevím. Rozčileně ne. Snad spíš trochu nervózně.“

„Nervózně?“

Ellen pokrčila rameny.

„Nevím. Napůl jsem spala. Znělo to trochu roztřeseně. Nejsem si jistá.“

Golding odolal pokušení probrat to ještě jednou. To, co mu líčila, mu nezapadalo do obrazu. Dopisy Ledového muže obsahovaly tolik násilí a nenávisti. Byly hrubé, ale jednoduché. Zatímco ty telefonáty, umístění fotografie, to bylo také hrozivé, ale úplně jinak – tak, že si z toho zatím nedokázal nic vybrat. Její manažer usoudil, že ji chce někdo zblbnout. Co tím myslel?

„Ale stejně,“ uvažoval, rozhlížeje se po vzdušném, slunném pokoji, a snažil se přejít na poněkud lehčí téma, trochu jí svou přítomností dodat pocit bezpečí. „Určitě byste ho uslyšela, kdyby se byl snažil vniknout do domu tudy?“

Pohlédla na velkou postel.

„Já v tomhle pokoji nespím,“ řekla potichu.

Pokračovali kolem celého patra, Golding si dělal poznámky a prověřoval zámky. Všechno bylo bezpečně uzavřené. Když došli do nejmenšího hostinského pokoje, všiml si, že zneklidněla. Pohlédl na změť šatstva a rozházených časopisů. Vonělo to tady nějakou esencí. Levandule. Ta by měla člověka uklidňovat. Jackie ji také používala. Tak tady spí. To je ten pokoj, z něhož vyhlížela, když ji pozoroval.

„Myslím, že sem vnikl spodem,“ podotkla Ellen. „Myslím, že se dostal dovnitř včera večer, nějakou dobu předtím, než zavolal.“

Golding se zastavil na podestě proti ní.

„Šla jsem dolů,“ vzpomínala. „Když zavolal, byla jsem z toho celá rozrušená, a když jsem hledala Mariu, nebyla tam.“

„To je ta služebná? Ta, co ráda uklízí.“

„Ona je spíš hospodyně.“

Šli zpátky dolů a Ellen ho zavedla do kuchyně.

„Tyhle dveře byly otevřené. Když jsem za ní přišla sem, všimla jsem si, že jsou otevřené. Šla ven pro nějakou zeleninu.“

„A vy myslíte, že se sem dostal v tu dobu?“

„Měla jsem takový pocit.“

„Můžu mluvit s Mariou?“ Ellen se podívala na hodinky.

„Zřejmě už odešla. Ve středu vždycky chodí na farmářský trh.“ Golding se rozhlédl po kuchyni a spatřil ještě další dveře. „Kam vedou tyhle?“

„Tam je taková komora.“

Vešli do místnosti osvětlené zářivkami. Nabílené cihlové zdi. Cementová podlaha. Stála tam pračka a mrazák. A další dveře, vedoucí zase do garáže. Závora nebyla otočená. Golding s ní zacloumal sem a tam.

„Tyhle dveře bývají normálně zamčené, ne?“

Ellen postoupila v ostrém světle dopředu.

„No, Maria tudy dost často chodí. Pere tady a tak. Ale garážové dveře, myslím ta velká venkovní vrata, jsou vždycky zamčená. Když vjedete dovnitř, automaticky se zamknou.“

Golding přitakal.

„Rozumím. Tentýž systém jako u vstupní brány. Otevíráte je elektronickým ovladačem?“

„Ano. Ani nemusím vystoupit z auta. Na tom Doug trval. On si na bezpečnost hodně potrpěl.“

Golding se usmál.

‚Je mi líto, ale musím vám říct, že v západním Hollywoodu si můžete koupit takovou černou krabičku, která dokáže v minutě otevřít každá vrata u garáže.“

Sledovala ho teď velmi pozorně. V tom jasném světle vypadaly její vlasy jako živé, zelektrizované, zvedaly se jí k ruce, když se dotkla hlavy. Mezi plavými byly i proužky narezlé.

„Tahle vrata se otvírají na dvou základních frekvencích,“ pokračoval Golding. „Kód je digitální, takže je pravděpodobné, že to svým ovladačem nikdo jiný neotevře. Ale když máte tu správnou černou krabičku – to mluvím o superminiaturních kom-puterech, které sekvencují dvanáct kódových kombinací za sekundu –, tak se sezam mžikem otevře. Tri sta dolarů za kus. Totéž pro přední bránu.“

Odhrnula si vlasy z čela. Ruka se jí třásla.

„Lenny tvrdil, že je to chlap, který bez prášku nedojde ani do mlékárny.“

Golding naklonil hlavu. „Bez prášku?“

‚Ano. „ Teď už jí šel trochu na nervy, vlastně s ním spíš ztrácela trpělivost, než že by měla zlost. „Jak by si teda dokázal sehnat tenhle miniaturní tentononc, který… který…“

Golding ji zarazil zvednutými dlaněmi.

„Počkejte minutku. Bez urážky, ale vy o něm přece vůbec nic nevíte. Netušíme ani, jestli je to stejný chlap jako ten, co píše ty dopisy.“

Ellen stiskla rty.

„No nazdar,“ řekla. „To jste mě uklidnil.“

„Já vás nechci uklidnit.“

Zadíval se stranou a vzpomněl si, že ho sem Reynolds poslal právě za tím účelem: Aby ji uklidnil. Nadechl se.

„Ale máte tady tyhle dveře,“ pokračoval. Přistoupil ke dveřím, které vedly do garáže. „Ty jsou trochu primitivní, ale zámek na těch druhých je v pořádku.“

„Takže zamknu tyhle a upozorním Mariu, že musí zamykat i ty druhé a jsme v pohodě.“

V pohodě to zdaleka není. Je tu krásná žena ve velikánském domě, ve městě plném psychopatů. Nechtěl jí nic namlouvat. Přistoupil ke dveřím, které vedly z komory do kuchyně. Byla to prvotřídní ocel a solidní zámek značky Medeco. Poklekl na kolena. Vytáhl kreditkartu a zasunul ji dospod. Byla tam mezera přes půl centimetru. To bylo příliš mnoho. Vstal a zamručel.

„Ty dveře jsou ocelové,“ řekla Ellen. Přistoupila blíž a dívala se na ně přes jeho záda. „A tady je pevná závora. Otočte ji.“ Naklonila se dopředu a otočila závorou dokola, přičemž se ňadrem dotkla jeho paže. „No, a teď to přece nejde žádným způsobem otevřít.“

Ten dotyk byl jen letmý, téměř neznatelný, ale jemu se zdálo, že mu propálil ruku. Když se jí podíval do rozrušených zelených očí, zapochyboval, že si toho vůbec všimla.

„Já neříkám, že ty dveře nejsou dobré, paní Cusaková, ale… v zásadě, pokud to nejsou dveře, které se zevnitř zamykají klíčem, dají se prostě otevřít.“

„Tak to zkuste.“

„Věřte mi. Jsou nástroje, které to dokážou bez problémů. Prodává je firma, která se jmenuje Intelligence Incorporated. Najděte si to na internetu. Dokonce existují nástroje, které…“

„Já to nechci vědět.“

Už se od něj odvrátila a šla vyhledat bezpečí domu.

„Je mi líto, ale myslím, že to vědět musíte,“ řekl Golding kráčející za ní. „A kuchyňské dveře jsou to samé. Vlastně žádné vaše vnější dveře nejsou nedobytné. Kristepane, vždyť vy máte průchod do patia, kde je jen obyčejný páčkový zámek. To byste tam mohla zrovna tak dobře nechat otevřeno! A to ani nemluvím o tom, že je všude sklo. Kdyby chtěl někdo vyrazit okno a dostat se dovnitř, mohl by…“

Zarazil se. Tohle přehnal. Na tohle nebyla připravená, rozhodně ještě ne.

Vyšli spolu ven do vedra časného odpoledne. Vykládal jí o výměně dveří, zapínání alarmu, o věcech, které může udělat bez větších obtíží nebo výdajů. Zdálo se, že to pomáhá.

„Možná že bych se měla naučit střílet,“ řekla, když se zastavili u prázdného bazénu.

Goldingovi probleskla hlavou vzpomínka na Maddy Olsenovou, jak říkala totéž. Stála doma v patiu, podívala se na něj těma svýma chytrýma hnědýma očima a považovala to za velkou legraci. Byl proti, věděl, kolik lidí bylo zastřeleno vlastní zbraní. Buď nešťastnou náhodou, nebo proto, že jim ji nějaký lump prostě vytrhl z ruky.

„Co tomu říkáte?“ zeptala se Ellen a upřela na něj oči.

Golding pokrčil rameny.

„Co jste radil Maddy Olsenové?“

Jako kdyby mu četla myšlenky. Golding těžce polkl a snažil se tvářit neutrálně.

„Ukázalo se, že už vlastně zbraň má,“ zahučel.

Díval se na ni, jak nohou odsunula suchý eukalyptový list, a pak se instinktivně zahleděl mezi stromy směrem k místu, kde před pouhou hodinou zaparkoval.

„Psi,“ řekl. „Psi jsou lepší než zbraně. Jsou laskavější, přátelštější. A umějí vrtět ocasem.“

Ellen se dramaticky otřásla.

„To by pro mě nebylo. Snad ještě tak kočka.“

Golding kývl.

„To by ale musela být sakra kočka.“

„Nebo malá, ale snaživá.“

Pátrala po puklině v bazénu, ale nemohla ji najít, a náhle si uvědomila, co způsobili tím, že vyšli ven. Kouzlo bylo zlomeno. Zahrada jí opět patřila. Pokusila se o úsměv, ale nedokázala ho dlouho udržet.

„Co mám dělat, když zavolá?“ zeptala se.

„To nebude nic těžkého. Dostanete teď novou linku. Hned odpoledne to sjednám s telefonní společností jako prioritní instalaci.“

„Ale Lenny říkal, abych to nedělala. Že prý změna čísla je k ničemu.“

Golding přikývl.

„To je fakt. Ale my to tak neuděláme. Dáme vám nové číslo, to staré však zachováme. Jen ho přesměrujeme. Alespoň to vám navrhuju. Kdo zavolá, nebude vědět, že se něco změnilo, ale telefon zazvoní zároveň v mé kanceláři.“

„Ve vaší kanceláři? To můžete zařídit?“

„Jistěže. Jakmile ten chlap zavolá a my budeme schopni zjistit odkud, dostaneme se k němu. A všechno, co řekne, se zaznamená a může se použít jako důkaz.“

„Ale co když…?“

„Samozřejmě, že vás budeme hned informovat, jakmile přijde nějaký normální hovor. Můžete to brát jako určitý typ záznamníku.“

Ellen se schoulila ještě těsněji. Na jednu stranu jí to připadalo jako dobrý nápad, ale pomyšlení, že Golding a jeho lidé budou sledovat všechny její hovory, ji příliš netěšilo.

„Ovšem kdybyste tu linku měla radši tady,“ řekl Golding, „je to taky možné. Prostě si jen zapněte záznamník a nezvedejte telefon, dokud nebudete vědět, kdo volá.“

„Ne.“ Ellen k němu vzhlédla. Lenny měl pravdu: Je na čase s tím vším skoncovat. „Jen tu linku klidně přepojte k vám.“

Golding se usmál.

„Dobře. Taky zajistíme, abyste dostala zařízení na zjišťování čísla volajícího. Kdyby vám ten chlap zavolal na tu novou linku, zavěste a zjistěte jeho číslo.“

Chvíli ji pozoroval, jak stojí a prohlíží si suché listí v prázdném bazénu, a samotného ho překvapilo, že je mu jí opravdu líto. Přes všechnu svou krásu, přes všechnu slávu je to prostě jen mladá žena, vystrašená a osamocená ve velkém domě.

,poslyšte,“ řekl jí. „Teď zrovna vám ten chlap možná připadá jako nějaký superman. Nevíte, kdo to je, nevíte, co chce, a nevíte, jak se k vám dokáže dostat.“

Zase ho pozorně sledovala, velice klidně.

„Ale podle toho, co jsem viděl, podle toho incidentu s tou fotkou, bych soudil, že pro něj je nejdůležitější ten pocit vlastní moci, který z toho má, pocit ovládání. Vy si musíte uvědomit, že ten pocit moci potřebuje proto, že je v podstatě slaboch. Tohle není nebezpečný zlý vlk.“

Přikývla, ale pomyšlení na slabost toho člověka moc nepomáhalo.

Golding podřepí a shodil do bazénu další list.

„Co si vlastně o té záležitosti s tou fotkou myslíte?“

Zakroutila hlavou.

„Byla v těch dopisech, co jste dostala, někdy zmínka o nějakém dítěti nebo o něčem podobném?“

„To já nevím. Já je nečtu. Předávám je Lennymu.“

„Aha.“

V duchu si slíbil, že musí dopisy prohlédnout kvůli eventuálním souvislostem.

„A co ostatní dopisy od fanoušků?“ Ellen zavrtěla hlavou.

„Tech já už moc nedostávám. Ale všechnu tuhle korespondenci stejně vyřizuje Lenny a dělal to odjakživa. Myslím aspoň tu korespondenci, která nedojde do domu. Obyčejně mi z toho pak předá pár těch nejhezčích.“

„Jestli proti tomu nic nemáte, taky bych se na to rád podíval. Co nejvíc nazpátek.“

„Ale jistě. Myslíte snad…“

Golding pokrčil rameny.

„Člověk nikdy neví.“

Naposledy se rozhlédl po zahradě. Vánek se ztišil a z některé z blízkých usedlostí bylo slyšet syčení zavlažovačů. Celé to prostředí působilo až příliš mírumilovně, až příliš obyčejně, až příliš vkusně, nikdo by tu nečekal šílenství a násilí.

Už se vraceli zpátky do domu, když si Golding znovu všiml té pásky. Obešel ze strany domek u bazénu. Jámu, ve které byla mrtvá žena nalezena, stále zakrývala plachta.

„Tohle musela být otřesná událost,“ poznamenal k Ellen, která tam za ním přišla a stála vedle něj.

„To ano. Už jsem si říkala, že na tom domě leží nějaká kletba.“

„Sledoval jsem to v tisku. Podle všeho se nemají čeho chytit.“

„Ne, nikdo o ní zřejmě nic neví.“

Sbalil pásku do hrsti. Držela na kůlu, zaraženém do země za nízkým cihlovým domkem.

„Ten člověk,“ začal zase, „je prostě jen člověk, víte? Pravděpodobně nějaký cvok.“

„No, skvělý.“

„Já tím mám na mysli, že má pravděpodobně za sebou nějaký zapeklitý životní příběh: Buď něco zlého zažil, nebo se nějak provinil, nebo, co já vím, možná něco horšího. Drogy, alkohol. Třeba už si na něj někdo oficiálně stěžoval. Jeho síla – jediná síla, kterou v současné době má – spočívá v jeho anonymitě. Je to, jako by byl neviditelný. Ale když ťukneme na správná místa, tak podle mého zjistíme, že je naopak velice viditelný. Najdeme o něm nějaký záznam.“

„Kde tedy začnete?“

Golding pokýval hlavou.

„Napadá mě hned několik možností. Víte, tyhle typy, ty mívají většinou za sebou nějakou zajímavou historii.“ Zatáhl pořádně za pásku a kolík vyletěl ze země. „Nechávají za sebou stopu,“ prohlásil. „Jako slimáci.“

I

II

ZLÉ ZPRÁVY

11

Pondělí 2. srpna

„Tak abychom si to ujasnili,“ řekl Reynolds. „Ten chlap, ať je to kdo chce, se dostane do domu – žádné stopy po násilném vniknutí, žádné stopy po ničem, a pověsí na zeď fotku Ellen Cusakové?“

„Fotku děvčátka, které se jí podobá. Které se podobá Ellen, když byla malá.“ Golding poposedl.

„Ona tam má celou stěnu plnou fotek,“ vysvětloval. „Jsou to většinou snímky z doby, kdy ještě žila v Kyjevě, a najednou mezi nimi visí obrázek toho… toho dítěte.“

Reynolds si zamyšleně sáhl na kravatu a pak vstal. Přešel k oknu a zadíval se dolů na Avenue of the Stars, po které se sunul proud vozidel směrem k jihu. Venku se teplota šplhala k třicítce.

„No, a co vy na to, Pete?“

Golding se zavrtěl na židli. Strávil celý víkend tím, že si nechával procházet hlavou všechna fakta, a nedošel k žádnému výsledku. Původně vycházel z předpokladu, že výhrůžné dopisy psal stejný člověk, který vnikl do domu, ale typ chování se v obou případech tak odlišoval, že už si nebyl jistý, co si o tom má myslet.

„No, to podstatné je… že se nějaký chlap, tenhle chlap, vůbec dostal dovnitř. Jestli je to ten Ledový muž, ten, co psal ty nenávistné dopisy…“

Jestli?“

„Ano. Jestli je to on, tak to zřejmě musíme brát velice vážně. Vlastně je to vážné, ať se na to díváme z kterékoli strany, ať už tam vnikl kdokoli.“

Reynolds se odvrátil od okna.

„Takže jste jí v podstatě poradil, aby si vyměnila zámky,“ řekl, zase zaujal místo v křesle a začal se s ním otáčet.

„A taky jsem instaloval monitorování telefonických hovorů a ještě jsem jí řekl, aby používala ten zatracenej alarm. Ona tam má instalovaný takový drahý systém, ale klidně si ho přes noc nechává vypnutý. A ta její služka si taky nedává zrovna moc pozor na zamykání dveří. Cusaková si myslí, že tak se tam asi ten chlap dostal.“

„Jo? Jak to proved?“

„Když služka venku na zahradě trhala petržel.“ Reynoldsovi vyletělo obočí nahoru.

„No, to by ovšem vysvětlovalo, proč tam nebyly stopy vloupání.“ Řekl to však tak, jako kdyby z toho nevěřil ani slovu. „To by znamenalo, že ten chlap trčel venku v křoví s obrázkem pod paží a čekal na příležitost. A pak, když viděl, že služka nechala otevřené dveře, hupnul dovnitř.“

Následovalo dlouhé mlčení.

„Sejmul jste tam otisky?“ zeptal se nakonec Reynolds. „Jistě.“

„Byly na rámečku nějaké stopy?“

„Jen její, jak tu fotku vzala do rukou.“

„Jenom Cusakové?“

„Ano.“

Reynolds se zadíval na svoje pěstěné nehty a našpulil pochybovačně rty. Goldinga už to naštvalo.

„Kam tím vším vlastně míříte, Tome?“

„No, já se jen snažím vžít do kůže toho vetřelce. Musela to pro něj být děsná štrapác. Nehledě na riziko.“

Na chviličku zmlkl a provrtával Goldinga chladnýma šedýma očima.

„Taky bych řekl, že když už jste jednou uvnitř, tak koukáte aspoň něco čmajznout, ne? Něco cenného nebo aspoň nějakou památku do sbírky. Prádélko, mýdlo, deodorant. Kristepane, kdybych já byl tím Ledovým mužem, tak bych ukradl aspoň nějaké smetí z koberce. Aspoň to. Víte jistě, že nic nechybí?“ • „Podle paní Cusakové nevzal nic.“

„Když jí chtěl jenom ukázat tu fotku, proč ji prostě neposlal poštou?“

„Dokazuje si svou moc,“ řekl Golding. „Chce, aby věděla, že se k ní může dostat.“

„Jo, asi to tak bude.“ Zase nastalo dlouhé ticho.

„Takže vy zkrátka chcete naznačit, že to bylo nafilmovaný?“ zeptal se nakonec Golding. Reynolds pokrčil rameny.

„Ale proč?“ namítl Golding. „Proč by se tak namáhala?“

„Kdo ví? Upozornit na sebe, získat publicitu. Jaké mají lidé důvody k tomu, co dělají? Z rozhovoru s Mayotem jsem vyrozuměl, že se připravuje na comeback. Mrtvola na zahradě a ještě se kolem ní plíží neznámý chlap – to je pro některé noviny trhák na první stranu.“

„Ba ne. Tohle není její styl.“

„Jo? Vážně?“ Reynolds po něm střelil skeptickým pohledem. „A jak to můžete tak jistě vědět? Sešli jste se přece jen jednou, ne?“ Chvíli tu otázku nechal viset ve vzduchu a pak zvedl ruce. „Možná že to s ní nemá nic společného, možná že za tím vším vězí Mayot. Kdo ví?“

„Ale proč… proč by tedy neřekla, že se něco ztratilo? Myslím, aby to vypadalo věrohodně.“

„To nevím.“

„Chci říct, že jestli ona…“ Reynolds mu skočil do řeči.

„Hele, to se pořád točíme dokolečka. To, co potřebujeme…“ Zarazil se, usrkl si kafe, zašklebil se. „Ohromně by nám pomohlo, kdyby tu byl Frank.“

Romero byl v New Yorku, kde podával znalecký posudek k případu vraždy – účtoval obžalobě pět tisíc dolarů denně za to, že rozcupuje tvrzení obhajoby o duševní nezpůsobilosti obviněného. Byl to pro něj lukrativní vedlejšák, se kterým Reynolds tak docela nesouhlasil.

„Jak dlouho bude pryč?“ zeptal se Golding. „V těchhle případech těžko říct. Ostatně stejně vím, co na to řekne.“

„A co?“

„Že toho o tom chlapovi potřebujeme zjistit víc.“

V sedm hodin seděl Golding pořád ještě za svým stolem. Z druhého konce chodby slyšel Reynoldse, jak se s někým baví po telefonu. Vypadalo to, že je to Romero, který mu do všech podrobností líčí své denní zážitky.

„No tak, jak dlouho jim ještě může trvat, než to uzavřou?“ vyptával se Reynolds rádoby ledabyle, ale vyznělo to spíš jako dorážení nevrlé domovnice.

Golding zabořil hlavu do dlaní. Strávil celé odpoledne studiem nejrůznějších typů výstředností a teď měl chuť dát si panáka, respektive dalšího panáka. Od šesti už totiž ucucával bourbon, kterým se snažil utlumit pocity rozechvělé nevolnosti ze všech těch materiálů. Bylo to jako kryptonit, jako plutonium, jako antrax. Měl dojem, že se z toho snad rozstůně, a nemohl se ubránit pocitu ohrožení – jako kdyby ti tvorové, uvěznění ve vlastních fantaziích, s ním přímo přebývali ve stejné místnosti.

Dával přednost tomu, když se prostudování všech těchhle věcí věnoval Romero a pak rovnou vyrukoval s nějakým fantastickým názvem pro netvora, se kterým mají co do činění. Dával přednost tomu, aby on sám měl za úkol prostě jen vyrazit do terénu, uhodit na toho chlapa – téměř vždycky to byl chlap –, vyřídit si to s ním a omlátit mu o hlavu soudní rozhodnutí. V jeho profesi byla řada takových, kteří měli o účinnosti soudního rozhodnutí své pochybnosti. Někteří je dokonce považovali za provokativní. Golding však proti němu nic neměl. Pro něj to bylo jasné. Tomu svinstvu je třeba ukázat hranici. Narýsujte do svinstva hranici a varujte toho parchanta, že ji musí respektovat.

Hromádka vší té hnusné pošty, která došla Ellen Cusakové, byla na někoho, kdo nepatří k hvězdám první velikosti, docela úctyhodná: stránky vytržené ze žlutých úředních formulářů nebo spirálových bloků, dopisní papíry s kytičkami, papírové ručníky, kartotéční lístky – všechno podrápané a počmárané nebo popsané na stroji. Romero snil o tom, že každý takový výplod bude jednou zaregistrován a zařazen do knihovny, podobné, jako měli u Gavina de Becker, největší losangeleské agentury. Říkalo se, že de Beckerova knihovna obnáší okolo tří set padesáti tisíc exemplářů. Tri sta padesát tisíc exemplářů nenávisti, sprostot a halucinací: milostné dopisy o stovkách stran, milostné dopisy celé ztvrdlé od semene, milostné dopisy podepsané krví, nenávistné dopisy potřísněné slzami a výkaly. Když na to Golding pomyslel, třeštila mu z toho hlava.

Ellen začaly docházet dopisy v roce 1990, kdy se objevila před kamerami, toho roku, co se vynořila z neznáma a získala stříbrnou medaili na Národním mistrovství. Samozřejmě jich dostala spoustu, hned jak vyšla z brány, ale po prvním výbuchu nadšení musely být žádosti o podepsané fotografie atd. vyřizovány normální cestou a pak se zahazovaly. Teprve později se mezi ovacemi a pochlebováním začaly objevovat naléhavější a svéráznější hlasy. A právě na ty se Golding soustředil.

Šest měsíců potom, co vystoupila na stupně vítězů, už ji obtěžovali tři cvoci. Jeden z nich se podepisoval „Pierre“. Jeho krátké, ale ohnivé dopisy byly posílány buď z Manhattanu, nebo z Paříže. Ten chlap tedy cestoval, byl to zřejmě obchodník zaměřený na obuv. Nejprve to začalo být podezřelé, když Ellen opakovaně žádal o informaci, jaké má číslo bot. Během jara devadesátého roku dosáhly jeho otázky vysloveně chorobné úrovně. Ptal se jí, kde obuv nakupuje. Nosí mimo led vysoké boty? Jaký je to pocit, být tak pevně ušněrovaná? Jak moc má nabroušené brusle? Jaké to je, když se přetrhne tkanička? Pierre znal způsob, jak zašněrovat boty, které mají místo dírek ocelové háčky. Vezměte obě tkaničky do jedné ruky a pak háčky projedete cik-cak až nahoru. Tenhle způsob používají top modelky, když mají hodně vysoké a těsně přiléhavé boty. Dopis č. 35 přímo sálal obscénností. On a Ellen souloží na ledě při povinných figurách. „Projed se dlouhým skluzem po mém ostří“ – „mém“ třikrát podtrženo. V příštím dopise se omlouval. Pak jí sdělil, že mu ublížila, a na několik měsíců se odmlčel. Později začaly dopisy přicházet znovu. Paříž a New York. New York a Paříž. Psal správnou angličtinou, ale mohl to být i Francouz. Vyjádřil se, že fran

couzský termín pro podpatek, talon, je jako orlí spár. Psal a vysvětloval, jak mu její podpatek – vždycky „podpatek“, nikdy „podpatky“ – rozdírá srdce. V dalším dopise jí sdělil, že má zranění, které to dokazuje. A v dalším, že se ta rána zanítila.

Ve srovnání s Ledovým mužem byly Pierrovy dopisy slabý čajíček. Nebyly vzteklé ani nenávistné, byly to prostě jen výplody magora. Golding je všechny sepnul svorkou na papíry a vrátil je do krabice od Lennyho Mayota.

Ten druhý chlapík byl vyslovený blázen. Podepisoval se „Charlie Manson“ a přeskakoval od líčení satanistických rituálů na hrací skříňku, ve které Ellen údajně bydlí. Dopisy docházely zřídka a byly víceméně nečitelné. Putovaly také do krabice.

Třetí chlapík očividně sledoval Ellenin život v novinách. Měl nakloněné písmo, které Goldingovi připomínalo prudký liják. Psal pod jménem „Bob“. Stále se vracel k Ellenině první povinné jízdě, kdy on ji také poprvé spatřil. „Změnilo“ mu to život. Golding si matně vzpomínal na její tehdejší vystoupení. Udělal si přestávku ve zkoumání dopisů a vzal si na pomoc internet. Pátral po zprávách z té doby a nakonec našel to, co chtěl, v archivní službě, která měla k dispozici stará čísla Krasobruslení. Byl to retrospektivní článek, napsaný v době Ellenina sňatku s Dou-gem Gormanem.

V té době si ještě říkala Jelena a znali ji pouze jako nadějnou ukrajinskou krasobruslařku, která se svým otcem emigrovala během pobytu v Helsinkách. V tisku téměř nevystoupila a těch pár krátkých interview, která poskytla, vyznělo nejisté vzhledem k její ostý-chavosti a také proto, že měla ještě obtíže s výslovností, přestože strávila nějakou dobu v Americe. Téměř nikdo z tehdejšího obecenstva – a většiny světa – ji nikdy předtím neviděl bruslit. Při krátkém programu párkrát upadla a nepředpokládalo se, že by se mohla ucházet o medaili. Když jako poslední nastoupila na led ke své volné jízdě, už to vlastně vypadalo, že celé pořadí je jasné.

Zdálo se, že hudba snad nikdy nezačne. Jelena stála bez hnutí uprostřed ledové plochy oblečená do prostého modrého kostýmu s červenými výložkami a epoletami, napůl jako baletka, napůl jako mladičký kadet. Plavé vlasy měla stažené dozadu do krátkého ohonu, něžné zelené oči upírala dolů a vypadala překrásně. Ale co víc, byla naprosto odlišná. Působila jako něco vzácného a drahocenného, co vyplavila na břeh voda. Obecenstvo pomalu utichlo. Lidé, kteří už mířili k východům, se zastavili a zase si sedli. Fotografy a kameramany, kteří už pomalu všechno balili, cosi ponouklo, aby si znovu nachystali aparáty, připravili záběry a ve spěchu zaostřovali. Když hudba stále nezačínala a Ellen vzhlédla ke svému otci, zahučel v hledišti zmatený šepot.

Konečně se hudba rozezněla: Brahmsova Uherská rapsodie fis moll – mistrovská skladba, která prudce střídala rychlé a pomalé pasáže, kouzelnou zádumčivost a divokou radost. Byla to hudba, která může volnou jízdu snadno pohřbít, nehledě na obtíže s tempem. Ale malá Jelena Cusaková si nemusela s interpretací hudby lámat hlavu, protože ona na těch krátkých pár minut tou hudbou byla, od špiček svých bruslí až po hlubinu své slovanské duše. Její bruslařský projev byl jistý a plynulý, piruety rychlé a přesné, skoky jako by nevyžadovaly žádné úsilí, ale tohle všechno na tom nebylo to nejpřesvědčivější. V jejím vystoupení nebyla ani stopa po okázalosti. Naopak působilo, jako by vycházelo přímo z hloubi její duše. Jako by ji ovládal hlad, kte

rý může uspokojit pouze tanec. Ano, zazněl tu hlas exilu. Zazněl tu stesk ztraceného dítěte po domově. Ke konci už měla většina diváků slzy v očích.

Někteří komentátoři poukazovali na to, že Ellenina jízda nepatřila po technické stránce k těm nejobtížnějším z celého večera, ale po umělecké stránce to byla vyslovená klasika. Tři rozhodčí jí dali šestku, další tři pět celých devět. Stačilo to na udělení stříbrné medaile a na to, aby si rázem získala pozornost milionů a milionů lidí, kteří do té chvíle neměli ani tušení o její existenci.

Bob byl zřejmě jedním z těch milionů. Napsal Jeleně, že když ji uviděl bruslit, bylo mu, jako kdyby mu v hlavě vybuchla supernova. Několik dní potom nedokázal vůbec usnout. Bob zřejmě trpěl depresí. Psal jí o tom, čím ho léčí. Psal jí, jak mu v životě chybí něco, co by ho usměrňovalo. V pátém dopise se Ellen ptal, jak to, že se nepotí. Všiml jsem si, že když odcházíte z ledu, nejste navzdory nesmírnému fyzickému vypětí zpocená. Používáte na to snad nějakou speciální kosmetiku? Používají krasobruslařky podobnou kosmetiku jako herci? Chtěl vědět, kolik váží. Že prý někde četl, že váží triapadesát kilo. Je to pravda? Protože mně se zdá, že vážíte míň. Hádal bych na pohled tak nejvýš padesát, jedenapadesát.

V dopise č. 27 jí sdělil, že si koupil střelnou zbraň, a přirovnával sám sebe ke kulce, která se pohybuje příliš rychle, než aby se v daném okamžiku dala posoudit jako taková. Psal, že jeho nejvroucnějším přáním je žít pouze přítomností, vířit na místě tak, jak to Ellen provádí na ledě. Jenže kulka to nemá tak snadné: Příští okamžik přichází tak rychle a za ním následují další a další, až je to téměř teď, ale zase ne úplně teď, je to konec, cíl, můj osud. Zpráva o Ellenině sňatku v roce devadesát dva ho zřejmě krutě zasáhla. Psal teď kratší dopisy, ale hutnější, jako by je vyždímala tíha špatných zpráv. V dopise číslo 83 psal o proza-cu, že už to vypadalo, že mu pomáhá, ale někdy je po něm rozrušený. Zmiňoval se o vraždách Josepha Wesbeckera v Louisville v Kentucky. Dovedete si to představit? psal. Jen tak tam vejít dovnitř a všechno to tam postřílet? Pak, v lednu 1994, poslal pohlednici. Ta připadala Goldingovi ze všech nejděsivější. Teď jsme jeden, napsal tam. Nic jiného. Golding to datum zhruba porovnával s Elleninou chronologií, kterou si zaznamenal, ale na žádnou souvislost nemohl přijít. Pak se tři roky nedělo nic. Jako kdyby Bobovo ztotožnění znamenalo, že už nemá zapotřebí komunikovat. Ale v roce devadesát sedm tu byl zpátky a daleko výstřednější než kdy předtím. Písmo bylo stejné, tentýž dorážející déšť, také podpis souhlasil, ale byla tu nová zvláštnost. Nikdy bych své tělo nevěnoval na vědecké účely, psal. Vy snad ano? Chtěl vědět, jestli má Ellen stále ještě slepé střevo. Chtěl se dozvědět všechno.

Dopisy Ledového muže přetrumfly svými nehoráznými hrozbami všechny ostatní. Byly také nejčerstvější. Když Golding pátral po nějakém vztahu k životopisným datům, zjistil, že se objevily těsně po natočení reklamy pro Forda.

„Tak jak to jde?“

Přistoupil k němu Bernie Ross, nejnovější přírůstek firmy, štíhlý černovlasý chlapec, jehož hezké rysy kazila nepěkná pleť. Měl na sobě sako a zřejmě váhal, jestli už smí odejít.

Golding ukázal na krabici plnou dopisů.

„Romero asi usoudí, že už máme Vánoce,“ řekl.

12

Středa 4. srpna

Ellen se dívala, jak se za Mariiným bílým nissanem, který už mizel za rohem, zavírá brána. Bylo ráno, těsně před devátou, protější vršek svou zářivou vegetací a temnými stíny stále připomínal pestře záplatovanou pokrývku. Shluky cypřišů a borovic prozrazovaly, kudy se vine silnice, stoupající asi půl míle nahoru k vrcholu, aby se zase stočila do San Fernando Valley. Jakmile zanikl zvuk auta, uvědomila si, jaké je ticho. Zašla k velkým ocelovým dveřím, které vedly do komory, a zkusila kliku, i když je Maria právě před chviličkou zamkla – Maria pozamykala všechno, až po okna v horním patře. Na Goldingovu radu si Ellen nechala přidělat závory ke všem dveřím vedoucím ven.

Ukázalo se, že Golding vůbec není takový, jak si ho představovala. V minulosti už na všelijakých okázalých oslavách šou-byznysu, kam ji s sebou vzal Doug, poznala pár takových osobních strážců. Některé ze známých hvězd – nebo snad spíš ty honosnější – se tam rády objevovaly se svými bodyguardy: Většinou to byli mohutní, elegantně ohození chlapíci, kteří se zřejmě ve své jedinečné roli přímo vyžívali a trávili nejspíš převážnou část svého času v tělocvičnách. Těm se Golding vůbec nepodobal. Především byl menší – spíš sporý, rezervovaný. Působil ovšem taky trénované a vypadal, že se o sebe dokáže dobře postarat, když je třeba.

Maria položila na kuchyňský stůl došlou poštu. Ellen si tam dopisy rozložila do řádek: tři úředně vypadající hnědé obálky, dva hollywoodské obchodní prospekty v průhledných obalech, oba pro Douga, rukou psaná pozvánka od přítelkyně Laury Mea-dové, něco od Ellenina účetního, něco z banky a malá krabička velikosti knihy, na níž byla strojem psaná adresa. Vzala ji do ruky, potěžkala a pak usoudila, co to asi je: videozáznam ranní televizní relace, kterou jí Lenny slíbil poslat.

Nejdřív si prohlédla pozvánku. Laura a Danny Meadovi pořádají přibližně za měsíc oběd. Kartičky byly vyzdobeny rozpi-tými razítky z brambor. Okamžitě poznala umělecké výtvory Meadovic dvou kluků. Joshuy a Seana. Laura připsala nahoru červeným perem: Koukej přijít! Vypadalo to, že by to mohla být docela legrace, a nehrozilo nebezpečí – tak jako při některých jiných příležitostech – že by tam narazila na Douga. Ellen se rozhodla hned Lauře zavolat, že přijde.

Laura zvedla telefon na třetí zazvonění.

„Tak povídej, jak se máš?“ zvolala. „Copak se v tvém životě přihodilo nového?“

Tohle bylo Lauřino standardní entrée, jímž zahajovala téma „muži“.

„Ale však víš.“

„Ne, nevím nic. Proto se ptám.“

„No, hlavně dostávám ohavné dopisy a volají mi cvoci,“ řekla Ellen a snažila se, aby to znělo ledabyle. „Ale to už teď přestane.“

„Panebože!“

„Teď už je to v pořádku, fakt.“ Z Lauřina mlčení usoudila, že ji to muselo šokovat. „Lenny mi zařídil ochranu.“

„Ochranu?“

„Soukromou firmu. Specialisty. Poslali mi sem svého chlápka, aby prověřil moje bezpečnostní opatření.“

„Bezpečnostní? To myslíš jako bodyguarda?“ Laura to vyslovila, jako by šlo o něco skandálního.

„Není to tak docela bodyguard, spíš něco jako…“

„Je to fešák? Ne, nic mi neříkej: frajer jedna báseň, v podpaží pistoli v koženém pouzdru. Lehký šedý oblek s těmi malými faldíky na kalhotách, černé mokasíny.“ Teď už se obě chechtaly. „Vypadal přece jako Kevin Costner, ne?“

„Costner? Proč by měl vypadat zrovna jako on?“

„Copak jsi ten film neviděla? Bodyguarda?“

„Aha, no jo, jistě.“

„No tak co?“

Ellen si povzdechla.

‚Jfe, jako Kevin Costner tedy nevypadá.“

„Ale fešák to je?“ dorážela Laura.

„No,“ Ellen o tom chvíli uvažovala. „No, myslím, že svým způsobem ano.“

„Já to věděla! A co zadek? Má pěknej zadek?“

Zadky byly Lauřino velké téma – občas jim říkala prdelky, pozadí, půlky nebo zadničky.

„Lauro, já jsem mu zadek nezkoumala. Bavili jsme se o zámcích, monitorování hovorů a psychopatech.“

„Tak to tedy musím předpokládat, že odpověď by byla kladná. No a proč ne? Je to ohromná móda, jen se koukni – monac-ká princezna Stephanie, Madonna. Vážně, docela dobře si tě s takovým mlčenlivým silákem umím představit.“

Ellen zoufale zakroutila hlavou.

„Dobrá, tak na ten svůj oběd sezvi pár mlčenlivých siláků a já to s nimi zkusím.“

„Uvidím, co se s tím dá dělat, ale musím tě varovat: Můj černý zápisníček už není, co býval. To vy svobodný holky slíznete vždycky všechnu šlehačku.“

Trvalo ještě dobrých deset minut, než se Ellen dokázala utrhnout od telefonu. Uvařila si kávu, sedla si a uvažovala o tom, co jí Laura říkala. Měla pravdu, Golding je opravdu docela fešák a vlastně se Kevinu Costnerovi s tou svou pevnou figurou a pískově zbarvenými vlasy opravdu tak trochu podobá. Docela ráda by ho měla někde poblíž, ale ne z těch důvodů. Po pravdě řečeno: cítila by se mnohem bezpečnější.

Vrátila se k videokazetě. Lenny napsal černou fixkou na nálepku: PUSŤ SI MÉ. Podívala se na hodinky. Za půl hodiny má odejít na schůzku s Knappem a Weinsteinem. Odnesla si kávu do malého obývacího pokoje, kde byl videopřehrávač a televize s velkou obrazovkou. Tenkrát při tom interview si ze všeho nejvíc přála, aby už to měla z krku a mohla jít domů, ale teď byla docela zvědavá, jak to vlastně vyšlo. Možná, že Lenny a Barbara Christianová mají pravdu: Třeba opravdu vypadá před kamerou dobře.

Tenhle pokoj byl vždycky Dougův. Tady se natáhl na černou koženou pohovku, četl nebo listoval v hromadách scénářů, které mu posílali, a celé hodiny o nich diskutoval po telefonu; tady se probíral ohromnou sbírkou nahrávek, které byly svého času vyrovnány na policích; tady v těch nejtemnějších obdobích jejich manželství vysedával a dumal o samotě, opíjel se do úplné ztuhlosti nebo taky do zuřivosti. Teď byla většina jeho věcí pryč –staré filmové plakáty, scénáře, nahrávky, model kosmické lodi z Hvězdných válek, který se hrozivě vypínal na psacím stole –ale ohromná černá televize a video stále zůstávaly tam, kde je nechal. Její puntičkářští právníci je při rozvodovém řízení označili jako „neosobní“.

Přistoupila k oknu a vytáhla rolety. Doug je míval pořád zatažené, i když se nedíval na televizi, říkal, že se mu tak líp přemýšlí – a způsob, jakým to říkal, vyvolal v Ellen vždycky nepříjemný pocit, jako kdyby se to, o čem musí přemýšlet, netýkalo jeho práce, alejích dvou, vlastně jí. Došlo to tak daleko, že se bála do toho pokoje vůbec vstoupit, měla strach, že by se tím nějak provinila, i když jí to Doug nikdy výslovně nezakázal. Nastalo mezi nimi tehdy jakési srozumění – nebo nedorozumění? – že toho po něm žádá trochu moc, trochu víc, než má právo očekávat. A on se od toho všeho distancoval právě jen v tomhle pokoji, se svými videonahrávkami, se svými scénáři a se svou koženou pohovkou. Ellen si dodneška nebyla jistá, jestli toho po něm opravdu chtěla tak moc, jestli její představa o manželství, o rodině, byla v jejich věku tak nepatřičná a nenormální. Věděla jen, že jí na tom záleželo víc než na čemkoli jiném na světě.

Založila kazetu do přehrávače a na ovladači stiskla PLAY. Na hladké černé ploše se objevilo zrnění s bílými skvrnami. Právě usedala na kraj pohovky, když zazvonil telefon.

Přímo při tom zvuku nadskočila. Jako by tady zazněl sytěji než v ostatních místnostech. Nejdřív si řekla, že sluchátko nezvedne a že nechá na přístroji, aby hovor zaznamenal – pro případ, že by to byl on, že už by si zjistil nové číslo. Pak si ale uvědomila: Dneska by už mělo být všechno normální. Už by měla mít věci zase pod kontrolou. Aniž by zastavila kazetu, přistoupila k psacímu stolu a zvedla telefon. „Haló?“

„Ahoj, Ellen, tak jak to vypadá? Počítáte s tou schůzkou s Knappem a Weinsteinem na dnes dopoledne?“ Lenny. Volá zřejmě z auta.

„Jistě, samozřejmě. Za dvacet minut se chystám odejít.“

Na vteřinu se signál narušil. Černá barva na obrazovce přešla v rozmazanou modro-bílou. Objevily se mraky.

„Skvělé. To je báječné. Poslyšte, včera večer jsem mluvil s Barbarou Christianovou. Je do té knihy celá žhavá. Dnes odpoledne bude jednat s Argylem. Jestli jí dají zelenou, tak to rozjedení. Mimochodem, opravdu jste se jí moc líbila. To jsem ostatně předpokládal.“

Bílý zahradní nábytek, pohled zvenčí na skleněné dveře do patia a v nich neurčitý odraz dvou postav. Zblízka zazní přívětivý mužský hlas: „Oukej.“

„Lenny, víte jistě, že jste mi poslal správnou kazetu? Tahle vypadá spíš jako nějaké vaše domácí video nebo co.“

Kamera se stočila a pak se zase zaostřila. Dřevěný plot, kousek zahnědlého trávníku, uprostřed červený plastikový traktůrek.

„Kazetu?“

„Přece tu nahrávku toho ranního pořadu. Právě na to koukám, ale je to…“

Rozmazaný oválek dětského obličeje, který se dívá do kamery, ale je příliš blízko, takže není zaostřený. V pozadí se ozve mladý ženský hlas. „Poběž ke mně, miláčku.“ Kamera couvla dozadu. Objeví se malá holčička, snad roční nebo ještě mladší. Blonďatá, kučeravé vlásky vzadu svázané pentličkou. Je překrásná, tak krásná jako to děvčátko na fotografii.

„Jo, tu kazetu,“ řekl Lenny. „Na tu jsem dočista zapomněl. Odpoledne vám pošlu kopii.“

Teď se ozve mužský hlas. To on zřejmě drží v ruce kameru. Ellen ten hlas poznává: ‚JJo tak, srdíčko, iapej. Pojď hezky k tatínkovi.“

„Tak na co se to vlastně díváte, Ellen? Ellen?!“ V záběru se objeví dvě bledé ruce, které se natahují k dítěti. Džínsy, černé tričko s obtiskem velké sněhové vločky na prsou. Ženský hlas se ztrácí v dálce. Říká něco jako: Tak ukaž mamince, co už umíš.

„Ellen? Jste tam?“

Holčička se stále drží nohy stolu. Podívá se do kamery a zasměje se.

„Nechci vám nic nalhávat, Lenny, je to příliš velký závazek. Takové riziko nemůžeme jen tak podstoupit. Musíme mít jistotu.“

Abe Weinstein sepnul ruce pod pravým kolenem a zhoupl se dozadu do svého křesla. Byl mladší než Gil Knapp, vysoký a štíhlý, měl pečlivě zastřiženou bradku a brýle.

„Ono nejde jen o to, něco natočit,“ zavrčel od svého psacího stolu Knapp. „Je tu ještě publicita. Vystoupení na veřejnosti, rozhovory.“

Lenny horlivě kýval.

„Můžu vás ujistit…“

„Jakmile se ta věc dostane na pulty, budeme potřebovat, aby byla minimálně šest týdnů plně k dispozici. Druhá příležitost už se nevrátí.“

Lenny cítil, jak se mu po spáncích pomalu prodírají kapičky potu. Jak očekával, Abe Weinstein byl natáčení videa s Cusakovou víc nakloněný než jeho partner, ale taky zřejmě ještě nebyl docela přesvědčený. Aby jim trochu pozvedl náladu, zmínil se Lenny, že za nimi Ellen kolem desáté přijde. Teď už bylo půl jedenácté a Ellen nikde.

„Můžu vás ujistit,“ opakoval, „že Ellen je tím nápadem nadšená. Byl to vlastně její nápad. Teď už zase trénuje a taky vede pár juniorů a přísahal bych, že nikdy nevypadala líp než teď.“

Weinstein povzbudivě přikývl, jako by se mu zamlouvalo, co slyší, ale chtěl by toho slyšet trochu víc.

„To video je pro ni šance… přiblížit své mimořádné znalosti širší veřejnosti.“

Weinstein přestal s přikyvováním.

„Víte jistě, Lenny, že jí na širší veřejnosti opravdu záleží‘? Slyšel jsem… zkrátka slyšel jsem, že když zrovna nebruslí, drží se nejradši co nejvíc zpátky a publicitu nemá ráda.“

„Já zase slyšel, že ten chlapík, co měl na starosti publicitu Douga Gormana, s ní měl pořádné trápení,“ dodal Knapp. „Že prý v tomhle směru nebyla vůbec vstřícná. Do ničeho se jí nechtělo.“

Lenny se nucené zasmál.

„Tak tímhle teď tedy Doug krmí lidi? Ale no tak, pánové.“

„Tohle se prostě povídá, to je všechno,“ odsekl Knapp.

„No, jestli je tohle to nejhorší, co Doug o své exmanželce dokáže povídat – tak já bych vám o něm mohl taky leccos povyprávět, to se můžete vsadit. Spoustu věcí.“

Weinstein kvitoval Lennyho projev pokývnutím.

„Faktem zůstává, že co se týče téhle branže, je po Ellen jen minimální poptávka – tak se věci mají. Už to není tak všeobecně známá osoba jako dřív. To znamená, že o to víc bude záležet na marketinku.“

Lenny pokrčil rameny.

„Co vám na to můžu říct? Ellen to video chce dělat a chce, aby mělo úspěch. Copak bych tu jinak byl?“ Gil Knapp se rozhlédl po kanceláři. „Spíš bych rád věděl, Lenny… proč tu není ona?“

Na obrazovce se míhají zářivá světla. Z kluziště se všude ozývají vzrušené dětské hlasy, celý pokoj je jich plný. Ve střední vzdálenosti od kamery proudí sem a tam malé postavičky. Blíže ke kameře provádí jakási dívenka asijského typu v červeném úboru jednoduchou kličku, a když dopadne, podívá se na kameru. Ellen se naklonila těsně k obrazovce a pokoušela se rozpoznat ten stadion nebo vůbec něco.

Kamera nejisté přejede na okraj kluziště. A tam čeká, obrácená zády k zástěně z plexiskla: ta malá plavovlasá dívenka v modrém úboru, teď už asi čtyř– nebo pětiletá. Zvedne ručičku v rukavici a strnule zamává, pak se rozjede okolo kamery a dál na druhý konec kluziště, kamera ji chvílemi ztrácí a pak zase nalézá. Pomalu dokončí okruh a zůstane stát na místě, odkud vyjela. Žádný úsměv, jen tam tiše stojí a dívá se do objektivu kamery, jako by čekala, co tomu Ellen řekne.

Zazvonil telefon. Ellen se na něj roztržitě podívala a přitom si manžetou rukávu utírala z obličeje slzy. Po čtvrtém zazvonění do toho vpadl záznamník: Momentálně s vámi nemohu hovořit. Až zazní tón, zanechte, prosím, vzkaz. Z druhé strany zaslechla Lennyho hlas, překotně naléhavá slova. Obrátila se k obrazovce. Nahrávka skončila. Vzala do ruky ovladač, nechala pásek přetočit a pak, už potřetí, stiskla PLAY.

13

„Jsou tu pro mne nějaké vzkazy?“ Sandra Reillyová, asistentka Lennyho Mayota, zalistovala ve svém zápisníku.

„Sekretářka Abea Weinsteina potvrzovala schůzku na desátou hodinu…“

„Tam jsem zrovna byl. Co dál?“

„Jo, chlapík, co nabízel nějakou příručku. Prý ještě pošle fax.“

„Výborně. To je všechno?“

„Hm… ano.“

Lenny zabručel a odkráčel do své kanceláře. Schůzka dopadla katastrofálně, zanechala v něm pocit hlubokého pokoření. Záležitost s videem úplně vybouchla. Ellen Cusaková zůstane tváří z minulosti, a co víc, je to potrhlá, naprosto nespolehlivá osoba. Pokud o tom Gil Knapp a jeho partner měli dosud nějaké pochybnosti, tak teď už je nemají. Jako kdyby k průšvihu s Ice Magie došlo právě včera. Když odcházel, poklepal mu Abe Weinstein na rameno a pronesl: Byl to od vás hezký pokus, Lenny, jako kdyby byl nějaký pětadvacetiletý cucák, který v oboru začíná. Jako kdyby byl nějaký trouba, který jen zkouší štěstí. Když si na to vzpomněl, popadl ho vztek.

A po tom všem se Ellen ani nenamáhá s vysvětlením.

Pořád tam ještě seděl s prsty přitisknutými na tepající spánky, když zazvonil telefon.

„Ellen?“

„Zkuste hádat znovu, pane Mayote. Tady Barbara Christianová.“

Lenny okamžitě přeladil na radostný, optimistický tón.

„Barbaro, jak se máte? Co je nového?“

„Dneska ráno jsem mluvila s Eve Kaufmanovou z Argylu.“

„Výborně, a jak to dopadlo?“ zeptal se Lenny, jako by mu to už úplně vypadlo z hlavy.

„Abych pravdu řekla, Lenny, mám dobrou zprávu a špatnou zprávu.“

Lenny si manžetou košile přejel přes čelo. Podle jeho zkušeností znamenaly dobré zprávy a špatné zprávy výhradně jenom špatné zprávy, které se náhodou zastavily sotva pár centimetrů od úplné katastrofy.

„A copak?“

„V podstatě se domnívají, že by se jim sportovní biografie, tak jak jsme se na ní domluvili, celkem hodila. V téhle oblasti je o ženskou tematiku na trhu stále větší zájem a hvězda zimních sportů jim na seznamu ještě chybí.“

„No, to je báječné, opravdu,“ řekl Lenny a zavřel oči.

Jenže… oni nemají pocit, že by Ellen Cusaková byla zrovna ten typ, který hledají. Snad před pár lety. Ale teď… Domnívají se, že by ji muselo být víc vidět na veřejnosti. Jedna reklama a jedna revue nestačí. Je to start, ale… upřímně řečeno, ta věc by musela mít trochu větší švih. Mrzí mě to, Lenny. Lenny?“

„Jo, slyším vás. To je opravdu smůla. Ale stejně vám děkuju za snahu, Barbaro. Vážím si toho.“ Byl příliš unavený, než aby se pouštěl do boje. Jaký by to ostatně mělo smysl?, Ještě se uvidíme, ne?“

Už chtěl zavěsit.

„Lenny?“

„Ano?“

.Poslyšte, Lenny, já mám přes to všechno pořád ještě pocit, že by se z toho něco vytlouct dalo. Říkala jsem vám, že mě ten projekt láká, a myslela jsem to vážně. Ellen Cusaková je opravdu zajímavá osobnost.“

Lenny nevěřícně zakroutil hlavou.

„No, já jí to určitě řeknu, jestli ji někdy uvidím.“

„Chci tím říct, že mi zajímavý připadá její život. Chtěla bych se o něm dozvědět víc. A myslím, že takových lidí by byla spous

ta. Jen potřebujou trochu postrčit. Potřebujou, aby něco upoutalo jejich pozornost. Když jsem minulý týden byla v tom jejím domě, přímo to tam na mě dýchlo.“ Lenny se opřel dozadu a vzdychl.

„Potíž je v tom, Barbaro, že už jsou tady nové mistryně světa a olympijské vítězky, které aktivně soutěží. Za pár let budou čtenáři Argylu už tak mladí, že si ani nevzpomenou, kdo to nějaká Ellen Cusaková byla.“

„Vykašlete se na Argyl. Tyhle malé pitomé knížečky jsou úplně na prd. Jak sám říkáte, jsou tak akorát pro malé děti. Já mám na mysli pořádnou knihu. Hlubokou a kvalitní. To by měl být náš cíl.“

Lenny se neubránil smíchu.

„Copak o to, Barbaro, já bych byl pro. Jenže teď zrovna mám trochu potíže, abych ten náš cíl vůbec viděl.“

Slyšel, jak do sluchátka narazil Barbařin výdech. Ona je bojovník, to se jí musí nechat. A hlavu má taky v pořádku.

„Lenny, já vás chci jen požádat: Kdyby se něco zvrtlo – ať už se to týká Douga nebo toho otrapy, prostě čehokoliv – dáte mi hned vědět?“

Silnice začíná šplhat nahoru. Stočí okénko, nasaje květinovou vůni – je to vždycky o to příjemnější, když jste celou noc museli dýchat cizí pot a cigaretový kouř. Do východu slunce zbývá ještě hodina, takže všechno v tom měkkém namodralém čase před rozbřeskem působí tak, že by člověk uvěřil, že je ve starém dobrém Los Angeles – Los Angeles s pomerančovými a broskvovými sady s dostatkem vody a se zemědělskými usedlostmi. Je napumpovaný benzedrinem, pulz v něm tvrdě buší, tělo má napnuté jako utažený uzel na laně, ale on stejně dneska nemá na spánek ani pomyšlení, na tohle musí být plně soustředěný, aby měl ze své nové hračky co největší požitek.

Na křižovatce s Kenter Avenue zpomalí a rozhlíží se po autu soukromé bezpečnostní hlídky, které se někdy ukrývá za bujnými šeříkovými keři. Jednou ho dokonce sledovalo, jelo mu v patách celou cestu až na vršek. Zapnul si čidlo zachycující blízké zvukové signály a okamžitě tu měl čistý signál z dvousměr-né vysílačky toho podělaného bezpečáka; vyslechl si hlášení o své poznávací značce. Člověk žasne, že se těm lidem chce utrácet těžké peníze za to, aby si mohli na svou příjezdovou cestu umístit výstražnou tabulku OBJEKT JE POD DOHLEDEM OZBROJENÉ STRÁŽE, jako kdyby ten prďola, co sedí ve svém Chevy Caprici, byl schopný někoho ochránit.

Nahoře nad domem vystoupí z auta a vydá se pěšky mezi borovice a nízké houští, rostoucí na stráni. I když je pološero, pohy

buje se lehce, nehlučně, dobře ví, kde je jaký strom nebo zkroucený kořen. Ve větvích nad sebou slyší pohyb – šustění a nepokojné vzrušení ptáků a zvířat. Napravo od něj vystřelí z hustého listí sojka a s křikem se pustí dolů směrem k domu.

Otevře batoh a vyndá svou nejnovější akvizici. Tyhle brýle na noční vidění, vybavené galliumarsenidovou fotokatodou třetí generace, 1200 mikroampér zajeden lumen, ho stály dvouměsíční plat. Když si je přetahuje přes hlavu, zachází s nimi s nejvyšší opatrností. Náhle mu unikne odporné kničivé zachechtání, až si musí přitisknout ruku na ústa, aby ho trochu ztlumil.

Je to nádhera. Najednou se mu zjevuje svět, který má tajemnou podobu, jako by byl pod vodou. Ale co na tom nejvíc miluje – a co miloval vždycky –, to je schopnost vidět, aniž by byl viděn. Už ty brýle vyzkoušel doma, dokonce se je snažil vyzkoušet při hrách, které hraje s Nat, ale tohle je něco jiného. Rozhlíží se kolem po zářivé třpytivé zeleni listů a pak dolů k domu. Ve druhém patře je třetí okno zprava označeno křiklavě zeleným symbolem: jeho symbolem, jeho graffiti, které nastříkal vedle okna sprejem se speciální značkovací barvou. Nekonečno. Ležatá osmička – neviditelná pro všechny oči kromě těch jeho za čtyři tisíce dolarů.

Dlouhou chvíli se dívá a představuje si Jelenu v posteli. Chová se tak tiše, že se zvířata v okolních keřích už zase odváží se pohybovat a šustit. Právě sleduje velkého pavouka na zemi, když spatří otisk nohy.

Dole pod ním je takových otisků spousta. A nejsou to jeho vlastní. Tohle zjištění ho najednou oslní jako blesk. Někdo tady byl. Muž. Muž, který pozoroval dům, pozoroval ji. Sedne si na bobek, přejíždí prsty obrysy a snaží se zachovat klid, ovládnout svůj vztek. Rozhlédne se kolem a najde za sebou další a další stopy. Hladké podrážky, zřejmě kožené, ale gumový podpatek s překříženým vzorkem. Snaží se představit si toho muže, představit si ho, jak tu stojí. Nějaký podělaný psychoušský šmírák se snažil pozorovat jeho Ellen. Kdyby ho tu teď měl, zabil by ho.

Stáhne brýle z hlavy a uloží je zpátky do batohu. Špačci se rozletí, jak spěchá zpátky k vozu. Svalí se za volant a zůstane sedět, myšlenky mu zmateně víří v hlavě, zápasí s pocity zneuctění.

Tohle je signál, upozornění, že čekal příliš dlouho. Sáhne do přihrádky na přístrojové desce a vytáhne osmatricítku, přejede si hlavní po straně obličeje a zaboří si ji do tváře, aby přehlušil svou zuřivost.

Slunce je stále ještě za obzorem, když dojde k vzdálenému konci zahrady. Před dírou ve křoví poklekne a zkoumá, jestli tam nejsou další stopy, ale žádné nenajde.

Kráčí k domu prostředkem trávníku, vůbec se nesnaží krýt, jen kvůli psovi se snaží chovat tiše. Ona teď spí v malé ložnici, co nejdál od manželské postele, kde s tím svým hercem provozovala své neplodné milování. Ale telefon se nepřestěhoval. Pokud ho bude chtít vzít, bude muset sejít dolů.

Stojí u okna se zataženými žaluziemi a vytočí číslo, teď už klidný, jen srdce mu stále buší. Ještě pořád neví, co řekne. To taky není důležité. Teď musí promluvit ona. Přišel čas, aby otevřela oči.

V telefonu to zabzučí jednou, dvakrát, potřetí. Chvíli je ticho a pak zašumí záznamník. Jelenin hlas říká: Nemohu teď s vámi hovořit. Až zazní tón, zanechte mi, prosím, vzkaz.

Ale něco není v pořádku. Přeruší hovor, navolí číslo znovu, tentokrát odtáhne sluchátko mobilu daleko od ucha a soustředí se na zvonění vevnitř v domě. Jenže tam nic nezvoní. Je tam ticho.

Zůstane stát, dívá se nahoru na okna, zírá na místo, kam udělal svou značku, a za očima se mu vzmáhá větší a větší zuřivost.

Když už sedí v autě, vytočí číslo ještě jednou.

Zaslechne šustění pásky. Jelenin nahraný hlas.

Tak oni poslouchají!

Zhluboka se nadechne, pomalu vydechne a promluví.

Čtvrtek 5. srpna

Golding přišel krátce po desáté a Ellen Cusaková už seděla v Lennyho těsné kanceláři.

„Díky, že jste se mohl uvolnit takhle narychlo,“ řekl Lenny a přitáhl mu židli od registraěky.

„Stejně jsem s vámi chtěl mluvit,“ pronesl Golding a sedl si vedle Ellen. Všiml si, že má pod zelenýma očima hluboké stíny. Vypadalo to, že mají nachystáno všechno na společné sledování televize. Lenny odkudsi přitáhl veliký přístroj značky Sony. Chvíli něco čaroval s kabely, pak stiskl knoflík a spustil video.

„Tohle včera přišlo poštou,“ poznamenal a sedl si. Golding spatřil na obrazovce nadýchané mraky, pak bílý zahradní nábytek. Domácí video. „Ellen nejdřív myslela, že je to nahrávka té její ranní televizní besedy, a omylem to otevřela.“

Dveře do patia. Odraz. Pak mužský hlas: Oukej. Golding ho okamžitě poznal a na pažích se mu naježily chloupky. Ten videozáznam poslal ten šmírák.

Řadu videozáznamů od těchhle posedlých chlapů už viděl, Romero jich měl celou kupu. Vždycky začínaly přívětivě – třeba ve slunné kuchyni nebo v garáži, než si všimnete, že je o dveře opřená M-16, a všechno začne být najednou hrozné. Doufal, že tohle se nevyvine moc děsivě. Doufal spíš, že se ten chlap při filmování dopustil nějaké chyby a zachytil třeba sám sebe v koupelnovém zrcadle.

„Myslíme si, že je to…“

Lenny se uprostřed věty zarazil a zvedl ruku.

Obrazovku zaplnilo zlatovlasé dítě. Potom totéž dítě, které se učí chodit, přidržující se nohy od stolu, pak – bác ho – ta holčička, holčička z fotografie. Lenny zastavil obraz. Tatáž dívenka, tentýž kostým. Lenny to opět spustil. Kluziště kdovíkde. Stíny a hlasy. Golding sledoval Ellenin obličej, jestli z toho něco nevyčetla. Měla oči upřené na obrazovku, kde se nemotorně otáčelo to děvčátko.

Celé dvě minuty nikdo nepromluvil.

A pak byl konec. Golding se zadíval na Lennyho.

„Tohle tedy přišlo poštou?“

„Zabalené v hnědém papíře. Včera ráno, že ano, Ellen?“

„Bylo to mezi ostatní poštou,“ potvrdila Ellen, zatímco mu Lenny podal přes stůl roztržený obal. Adresa byla psaná na stroji, ale nebylo tam žádné razítko. Muselo to být doručeno osobně.

„Asi by nám moc nepomohlo brát z tohohle otisky,“ poznamenal Golding. „Ale snad budeme mít větší štěstí s kazetou, pokud jste ji příliš neosahávali.“

„Ach… tohle je kopie,“ ujistil ho Lenny. „Já jsem, ehm… myslel, že ji budete chtít poprášit na otisky, tak jsem ten originál dal do sáčku. Mám ho tady.“ Podal mu zazipovaný sáček. „Tak co si o tom myslíte?“ zeptal se a obrátil ruce dlaněmi vzhůru. „Co má tenhle cirkus znamenat?“

Golding se podíval na Ellen a čekal, jestli o tom něco neví. Stále ještě zírala na němou obrazovku.

„Abych byl upřímný, já sám jsem nikdy nic podobného neviděl,“ řekl. „Ono to totiž vypadá… nevím, jak bych to vyjádřil, tak osobně.“

Vzal z Lennyho psacího stolu ovladač, přetočil pásku na začátek a znovu si ji pustil až do místa, kdy se objevil zahradní nábytek. Tam ji zastavil. Byl tam letmý odraz něčeho ve skle – tvář, možná ženská. Projel těch pár centimetrů několikrát tam a zpět. Bílá žena. A pak řekl ženský hlas: „Poběž ke mně, miláčku.“ Matka? Golding to vypnul.

„Poznáváte ten mužský hlas?“ zeptal se.

Ellen přisvědčila.

„Je to ten člověk, co volá.“

Golding otevřel svou tašku a vyndal odtamtud audiokazetu.

„Dobrá. Já vám chci taky něco přehrát. Dneska ráno to bylo nahrané na vaše staré číslo.“

Teď se na něj zadívala. Bylo to dnes poprvé, co vůbec zaujal její pozornost.

„Tak co… co tam je?“ zeptal se nejisté Lenny.

„Vzkaz od toho chlapa, co poslal to video.“

„Od Ledového muže?“

„Myslím, že ne.“

Lenny pohlédl na Ellen.

„Drahoušku, možná, že by bylo lepší, kdybyste…“

„Já bych byl rád, kdyby si to paní Cusaková poslechla,“ prohlásil Golding.

Upřeně se na něj zadívala, jako by chtěla přijít na to, jak to myslí.

„Možná že vám to bude nepříjemné,“ poznamenal, „ale já potřebuju vědět, co o tom soudíte.“

„Co o tom soudí?“ opakoval Lenny.

„To je v pořádku, Lenny. Už jsem velká holka.“

Lenny pokrčil rameny a založil ruce.

Nejdřív se ozvalo jen šustění pásku. Pak hlas.

Je mi to líto, Jeleno. Mrzí mě, co jste provedla… Jsem zklamaný. Dlouhá pauza, pak škrtnutí zapalovače, hluboké nadechnutí. Já jsem přece zatím nic neudělal. A přitom… jsem mohl.

Ticho. Lenny zíral na magnetofon, jako kdyby měl každou chvíli explodovat.

Připadalo mi to tak správné. Víte to? Připadalo mi tak správné tam být. Měl jsem pocit… že jsem doma. A ona vypadala na té zdi tak rozkošně… mezi všemi těmi ostatními rodinnými fotkami. Ellen se zavrtěla na židli. A co to video, Jeleno, líbilo se vám? Viděla jste, jak bruslí? Má při bruslení vaši postavu a vaši duši. 2e jste byla taky taková? Poslal jsem vám ten záznam, abyste ji mohla vidět. Takže teď ji vidíte… Teď ji znáte.

Sotva rozeznatelné dýchání. V dálce nějaký zvuk. Jako déšť. Golding si usilovně představoval obličej a dostal se jen k tomu, že jde o člověka bílé rasy, přibližně třicetiletého. Zase se soustředil, protože hlas začínal být rozčilený.

My přece tyhle lidi nepotřebujeme, Jeleno. Nemají se do toho co míchat. Nemají se mezi nás co míchat. Nemají. Jen se nás snaží držet od sebe, abyste nemohla poznat pravdu. Víte, já vás vidím, Jeleno. Vidím vás. Tichý smích. Vidím, jak jste teď s nimi v pokoji. Zase smích. Je tam ten chytrák. Leonard Arthur Benjamin Mayot. Lenny se narovnal. Ahoj, Lenny. Kdepak, aby vás z něčeho vynechali. Maličkej Lenny, jen si omočte ten svůj čumák v korejtku. Hluboké trhané zatáhnutí z cigarety. A ten druhej chlápek – hlas se trochu přiškrtil, ústa se přiblížila až k mikrofonu, přímo do něj narazila a slova se jimi tvrdě protlačovala –kdoví, co je to zač. Oni nejsou… Jeleno, pro nějste jen věc, zboží. Copak to nechápete? Oblíknou si vás, namalují vám tvářičku jako… nějaké zatracené Cindy. Copak to nechápete, zlato? Copak nevidíte, jak to vždycky bylo? Muži. Pořád by od vás brali, vysávali vás, mořili vás hlady. Hlas teď už stěží zadržuje vzlyky. Ale teď přišel čas, už je to tady a já už jim to sakra nebudu dál trpět. JÁ TO – NEDOVOLÍM.

Golding vypnul přístroj. Hřímavý hlas jako by zůstal viset ve vzduchu.

Lenny si přejel rukou po tváři. Celý se třásl. „Pete! Proboha vás prosím, dopadněte tu svini. Musíte toho hajzla dostat.“

Ellen měla v očích slzy.

„Ellen?“ Golding čekal, až se na něj podívá. „Já vím, že to zní divně, ale říká vám to něco?“

„Co by jí to mělo říkat?“ zařval Lenny. „Ten chlap blouzní.“

„On říká, že chce, abyste to sama pochopila,“ řekl Golding. Má to… chci říct, je tady nějaká…?“

Zakroutila hlavou.

, Je to ten prašivěj Ledověj muž,“ řekl Lenny. Golding cítil, jak rudne v obličeji. „Lenny, tohle…“

„Všechny ty blbosti s těma bruslema – musí to bejt ten Ledověj muž. Je to nějakej poděs s bruslařskou posedlostí.“ Golding se opřel dozadu.

„Lenny, podívejte se na ten časový rámec. Kdyby to děvče s bruslemi bylo teď… myslím, kdyby ji filmovali v současné době, tak jsou tam ještě záběry staré pět, možná šest let. A Ledový muž píše teprve tak dva měsíce.“

„No tak vytáhl nějaký svůj starý film. A co?“

Golding se podíval na tmavou obrazovku. Lenny má samozřejmě pravdu. Fakt, že je na filmu pětileté děvčátko, neznamená, že je to pět let staré, nedokazuje to, že ten, kdo to dělal, je Ellen posedlý už tak dlouho. Chvíli ji pozoroval. Existovalo něco, co mu neřekla. Byl si tím jistý.

„Paní Cusaková, on povídal něco o mužích, že se vás snažili mořit hladem, či co. Co to má…?“

„Cože?“

Prudkým, nervózním gestem si odhodila vlasy z čela. „Říká vám to něco?“

Dlouze se na něj zadívala. „No, předpokládám, že jste asi četl noviny, ne?“

„Psalo se o tom v novinách,“ poznamenal Lenny. „O čem?“

Golding musel na odpověď dlouho čekat.

„Když jsem byla mladší, měla jsem nějaké problémy s jídlem,“ hlesla tiše.

Lenny do toho vpadl: „Heleďte, Pete. Jde nám o toho magora, nebo o Ellen?“

„Já jen… Když mám pochopit, odkud se ten člověk vzal, musím vědět, co se kde mohl dozvědět. O Ellen.“

„Podívejte, tyhle věci s jídlem, to není nic zvláštního,“ prohlásila a zase se na něj zahleděla. „Řada sportovců, hlavně atletek, tím projde. Gymnastky, bruslařky. S krasobruslařkami je to horší, protože… nu, dostávají se na výkonnostní vrchol velice brzy. Optimálního poměru mezi silou a váhou dosáhnou ve věku okolo třinácti let. Pak začnete přibývat na váze a skákání jde do háje. Já… když se mi to stalo, přestala jsem pořádně jíst. Teď už jsem zas v pořádku.“

Golding si nebyl jistý, jestli jí to má věřit.

„Ale… ten člověk říká, že to zavinili nějací ‚muži‘. Kdo to má podle něj být? Váš trenér? Nebo snad tatínek?“

Na lícních kostech jí naskákaly červené skvrny. „Co mi to tady naznačujete?“ , Já jen…“

„Chcete říct, že mě můj otec mořil hladem?“

„Ne, já chci říct, že o tom může být přesvědčený on.“ Podívala se na Lennyho, jako by to všechno byla jeho vina. „To já nevím,“ vydechla. Lenny se opřel lokty o psací stůl.

„Poslyšte, Pete. Ten chlap je prostě cvok. Chci říct… chci říct, poslouchejte, on něco blábolí, že z ní chtějí udělat Cindy Crawfordovou. Vždyť Ellen není ani bruneta.“

„On nemyslí Crawfordovou. On myslí Cindy – tu panenku.“

„Aha…“

Ellen se zamračila a snažila se na něco rozpomenout. „Copak, Ellen?“

„Na tom natáčení. Bylo tam… Víte, ta reklama pro Forda?“

„Na ten sedan?“ Ellen přikývla.

„Chtěli, abych předváděla skoky v paruce, v takové blond paruce. Ale když jsem se v ní snažila skákat, pořád mi létaly vlasy do obličeje. Tak jsme to nakonec zrušili. Ale teď si vzpomínám, že někdo poznamenal, že v té paruce vypadám jako panenka Cindy.“

Golding poposedl. „Nevzpomínáte si, kdo to řekl?“

Chvilku přemýšlela, ale pak zavrtěla hlavou. „Byla to jen taková poznámka.“

„Ale nakonec jste tu paruku nepoužila?“

„Ne. Jak říkám. Nebylo to k ničemu.“

Golding pohlédl na magnetofon. Dopisy Ledového muže začaly docházet týden po natáčení.

‚Jak to probíhalo? Myslím natáčení té reklamy. Nebyly tam nějaké problémy? Nějaké dohadování?“

„Ve studiu byla dost napjatá atmosféra, ale to myslím není nic mimořádného. Jede v tom spousta peněz a to působí určité napětí. Lidi pak snadno vylítnou.“

„A nevzpomínáte si… že byste třeba vylítla vy? Nepohádala jste se s někým?“

Zavrtěla hlavou.

„Nezačal ten Ledový muž psát dopisy zrovna po té Fordově reklamě?“ zeptal se Lenny. „Právě že ano.“

Lenny významně pokýval hlavou. „To je zajímavá náhoda.“

„Možná že je to opravdu jen náhoda,“ řekl Golding. Sklopil oči ke své propisce. „A teď mi povězte o Bobovi.“ Lenny se zatvářil zmateně. „O kom?“

„O Bobovi. Ten toho Ellen napsal spoustu.“

„Jo… Bob. Ten člověk jí psal kolik let.“ Lenny si všiml Goldingova výrazu. „Vy myslíte… chcete říct, že ten chlap je Bob? 2e Bob je ten mužský s tou holčičkou?“

„Myslím, že je třeba to vzít v úvahu.“

„Ale jděte, Pete.“

Golding složil ruce na stůl a snažil se urovnat si myšlenky.

„Ledový muž vyhrožuje, že Ellen ublíží,“ řekl. „Tenhle člověk prohlašuje, že jenom chce, aby se podívala, aby si prohlédla to děvčátko, jak bruslí. To jsou dva docela rozdílné přístupy.“

„Opravdu?“ namítl Lenny zvýšeným hlasem. „Ten bláznívej chlap si zřejmě přečet v novinách nějaký blbosti o tom, že Ellen nejspíš nemůže mít děti, a teď ji tím chce připravit o rozum.“

Nastalo napjaté ticho.

Lenny se zadíval na Ellen a pokrčil rameny: „Promiňte, zlato.“

Ellen vstala. „Mohla bych teď už jít?“

Vrhla na Lennyho zničující pohled a odplula z místnosti.

Slyšeli, jak za ní zaklaply dveře.

„Kristepane.“

Lenny zabořil obličej do dlaní. Pak vzhlédl.

„Co na to mám říct?“ povzdechl. „Tohle je choulostivé téma.“

Golding už nedokázal skrýt své podráždění. „Lenny, já jsem si celý týden lámal hlavu s tou holčičkou, a vy mi teprve teď řeknete, že paní Cusaková měla problémy s otěhotněním. To je… No nic, teď o tom ale potřebuju vědět všechno.“

Lenny se zhroutil v křesle.

„Já jsem neřekl, že Ellen měla problémy s otěhotněním. Já jsem jen řekl, že ten chlap si o tom někde něco přečet.“

„Co si přečetl?“

„Poslyšte, Pete. Já sám celou tu historii taky neznám. Ellen je Ellen. Je to velice uzavřená bytost, nechává si věci pro sebe.“

„O jakou historii šlo?“ Lenny vzdychl a pokrčil rameny.

„O historii mezi Ellen a Dougem, tak by se to snad dalo nazvat. S titulkem ‚Proč ti dva nemohou mít děti?‘.“

„Děti? Nebyla na to ještě trochu mladá?“

„No právě.“ Lenny pokrčil rameny, jako by se to rozumělo samo sebou. Chvilku uvažoval, pak vstal a přistoupil k zásobníku studené vody. Když se zas vrátil ke svému křeslu, vypadal, že je odhodlaný mluvit.

‚Je třeba, abyste pochopil, jak to s ní všechno bylo. Dobrá,“ zvedl ukazováček, „takhle vypadá scéna: rok 1989 – Ellen získává stříbro na Národním mistrovství. Je jí sedmnáct let. Říká se, že olympijské zlato představuje pro krasobruslařku částku pěti až deseti milionů. To je fakt. Pět až deset milionů. Tohle číslo si zapamatujte, Pete.“

„Když holka jako Ellen prokáže určité hvězdné kvality, když začne vypadat jako reálný příslib, vynoří se spousta lidí, kteří mají chuť se o ni starat. Zvlášť když ta holka vypadá jako Ellen. Takže nikoho nepřekvapí, když ji brzy nato někdo začne velice promyšleně reprezentovat. Měla samozřejmě svého otce a Sama Řitta, kteří se starali o její zájmy, ale po tom Národním šampionátu byla – jak bych to řekl – vystřelená na komerčně značně vysokou dráhu. A než se kdo stačí rozhlédnout, je z ní světová jednička. Za dva roky. A celou tu dobu je velice tvrdě zpracovávána, poskytuje interview, předvádí se na správných událostech, dostává pozvání od kdekoho ve městě. A při jedné z takových příležitostí se setkává s mladým hercem jménem Douglas Gor-man. Jí je devatenáct: zářící, sebevědomá, veselá dívka. Vím, že je to možná těžko k uvěření, ale taková byla předtím, než se tohle všechno stalo, chápete. Nuže, jí je devatenáct, Dougovi třiadvacet. A bác ho – je z toho láska na první pohled. A potom, ani ne za rok…“

„Jí zemře otec.“ Lenny zvedl obočí.

„Správně. Vidím, že jste přece jen četl noviny.“

„Jen jsem si udělal malou rešerši, to je všechno.“

Lenny se zhluboka nadechl. „Tatínek zemřel. Na infarkt. Byl pro ni vším, co měla. Nejen co se týče rodiny, ale i co se týče kořenů. Její trenér, Sam Ritt, se snaží pomoct jí unést to trápení, ale zůstává hlavně na Dougovi, aby ji nenechal padnout ještě hlouběji, protože ona to nese opravdu těžce. Prožívají spolu pár obtížných měsíců. Ellen opouští led a užívá antidepresiva. A pak zčistajasna přijde oznámení, že se na podzim berou, což je náramné překvapení, poněvadž ona je tak mladá a Doug… zkrátka ten byl až do té doby samá parta grázlíků, prostě vyhlášený divoch.“

Lenny uchopil nůž na dopisy a chvíli si ho prohlížel.

„Zkrátka, nevím, jestli si Doug uvědomoval, co dělá, ale co se týče Ellen, pro tu to bylo naprosto jasné. Manželství pro ni znamenalo domov. Taky od něj čekala určitou záruku soukromí, určitou ochranu před dotíráním médií. Jistě vám neušlo, jaká je teď? No, a tenkrát to s ní nebylo o moc lepší. Byla mladší, dělala, co jí poradil její agent, ale celé to lesklé pozlátko pro ni v podstatě nic neznamenalo. Mám dojem, že se viděla s Dougem v tom hezkém domě – večeře při svíčkách, procházky v parku a takové ty věci. Doug se na to samozřejmě díval úplně jinak. Nemohl prostě pochopit, proč by někdo, když k tomu má příležitost, neměl každý večer obejít tři mejdany. A pak – a tady jsme u té záležitosti s dětmi – ona chtěla mít rodinu.“

„Kolik jí bylo?“

„Bylo to brzy po svatbě, takže… byla mladá, nějakých jedenadvacet.“

Jedenadvacet?“

„No jo. To přece není normální chování. Chci říct, že to děvče… Dobrá, bylo pro ni kruté, že přišla o tátu a tak, ale v podstatě jí celý svět ležel u nohou. Za dva roky měly být hry v Lil-lehammeru – možnost získat multimilionovou medaili – a ona si vzpomene, že chce mít domácnost a dítě. Dovedete si představit ty diskuse, co měla se svým agentem? Víte, já toho chlapíka znám, ten rozhodně není sentimentální. Pro něj je mateřství něco jako trimegatunová výbušná hlavice. Sám jste slyšel, co říkala o poměru síly a váhy? Dovedete si představit, co udělá těhotenství s takovým trojitým skokem?“

„Třeba už toho všeho měla dost.“

„Jistě, to je docela možné. Na každý pád jí ten agent dal svého druhu ultimátum a ona ho poslala do háje. Ukončila veškeré vztahy. Ona je teď paní v domácnosti a prozatím to funguje docela dobře. Má na Douga víc času. Může líp zvládat to ponocování. Může mu být víc nápomocná a tak dál. Ale jedno s druhým, brzy po tom, co opustila led, začalo to s manželstvím jít stejně z kopce.“

„Gorman nechtěl mít děti?“

„Nevím, jestli v tom bylo tohle. Myslím, že do ní byl pořád ještě blázen. Kdo by taky nebyl, že jo? Ale ať tak či onak, ať už byly důvody jaké chtěly, dítě nepřicházelo. A pak nějaký šťoura zmerčí, jak si to Doug Gorman šine do Harperova ústavu – což je klinika zabývající se plodností tamhle v Orange County – a najednou jsou toho plné noviny. Ten hrdina a idol ženských srdcí Doug Gorman je sterilní nebo impotentní, případně oboje. Znáte to, to je pro všechny to pravé šťavnaté sousto. To vám asi ušlo, ne?“

„Já jsem se tak daleko zpátky nevracel. A bylo na těch pověstech něco pravdy?“

„To vám vážně nemůžu říct. Jak vám povídám, já se s Ellen o těchhle věcech nebavím. Sám jste viděl, jak moc se o nich chce bavit ona.“

„Jo.“

„A to ještě nebyl všemu konec. Tri roky po svatbě se Doug a Ellen obrátí na adopční agenturu. A co byste řekl? Ani tam nemají štěstí.“

„Oni je odmítli?“

„Správně. Podle toho, co jsem slyšel, neuznala agentura jejich manželství za dostatečně pevné, aby zajistilo stabilní domov pro dítě.“

„Ach, bože.“

„Dovedete si představit, jak tohle Ellen nesla. Zkusili to znovu, dvakrát. Mezitím si postavili ten velkej barák v Brentwoodu.

Jako kdyby tohle mohlo ty agentury přesvědčit, že manželství je spolehlivé.“

Lenny vstal a přešel ke dveřím. Požádal asistentku o kávu, vrátil se a zase si sedl.

„Takže teď už snad chápete, co chci říct, když tvrdím, že ji někdo chce připravit o rozum?“ 16

Barbara Christianová vyběhla z videostudia a téměř vrazila do Grega Chalmerse, který šel proti ní s tácem plným šálků kávy. „No tak, pozor,“ zavolal a protáhl se kolem ní. „Kam ten spěch?“ Pár hlav u stolu pomocných editorů vzhlédlo od obrazovek.

„Pro mě, prosím, černou a bez cukru,“ poručila si, aniž by se zastavila.

„Ale, vážně?“ zavolal za ní. „A sušenku byste si k tomu nepřála?“

Když dorazila ke svému stolu, zapátrala v rolodexu a vytáhla kartu označenou v pravém horním rohu „TRHÁK“. Popadla telefon, vrhla pohled přes okraj plátěné přepážky, zase si sedla a vytočila číslo. Telefon zazvonil jednou a pak se ozval jadrný hlas:“Fenwick.“

„Adame?“

„Jo.“

V pozadí byl hrozný rámus, záznamy hlasů jeden přes drahý, jeden končil, drahý začal a znělo to, jako by se kolem něj všichni hádali.

„Tady je Barbara.“

„Ne, ne, zpátky! Jaká Barbara?“

„Christianová.“

„Jo ta. Ovšem. Ahoj, Barbaro, co se děje? Ne. To nechci. To všechno vypusťte. Promiňte, Barbaro. Jak jde život?“

„Skvěle. Poslyšte, máte už v kupě nedělní program?“

„Proč, máte něco?“

„Je to trochu bláznivé, ale myslím, že by se vám to mohlo zamlouvat.“

Ozvalo se zachrastění, jak Fenwick zakryl mluvítko. Barbara slyšela jen slabě, jak někomu říká, co má udělat. Pak se zase vrátil k ní.

„Bláznivé věci mám rád. Máte obrázky?“

„Něco lepšího.“

„Tak to už jsem celej říčnej. O co jde?“ Barbara si přiložila telefon až k ústům. „Dobrá. Pamatujete si na ty drby o Dougu Gormanovi?“

17

Pátek 6. srpna

Reklama pro Forda se natáčela v najatém ateliéru v Alameda Studios osm mil na sever od centra Los Angeles. Podlaží studia – svou rozlohou jedenatřicet tisíc čtverečních stop jednoho z nej-větších vůbec – bylo vybaveno nádrží, v níž byla pro účely hraného filmu pár týdnů předtím zmrazená voda. Zařízení, která byla ve studiu k dispozici, umožnila zkrátit výrobní dobu na čtyři dny, což by bylo na jakémkoli komerčním stadionu nemyslitelné. Umožňovala také dramatické akční záběry a snímky na způsob leteckých, které reklamě dodaly mimořádnou působivost.

Pete Golding dorazil do studia v jednu hodinu, když předtím strávil většinu dopoledne v úřadovnách, které měl na Západním pobřeží King Taylor Simon, reklamní agentura pověřená Fordovou kampaní. Výrobu reklamy pro Forda, jak se nakonec dověděl, zajišťovala jako manažerka dáma jménem Šandy Richterová. To ona plně odpovídala za logistiku a personál a ona by také měla být informována o tom, kdyby se vyskytly nějaké potíže v zákulisí. Jak se ukázalo, právě toho dne byla znovu v Alame-dě, aby dohlédla na výrobu reklamy na nealkoholické nápoje, která se točila v jednom z menších studií. Když Golding zastavil před závorou a stáhl okénko, nedělal si velké naděje, že se dozví něco převratného. Poznámka o Cindy v tom telefonátu byla zajímavá, ale nijak zvlášť přesvědčivá. A fakt, že si Ellen Cusaková nevzpomínala, že by ji někdo během natáčení otravoval, nebo se s ní dokonce pohádal, nenasvědčoval tomu, že celé to šílenství začalo právě tady. Prověřit to však musel. Slíbil, že toho hnusného otravu najde, vystopuje a přiměje, aby s tím přestal. Proto si ho Mayot vyžádal: Chtěl po něm účinnou akci. Ale zatím nedostal nic. Golding už ve skutečnosti začínal být v koncích. Nejen proto, že mu ty dopisy s těmi telefonáty nepasovaly dohromady, takže si nedokázal vytvořit pořádný obraz toho otrapy (Romero byl mimo město a nemohl mu s tím pomoct). Nezpůsobila to ani mazanost toho člověka, fakt, že se zřejmě vyznal v telefonech a bezpečnostních opatřeních. Spíš ho znepokojoval pocit, že ten chlap toho o Ellen Cusakové ví nemístně mnoho a že léta – tušil, že to musela být léta –, po která ji pozoroval a studoval a po která na ni myslel, mu něco provedla s hlavou. Ani to by možná Goldingovi tak nevadilo, kdyby se jemu samotnému podařilo získat její důvěru, přimět ji, aby k němu byla otevřenější. Ale ukázalo se, že to je právě ta největší obtíž. Přesně, jak to řekl Lenny Mayot, Ellen je velice uzavřená bytost, velice „do sebe obrácená“. Ale proč je taková? Napadlo ho někdy zeptat se na to? Na okamžik ji Golding viděl tak, jak ji spatřil poprvé, jak stojí u okna a pohlíží ven: její smutnou, krásnou tvář. Pocítil nutkání nějak jí dodat pocit bezpečí, ujistit ji, že mu může důvěřovat. Rád by, aby věděla, že není sama. „Máte přání, pane?“

Strážný naklonil zarudlou tvář trochu ke straně a zvedl obočí, jako by oslovoval nějakého prosťáčka. Měl na sobě černou uniformu, která byla až na chybějící odznak k nerozeznání od policejní. Golding sáhl do saka a vytáhl svůj průkaz.

„Jo, rád bych mluvil se Šandy Richterovou. Točí prý nějakou reklamu ve studiu číslo sedm.“

Strážce si vzal kartu, pečlivěji prostudoval a pak mu ji vrátil.

„Jste ohlášený?“

„Mhm.“

Strážný zvedl telefon, chvíli se s někým dohadoval a pak ukázal Goldingovi na prostor napravo, označený PARKOVIŠTĚ PRO NÁVŠTĚVY.

„Tamhle si zajeďte, pane. Za chvilku pro vás někdo přijde.“

Golding se zařídil podle jeho pokynů. Za několik minut se objevil další strážník, aby ho odvedl do studia sedm, což nebylo vůbec nutné, protože na každém hangáru bylo dvoumetrové číslo. Kdekoli jinde by Goldinga ten těžkopádný bezpečnostní systém podráždil, ale tohle bylo místo, kam přicházejí pracovat věhlasné osobnosti: jména, která znají celé rodiny, známé tváře, předměty obdivu a fantazií, lidé, kteří se však také stávají terčem útoků uražených, podvedených, zamindrákovaných a psycho-patických jedinců. Pustá rozlehlost toho místa poskytovala sama o sobě určitou ochranu, kávově hnědé zdi se tyčily do výšky, ulice mezi objekty byly dlouhé a prázdné. Ale ani to nestačí. Jediná věc, která ho překvapila, byla, že se ho nikdo nesnažil prohledat.

Když našel šandy Richterovou, stála právě před jedním z produkčních karavanů, které byly zaparkované u studia. V jedné ruce držela mobilní telefon a v druhé desky s klipsem. Mohlo jí být něco přes třicet, zrzavé vlasy jí sahaly až po ramena a vypadala by velice hezky nebýt tmavých kruhů pod očima, které svědčily o tom, že její kariéra je spojená s častým ponocováním a značným napětím. Měla na sobě žlutou hedvábnou blůzu a šedé kalhoty, což se mezi techniky a personálem v tričkách a džínsech vyjímalo trochu přehnaně elegantně.

„Vy tedy pracujete pro Ellen Cusakovou?“ zeptala se, ještě než měl Golding čas se představit.

„Ano. Pete Golding. Děkuju, že jste si na mě udělala čas.“ Pohlédl do jeskynního nitra studia, kde byla instalována školní tělocvična a okolo ní se křížila džungle drátů, kabelů a lešení. V temnotě se rozléhal zvuk vrtačky a kladiva. „Vím, že máte asi spoustu…“

„To se vsaďte,“ řekla úsečně. „Za čtyřicet minut začínáme točit. Cože jste to vlastně chtěl? Z toho, co mi řekli, zrovna dvakrát moudrá nejsem.“

Z karavanu vyběhla mladá žena s kostkovanými šaty na ramínku. Richterová a Golding šli za ní.

„Jedná se o tu reklamu pro Forda, kterou jste točili před pár měsíci.“

„Hmm,“ Richterová se podívala na hodinky. „Krátce potom začala paní Cusaková dostávat výhrůžné dopisy.“

„Od koho? Od General Motors?“

„V tom je právě ten problém. Nevíme. Existuje určitá možnost, že dotyčná osoba byla tady při natáčení přítomná.“ Richterová se zastavila u dalšího karavanu. „Nepovídejte. Tady?“

Golding váhal, jestli jí má sdělit všechna fakta, ale pak se rozhodl, že ne.

„V jednom z těch telefonátů byla zmínka o tom, jak jí tady upravovali vlasy.“

Richterová se zasmála a nevěřícně se zamračila.

„Tak to budete potřebovat Palomu.“ Zabouchala na dveře. „Pa-lomo, zlatíčko.“

Z karavanu se ozval otrávený hlas: „Sí.“

„Už zase ztrácíš čas tím svým sprostým telefonováním?“

Uvnitř se ozvala rána a po ní se ve dveřích objevila maličká Latinoameričanka, držící v ruce šedou matronskou paruku.

„Co to plácáte?“

„Já myslím, že to mohl vidět kdokoli, kdo byl při tom natáčení,“ řekl Golding. „Slyšel jsem, že jste Ellen na určitou dobu nasadili dlouhou blond paruku.“

„Vlasovej přičeš,“ opravila ho Paloma. „A co má jako bejt?“

Než mohl Golding odpovědět, Richterové zazvonil mobil. Paloma chvíli čekala, pak obrátila oči k nebi a zmizela znovu v karavanu. Richterová domlouvala termíny s nějakým člověkem jménem Arty. Tramvajka, vezoucí skupinku turistů, předrkotala na konci ulice na své cestě dozadu k filmové kulise Městečka Divokého západu. Goldingovi bylo jasné, že tady jen maří čas. A Šandy Richterová věděla, že maří ten její.

„Omlouvám se,“ řekla, když skončila, ale nezdálo se, že by jí to bylo líto. „Tak co byste vlastně chtěl vědět?“

„Hlavně to, jestli jste během natáčení neměli nějaké personální konflikty. Mám na mysli nějaké incidenty, řekněme s nevhodným chováním. Nějaké stížnosti nebo…“

„To si děláte legraci? Tem není nikdy konce.“

Golding si jejího žertování nevšímal.

„Zvlášť mě zajímá, jestli si někdo nestěžoval na nějaké sexuální obtěžování a takové ty věci. Možná že tu byli lidi, kteří tu neměli co dělat: fanouškové, lovci autogramů, paparazzi.“

Richterová na něj chvíli koukala. Bylo jasné, že je v jednom kole – a asi se jí to tak líbilo, a hlavně se jí líbilo, když každý věděl, že ona je ta nejhorlivější včelka v úlu. Přece jen však měl Golding dojem, že ho konečně začala brát vážně. Možná že měla se sexuálním obtěžováním své vlastní zkušenosti.

„Tyhle věci nás moc netrápí,“ řekla. „Myslím fanoušci a podobně, tady ne. Bezpečnostní služba je dost přísná. Pořádají se tady turistické exkurze po ateliérech, ale většinou jsou to skupinky tak po deseti lidech a vždycky mají průvodce. Co se týče té druhé věci…“

„Myslíte obtěžování?“

„Jo. Uvědomte si, že jsme na tu reklamu měli opravdu velký tým lidí plus hokejové mužstvo. Chvílemi to bylo skutečně bouřlivé.“

„O jakém počtu mluvíme?“

„Štáb? Dvacet, možná i víc.“

„Dvacet?“

, Jistě, když počítáte elektrikáře, garderobiérky, maskérky. Pak jsme tu měli choreografy, dva akrobaty, po ruce byli zdravotníci, šoféři. Hotový guláš.“

Takže to by bylo spíš ke třiceti, plus hokejisti, plus příležitostná návštěva z agentury nebo klient, plus kdokoli z tisíce lidí, kteří se sem mohli zajít podívat z některého jiného studia. Takové množství nemohl Golding zdaleka prověřit. Jediné, co mohl, bylo klást otázky a doufat, že z nich třeba něco proskočí.

„No… a co samotní filmaři? Předpokládám, že tu byli lidi, kteří si každý den pouštěli záběry, které se natočily, včetně těch, které se pak nepoužily?“

„Vy myslíte postprodukci?“ řekla Richterová. „No, to by bylo ještě takových… pět lidí navíc.“

„Dělá se to tady?“

„Tenkrát se to dělalo. Jinak se to obvykle zadává externistům, ale v tomhle projektu nás tlačil čas a bylo lepší dělat všechno na místě. A kromě toho je tady všechno k dispozici: zvuková technika, videomixáž, televizní technika. Režisér nemusel za celou dobu opustit plac.“

„Ale kdyby se vyskytly nějaké trable či stížnosti, tak byste se o nich snad dozvěděla, ne?“

Richterová pokrčila rameny.

„Snad jo. Ale jak říkám, tohle natáčení bylo opravdu hektické. Nedovedete si představit, jak doslova tu platí, že čas jsou peníze. Vteřinu po vteřině stojí taková reklama víc než Titanic, věděl jste to?“

Golding zakroutil hlavou.

„Tady je prostě vyloučené, aby se všechno zastavilo, kdykoli někoho zasvrbí mejkap. Rozumíte mi?“

Pokud nejste hvězda, pomyslel si Golding, větší hvězda než Ellen Cusaková.

„Takže tvrdíte, že se tady mohlo přihodit kdeco, a nikdo by se o tom nemusel dozvědět, pokud by to ovšem nenarušilo natáčení.“

„Já jsem neřekla nikdo.“

„Takkdo teda…?“ Richterová se pousmála.

„Víte, co se u filmu říká? Když chceš vědět, co se při natáčení opravdu děje, nikdy s tím nechoď za režisérem ani za produkčním. Zeptej se řidičů. Samozřejmě, pokud se tam vyskytují. V našem případě se ptejte bezpečnostní služby. Ta má oči všude.“

Dva z nich viděl Golding právě stát před sousedním studiem. Vypadali natolik urostle a hrozivě, že by to mohli být policisté, a Golding se musel v duchu ptát, proč vlastně u policie nejsou.

„No jo,“ řekla Richterová, která sledovala jeho pohled. „Dneska tam bude zahajovat natáčení nějaká velká ryba. Ani nevím, kdo.“

„Myslíte, že se se mnou budou bavit?“

„Když budete mít potvrzení podepsané šéfem studia, tak určitě.“

18

Sobota 7. srpna

Texty a obrázky, zrnité a rozmazané: Ellen při výskoku, paže zkřížené na prsou, úsměv, zavřené oči; Ellen s námčí květin líbá v roce 1991 zlato pod titulkem HVĚZDNÁ CUSAKOVÁ; Ellen vystupuje z limuzíny na pohřbu svého otce; Ellen a její svatba v Santa Monice.

Celou sobotu proseděl Golding u počítačových terminálů, nejdřív ve své kanceláři a pak v místní knihovně, kde ho použití databáze Nexus stálo třicet dolarů. Shromažďoval články deset let nazpátek. Na sklonku odpoledne už jich měl šedesát a konečně zadal příkaz TISK. Nejradši by byl šel rovnou domů a celý večer se jimi probíral, ale měl před sebou něco jiného.

Během týdne mu několikrát volala Jackie a na záznamníku nechávala vzkazy. Podle hlasu na tom nebyla nijak zvlášť dobře. Pokaždé, když jí zatelefonoval on, měla obsazeno. Nakonec se ve čtvrtek rozhodl zavolat jí do práce, ale řekli mu, že se zase neobjevila. Nechal jí vzkaz, že se u ní v sobotu večer zastaví. Sobotní večery mívala téměř vždycky volné.

Dorazil k jejímu domu těsně po sedmé a ulevilo se mu, když uviděl, že svítí. Když se blížil po cestičce, otevřela mu dveře. „Ahoj, velký bratře.“

Byla opilá, na prahu trochu vrávorala a tvář měla zarudlou. Světle hnědé vlasy, které se za pomoci spony snažila spoutat do uzlu, se jí na jedné straně uvolnily.

„Ahoj, zlato.“

Políbil ji na tvář, a ještě než stačil projít dveřmi, propukla Jackie v pláč, pověsila se na něj, pevně se k němu tiskla a stále znovu opakovala jeho jméno.

Golding jí musel ruce ze svého zátylku odtáhnout.

„Copak je, zlato? Co se ti stalo?“

Odstoupila od něj a utírala si obličej hřbetem ruky. Potřásla hlavou, pokusila se nastrkat vlasy nazpátek do spony a pak zamířila do kuchyně. Golding se rozhlédl po obýváku. Vypadalo to tam jako po bombardování. Všude se válely kusy šatstva. Na konferenčním stolku byl otevřený veliký vinylový kufr. Zavolal na ni:

„Co se děje, Jackie? Co to provádíš?“

Postavila se do dveří s láhví piva.

„Pakuju se,“ řekla a ukázala na kufr.

„Ty se stěhuješ? A kam půjdeš?“

„Vracím se zpátky do Milwaukee.“

Ona se vrací domů. Golding nevěřil svým uším. To je to nejhorší, co vůbec může udělat.

„A proč?“ To bylo všechno, na co se zmohl.

Jackie pokrčila rameny a napila se z láhve. Všimla si, že ji pozoruje, a přestala.

„Nechceš taky?“

„Jasně že jo.“

Šli spolu do kuchyně. Golding si našel sklenici a ona mu nalila. Sedli si ke stolu s umakartovou deskou. Golding si všiml, že Johnů v popelník zmizel.

„Tak co se teda stalo?“ zeptal se.

„Odešel.“ Snažila se mrkáním zbavit slz na řasách. „Odešel ve středu ráno. Volala jsem ti dvakrát.“

Golding cítil, jak rudne hanbou. Ona mu volala a on byl tak zaujatý prací, že jí nedokázal ani odpovědět, tak moc ho zaměstnávaly ty jeho celebrity.

„Já ti volal, miláčku, ale bylo pořád obsazeno.“

Přikývla a popotáhla.

„Mluvila jsem s mamkou,“ řekla, aby změnila téma. Setřela si slzy a pokusila se usmát. „Představ si, Pete, že už chodí. Samozřejmě o holi, ale doktor říká, že se to hojí dobře.“

Golding při zmínce o matce ztuhl. „Měl bys jí zavolat, Petey.“

„Tak on se prostě sebral a odešel,“ konstatoval bez ohledu na to, co říkala. Pohlédl na police na druhém konci kuchyně, kde měl John svou sbírku starých elpíček. Elpíčka byla pryč a stereo taky. „Kde je stereo?“

„Sebral ho.“

„Ten hajzl.“ Golding vstal. „To přece nebylo jeho.“

Jackie se na něj podívala a v modrých očích měla polekaný výraz. Nesnášel vidět ji vystrašenou. To ho příšerně ničilo. Odvrátil od ní oči a rozhlížel se, jestli někde neleží něco, co patřilo Johnovi, aby to roztrhal a rozmlátil.

„Hajzl jeden,“ opakoval znovu.

„Nechal tu zase jiné věci. Třeba mikrovlnku a ta byla jeho.“

Golding přistoupil k dřezu a umyl svou sklenici pod tekoucí vodou. Chtěl ji dát na sušák, ale už tam byla spousta talířů a hrnků, zpoloviny neumytých. Dřez byl plný špinavých pánví. Opřel se rukama o jeho obrubu a snažil se klidně přemýšlet.

„Ale proč se chceš vracet?“ zeptal se. Otočil se k ní. „Jackie, ty to všechno musíš nechat za sebou. Musíš se od toho odpoutat. To musíme všichni.“

Sklopila oči k pivní láhvi.

„Já už jsem se odpoutala, Petey.“ Zvedla láhev k ústům a pořádně se napila. Pak na něj zpříma pohlédla. „To ty jsi uvíznul. Ty jsi ten, co zůstal v minulosti.“

Vstala. Golding sebou trhl, když viděl, jak obtížně se zvedá. Měla hrozně oteklé kotníky. Bylo jí čtyřiatřicet a kotníky měla jako sedmdesátiletá. Popošla k němu a dotkla se jeho tváře. Dlouhou dobu se na sebe jenom dívali.

Nakonec přerušila mlčení Jackie.

„Táta je mrtvý, Petey. Už dávno umřel. To, co udělal…“ Na moment zavřela oči a zakroutila hlavou. „To, co udělal, umřelo s ním. Máma teď zůstala sama. Potřebuje mě.“

Golding ji k sobě přitáhl a zabořil jí tvář do ramene. Stiskl pevně víčka a pokoušel se jí uvěřit, chtěl jí uvěřit, že minulost je minulost, jenže to nebyla pravda. To, co jejich otec udělal, tu zůstane navždy. Nejen že to nikdy nezmizí, ale zůstane to navěky zakleto v přítomnosti. Stalo se to téměř před dvaceti lety, ale co se jeho týká, jako by se to dělo dnes – právě teď.

Táta přišel o práci. Tak to všechno začalo. Taková banální věc, něco, co se stává dnes a denně. Nebyla to vlastně tak moc velká tragédie, protože maminka pořád pracovala – chodila každý den do práce u taxikářské společnosti, kde mezi příkazy přes telefonní ústřednu vyřizovala administrativu. Ale bez ohledu na to, když otec přišel o práci, rodina začala upadat.

Pete si s otcem vždycky velice dobře rozuměl. Chodili spolu na ryby, někdy vyrazili na celý víkend do lesů, našli si křišťálově čisté úseky řeky, přespávali v přírodě. Ale toho roku, co otec ztratil práci, se už žádné víkendové výlety nekonaly. Otec se začal držet doma, nikdy neopouštěl gauč, ze kterého mrzutě sledoval televizi, kritizoval zprávy, basketbalisty, reklamu. Začal hned od rána pít a jen se celý den poflakoval, pospával na gauči nebo bezcílně bloudil po domě.

Jackie bylo tenkrát šestnáct. Už překonala stadium, kdy se snažila ukrývat, co se s ní děje, co se děje s jejími ňadry a boky. Začínalo se jí líbit, že už je z ní mladá žena. Vždycky si byly bližší s maminkou než s tátou, ale když se dostala do puberty, vztah těch dvou se ještě prohloubil, byl téměř konspirativní. Golding si vzpomínal, že i on sám si připadal vyřazený. Jackie už se mu tolik nesvěřovala, trávila teď víc času ve svém pokoji nebo venku s kamarádkami. A pak jednou, v den, kdy byla maminka v práci, se něco zlomilo (jedině tak si to Golding dovedl představit), něco se zlomilo a jejich táta, ten dědek, ji – znásilnil.

Jen když se opravdu usilovně snažil, dokázal si Golding vzpomenout na něco z toho následujícího týdne. Jen těžko mohl odhadnout, kterého dne se to stalo. Nedošlo tehdy k žádné velké scéně ani k hádce. Stalo se to, když Jackie přišla domů ze školy – to mu řekla teprve o mnoho let později. Nepropukl žádný výbuch vzteku nebo odporu. Bylo to, jako by Jackie náhle někdo vypnul. Vždycky byla živá, hravá, ale když se to stalo, začala být tichá a uzavřená.

A pak ji znásilnil znovu. Během toho léta jedenaosmdesá-tého roku ji opakovaně zneužíval a nikdo proti tomu nic nepodnikl. Nikdo nic neviděl. Pak vzali tátu do skladu místního pivovaru a přestalo to. Věci se vrátily do normálních kolejí. Zase začaly rybářské výpravy a až na Jackieino nové mlčení fungovala rodina jako předtím. Když se na to Golding rozpomínal, nemohl pochopit, jak to, že nikdo neviděl, co se děje, jak to, že nikdo nic neudělal. Nemohl uvěřit, že by maminka nic netušila

- s Jackie si přece byly tak blízké! –, nemohl uvěřit, jak to, že jeho otec vůbec dokázal předstírat, že se to nestalo. Goldingovi to připomínalo hrdiny z kreslených seriálů, kteří skáčou přes nějakou rokli a spadnou, jen když si připustí, co se děje, až na to, že v jejich rodině nikdy nenastal okamžik, kdy by si někdo něco připustil. Zůstali viset ve vzduchu nad propastí a chovali se, jako by všechno bylo v nejlepším pořádku.

Ale toho léta se Jackie začala obracet sama do sebe. Přestala chodit ven, začala víc jíst, trávila víc času ve svém pokoji. Pět let nato byla tlustá a ošklivá a tak zakuklená do sebe, že nikdo nevěděl, jak s ní má jednat. Ale i tehdy fungovala rodina dál. Teprve v té době tomu Golding začínal rozumět. To, co Jackie prořekla, a to, jak se chovala, mu začínalo dávat smysl. Odešel z domova. Místo aby se na toho dědka vrhl, nechal ji být. Nikdy si to neodpustil. Když ji žádal, aby se přestěhovala do L. A., pokoušel se tím odčinit minulost, snažil se být jí dobrým bratrem.

Pustil ji a odstoupili od sebe. Jackie si zase šla sednout na svou židli.

„Ale ten dům,“ řekl. „Jak se můžeš vrátit do toho domu?“ Stiskla rty a potřásla hlavou.

„Ona ten dům chce prodat. Stejně je moc velký. Najde si bydlení někde, kde to bude mít blíž na nákupy.“

Golding se zahleděl shora na Jackieinu hlavu. Teprve teď si poprvé všiml šedých pramínků, které jí vyrůstaly z malého víru nad temenem.

Odešel až po půlnoci, ale měl pocit, že se stejně nic nevyřešilo

že se stejně nikdy nic nevyřeší. Přišel domů naprosto vyčerpaný, ale když si lehl do postele, shledal, že nemůže usnout. Hlavou mu kroužily myšlenky na otce a na domov. Otec zemřel před čtyřmi roky, a ten den, co se to Golding dověděl, nedokázal pocítit nic jiného než hněv; ne proto, že zemřel tak mladý – bylo mu teprve dvaašedesát – ale proto, že si to s ním nikdy nevyřídil, že neudělal tu správnou věc. Ta zlost ho nikdy nepřešla. Stačilo, aby na toho dědka pomyslel, a už s ním cloumal vztek.

Vzdal se naděje na spánek, vstal a šel do obývacího pokoje, kde měl na stole rozevřený spis Cusakové. Vybral si článek ze sportovního časopisu a dal se do čtení. A četl dál ještě celé hodiny, vrtal se v textu, zakroužkovával, podtrhával. Venku už začínalo svítat. Přečetl si článek, kde se říkalo, že víc než polovina žen provozujících sporty jako krasobruslení a gymnastika má problémy s jídlem. Hladoví, mají poruchy menstruačního cyklu, mají potíže se srdcem. Přečetl si, jak si jedna vrcholová gymnastka regulovala váhu anorexií a bulimií, jak zhubla až na dvaadvacet kilo a pak zemřela na selhání funkce řady orgánů. Dozvěděl se, že bulimici mohou být patologicky tajnůstkářští a že dokážou zvracet tak potichu, jako by šli na malou stranu. V tomtéž článku jeho autor, lékař, doporučoval trenérům, aby si dávali pozor na typické příznaky, jakými jsou například jídlo o samotě, stálé pití vody, užívání projímadel, stopy bot, které zanechaly nohy obrácené špičkami k záchodové míse. Byl z toho všeho úplně vyšinutý. Obraz Ellen překonávající gravitaci při trojitém axelu mu překryl obraz Ellen jako vyděšeného dítěte, osamoceného a vystrašeného ve tmě – plné obav, co si má počít se svým tělem, obav, co tomu řekne otec, a hlavně obav z toho, že zklame.

V osm hodin ráno se pokusil zavolat Jackie. Ani nevěděl, co by jí řekl. Jen si chtěl popovídat. Dovolal se však jenom na telefonní záznamník. Uvažoval, jestli tam nemá zajet a přesvědčit se, že je v pořádku, dokonce už popadl klíčky od auta, ale pak usoudil, že by to bylo jen další drásání srdce – jeho i jejího. Ona určitě v pořádku není. A on taky ne. Nemůže jí pomoct. Když měl příležitost pomoct jí, neudělal nic, a teď už je pozdě.

Tehdy se rozhodl rozvěsit si obrázky. Na stěnu obývacího pokoje pověsil fotku Ellen. Pak druhou. Zrnité kopie se střídaly s lesklými barevnými snímky, které vybral z úředních podkladů. Na jedné fotce, brané filmovou kamerou přes křoví, byla Ellen u bazénu s Douglasem Gormanem. Oba se smějí a Ellen je v tričku a šortkách, zřejmě právě vylezla z vody. Přes mokrou bavlnu se daly rozeznat něžné obrysy jejích bradavek. Namlouval si, že je přece především profesionál, že když si takhle Ellen prohlíží, chce se jenom vžít do duše toho šmíráka.

Utrhl pár hodin spánku na gauči a těsně po poledni se s třeštící hlavou vzbudil z horkého dusivého snu. Umyl se, oholil, spolkl dva tylenoly a pak si uvařil další kávu.

V bytě měl strašný nepořádek – všude byly poházené kusy šatstva a mezi nimi okopírované texty. Začal uklízet, ale hned ho zase zaujal článek v Rink International. Uplynuly dvě hodiny a on stále četl. Přinesl si z kuchyně kávu a usadil se u stolu, kde teď byly okopírované stránky navršeny do úhledné hromádky. Při druhém čtení už mu řada článků připadala slabá. Bylo tam dost spekulací o tom, jak se Ellen s Dougem pokoušejí mít dítě, ale nic konkrétního. Jeden článek v časopise People z devadesátého třetího roku líčil, jak dal Gorman na parkovišti do zubů jakémusi fotografovi. Ukázalo se, že fotograf si dovolil nějakou poznámku ohledně Gormanovy mužnosti. Douglas byl zřejmě dost netýkavka.

Pročetl všechno od začátku do konce, ale nepřipadalo mu, že by teď nějak hlouběji porozuměl jejímu životu. Měl dojem, že někde ještě musí být cosi skrytého, co má patrně něco společného s obdobím, kdy žila sama se svým otcem Štěpánem. Díval se na snímek Ellen, jak v jedenadevadesátém roce přebírá zlato. To jí bylo devatenáct. Svět jí ležel u nohou, ale ona si ze všeho nejvíc přála vlézt do manželského chomoutu a mít dítě. Proč?

Znovu si přehrál záznam toho otrapy a soustředil se na část, kde ten chlap začal mluvit o lidech, které má Ellen kolem sebe. Jen se nás snaží držet od sebe, abyste nemohla poznat pravdu. Dohadoval se, co je to asi za pravdu, před jakou realitou se Ellen Cusaková údajně ukrývá. Pak si uvědomil, že i kdyby to věděl, nijak by ho to nepřiblížilo k odhalení toho člověka. Jestli ho má chytit, bude to někde poblíž Ellenina domu. To je jediné místo, o kterém Golding ví, že tam chodí. A nejen proto, aby tam dodal ty obrázky. Ten člověk je voyeur, tím už si byl Golding jistý. Víte, já vás vidím, Jeleno.

Poslech té nahrávky ho rozčílil. Rozhodl se zajet do kanceláře, jestli už na záznamníku nepřibylo něco nového, něco, co by mohlo přispět ke zjištění identity toho chlapa. Dostal se až ke vchodu, když mu došlo, že jakmile opustí byt, skončí tím, že se rozjede k Elleninu domu. Takhle to začalo i u Maddy – že pak seděl venku ve tmě a namlouval si, že to dělá proto, aby chytil toho prevíta.

Vrátil se do obývacího pokoje a pustil si televizi. Vtom si uvědomil, že má příšerný hlad. Jediné, co se dalo v kuchyni najít, byla slepičí polévka. Na nákupu už nebyl řadu dní. Vracel se právě zpátky do pokoje, žvýkal kus tvrdé bagety a na tácu si nesl horkou polévku, když uviděl to děvčátko.

Stála na ledě v modrém úboru, strnulá v mírném rozkročení. Na jeho televizoru byla ve tváři růžovější, ale bylo jasné, že je to tatáž nahrávka. Trhaným zpomaleným pohybem pozvedla ruku v rukavici. Bageta uvízla Goldingovi v krku. Miska sklouzla z podnosu a polévka skončila na stěně.

„Sakra!“

Sáhl po ovladači a zesílil zvuk.

Dynamická rytmická hudba. Přehled událostí. Trhák: ukecaná televizní rubrika. Obraz děvčátka byl vystřídán záběrem ze studia – dva pečlivě načesaní moderátoři – seriózní žena asijského typu a stribrovlasý pán se usmívali za pultem z chrómu a plastu. Kamera přeskakovala z jedné hlavy na druhou podle toho, jak se střídali při razantním komentáři: Před čtyřmi roky se krasobruslařská šampionka Ellen Cusaková pokoušela zachránit své neúspěšné manželství s Dougem Gormanem adopcí dítěte.

Nejméně tři agentury však bohužel hvězdný pár odmítly a nenechaly se ovlivnit ani vnitřním zařízením jejich luxusního domu na Brentwood Heights.

Ale proč vlastně adopce?

Byla snad dvojice neplodná?

Byl Gorman impotentní? Moderátor vzhlédl zpod obočí postaršího státníka. Až dodneška narážely sdělovací prostředky na zeď mlčení vztyčenou kolem brentwoodského domu. Pověsti o tom, že Cusaková, proslulá svou uzavřeností, nemůže mít dítě, zůstávaly prostějen – pověstmi. Ale dnes večer prorážíTrhék tuto zeď mlčení a přináší vám obrázek děvčátka, které…

Snímek mladé Ellen v modrém úboru vedle tajemného dítěte. Pak kamera sklouzla zase zpátky k moderátorům, kteří nechali uplynout pár vteřin, jako by tváří v tvář takovému jasnému důkazu sami oněměli: Tohle je přece dítě Cusakové!

Golding spráskl ruce. Bulvární kecy. Kamera zabrala moderátora z jiného úhlu.

Před dvěma týdny vstoupil na pozemek v Brentwoodu, kde teď Cusaková bydlí sama, tajemný vetřelec. Nic nebylo odcizeno, ale na zeď, vedle rodinných fotografií Cusakové, byl pověšen snímek tohoto dítěte.

Navštívenka? zeptala se žena se zdviženým obočím. Nebo něco zlověstnějšího?

V posledních několika dnech se vetřelec dostavil znovu. Tentokrát aby tu nechal videokazetu, na níž tatáž dívenka… bruslí.

Nechali celou kazetu proběhnout bez přerušení. Bylo to záhadné až hrůza. Golding vytáhl kus bagety zpátky z úst.

Naši experti odhadují stáří dítěte na čtyři až pět let, což by znamenalo, ž.e se holčička narodila přibližně v době, kdy náš pár doufal, že založí vlastní rodinu.

Vyměnili si pohled, jako by došli ke stejným závěrům. Pak převzala vyprávění žena.

Cusaková si v nedávné době najala agenturu, aby vypátrala člověka, který má to vloupání na svědomí.

Podle všeho jde o někoho, kdo je posedlý Cusakovou jako zosobněnou ledovou královnou.

Aleje tohle celá historie?

Je to všechno, co se za těmito bizarními skutky skrývá?

Trhák je zvyklý klást otázky na tělo, a proto se dnes večer ptáme: Není ten „ vetřelec „ ve skutečnosti někdo z minulosti Ellen Cusakové?

„Prokristapána,“ pronesl Golding nahlas. Kde sebrali takovouhle sračku?

Je ta malá holčička dítě Ellen Cusakové?

Objevilo se logo Trháku zároveň s otřepaným zvukovým efektem rozbíjeného skla a pak reklama.

Golding stáhl zvuk. Stále tomu nemohl uvěřit, nemohl uvěřit, jak si mohli vymyslet takové… žvásty. Sprosté lži, které měly jediný účel – ublížit. Stiskl knoflík na přetáčení pásky, ale pak si uvědomil, že to, na co se díval, nebyla kazeta. Komentář byl sice nesmyslný, ale ta nahrávka byla skutečná. Někdo jim ji musel poskytnout. Ale kdo? Vzpomněl si, že Reynolds podezíral Lennyho, jestli se nepokouší zinscenovat Ellenin comeback, ale těžko mohl uvěřit, že by ji takhle zradil.

Našel si v adresáři číslo Lennyho mobilu, ale na zavolání se nikdo neozval. Pak zkusil kancelář, ale tam uslyšel jen hlas ze záznamníku, a když se ozval tón, nevěděl, co by řekl. Vstal a srdce mu bušilo.

Zazvonil telefon.

„Haló?“

Nic. Jen něčí stěží ovládaný dech. Na zlomek vteřiny si pomyslel, že je to ten chlap, ten šmírák. „Haló?!“ zavolal hlasitě a útočně. „Vy… hajzle jeden, hajzleposranej.“

„Ellen? Jste to…?“ Ale telefon už byl němý. Popadl klíče a vyrazil z domu.

Po celou cestu do Santa Monica Mountains vedl nepřetržitý monolog, potřásal hlavou, zapřísahal se jí, že to s ním nemá nic společného, že by nikdy, nikdy v životě neudělal něco, čím by ji zradil. Když dojížděl na Beverly Glen Boulevard, byl už úplně vyčerpaný, vyždímaný – a na čele mu stály krůpěje potu.

Zastavil před usedlostí a jako vlna ho zaplavil pocit déjá vu. Byl zase zpátky, před domem Maddy Olsenové, úplně bez sebe, hotov udělat cokoli na její záchranu. Vzpomínal si taky, jak se chladně usmála, když ho tam spatřila sedět ve stínu. Řekla mu, že se chová jako malý kluk. Řekla mu, že je jako ten chlapeček, který se tak moc snažil chránit motýla, až ho nakonec umačkal.

Vedle zaštěkal pes. Stočil okénko v autě a dlouhou dobu jen tak seděl a díval se na příjezdovou cestu. Mezi příčkami vrat viděl zadní světla mercedesu, zaparkovaného před garáží. Počkal, až se mu zklidní dech, a pak se na sebe podíval do zrcátka. Vylezl z auta a stiskl bzučák. Nikdo se nehlásil. Stiskl znovu. Zdálo se mu, že uplynula snad celá minuta, než uslyšel Ellenin hlas.

„Ano?“

Čekal, že to bude ta služka. I. „EHen… Ellen, to jsem já. Pete Golding.“

Ticho. Stiskl bzučák ještě jednou. Pes pořád štěkal. Udivovalo ho, jak to sousedi mohou vydržet. „No tak.“ Stiskl znovu. „Jděte pryč.“

Zdálo se, že má hlas o něco klidnější než předtím. Teď už byla jen rozhněvaná.

Přiblížil obličej k mluvítku. „Ellen, musíte mi věřit, že s tím nesmyslem v Trháku nemám absolutně nic společného.“

„Jo, dobře.“

Konečně ho poslouchala.

„Musíte mi věřit,“ pokračoval a snažil se zbavit svůj hlas všech emocí. „Můžete… můžete mi otevřít vrata?“

Chvíli bylo úplné ticho. Pak zaslechl, jak se otevírají dveře od domu. Zahleděl se do šera a spatřil, že Ellen jde po příjezdové cestě. Měla na sobě černé šaty a byla připravená k odchodu.

„Musíte mi věřit,“ opakoval.

Dívala se na něj dlouhou chvíli, pak zvedla ruku a přejela si po vlasech.

„A proč? Proč bych měla?“

Byla od něj alespoň šest metrů, ale mluvila ostražitým polohlasem.

„Protože…“ Nevěděl, co by řekl. Pokusil se usmát. „Protože jsem na vaší straně.“ Prohlížela si ho od hlavy k patě a on si uvědomil, že musí ve svých starých džínsech a triku vypadat jako nějaký vandrák. „Protože takovou věc bych nikdy neudělal.“

„Tak kdo to tedy udělal?“

„Já nevím. Mohl to být… kdokoli. Třeba Lenny.“

Pomalu zakroutila hlavou.

„Lenny je můj přítel,“ řekla.

„Tak to třeba byl ten chlap. Ledový muž nebo kdo.“ Zadívala se směrem, kde štěkal pes. „Možná že je to součást té jeho hry.“

Popošla po cestě a zastavila se až u vrat. Vrhla pohled na jeho neupravené oblečení a vlasy.

„Jaké hry?“

A pak Golding spatřil něco v jejích očích. Bylo v nich něco divného, něco nepatřičného, jako kdyby to byla ona, kdo si pohrává. Až se jí začal bát.

„To já nevím.“ Hleděli si do vzájemně do očí. „Vy ano?“

Pokrčila rameny.

„Poslyšte… poslyšte, neměl jste sem jezdit. Je mi líto. Omlouvám se. Prostě to byl… šok. Vlastně jsem tu televizi ani nesledovala, ale vtom jsem uviděla ty fotografie. To mě zkrátka úplně vytočilo.“

„To chápu.“ Usmál se. „Rozumím vám.“

„Nemusel jste sem honem jezdit.“

„Ne, musel jsem. Potřeboval jsem, abyste věděla, že jsem…“

„Co?“

„Že jsem tady. Kdykoli mě budete potřebovat.“

Položil ruku na branku a ona se na ni na chvilku zahleděla.

„No, to… to je dobře,“ řekla. „Jsem ráda, že to vím.“

Začala couvat zpátky po cestě.

„Já na to přijdu, kdo to profláknul,“ zavolal.

Obrátila se a zvedla ruku, jako by mávala na rozloučenou.

19

Pondělí 9. srpna

„Opustila? Co to…? Zbláznil jste se? Co jsem vám povídal?“ Lenny sevřel sluchátko s takovou silou, až pod jeho rukou zapraskalo. „Ellen Cusaková neopustila své dítě kvůli kariéře ani kvůli ničemu jinému – zapište si to za uši, pane Schradere –, protože prostě žádné dítě nemá. Rozumíte? Nebo vám to snad mám opakovat?“

Zvedl oči a uviděl, že do dveří nakukuje Sandra Reillyová. Příruční telefonní ústředna vzadu na jejím psacím stole málem chytla plamenem od té spousty blikajících světel: Davy novinářů se dožadovaly pravdivých informací o příběhu muže, který obtěžuje Ellen Cusakovou – příběhu, který se mu teď před očima měnil ve skandální příběh Ellen Cusakové, která opustila své dítě. Sandra na něj bezmocně gestikulovala. Na takové věci nebyla zvyklá.

„Vezmu si ho za chviličku,“ zakřičel Lenny tak, aby to ten muž čekající na lince mohl slyšet.

„Tak vy říkáte, že videokazeta s tím děvčátkem je falzifikát?“ ptal se dál Schrader a jeho hlas byl najednou plný nevinné zvídavosti, jako by se v tom pořád nemohl vyznat. „A ta fotografie taky. Je to tak?“

„Ano,“ odpověděl Lenny. ‚JNe. Já jen říkám…“

„Chcete říct, že Trhák ty obrázky zfalšoval?“

„Ne.“

„Tak kdo to byl? Kdo mohl mít zájem to udělat?“

„Poslyšte, poslyšte,“ Lenny se chytil za čelo a snažil se vymotat z té změti zdánlivé logiky a polopravd, ze změti, na které takoví novinářští pisálkové, jako je tenhle, budují své živobytí. „Já nevím, kde se ta fotka vzala. Já nevím, kdo je to děvčátko, co na ní je, stačí? A neví to ani Ellen Cusaková. Tohle je dílo nějakého psychopata, který ji obtěžuje. A to je celá pravda.“

Ale už když to říkal, věděl Lenny, že to tak není. Ten příběh o slídilovi už patří minulosti. Tenhle chlapík toho chce víc, chce něco novějšího, většího. A to budou chtít všichni. Nepřestanou rýpat, kombinovat a napadat – i kdyby to třeba mělo skončit v Oválné pracovně.

„Můžu si vyjasnit jednu věc?“ zeptal se Schrader. „Jak dlouho už jste Elleniným manažerem?“

„Velice dlouho,“ odpověděl Lenny, přitom si uvolnil kravatu a rozepnul poslední knoflíček u košile. „Už to bude šest let. Takže vím, o čem mluvím.“

„Dobrá. Ovšem… když uvážíme pravděpodobný věk toho dítěte, dokonce i když připustíme, že ta fotka je prakticky čerstvá, není možné, že se narodilo ještě předtím, než jste se objevil na scéně vy? Tomu děvčátku totiž dneska může být šest, sedm i osm let.“

Lenny nabral zhluboka dech. Teď už dostával opravdu vztek. Klidně by teď mohl praštit s telefonem, ale tušil, že by to toho pana Schradera nanejvýš potěšilo. A za pár dní by si mohl přečíst: Když jsme se manažera Ellen Cusakové Lennyho Mayota dotázali na možné rodiče dítěte, okamžitě zavěsil telefon.

„Dovolte mi, abych se zase na oplátku zeptal něco já vás,“ navrhl Lenny. „Kdybyste měl dítě, normální zdravé dítě, jako je to na tom videu, proč byste se zoufale pokoušel uspět u tří adopč-ních agentur? Chová se takhle někdo, kdo nestojí o to být rodičem?“

„Hmm.“ Schrader vydal zvuk, jako by právě ochutnal kapku zvlášť zajímavého burgundského. „O tom jsme už taky přemýšleli. Víte, mohlo by to být něco jako zastírací manévr.“

„Zastírací manévr. Jaký by to, prosím vás…?“

„Nebo možná pocit viny,“ dodal Schrader. „Možná, že o tom její manžel nic nevěděl. Jestli šlo o těhotenství nezletilé dívky, mohlo být dítě nabídnuto k adopci. Mohlo se to všechno odehrát, ještě než se objevila ve světle reflektorů. A potom, později, ji přepadly výčitky.“

„To je pěkná blbost,“ bylo všechno, co Lenny dokázal říct. „To je… Byla přece krasobruslařka, prokristapána.“

„Tohle se o tom povídá.“

„Vážně? A kdo o tom, prosím vás, tohle povídá?“

„Ale, pane Mayote, víte přece, jak to chodí. Souhlasím s vámi, že to zní trochu bizarně.“

Jako kdyby v tom byl nějaký problém, pomyslel si Lenny.

„Poslyšte, Ellen Cusaková si platí specialistu, aby toho člověka našel. To by přece…“

„Aby jí našel to dítě?“ nadhodil Schrader. „Ona někoho platí, aby to děvčátko našel?“

„Sakra, ne!“ Lenny vyskočil na nohy. „Ona mu platí za to, aby jí našel toho vetřelce! Toho chlapa, co jí všecky ty sračky poslal.“

„Ale není to vlastně totéž, pane Mayote? Najděte toho chlapa a najdete i tu holčičku, ne?“

Lenny nevěděl, co má odpovědět. Věděl jen, že se do toho zamotává čím dál víc. Potřeboval tu situaci zvládnout, než bude pozdě. To je přece součástí jeho práce.

„Dobrá, dobrá, Same… jste přece Sam, že ano?“

„Správně.“

Lenny si zase sedl a snažil se uklidnit.

„Budu s vámi mluvit na rovinu. Protože nechci, abyste ze sebe udělal blázna, chápete? A protože bych nerad, aby to mojí klientce přineslo ještě víc trápení než dosud.“

„Ovšem,“ prohlásil soucitně Schrader. „My přece nechceme nikoho trápit. Chceme jen celou tu historii objasnit. Já osobně jsem byl vždycky velkým fandou slečny Cusakové.“

‚Jistě, jistě, kdo by nebyl? Tak mi slibte, Same, že to, co vám povím, zůstane opravdu jen mezi námi. Slibujete?“

‚Jak si přejete, pane Mayote. Bude to mimo záznam.“

Lenny se opřel dozadu. Může tomu chlapovi věřit, nebo ne? Asi ne. Ale v tomto stadiu hry už to stejně nemá velký význam.

„Chcete vědět, proč jsem si jistý, že to není dítě Ellen Cusakové?“

„Uhm.“

„Protože náhodou vím, že Ellen Cusaková děti mít nemůže. Vyzkoušela všechny možné léčebné metody, všechny ty nepříjemnosti. Nebylo to nic platné. Je to smutné, ale je to fakt.“

Poprvé nastalo na druhém konci ticho. Panu Schraderovi momentálně došly otázky.

„To je, ehm… opravdu kruté,“ dokázal jen zahučet.

„To bych řekl,“ souhlasil Lenny. „Velice kruté. Tak teď už chápete, co se tady děje? Ten cvok se o tom nějak dozvěděl a teď ji tím mučí, předvádí jí, o co přišla. Já jsem četl ty jeho dopisy. To není člověk, který by to s ní myslel dobře, to mi věřte.“

Schrader hvízdl. Lenny zadoufal, že to na něj zapůsobilo.

„Opravdu morbidní záležitost, co?“

Ve dveřích se znovu objevila Sandra. Držela v ruce papír, na němž bylo velkými písmeny napsáno BARBARA CHRISTIANOVÁ – URGENTNÍ.

„Tak já už musím letět,“ řekl Lenny. „Necháte si tuhle věc, doufám, pro sebe?“

A než se mohl Schrader ještě na něco zeptat, položil telefon.

„Čeká?“

Sandra přitakala.

„Hned vám ji sem přepojím,“ řekla a spěchala ke svému stolu.

„Jo, díky, a… hm, Sandro?“

„Ano?“

„Zavřete, prosím vás, dveře.“ Sandra mu věnovala nervózní úsměv. Za okamžik zazvonil znovu telefon. „Barbaro?“

Stěží se ovládl, aby nešeptal.

„Lenny, ještě než mi utrhnete hlavu, za ten blázinec já neodpovídám.“

Znělo to překotně, vzrušeně, ale rozhodně ne omluvně.

„Že neodpo…? Já jsem zrovna… Máte vůbec ponětí, co tam všechno nakecali? Už dvě hodiny jsem pod palbou, a to ještě není ani devět.“

„Co vám na to mám říct? Zprávy se šíří strašně rychle.“

„Zprávy? Tohle přece mělo být…“ Nalehl na sluchátko. „Lidi s ní měli soucítit,“ zašeptal. „Mělo je to upoutat. A místo toho bude zítra tisk v celém státě vykřikovat, že Ellen Cusaková opustila své dítě.“

„Když se dostane do celostátního tisku, bude to jen prima. Lenny, právě tohle přece potřebujeme.“

„Zbláznila jste se? Máte ponětí, jak na to Ellen zareaguje? Vybuchne jako balistická střela.“

„Ale no tak, Lenny, vždyť je to jen příběh. Když to není pravda, nemusíte si s ničím lámat hlavu… a ona to přece pravda není, že ne?“

,fle, není. Proboha, Barbaro. Ta věc se nám děsně vymkla z rukou. Myslel jsem, že se soustředíte na toho Ledového muže. Tak jsme se dohodli.“

Lenny zaslechl cvaknutí zapalovače a pak dlouhý vdech. Jestli kouří, tak nemůže být ve své kanceláři. Zajímalo by ho, odkud vlastně volá.

„Předala jsem jim celý ten příběh tak, jak jste mi to řekl.“

„Tak kde teda sebrali všechny ty bláboly o někom z její minulosti? O tom, že je to její dítě?“

„Tak si to dali dohromady oni. Ostatně si myslím, že je to docela dobrý přístup. Takhle je to o moc zajímavější.“

Lenny zaskučel.

„Nemůžu tomu uvěřit. Nemůžu věřit, že to je… Barbaro, říkám vám, jestli někdo prohlásí, že…“

„Už jsem mluvila s Árgylem, Lenny.“ Lenny strnul. „Cože jste?“

„Eva Kaufmanová mi dneska volala v šest hodin ráno. Tak byla nedočkavá.“

„Oni chtějí tu knihu?“ Christianová se zasmála.

„Ale jistě. Normální knihu v tvrdých deskách. Barevné fotky. S celou parádou. Na ty paperbacky u pokladen můžete klidně zapomenout.“

„Jen proto, že…?“

„Já s odpovědí ještě několik dní počkám. Mezitím pošlu přepracované nabídky několika dalším nakladatelstvím. Uvidím, jestli z toho nevytlučem aukci. Půjdem s cenou nahoru, to nám zaručí publicitu. Proto vám taky volám, Lenny. Chtěla jsem se ujistit, že vás to taky potěší. Myslím, kdybychom to dali jinému nakladatelství.“

Lenny se nenechal opít rohlíkem. Věděl, že to s tou knihou provede po svém, ať on řekne cokoli, třeba i bez autorizace. Tenhle telefonát byl jen zdvořilostní manévr, aby si ho udržela na své straně.

„Ale jistě, to víte, že ano. Ale upozorňuju vás, jestli Ellen přijde na to, že…“

„Nepřijde. Dokonce ani produkční Trháku neví, kde se ta kazeta vzala. Nikdy se to nedozví.“

Lenny zavrtěl hlavou. Pořád se nemohl zbavit pocitu, že provedl lumpárnu.

„Stejně si myslím, že tu knihu nebude chtít dělat. Zvlášť po tomhle všem.“

Slyšel, jak si Christianová dala dlouhého šluka z cigarety. Div že nepocítil i závan mentolu.

„Ta kniha jí dává šanci uvést všechno na pravou mim. To si musí uvědomit. Všechno, co se po ní bude chtít, je upřímnost. Proč tedy takového strachu?“

Lenny polkl. Doufal jen, že ohledně té kazety mluvila pravdu. Už teď měl pocit, že si ji měl přece jen nechat pro sebe.

„Já nevím, Barbaro. Já fakt nevím.“

Teď už na něj Christianová spustila tvrdě:

„Jděte do háje, Lenny. Ellen tohle potřebuje. Měla by vám být vděčná.“ 20

Golding zavolal Lennymu Mayotovi hned v pondělí ráno, pak počkal do oběda a volal znovu. Chtěl s Lennym mluvit ještě dřív než Ellen, chtěl předejít eventuálním stížnostem na svou neohlášenou nedělní návštěvu a chtěl také, aby bylo naprosto jasné, že s únikem té nahrávky nemá nic společného. Ale Lennyho linka byla neustále obsazená. Nakonec mu musel v pondělí večer nechat vzkaz na záznamníku. Lenny mu zavolal až v úterý odpoledne.

„Omlouvám se, Pete, ale tady byl hotový blázinec. Předpokládám, že jste viděl ty výtvory v tisku, ne?“ Řada novin totiž uveřejnila podstatnou část z toho, co Trhák o záhadném dítěti Cusakové odvysílal. „Reportéři si tady podávali dveře.“

Lennyho hlas zněl povzneseně, ale nervózně, jako hlas dítěte, které dostalo k narozeninám hada.

„To je v pořádku, Lenny. Jen jsem chtěl, aby bylo jasné, že s únikem té kazety nemám absolutně nic společného.“

Lenny se zachechtal.

„Řeknu vám to na rovinu, Pete: Na chvilku jsem o něčem takovém uvažoval. Ale pak jsem si představil… zkrátka, do hajzlu. Ellen tvrdí, že si myslíte, že jim tu kazetu možná dodal sám ten šmírák.“

Takže Ellen už s ním o tom nedělním večeru zřejmě mluvila. Golding doufal, že její kritika nebyla příliš zničující.

„Udělat to mohlo jen pár lidí,“ poznamenal. „Kdo všechno měl vlastně kopii? Vy, já a ten prevít. No ne?“

Lenny do telefonu vzdychl. Bylo jasné, že ho trápí jiné věci.

„Tahle situace je úplně šílená,“ postěžoval si.

„Spusťte.“

„Dostáváme dopisy. Do Trháku došly tuny dopisů a oni to posílají mně.“

„To je od nich opravdu milé.“

„Co naplat, je to celostátní televize. Má velkou sledovanost. Říkali mi, že je úplně normální, že jim napíše i pár cvoků.“

„Cvoků?“

„Jo. Mezi těmi, co všechny ty dopisy píšou, zdaleka nejsou jen samí fanoušci Ellen Cusakové.“

„Co tím chcete říct?“

Golding zavřel oči, přesně tušil, co uslyší.

„No… víte, je mezi nimi spousta sprostých dopisů.“

„Skvělý. Opravdu skvělý. To je přesně to, co právě teď Ellen potřebuje.“

„Máte pravdu. Taky jsem jí o tom nic neřekl. Myslím, že je to tak lepší.“

Golding si pomyslel, že osoba, jíž se vyhrožuje, je jako vždycky tou poslední, která se o tom dozví. Usoudil, že nejvhodnější by bylo, aby mu Lenny ty nejurážlivější dopisy poslal, pro případ, že by nutkání psát pocítil i Ledový muž.

„To se nikdy neví,“ řekl Golding. „Třeba už není tak opatrný a něco mu uklouzne.“

Dopisy došly v krabici v úterý pozdě odpoledne a další ještě ve středu ráno.

Ve středu odpoledne měl Golding pro Romera další zajímavou kolekci pod titulem „Nenávist“. Z toho materiálu prosakoval smutek a zoufalství pustých životů a zdrogovaných nálad. Jako vždycky se objevila spousta prozíravých vševědů. Nějaký člověk z Wisconsinu, který se podepsal jako „Šéf, prohlašoval, že vždycky věděl, že ta „děvka Cusaková“ je kurva a podvodnice. Nějaká trestankyně poslala z vězení dopis, v němž psala, že zastřelila tu mrchu sociální pracovnici, když jí chtěla odvést její holčičky, a že každá ženská, která opustí své dítě, zasluhuje, aby byla zaživa upálená. Podepsala se tiskacími písmeny DOLORES a z obou O udělala zamilovaná srdíčka. V post scriptu, které naškrábala až na samý okraj dopisu – Romerovi se to bude určitě líbit –, sdělovala, že ví, kde se na to dá koupit benzin. Trhák zkrátka napíchl žílu všeho nezdravého svinstva, která probíhá celou zemí.

Ale od Ledového muže tam nebylo nic. Když došel až na konec té hromady, zjistil Golding, že je zklamaný. Pokud totiž na této frontě nenastane žádný nový vývoj, pokud se neobjeví další telefonáty nebo balíčky s překvapením od toho vetřelce, on sám už nemá žádný důvod udržovat s Ellen kontakt. Žádný šmírák rovná se žádná Ellen.

Ale pak se přece jen objevilo světélko. Ve středu odpoledne mu zavolala Šandy Richterová a její hlas zněl zkroušeně. Po všem tom lehkovážném brebentění v ateliéru si prý přece jen vzpomněla, že se při natáčení reklamy pro Forda něco přihodilo.

Golding sáhl po zápisníku. „Poslouchám.“

„Šlo o takového divného člověka, jmenuje se Jeffrey Grossman a je kulisák. Dostal padáka kvůli stížnostem na nevhodné chování.“

„Co se tím myslí?“

„Tím nevhodným chováním? To já vám přesně neřeknu. Ale určitě to mělo něco společného s Ellen Cusakovou, a právě proto vám volám. Zřejmě se poflakoval kolem jejího karavanu a něco tam vyváděl.“

„Poflakoval? To se mi nezdá tak hrozné.“

„No jo, dobrá, asi v tom bylo něco víc. Jinak by asi netrvali na tom, že musí odejít.“

Golding se zamračil. Když se Ellen vyptával, jestli se při natáčení vyskytly nějaké trable, řekla, že ne.

„A kdo si vlastně stěžoval, Cusaková?“ zeptal se.

„Já nevím. Jak jsem vám už říkala, tohle byste si měl ověřit u lidí z Alameda Security. Ti do toho museli být zapojení. Jestli chcete, můžu vám to tam zařídit.“

Projížděl Boulevard Santa Monica na východ od 101. ulice. Byl rád, že může uniknout od svého stolu a od dopisů plných nená

visti, ale i když měl staženou střechu u auta, nedokázal setřást pocit, který ho znepokojoval, pocit, že Ellen před ním něco tají a že je to něco, co by měl vědět. Neměl pro to na ni zlost, spíš se strachoval – kvůli ní. Přál si, aby mu natolik důvěřovala, že by mu prozradila, co se prokrista děje. Věděl, že když jí dopřeje dost času, nakonec mu to řekne. Úplně to už cítil ve vzduchu, jak tam stáli na kraji příjezdové cesty k jejímu domu. Podívala se na něj nějak jinak, jako by ho vnímala jako osobnost, a nejen jako najatou sílu. Něco se tam událo, něco, co je přeneslo na úplně jinou úroveň porozumění.

Alameda Security zaujímala několik kanceláří na konci řady prefabrikovaných baráků, natřených na stejnou barvu jako veliké budovy ateliérů. Zavedli ho do místnosti s televizními monitory, které pokrývaly obrazem celé prostranství. Kyselý pach, typický pro muže v uniformě, mu připomněl všechny bezpečnostní firmy, se kterými měl v životě co dělat.

Joe Walsh, s nímž mu Richterová sjednala schůzku, byl, jak se ukázalo, policajt jako poleno. Měl podbradek, vyholenou hlavu a svou černou uniformu střihu Mussolini nosil se zjevnou hrdostí. Zašli do jeho kanceláře. Chvíli tlachali o tom, jaká je Šandy Richterová fajnová kočka, a o tom, jak klidná dáma je Ellen Cusaková, a po celou tu dobu Walsh nespustil z Goldinga svá tvrdá modrá očka.

„A jak se má Tom Reynolds?“ zeptal se, když se usadil za svým stolem. „Ještě není milionář?“

Bylo jasné, že jakmile Walsh položil telefon od Richterové, vyřídil si pár soukromých rozhovorů, jen aby si ujasnil, s kým bude mít tu čest.

Golding pokrčil rameny. „Jo, myslím, že už na tom pracuje.“

„S Tomem jsme se znali, ještě než založil tu svou Jednotku. Víte o tom? No jo. Sloužil jsem u policie pětadvacet let, než jsem zakotvil tady.“ Mávl odevzdaně rukama nad vším tím inventářem od kartoték, diplomů až po klubovní vlajku losangeleské policie a plnou stěnu podepsaných fotografií, na nichž si potřásal rukou s některými hvězdami, které tak proslavily Alameda Studios. Zřejmě byl pořád ještě celý vyjevený z toho, že je zodpovědný za bezpečnost takových hvězd, jako je Harrison

Ford nebo Clint Eastwood. Ten odkaz na losangeleskou policii měl posloužit jen pro případ, že by ho Golding nebral dost vážně.

„To musí být paráda poplácávat se po ramenou se všemi těmi zazobanci a hvězdami,“ poznamenal Golding a doufal, že to zní upřímně.

Walsh pokrčil rameny.

„Ale jó. I když musím přiznat, že se mi stejská po nějaký pořádný akci.“ Střelil po Goldingovi pohledem. „Ale o tom vy asi víte svoje.“

Konečně se Golding setkal s mužem zákona, který se opanoval a nevytáhl na světlo střelbu na Arthura McGinleyho. Pokrčil tedy jenom rameny a uvažoval, jak se pohnout z místa.

„Jak jsem slyšel, tak vy jste tu nedávno takovou malou akci měl. Šandy se zmínila, že jste si musel došlápnout na někoho ze štábu Fordovy reklamy.“

„Aha, no jo. No, to nestálo za řeč.“

„Byl bych vám moc vděčný, kdybyste mi mohl povědět, jak se to všechno přesně zběhlo.“

Walsh si položil ruce na opěradla židle a trochu se po vy táhl.

„Než se do toho ale pustíme, tak byste mi snad mohl…?“ Gestem pravé ruky naznačil: Tak to pěkně koukej vybalit.

„No, Šandy už vám asi vysvětlila, že naše firma byla najatá, aby vyřešila určité problémy, které měla v poslední době Ellen Cusaková s…“

„S nějakým otravou? Ten chlap se jí vloupal do domu, ne?“

Dveře se otevřely, a když se Walsh otočil, spatřil usměvavého, čerstvě vyholeného růžolícího chlapíka. V každé ruce držel plechovku s limonádou.

„Měli by pánové zájem?“

Walsh si vzal pepsi.

„A co vy, Pete?“

„Ne, děkuju,“ řekl Golding.

„Jo, a Hale,“ požádal ho Walsh, „buďte tak laskav a řekněte Hughiemu, aby sem zaskočil, jo?“

„Jistě.“

Upřeně se na Goldinga podíval a pak zavřel dveře.

„Takže vy si myslíte, že ten chlap by moh být náš Grossman?“ zeptal se Walsh a otevřel si víčko plechovky. „Ono je to trochu složitější.“

„No tak do toho… poslouchám.“ Chtěl slyšet celý příběh.

„Vzhledem ke svému zaměstnání asi víte, jak to chodí, pane Walshi.“

„Joe, prosím.“

„Jistě, Joe. No tak paní Cusaková byla už dlouhou dobu terčem nežádoucího zájmu. To už se táhne řadu let. V poslední době, přesně řečeno po té Fordově reklamě, začala dostávat sprosté a výhrůžné dopisy od někoho, kdo se podepisuje Ledový muž. Kvůli němu já tady dneska vlastně jsem. Jestli je ten Ledový muž taky tím vetřelcem, o kterém každý mluví, to je druhá věc.“

Walsh se usmál a pomalu upíjel ze své plechovky.

„Musím se přiznat, že našeho Grossmana si jako experta na vloupání dovedu představit jen stěží.“

, Jo, a proč?“

, Je to typ chlapa, který za sebou vždycky nechá nějakou stopu. Víte, co myslím? Prostě čuně. Navíc váží skoro metrák. Ten by se těžko protahoval ventilačkou.“

„Šandy Richterová se mi zmínila, že mu z té Fordovy reklamy dali padáka.“

„No, to je pravda, dali.“

Golding přikývl a čekal, že se dozví víc.

„Jeden z mých lidí ho přistihl, jak si ho honil v karavanu slečny Cusakové.“ Walsh chvíli čekal na Goldingovu reakci a pak pokračoval: „Naštěstí tam paní Cusaková zrovna nebyla. Ale vešla tam maskérka a uviděla, jak to čuně strká pracky do jednoho z těch třpytivých trikotů, který ona nosí. Grossman zřejmě nějaký vytáhl z koše na špinavé prádlo a prostě nemohl odolat jeho vůni.“

Na dveře zase někdo zaklepal a vešel další strážný v uniformě.

„Tohleto je ten člověk, co ho tam našel,“ představil ho Walsh. „Hughie, tohle je Pete Golding. Jde po té věci s Jeffem Grossmanem. Vypadá to, že zas vyvádí nějaký lumpárny.“

Potřásli si rukama. Strážný měl krátké tmavé vlasy a hluboko posazené oči.

„Jaký lumpárny?“

„Sprostý dopisy,“ odpověděl Walsh, než mohl Golding cokoli říct. „Paní Cusakové. Píše, že jí rozřeže obličej. A všechny možný výhrůžky.“

„Neblbni.“

„Možná že se jí taky vloupal do domu.“

Strážný dlouze hvízdl a pak si Goldinga prohlédl od hlavy k patě. „Vy jste policajt?“

„Pete pracuje pro paní Cusakovou. A ty mu teď, Hughie, řekni, co jsi viděl v tom karavanu.“

„V karavanu paní Cusakový? Aha. No, byl jsem zrovna venku, když slyším, jak někdo ječí. To byla ta maskérka.“

„Nějaká Carol Hersheyová,“ podotkl Walsh.

„Hm, jo. Tak jsem vlez dovnitř a Grossman se tam… jako…“ podíval se po šéfovi, jako by hledal vhodný výraz. „Zkrátka se tam předváděl. Měl vytahaný všechny šaty paní Cusakový. Tak jsem mu řek, aby koukal vypadnout, a von začal bejt sprostej.“

„Napadl vás?“ zeptal se Golding.

Strážný přešlápl z nohy na nohu.

„Spíš to byla jen taková tahanice. Řek jsem o tom tadyhle panu Walshovi.“ Pokrčil rameny. „To bylo všechno.“

„Řekl jste o tom taky paní Cusakové?“

„Hm. Totiž, ona se to stejně dozvěděla. Od tý Carol Hershe-yový.“

„Rozrušilo ji to?“

Strážný pomalu přikývl.

„Paní Cusakovou? Myslím, že jo. Takový věci člověk ve studiu nečeká.“

„To bych řek,“ pravil Walsh. „Já jsem tady tomu chlapovi chvíli domlouval, dokud se neuklidnil, a pak jsme ho zavedli k jeho autu.“ Usmál se. „Pěkně se nám to poskládalo, co? Pojďte vedle, najdu vám, co tam o tom pacholkovi mám. Hughie, děkujem.“

Zašli vedle, kde Hal a dva další strážní mlčenlivě popíjeli limonádu. Walsh vytáhl složku a vybral z ní kopii stížnosti.

„Žádný oficiální vyšetřování nebylo. Carol Hersheyová, ta maskérka, prohlásila, že na to nemá čas. Já jsem ale napsal zprávu agentuře toho chlapa a druhou jeho odborům.“

Všichni strážní si teď Goldinga prohlíželi. Poznal na nich, že uvažují, jaké to asi je někoho zastřelit.

Temple byla postranní ulice vycházející z Marr mezi Venice Boulevard a mezi Yacht Clubem Del Ray. Když tam Golding dojel a zaparkoval, slunce už skoro zapadalo. Ulice měla jakousi evropskou malebnost, ale jinak byla typická pro Los Angeles; kdesi cinkala větrná zvonkohra a bylo tu cítit smažené jídlo. Grossman bydlel v přízemí zadaptovaného domku se zděným průčelím. Golding tam dlouhou dobu seděl, prohlížel si oloupaný nátěr a zaplevelené okolí a rozhodoval se, co má dělat. Jeden z mnoha Reynoldsových kontaktů na radnici ho informoval, že Jeffrey Taylor Grossman má od roku devadesát dva ve svém rejstříku přestupků řízení auta v podnapilém stavu, přechovávání zakázané látky a dvě obžaloby pro neslušné obnažování. Dostal také faxem fotografii z jeho řidičského průkazu. Grossman je deva-desátikilový mrňavý vejtaha s našpulenou pusou a nevinnýma očkama – takový ten typ mamlase, se kterým měl Golding co dělat každou chvíli. Za normálních okolností už by byl dávno na druhé straně ulice a bušil do dveří, ale za normálních okolností nebyl obvykle žádný problém prokázat spojitost mezi subjektem a obviněním. Jenže dokud nesežene spolehlivé vzorky rukopisu, nebude mít nic, co by Grossmana spojovalo s dopisy, vloupáním ani s nahrávkou té holčičky. Kdyby teď zaklepal na dveře a zeptal se toho chlápka, jestli náhodou není Ledový muž, nevedlo by to absolutně k ničemu. Grossman by mu nejspíš doporučil, ať si trhne nohou, a on by se zase nejspíš cítil povinen dát mu jednu do zubů. Jedinou naději na úspěch slibovalo, kdyby se mohl nějak dostat do domu. Kdyby se tam mohl trochu porozhlédnout, všimnout si, jestli tam není něco konkrétního, co by Grossmana spojovalo s Ellen, pak by snad na toho člověka mohl trochu přitlačit. Kéž by měl ten padělaný policejní odznak, který sebral Raymondu Lubettovi. S policejní plackou by měl přece jen o něco větší šanci dostat se přes práh. Už uvažoval, že se pro ni rozjede domů, když toho chlapa spatřil, jak se vleče přes ulici s taškou plnou nákupu.

Měl na sobě černé džínsy a pocintané bílé triko, které se mu vydouvalo přes břicho. Golding se pro kontrolu podíval na fot-i a pak vystoupil z auta, právě když Grossman docházel ke dve –

„Pan Grossman?“

Dveře byly otevřené, klíč v zámku. Trvalo mu dlouhou chvíli, ež se otočil. „Moje jméno je Pete Golding.“

Grossman si dlouhými žlutými nehty sáhl na břicho, očivid-ě bez zájmu. Golding se k němu trochu naklonil, aby mu viděl o obličeje..Tane Grossmane, slyšíte mě?“

„Jo, slyším vás docela dobře.“

„Chtěl jsem vám položit pár otázek.“

„Vy jste policajt?“

Golding se usmál. „Proč? Vy jste snad něco provedl?“ Grossman se nepohnul. Z chodby se linul zápach odpadků spreje proti hmyzu, ale bylo tam příliš šero, než aby bylo něco idět. Golding věděl, že jestli to celé nemá skončit fiaskem, musí e tomu člověku dostat na tělo. „Vyšetřuju případ neslušného obnažování,“ řekl. Grossman prudce trhl hlavou. „Já nevim, vo čem to mluvíte.“

„Ale víte. Právě jedu z ateliérů Alameda a mluvil jsem se slečnou Carol Hersheyovou. Ještě pořád je v šoku.“

Grossman celý zrudl. „Copak jsem… copak jsem za to už nezaplatil dost?“ Třásl se po celém těle..Jakpak to, pane Grossmane?“

Grossman si odhodil vlasy z čela a s mumláním vešel do omu. Ve dveřích se obrátil. „Ty hajzlové zavolali do mýho odbo-rovýho svazu. Odebrali mi kartu. Tak jak já mám teďka podle vás pracovat?“

Golding se zašklebil. „A co jste čekal, Jeffreyi? Producírujete se tam polonahej, vyvádíte čuňárny s jejím…“

‚JÁ JSEM NIKDE NEBYL POLONAHEJ!“ vyrazil ze sebe Grossman. „Já jsem… Já jsem jen…“ Snažil se ovládnout a po

padal se za prsa. Pak přivřel oči. „To ta děvka Cusaková, že jo? Ta za tím vším stojí.“ Pohlédl na Goldinga a pokýval hlavou. „Hersheyová je frajerka. Ta věděla, že jsem ji nechtěl vyděsit. To ta mrcha Cusaková. Ta svině mě chce zničit.“

Golding se pokusil postoupit dál, ale Grossman mu přirazil dveře před nosem. Chvíli se přetlačovali každý z jedné strany tenké desky, ale Grossman vážil víc. Dorazil dveře a zamkl.

Golding stál chvíli v plevelu jako omráčený. Slyšel, jak Grossman na druhé straně dveří popadá dech. Pak začal vzlykat.

„Dejte si na mě pozor,“ hekal. „Varuju vás, držte se ode mě zpátky. Ještě jednou si sem zkuste přijít, a já vám ustřelím ten váš prokletej ksicht!“

21

Čtvrtek 12. srpna

Ellen vytáhla z police v komoře svou sportovní kabelu a zanesla si ji do kuchyně. Když tam dala převlečení a vysoké boty, byla taška nacpaná. Nebyla si jistá, jestli se hodí vzít Tininým rodičům láhev vína. Bylo to Chateau la Nerthe ’92, které tu zbylo jako památka na Dougovo období nákupů vína, když se nadchl pro spekulace v některé ze svých restaurací. S Tmou se měly sejít v osm na stadionu a po tréninku se měly vydat k jejím rodičům na večeři. Docela se na to těšila, ale zároveň z toho měla trochu obavy. Jen aby to Tuckerovi nebrali moc oficiálně. Přála si prožít příjemný, uvolněný večer. Kromě toho byla zvědavá, z jakého rodinného prostředí vzešla taková sportovkyně, jako je Tina. Nacpala láhev do tašky a stěží se jí podařilo zatáhnout zip.

Už byla mezi dveřmi, když zazvonil telefon. Byla to Tina.

„Ahoj!“ Ellen postavila tašku na zem. „Právě se chystám vyrazit na stadion.“

„Och,“ vzdychla stísněně Tina.

„Copak, stalo se něco?“

„Já dneska nemůžu přijít.“

„Ach… no dobrá. A proč?“

„Mamka… mamka říká, že bych měla zůstat doma a udělat si úkoly.“

„Vážně? Já myslela, že to všechno zvládáš.“

„To zvládám, ale… totiž.“

„Takže večeře se…“

„Nekoná,“ dořekla Tina sklesle.

A vtom to Ellen došlo. Tinini rodiče viděli ten pořad v Trháku nebo se o něm doslechli, a teď si nepřejí, aby jejich dcera byla do něčeho takového namočená.

„Tak já se někdy ozvu,“ řekla Tma. Znělo to, jako kdyby měla slzy na krajíčku. Nejdřív jí Ellen přišlo líto, ale pak dostala vztek. Tohle všechno rozhodli její rodiče, ale neměli odvahu jí to říct sami.

„Tino?“

Jo.“

„Mohla bych mluvit s maminkou?“

„Ach.“ To Tinu zřejmě zaskočilo. Tohle asi neměla ve své roli napsáno. „Počkejte moment.“ Zaslechla tlumené hlasy a pak se zase ozvala Tina. „Bohužel, Ellen. Ono to… nejde.“

„Co se děje? Ona není doma?“

„Hm…“ Lhát jí Tina nedokázala. Její matka tam je, ale nechce přijít k telefonu. Ellen zaslechla, jak Tina popotáhla. „Je mi to líto,“ řekla.

Ellen stiskla sluchátko.

„Tino?“

Jo.“

„Mnoho štěstí, zlato.“ Položila telefon a opřela se zády o stěnu. Právě ukládala víno zpátky do police, když telefon zazvonil znovu.

Tentokrát to byl Lenny, celý rozrušený, téměř euforický. „Hádejte, co je nového,“ řekl. „Pete Golding vystopoval Ledového muže.“

Přišel asi za půl hodiny, stále ještě celý bez sebe.

„Věřila byste tomu?“ řekl. „Zatracenej kulisák.“

Ellen, usazená v koutku pohovky, ho pozorovala, jak rázuje před francouzským oknem sem a tam a přitom chřestí ledovými kostičkami ve vyprázdněné sklenici. Venku v zahradě svítily lampy a vykreslovaly siluety korun stromů. Jak vánek z oceánu pohupoval větvemi, míhaly se dole po zemi stíny.

„Ten chlapík má rejstřík delší než ruka. Je až k neuvěření, že to vydržel takhle dlouho. Řeknu vám, toho bych si nepustil ani na záchod.“

Na okamžik přestal pochodovat a rozhlédl se kolem, přičemž teprve teď zjistil, že je Ellen oblečená na trénink. Usmál se. „Tak jak to pokračuje s Tinou Tuckerovou? Vyhraje juniory?“ Ellen pokrčila rameny. „Vypadá to, že naše spolupráce končí.“

„Cože?“

„Volala mi, zrovna než jste přišel. Měly jsme jít po tréninku k nim domů, ale… zkrátka, musela zůstat doma a psát úkoly.“

Lenny nevěděl, co na to říct. Pochopil, co Ellen v duchu prožívá.

„Páni… no, to je teda divný. Na druhou stranu, ony se ty děti taky někdy musí učit, že? Třeba jí hrozí špatné známky.“

„Kdepak, ta se učí moc dobře,“ namítla Ellen. „Tvrdila to i její matka. Nechte toho, Lenny, víte dobře, že to není ten pravý důvod.“

Lenny chmurně přikývl, pak šel a sedl si taky na pohovku.

„Ellen, zlato, jasné je, že ten pravý důvod je Ledový muž. O to tady jde. Ale vy si s tím už nemusíte dělat starosti. Říkal jsem vám, že si s tím Pete Golding poradí, a taky že si poradil. Je po všem, Ellen, ujišťuju vás. Zahnali jsme toho sprosťáka do kouta. Jen ať si něco zkusí, ručím vám za to, že toho bude litovat.“

„Jak si můžete být tak jistý, že je to on? Já mám dojem, že jsem s tím člověkem v životě nepromluvila ani slovo.“

„Je to on, věřte tomu. On je přesvědčený, že ho chcete zničit. Sám to Peteovi řekl, hned to z něj vypadlo. Myslí si, že jste ho nechala vyhodit z práce.“

„Ale to je nesmysl.“

„Jistě, ale takhle je to vždycky. Nějakej chlap usoudí, že jste mu zabrala jeho parkovací místo, a o šest měsíců později se vám pokusí podpálit barák. Měla byste slyšet ty historky, co vypráví Tom Reynolds. To, co se vám nebo mně zdá triviální, může mít pro někoho, kdo má křehké ego, ohromný význam. A navíc ten Grossman řádil ve vašem karavanu. Proč byste ho neměla nechat vyrazit?“

„A co na to říká Golding?“ Lenny zaváhal.

„Myslí… no, myslí si, že to asi bude náš člověk. Teď se snaží sehnat od Grossmanovy agentury ukázky jeho písma. Jestli se budou shodovat s tím písmem z dopisů, budeme mít dost důkazů a soud může vydat rozhodnutí o omezení přístupu. A když se přiblíží na míň než sto metrů, můžou ho sbalit za pohrdání soudem.“

Ellen se přes Lennyho zadívala do zahrady. Vítr mírně kýval otevřenými okenicemi a slabý průvan rozechvíval závěsy. Uznávala, že teď by se měla cítit bezpečnější, ale necítila se tak. Od chvíle, kdy se objevil ten pořad v Trháku, měla pocit, že je v obležení a ohrožení ze všech stran. Do domu přece jen proniklo několik nenávistných dopisů. Úhledné, strojem psané řádky od ženy z Wichity v Kansasu, která sama o sobě mluvila jako o ‚jalové“. Ellen prý není nic lepšího než kurva. Jiný dopis přišel v navoněné, květinkami orámované obálce odněkud ze Salt Lake City a začínal Drahá děvko. Ve třetím nebylo nic jiného než fotka, vytržená z krasobruslařského časopisu, a na ní Ellen na vrcholu skoku. Pisatel nakreslil na led pod ní kuličkovým perem dýku hrotem vzhůru, aby se na ni napíchla. Do papíru byla zuřivě vyryta linie jejího přirození a klikaté čáry po stehnech měly zřejmě představovat krev. Na rukojeti dýky stálo slovo ZHYŇ. A jako vrchol všeho si teď paní Tuckerová nepřeje, aby se její dcera k Ellen přiblížila. Jako by okolo ní byli samí nepřátelé. Ledový muž byl jedním z nich.

Vstala a šla si ještě nalít sklenici. S překvapením zjistila, že láhev je skoro prázdná. A přitom ji otevřela teprve při obědě. Shledala, že to pomáhá, ten hřejivý pocit v žaludku, ten mlhavý závoj, který jí pomalu zahaluje smysly. Je to zas něco jiného než prozac.

Pozvedla láhev a naznačila Lennymu, že mu znova nalije. „Mně ne,“ usmál se trochu ztuha. „Musím řídit.“ Když si nalévala do půlky sklenice, cítila, že ji pozoruje. Upila a obrátila se.

„Ale co ta holčička, Lenny? Kdo je ta holčička?“

Zarámovaná fotografie se vrátila z laboratoře v plastikovém sáčku s uzávěrem, označeném pořadovým číslem a datem jako každý jiný policejní důkazní materiál. Golding ji hodil na stůl a usedl v prázdné kanceláři, díval se na ni a snažil se ji nějak přiřadit k tomu, co zjistil. Jeff Grossman se zaplete do konfliktu s Ellen Cusakovou – nebo si představuje, že se zapletl – a pár týdnů nato nějak získá tu fotku a potom videokazetu s dítětem, které jí je natolik podobné, že to může leckoho zmást. Jak k tomu mohlo dojít? Podle údajů, které měla agentura King Taylor Simon, je Grossman svobodný a žádné vlastní děti nemá. Zajímal se o Cusakovou už v dobách před natáčením Fordovy reklamy? Dělal si snad doma sbírku takových obrázků právě proto, že se tak podobaly Cusakové? Golding si znovu vyslechl nahraný vzkaz. Hlas z telefonu mu nezněl jako Grossmanův. Ale to není tak důležité. Jedna věc je mluvit do záznamníku, když se na to člověk připraví a nikdo mu neodpovídá, a jiná věc je, když vás na prahu přepadne úplně neznámý člověk a začne vás hrubě osočovat. Možná že Grossman sledoval Ellen celé roky a do Fordovy reklamy se dokázal vmanévrovat právě proto, že věděl, že ona tam bude účinkovat. V hlavě mu vířily v kruzích nejrůznější možnosti, vždycky se na chvilku propojily a pak se od sebe zase odtrhly, ale nikdy se neseřadily do vzorce, který by mu něco řekl nebo vypadal věrohodně.

Napil se vlažné kávy. Věděl, že by měl jít domů, něco si uvařit a dívat se na televizi. Věděl, že by teď měl od celé věci získat odstup. Ale nějak se k tomu nedokázal přimět. Nejradši by se sebral a jel k jejímu domu, tam by si to snad všechno mohl utřídit. Ale takhle tomu bylo i s Maddy. Od toho bodu se to začalo zvrtávat. Nesmí připustit, aby se to stalo znovu. Kdyby ho potřebovala, může přece zavolat. Stejně by rád věděl, co teď asi dělá, jak se cítí.

Zavřel oči a snažil se vypudit z hlavy všechno kromě okolní zvukové kulisy Century City, sestávající z neustálého pohybu vzduchu o kontrolované teplotě, z ruchu dopravy, ze vzdáleného houkání sirén. Představil si sám sebe v Ellenině zahradě, jak čeká, jestli se na světle žlutých závěsech neobjeví její stín. Viděl čtverec čerstvě vykopané hlíny u domku při bazénu. Slyšel, jak sousedův pes štěká, protože cítí vetřelce. Žena v zemi zřejmě stále ještě není identifikovaná. Jinak by se o tom určitě psalo v novinách. Takže to už byly dvě osoby – dvě osoby v životě Ellen Cusakové, které neměly ani jméno, ani rodinu, která by se po nich sháněla, ani minulost. Dva nezvaní hosté.

Tom Reynolds vyšel ze své kanceláře a oblékal si sako.

„Vy jste tu ještě?“ podivil se.

Golding se narovnal.

„Čekám jen na ty vzorky písma. Šandy Richterová mi slíbila, že je pošle.“

„Aha, dobře.“

Reynolds přejel očima po Goldingově stole, jako kdyby tak docela nevěřil, že mu říká čistou pravdu.

„Zavolal jsem kvůli vám do města jistému grafologovi jménem Hansen, kterého jsme obvykle na takové případy využívali. Doktor Carl Hansen. Teď zrovna někde podává znalecký posudek, ale jistě nám pomůže.“ Reynolds se odmlčel. „Však ono to nijak nepospíchá, ne?“

Golding pokrčil rameny.

„Asi ne… jen jsem na to sám zvědavý.“

„Ehm. Jo. Vy, é… máte dojem, že ten chlap Grossman je opravdu nebezpečný? Myslíte, že by si mohl něco zkusit?“

Golding nasál vzduch mezi zuby. V Reynoldsově chování bylo něco, co se mu nelíbilo. Nebyla to jenom skepse. Spíš to vypadalo, že má něco na srdci, ale není si jistý, jestli nastal ten pravý čas, aby to řekl.

„Já nevím. Není to zrovna typ člověka, kterého byste nazval spořádaným občanem, ale… když to vezmu kolem a kolem, tak bych řekl, že ne.“

Reynolds se usmál. Nic mu nemohlo způsobit větší potěšení, než když se ukázalo, že měl pravdu.

„Vždyť jsem to říkal pořád, většina těchhle chlapů, co si libu-jou v psaní sprostých dopisů, má jen velkou hubu a skutek utek. Občas si musí vypustit trochu páry, ale to je asi tak všechno, nač se zmůžou.“

„To je pravda, to jste říkal. Jenže tenhleten se jí dostal až do domu.“

Reynoldsův úsměv se vypařil. Popotáhl si manžety a obrátil se k odchodu.

„To tvrdí ona, Pete. To tvrdí ona.“

Řetěz lodních luceren, zavěšených před rybím restaurantem Starý Neptun, vrhal na ulici mlhavě bílá světla. Ve vzduchu se vznášela reprodukovaná hudba a tlumené útržky hovoru. Páreček držící se za ruce, dívka v džínách s dlouhými hnědými vlasy a mladík samá řeč a vtípek. Zastaví se, opřou se o nejbližší auto, ona se natáhne, aby ho políbila, a přitom jí v pase vykoukne odhalená kůže.

Pozoruje je přes přední sklo, pozoruje, jak dívka vsouvá jazyk do mládencových úst a oběma rukama si přidržuje jeho obličej. Sleduje vlnění jejich těl a zároveň vnímá neonové odlesky, které vytvářejí na kapotě jeho auta vzoreček, záchvěvy rokenrolu a blues a tlumených hlasů, jemné pulzování hodin na palubní desce. Cítí, že se stále víc přibližuje k ní, ke své Jeleně, a že brzy jediným rozhodným krokem vstoupí do světa, kde budou jen oni dva a nikdo jiný.

Hlučně za sebou zaklapne dveře, čímž páreček překvapí.

„Pardon, kapitáne,“ zažertuje dívka a zakryje si rukou rozesmátou pusu.

Mládenec se rozpačitě ohlédne, něco zamumlá a odvádí si ji pryč. Dívá se za nimi, jak mizí ve tmě, a pak přejde přes ulici směrem k Temple. Když zahýbá za roh, ucítí z kuchyně Starého Neptuna teplou, mastnou atmosféru, zaslechne volání číšníků a kuchyňského personálu, hukot ventilátorů. Na Marr ho mine velký bílý pick-up s ohromnými pneumatikami. Basový reproduktor pumpuje přes neprůhledná okénka do okolí rap.

Temple je slepá ulička. Necelých sto metrů dlouhá a končí zrezivělým drátěným pletivem na okraji prázdného pozemku. Na jeho druhém konci je tabule ŠIKOVNEJ PARKING. Z rozpukaného cementu prorážejí zakrnělé palmy a brání průniku žlutavého světla z několika pouličních lamp. Tmu zabarvují jen čtverce matně žluté, červené a oranžové z okolních levných činžáků.

Zastaví před domem číslo 16 a vidí bílé plastové číslice, připevněné k poštovní schránce. Dům je ve španělském slohu, tro

chu oprýskaný, na jednom rohu vypadl dokonce celý kus zdiva. Jde po cestičce, vánek mu chladí zpocené čelo a srdce mu v hrudi prudce bije. U dveří si sáhne na záda a nahmátne pod košilí ostré hrany kovu. Vztáhne ruku ke zvonku na dveřích. Z haly je slyšet nějaký seriál. Čeká a náhle slyší jinou hudbu, tentokrát líně protahovaný cajdák starých dobrých chlapců.

Na druhé straně dveří se ozve rachocení.

„Kdo je?“

Nejistý, bojácný hlas. „Jeff? Jeff Grossman?“

„Kdo je to?“

Hlasitěji. Uprostřed dveří se objeví paprsek světla z kukátka, kterým ten člověk na druhé straně vyhlíží ven. „To jsem já. Otevřte mi.“

„Co vy tady chcete?“

„Chci s vámi mluvit. O tom chlapovi Goldingovi.“

„Nikdy jsem o nikom takovým neslyšel.“

„Pracuje pro Ellen Cusakovou… Přišel do studia a vyrukoval s všelijakým obviňováním. Některý lidi pěkně vyplašil.“

Chvilka mlčení. Dveře se na pár centimetrů otevírají, ale řetěz zůstává na místě. Grossmanova tvář, oči malého kluka v opuchlém neoholeném obličeji.

, Já jsem přece, sakra, nic neudělal. Řek jsem mu to. Vašemu šéfovi taky.“ Vystrčí z temnoty prst zažloutlý od nikotinu. „Ta děv-ka Cusaková je zatracená lhářka. Nemá to v hlavě v pořádku.“

Cítí, jak mu do tváře stoupá horko.

„A to ještě šli a poslali dopis na ty moje podělaný odbory.“

„Právě proto s vámi musím mluvit, Jeffe. Joe Walsh si myslí, že jsme to asi trochu přehnali. Je toho názoru, že než se nám to vymkne z ruky, musíme se dát všichni dohromady.“

Grossmanova ústa se zkřiví v úšklebek.

„Dát se dohromady, jo? Nepřeskočilo vám? Už dva měsíce jsem kvůli tý svini nezavadil vo práci. A to mi agentura pořád ještě dluží plat za tři dni. Co zas ta courá má? Ze by se ji Joe Walsh pokoušel vošahávat na hajzlu?“

„Hele, jistý je, že s várna musíme domluvit nějakou kompenzaci.“ Hledí Grossmanovi pevně do očí. „Za ztrátu zaměstnání, poškozenou reputaci, postavení v profesním společenství. Nehledě na emocionální trauma. Takový škody se dají těžko zaplatit, že jo? Ale Cusaková neví co s prachama. Ta si to může dovolit. Samozřejmě, Jeffe, že nejdřív je potřeba celou tu záležitost vyjasnit. A to musíme udělat teď hned.“

Grossman se váhavě ušklíbne, uvolní řetízek a ustoupí od dveří.

„Tak snad abyste šel radši dál.“

Když vstoupí do chodby, uvidí najednou, že Grossman má na boku pětačtyficítku magnum.

„Vy asi nehodláte moc riskovat, co?“ Grossman pohlédne dolů na tu věc.

„Tady je ve vokolí spousta mizerů,“ pronese. „Musim se vo sebe postarat,“

„Kdo ví? A komu na tom sejde? Ten chlap jede v drogách. Mohl tu kazetu získat všelijak!“ Lenny si sáhl na krk. Začínalo mu být horko. „Podstatné je…“

„Povídá se, že prý to dítě je moje,“ pokračovala Ellen. „Každý si myslí, že je moje!“

„Ne, oni nemají…“ Lenny zoufale zakroutil hlavou. „Všechno je to… jsou to jen kecy, novinářský kachny. Takový povyražení, senzace. Přechodný blbnutí. Příští týden už nikdo… Vlastně tomu doopravdy nikdo nevěří.“

„Tinina maminka tomu zřejmě věří.“

„Ale však ona se brzy vzpamatuje. Víte, co dovedou matky, když se jedná o jejich holčičky…“ Zarazil se. „A jestli se nevzpamatuje, je tady plno jiných mladých nadějí, který by… který by daly život za to, abyste je vedla vy.“

Ellen si pořádně lokla vína a podívala se nahoru na stěnu, kde visely fotografie. Tatínek ve svetru s copánkovým vzorem a vlasy sčesanými dozadu se na ni usmíval z kraje kluziště. To bylo v Kyjevě. Chodívala tam odpoledne trénovat povinné figury na takovém úzkém proužku ledu, vyhrazeném pro trénink krasobruslařů. Tenkrát se každý musel učit figury – na tom byly postaveny testy: osmičkové vzory různých velikostí a sestav, celé tucty, a každá se objížděla znovu a znovu, pravá noha, levá noha, vnější hrana, vnitřní hrana, dopředu, vzad, pořád dokola, až ji nohy bolely a led byl pokreslený jako od nějakého obřího kali-grafa. Nacvičovala to hodinu za hodinou, tatínek tam stál a díval se se založenýma rukama, promluvil, jen aby opravil její držení nebo techniku, ani na chvíli od ní neodvrátil pohled, kterým ji neustále sledoval, jak znovu a znovu krouží osmičky. Až do dneška ji při bruslení pronásleduje představa, že ji pozoruje. Ráda by věděla, jestli ji pozoruje i teď.

„Konečně, celá tahle záležitost mluví tím víc…“ Lenny se předklonil s prstem přitisknutým na čelo. Najednou se cítil hrozně unavený. „Mluví tím víc pro tu biografii. Dnes mi zrovna volala Barbara Christianová. Z Argyle jí učinili nabídku. Já myslím, že je to příležitost, které se musíme chopit. Myslím…“

Přerušil ho telefon. Vzdychl, opřel se zase v lenošce a čekal, až to Ellen vezme. Ale ona se nehýbala.

„Ellen, neměla byste…?“

Obrátila se a hleděla teď na telefon, jako by se jí ani trochu netýkal.

„Vsadil bych se, že je to Pete Golding,“ prohlásil Lenny. „Slíbil, že zavolá, až se dozví něco… Že bych to…?“ Vstal a zvedl sluchátko. „Jo, haló?“

Na druhém konci se někdo zhluboka nadechl. „Pete?“

V pozadí hudba. Z televize nebo z rádia. Country a western.

„Haló, kdo je tam?“

Lenny se střetl s Elleninýma očima.

Mužský hlas, napjatý, nepřátelský. „Chci mluvit s Jelenou.“

„S Jele…“ Lenny se zamračil. „A já se ptám, kdo je tam?“

Chvilička ticha a pak:, Já dobře vím, kdo jste, Lenny. Leonard Arthur Benjamin Mayot.“ Tiché pomlasknutí. „To vy jste prodal to video, že je to pravda, Lenny? Musel jste to být vy.“

Lenny zrudl, zachytil Ellenin tázavý pohled a odvrátil se od

ní.

„Jestlipak o tom Ellen ví? Ví o tom, Lenny?“

„Tak teď mě hezky poslouchej, ty jedna špinavá svině!“ Lennymu se náhle tak rozbušilo srdce, že stěží popadal dech.

„Chci mluvit s Jelenou.“

„Tak se podívej, chlapče, my už tě máme. Ty jeden chorobnej psychopatickej hajzle. Ještě jednou sem zavoláš a pritlučem tě hřebíkama na tu tvou zatracenou zeď, ty…“

‚JÁ CHCI MLUVIT S JELENOU!“

Zuřivý vztek. Na chvíli byl Lenny tak ochromený, že nedo-ázal promluvit. Někde vzadu v hlavě mu seděla myšlenka, že y toho chlapa měl držet na lince, aby se dal hovor snadněji ystopovat. Ale pak si uvědomil, že už to není třeba. Stanice olajícího už byla zaregistrovaná. Zhluboka se nadechl a snažil e trochu přiživit svůj hněv, trochu ho zase osvěžit.

„Tak hele, ty choro my sinej cvoku: Tohle už se ti nikdy za žád-ou cenu nepovede. Takže se můžeš zase sebrat a jít se vyžívat ěkam na pláž jako ostatní magoři. Rozumíš?“ Praštil sluchátkem a pak ho zase zvedl. Ellen už stála vedle ho.

„Lenny, co to…?“

, Jojo, byl to zase ten váš kamarád. Šílenej cvok.“ Lenny se třá-1 a lapal po dechu. „Máte tu něco na psaní?“ ‚Jistě, a proč…?“

„Telefonní číslo volajícího. Za pokus to stojí.“ Vyťukal číslo a sáhl do kapsy pro pero. Po několika vteřinách u počítačový ženský hlas přečetl desetimístné číslo. Lenny je aškrábal na okraj nějakého časopisu.

„Trefa! Teď ho máme. Tu svini. Musím zavolat Goldingovi. Toho chlapa musíme dopadnout. Teď, hned.“

„Lenny, počkejte moment. Já nechci…“

„Ale no tak, zlato, neblázněte! Tohle je šance, na kterou jsme čekali. Dejte mi číslo.“

Ellen pospíchala do kuchyně a stáhla Goldingovu vizitku ze dveří lednice. Golding to zvedl okamžitě.

„Pete? Tady je Lenny Mayot. Právě teď jsme měli další hovor s Ledovým mužem.“

„Tentýž chlap jako předtím?“

„Poznal bych ten hlas kdekoli.“

„Vy jste teď u Ellen?“

„No jasně. Ale tentokrát máme jeho číslo. Píšete si?“

„Spusťte.“

„Oblastní kód 310 a číslo 822-3431. Máte to?“

„Mám to. 310 – to nemůže být odtud daleko. Je to…“ Chvíli se ozýval šustot papírů. „… to je Grossman.“

Dvacet minut nato zahnul Golding s autem do Temple. Grossmanův dům byl asi v polovině ulice po pravé straně. Nejdřív ho pomalu minul a pátral po známkách života, pak se na konci obrátil do protisměru a zaparkoval asi padesát metrů od domu. Vzduch byl těžký a vlhký, ačkoli foukal vítr od moře. Golding byl už teď pod sakem propocený. Když vstoupil na chodník, křupaly mu pod nohama uschlé palmové vějíře.

Nejdůležitější otázkou teď bylo: Má Grossman zbraň? V dopisech Ledového muže byla pouze jediná zmínka o střelných zbraních – většina násilností, které popisoval, se týkala řezání a sekání –, ale jeho poslední výslovná hrozba, adresovaná samotnému Goldingovi, se týkala střelby. Věděl dobře, co by na to řekl Tom Reynolds: Že mají počkat na soudní výrok o omezení přístupu, ten tomu chlapovi doručit, když to bude nutné, třeba i s policejním doprovodem. Ale to pro Goldinga nepřipadalo v úvahu. Po vší té námaze se skrýváním své identity použije Grossman najednou svůj vlastní telefon. To znamená, že je zoufalý, že se něco změnilo. Možná že ho přes okraj postrčila Goldingova návštěva. Jestli už považuje svůj život za odepsaný, tak chce možná odepsat i Ellen. Tohle už Golding taky poznal. Poznal to u Arthura McGinley ho a Maddy Olsenové: Když tě nemůžu mít já, nebude tě mít nikdo.

Rolety v přední místnosti byly stažené do poloviny, ale světlo tam nesvítilo. Když se Golding pokusil nahlédnout dovnitř přes špinavé okno, spatřil tmavou pohovku s dřevěnými opěradly, na které byl jeden polštář roztržený. Na zemi něco, co vypadalo jako hromady videokazet a časopisů, fotografický stativ, lepenkový kufr, z něhož po stranách přetékaly pomačkané časopisy. Někde v domě byla puštěná televize: potlesk a pískání a pak bouřlivý smích.

Golding obešel dům ze strany. Starý dřevěný plot, vyvrácený rozrostlým oleandrem, odděloval pozemek od sousedního. Do obličeje mu šlehaly větve a zachytávaly se mu za rukávy. Taky tady daleko víc páchly odpadky. Po zemi byly roztroušeny staré krabice od mléka a obaly od jídla, které se nestihly dostat až na ulici. O okap byl opřen starý reproduktor s utrženou látkou. Jak se blížil k zadní části domu, zazníval zvuk televizoru hlasitěji.

Zřejmě Grossmana zařadil úplně špatně, o tom teď už nebylo pochyb. Vypadalo to lákavě myslet si, že někdo takový, někdo tak odrovnaný, musí být taky nezkušený hlupák, neschopný provádět něco složitějšího nebo mazanějšího. Ale ono to tak není. Ty nenávistné dopisy sloužily Grossmanovi k tomu, aby ventiloval své zoufalství, svůj vztek, ale přitom, přesně jak to říkal Lenny Mayot, se dokázal zase vzchopit, najít uspokojivější východisko, zapojit svou tvořivost. Jeho pokřivená osobnost začala v roli mučitele Ellen Cusakové přímo rozkvétat.

Pomalu obešel roh s rukou vpředu na saku, připraven vytáhnout zbraň. To, čeho se dopouštěl, bylo vniknutí na cizí pozemek, daleko to přesahovalo hranici zákona, ale už bylo příliš pozdě dělat si s tím hlavu. Dvorek byl malý, nejvýš takových dvanáct metrů z jednoho konce na druhý. Z nejbližšího okna zářily do temnoty vodorovné proužky světla. Pár metrů odtud vedly schůdky k dalším dveřím.

Byl už skoro u okna, když zakopl o prázdnou plechovku a ta začala hlučně poskakovat po tvrdém podkladu. Honem skočil zpátky do stínu, přesvědčený, že ho někdo musel zaslechnout. Stál tam přitisknutý zády ke zdi a čekal, že uslyší zvuk otvíraných dveří a Grossmanův hlas. Ale slyšel pořád jen zvuk televize, teď už hudbu, jasnou melodii. The name you can trust. Pak další muzika, rozmáchlý hollywoodský styl. Zacouval zpátky k oknu a tentokrát nakukoval skulinami v benátských žaluziích. Stolní lampa, jejíž stínidlo mířilo k oknu, mu svítila do očí. Posunul se dál a teď spatřil modrý obdélník televizní obrazovky, lední hokej, hráče strkající se navzájem, čtyřdveřový automobil, klouzající po vlhké dráze.

Ellen a Fordova reklama.

A najednou ho uviděl, rozvaleného zády k oknu na houpacím křesle. Grossman se pomalu houpal dopředu a dozadu a malič

ko poškubával hlavou, zatímco Ellen Cusaková předváděla svůj perfektní trojitý lutz a obraz na okamžik ustrnul na jejím zářivém vítězoslavném úsměvu.

Goldinga zavalila vlna hnusu.

„Ježíši Kriste.“

Ustoupil od okna, rozhodnut vlítnout tam rovnou zezadu, popadnout toho kurevníka s tím jeho pimpasem v ruce – konečně proč ne? Lepší s pimpasem než s bouchačkou. Otevřel síťové dveře a zkusil kliku. To čuně se ani nenamáhalo zamykat.

V kuchyni byla tma až na úzký žlutý proužek světla nad sporákem. Veškeré povrchové plochy pokrývaly obaly a špinavé talíře. Z obrovského plastového pytle se na podlahu vyvalily zmačkané pivní plechovky. Prošel do úzké chodbičky a kladl nohy opatrně, aby o něco nezavadil. Naplno puštěný zvuk televize se odrážel od tenkých přepážek. Položil ruku na dveře obýváku a pomalu zatlačil.

„Bavíte se dobře, pane Grossmane?“

Postava v křesle sebou cukla, ale neobrátila se. Pravá ruka byla natažená a třásla se, jak se snažila dosáhnout na telefon ležící na skleněném stolku. Rozjásanou melodii další reklamy přehlušoval hvízdavý, chroptivý zvuk. Goldinga náhle napadlo, že ten chlap snad má nějaký záchvat. Možná drogy, možná šok. Přešel pokoj a vtom to spatřil: na podlaze, na židli, na Grossmanově triku, všude sražená krev.

„Ježíši. Co to…?“

Srkavý, zalykavý zvuk. Grossmanovo tělo se křečovitě vzpínalo. Celá polovina obličeje byla ustřelená. Tam, kde míval pravou čelist, byla teď tmavá krvavá masa, z obrovské rány vyčnívaly úlomky zubů a kostí. Golding couval zpátky a porážel přitom láhve a sklenice. Chvilku měl obavy, že bude zvracet, a zároveň v duchu viděl hlaveň u Grossmanovy brady, tvrdý lesklý kov ostře zabořený do měkké tkáně, hlavu, která exploduje jako obrovský krvavý plod. Dopotácel se k telefonu, ale už když vyťukával číslo, věděl, že je příliš pozdě.

III

EROTOMANIE

Pátek 13. srpna

Jak dlouho vás tam drželi?“ Tom Reynolds se obrátil od okna a zachmuřil se při pohledu na Goldingovy uválené šaty. Sám patřil k lidem, kteří dokážou strávit na hlídce čtyři dny a ani si nepovolí kravatu, a nesnášel, aby jeho personál vyhlížel nedbale, i když pro to má omluvu.

„Devět hodin.“ Golding se zahleděl na zahnědlou skvrnu na svém rukávu. „Neměl jsem ani možnost jít se domů převléct.“

„Kdo dostal ten případ?“

„Nějaký Wolpert. Detektiv James Wolpert. Pacifická divize.“

„O tom jsem nikdy neslyšel. Devět hodin. Ježíši. Co jste jim celou tu dobu mohl povídat?“

„Chtěli vědět, co jsem dělal v Grossmanově domě.“

„No a?“

„Řekl jsem jim, že pracuju pro Ellen Cusakovou.“

Reynolds se zase otočil k oknu. Golding viděl, kam to celé směřuje, a nelíbilo se mu to. Byl unavený a potřeboval kafe.

„Takže usoudili, že jste to provedl vy,“ konstatoval Reynolds, hledící stále ještě na provoz na ulici.

Golding čekal, až se Reynolds otočí, čekal, aby se mu mohl podívat do očí. „Ani nápad, Tome.“

‚Ale oni si to myslí, že jo? Vědí, že už jste někdy na magory střílel.“

„Na jednoho magora. V sebeobraně.“ Reynolds přistoupil ke své židli.

„Grossmana jsem nezastřelil,“ řekl Golding. „Našel jsem ho, jak sedí v houpacím křesle s půlkou obličeje v klíně. Kristepane, to já jsem přece zavolal policajty.“

Reynolds přikývl.

„To musel být pořádný šok, najít toho chlapa takhle.“ Golding pokrčil rameny.

„No a ten… ten detektiv Wolpert, spolknul vám ten příběh?“

„Ne tak docela.“ Jakmile Wolpert zjistil, s kým má vlastně tu čest, hned se na něj vrhl jako nějaký osamělý mstitel. Vůbec se mu nechtělo ho nechat odejít. „Já samozřejmě chápu, jak to muselo vypadat. Když tam vešli, měl jsem všude po sobě krev toho chlapa.“

„Co?“

„Pokoušel jsem se mu zastavit krvácení. Takže když ti policajti vrazili dovnitř, já tam stál…“

„Kristepane.“

„Ještě ke všemu mi otestovali pravou ruku na střelný prach. Vyšlo jim to pozitivně.“

„Cože?“ Reynolds zase vyskočil.

„Tome, byl jsem včera na střelnici. To si můžou zjistit. Wolpert mi řekl, že nemám opouštět město.“

„Ach, bože!“ Reynolds přejel prstem po okraji stolu. „Nechal Grossman dopis na rozloučenou?“

„Byl tam dopis od Ledového muže, připravený k odeslání. Žádný vzkaz od sebevraha. Zbraň byla registrována na jeho jméno.“

„Nějaké známky zápasu?“

„Nic. Ani žádná stopa po násilném vniknutí, ale když jsem tam přišel já, byly kuchyňské dveře otevřené. Jestli se chtěl někdo vplížit dovnitř, neměl s tím žádný problém.“

„Takže vy si myslíte, že se vplížil a odbouchl ho?“

„Já nevím.“

Reynolds se usmál. „Ne, ale já znám tenhle váš výraz, Pete.“

„V půl desáté večer někdo volal Ellen – tedy Cusakův dům. Zvedl to Lenny Mayot. Byl přesvědčený, že je to stejný chlap jako ten, kterého jsme nahráli, určitě prý tentýž hlas.“

„To je jasné. Ten hlas patřil Grossmanovi.“

„Možná. Jenomže já jsem s Grossmanem mluvil den předtím, než ho zabili. A mám dojem, že měl úplně jiný hlas.“

Reynolds si zase sedl; teď když spekulovali o případu, byl už mnohem klidnější.

„Poslyšte, to přece znáte. Kolikrát už jste viděl svědka, který se sesypal, když měl s jistotou rozeznat hlas? Je těžké být si absolutně jistý. Ale navíc, ten hovor přišel z Grossmanova domu, ne?“

„To ano.“

„Tak co potřebujeme vědět víc?“

„Zavolal a pak se střelil,“ řekl Golding, jako kdyby to považoval za největší blbost na světě. „Proč ne?“

„Napsal jeden ze svých výbušných vzkazů. Čtyři stránky nej-těžšího kalibru. Myslím, že měl v plánu donést to na poštu.“

„Možná že ne. Dá si tu práci najít nové telefonní číslo Cusakové, chce jí povědět o tom tlustém dopisu, který jí posílá. Ale když se dovolá, ozve se mu Mayot. Je z toho tak deprimovaný, že se zastřelí.“ Reynolds si všiml, jak se na to Golding tváří, a zvedl ruce. „Dobrá, tak teda kecám, ale Pete, neříkejte, že to tak nějak nemohlo být. Grossman byl zřejmě rozčílený. Sám jste říkal, že byl deprimovaný, že přišel o svou zaměstnaneckou kartu.“

Golding se podíval stranou.

„Ostatně,“ poznamenal Reynolds. „Oni se domnívají, že jste odvedl ohromnou práci.“

„Cože?“

„Zrovna než jste přišel, jsem měl telefon. Volal Lenny Mayot. Říká, že paní Cusaková je potěšená, že se situace úspěšně vyřešila.“ Sepnul ruce a promnul si je. „Takže Alfa Global to má zase jednou z krku. Za těchto okolností se domnívám, že byste si mohl vzít dopoledne volno.“

„Mně je dobře,“ namítl Golding. Myšlenka, že půjde domů a začne sundávat obrázky Cusakové ze zdi, ho nijak nepřitahovala.

„Ale vážně,“ řekl Reynolds. „Nechte si poradit. Jděte, dejte si sprchu a pak si dopřejte dlouhý oběd. Udělá vám dobře, když si dáte trochu pohov.“

Co tohle má znamenat? Golding se mu snažil pořád koukat do očí, ale Reynolds už se zase chystal na další práci. Vytáhl z psacího stolu novou složku.

„Mám tady požadavek od Lindy Farrarové, víte, to je ta producentka. Pozvala si nějakou sešlost na Hillcrest. Chce, abychom jí to tam ohlídali.“

Reynolds se snažil tvářit nezúčastněně, ale Golding poznal, jak mu to zalichotilo. Tohle byl přesně ten typ kšeftu, ve který Reynolds vždycky doufal. Nebyl to takový zmatek jako honit cvoky a mělo to jasný začátek, prostředek a konec. Reynoldsovým dávným snem bylo řídit v Alfa Security oddělení bezpečnostních služeb a přenechat záležitosti s osobním ohrožováním Romerovi.

Podal Goldingovi přes stůl list papíru, na kterém byl plánek Hillcrest Country Clubu. Golding se na něj ani nepodíval. „Nemůžete na to poslat Denisona?“

„Roy toho má moc.“

„A co Bernie?“

„Ten půjde s vámi, ale nemá tolik zkušeností, abych mu to hodil na triko. Chci, abyste se toho ujal vy.“ Reynolds na Goldinga nesmlouvavě pohlédl. „Je to snad pro vás nějaký problém?“

„Co jste řekl Lennymu Mayotovi?“

„Co myslíte tím, co jsem mu řekl?“

„O tom, že se ten případ uzavírá.“

„No, řekl jsem, že prima. Pokud jste spokojení vy, my jsme taky spokojení.“

„Ale to… My přece nemáme jistotu, jestli je paní Cusaková mimo nebezpečí.“

„Ale jděte, Pete. Vy sám jste říkal, že ty dopisy psal Grossman. Našel se tam přece dopis od Ledového muže, jen ho dát na poštu.“

„To je pravda. Jenže my pořád ještě nevíme, jestli má na svědomí všechny ty ostatní věci: tu fotku, videokazetu, telefonáty.“

„Upřímně řečeno, Pete, mně osobně jaksi nepřipadá, že by to mělo nějaký význam. My jsme byli najatí na dopisy od Ledového muže.“

„Ale musíme uvážit možnost…“

Reynolds ho přerušil: „Ne, nemusíme. Nemusíme, protože to po nás klient nechce. Klient řekl děkuji, posílám vám šek.“

„Přinejmenším bychom měli pokračovat v monitorování hovorů. Nemůžeme jít od toho, když nemáme všechna fakta.“

„Ellen Cusaková už není naší klientkou. Hlídat ji dál a poslouchat její hovory by znamenalo vniknout do jejího soukromí. Odteďka.“

„Jde přece jen o její ochranu.“

Chvíli bylo naprosté ticho. Reynolds pokývl hlavou a podíval se stranou.

„Víte vy co, Pete? Začínám mít úděsný pocit déjá vu.“ Obrátil se zpátky. „Slyšel jste mě, kolego? Připomíná mi to jistou mladou dámu jménem Madeleine, která mi neustále volala, celá rozčilená a vystrašená, protože se jí kolem domu potloukal nějaký chlap.“

Golding cítil, jak rudne. Teď na něj Reynolds mířil prstem.

„Takže, Pete, teď mě laskavě dobře poslouchejte. Já vás nežádám. Já vám přikazuju. Přikazuju vám, abyste šel domů, dal si sprchu, převlékl se do čistých šatů a vrátil se sem odpoledne, připravený dát se do práce na party Lindy Farrarové. A přikazuju vám, abyste tohle nechal plavat.“

23

Sobota 14. srpna

Dal si hodinový běh po pláži v Santa Monice a pak ještě hodinu pochodoval po břehu. Reynolds má samozřejmě pravdu. Alfa není žádná služba veřejnosti. Nemá jiné povinnosti než ty, za které je placena. A Ellen Cusaková jí už od pátečního rána neplatí za nic. Když se Pete do něčeho pustí, nevyslouží si žádnou mimořádnou odměnu, vyslouží si jen trable. Takže staré telefonní číslo Cusakové musí být odpojeno. Její stará korespondence se zapakuje a pošle zpátky nebo zničí. A Pete Golding bude postávat na party Lindy Farrarové a střežit její hosty. Protože to je jeho práce.

Už zase seděl v autě a čekal na křižovatce Sunsetu, když se náhle rozhodl, že s Ellen musí ještě promluvit. Brentwood je odsud jen pár mil. Jen tam zaskočí a osobněji to vysvětlí. A tím to skončí.

Stála na příjezdové cestě, zrovna jako když ji viděl naposledy. Jenže tentokrát byla brána otevřená. Na cestě stál mercedes s pomačkaným nárazníkem a otevřeným kufrem. Ellen na sobě měla džínsy a bílou plátěnou košili a v ruce držela malý kufřík. Golding vylezl ze sebringu a srdce mu tlouklo dvojnásobnou rychlostí.

„Ahoj.“

Ellen se obrátila a přivřela oči před sluncem.

Golding ukázal za sebe na svůj vůz.

„Byl jsem… tady blízko na pláži, a tak jsem…“

Trošku násilně se pousmála.

„Jestli jste tu služebně, Pete, tak byste měl vědět, že účet už je zaplacený. Nejste zrovna nejlevnější firma.“ Podívala se na jeho oblečení.

„Kdybych sem šel služebně, vzal bych si oblek,“ poznamenal.

„V tom případě jsem ráda, že to není služební návštěva.“

Na vteřinu myslel, že snad špatně slyší.

Zaregistrovala jeho pohled a ukázala na jeho propocené triko.

.Myslím kvůli vám. V tom modrém obleku vždycky vypadáte, že je vám hodně vedro.“

Upřeně se na ni zadíval a cítil, jak mu do obličeje stoupá horko. I když měl po všech stěnách její fotografie, takhle zblízka ho její krása vždycky znovu ohromila. Vzpomněl si, co říkal Lenny o tom, jak vypadala, když si brala Douga Gormana – zářící, sebevědomá, veselá. Teď si to docela dovedl představit. Zřejmě se jí ulevilo, že to s Ledovým mužem skončilo.

„Slyšela jsem, co se přihodilo s tím Jeffem Grossmanem,“ řekla. „To bylo nejspíš příšerné.“

„Jo, to bylo.“

„Pořád musím myslet na to, že kdybych třeba.

„Na to zapomeňte,“ přerušil ji Golding. Zakroutil hlavou. „S vámi to nemá nic společného, Ellen. Nic. Grossman se pohyboval po své vlastní dráze. Věřte tomu.“

Přikývla a podívala se dolů na zavazadlo, které držela v ruce.

„Asi ano. Chtěla jsem jen říct, že jsem s ním vlastně nikdy nemluvila.“

„No právě.“

Pokrčila rameny.

„Je to jen takové… smutné.“ Potřásla hlavou. „Nedělejte si o mě starosti. Já jsem v pořádku.“ Dala tašku do kufru. „Proto jste sem zašel? Promluvit si o Grossmanovi?“

„Vlastně ano. Chtěl jsem se jen ujistit, že vám bylo podáno řádné hlášení.“

„Hlášení?“ Znovu pohlédla na jeho košili. „Co to vůbec znamená?“

Golding se usmál.

„Promiňte… To můj šéf se takhle vyjadřuje. Já chci říct, že byste měla mít o té věci přesný obraz.“

Otevřela v obývacím pokoji okenice a přinesla mu vysokou sklenici s ledovým čajem. V celém domě nikdo jiný nebyl. Vládlo tam až tísnivé ticho.

„Vy jste s Tomem Reynoldsem včera mluvila osobně?“ zeptal

se.

„Ne, to Lenny. On byl celý nadšený, že pomohl toho chlapíka dopadnout. Nevěděl ovšem, jak se to všechno vyvine.“

„A řekl vám, že je o všechno postaráno?“

„Hm.“ Sedla si na pohovku. „Proč?“

„Já jsem jen… měl jsem pocit, že bych sem měl zajít pro případ…“

Nevěděl, jak dál. Její slunečná nálada jako by se vytrácela. „Myslíte si… vy si myslíte, že by to nemusel být konec?“ Poposedl si trochu dopředu.

„Ellen, my víme, že vám Grossman napsal všechny ty hanebné dopisy – jeden se totiž našel v jeho domě –, ale to ještě neznamená, že má na triku i všechno ostatní, co se přihodilo: ty telefonáty, fotku, kazetu. Mně osobně to k němu nepasuje.“

Ellen byla úplně zticha.

„Proč ne?“

„Protože podle mé zkušenosti není nikdo ochotný podstoupit takové obtíže, pokud není posedlý. V tomhle případě…“ zaváhal, „posedlý vámi. Z toho, jak mluví, jak jedná, je jasné, že si ten člověk myslí, že spolu máte nějaký vztah. Jak může člověk říct, že ho někdo zklamal, kdyby mezi ním a tou druhou osobou nebyl určitý vztah? Tohle je chování erotomana.“

„Erotomanie,“ opakovala. Stiskla si ruce mezi koleny. „Myslím, že Lenny o něčem takovém taky mluvil.“

„Ale jestli vámi byl posedlý Jeff Grossman, Ellen, tak se mu to podařilo dokonale skrýt. Policie u něj v domě nenalezla ani jediný výstřižek z novin, ani jedinou vaši fotografii, nic. Normálně mívají tihle chlapi něco jako svatostánek. Dokonce tam nebyl jediný náznak, že by Grossman měl zájem o bruslení. Pokud vím, neměl ani videokamera. A určitě neměl žádné děti.“

Ellen na něj tiše zírala. Bylo mu zle z toho, že jí musí sdělovat takové špatné zprávy, ale když to nebude on, kdo to udělá?

„Už chápete, co myslím?“ pokračoval. „Grossman vás mohl šíleně nenávidět, ale to není totéž jako…“

Náhle vyskočila. Golding na chvíli myslel, že se na něj vrhne. Ona však přistoupila k francouzským dveřím a přitiskla ruce na sklo.

„Vy chcete říct… vy chcete říct, že je pořád tam někde venku?“

„Je to možné.“

„Myslí si to i váš šéf? Je o tom přesvědčený i Tom Reynolds?“ Golding sklopil oči.

„Já nevím. Podle mého… spíš bych řekl, že se domnívá, že se nemáte čeho obávat.“

„A vy si myslíte, že se mám čeho bát.“

.Myslím, že byste měla být opatrná,“ připustil a vstal. „To je všechno. Nechci vás děsit, Ellen. Jen vás prosím, abyste se měla na pozoru.“

„Nezlobte se,“ obrátila se k němu zase od okna. Pokusila se usmát.“Není to vaše vina. Vy jenom děláte svou práci, že?“

Golding stál náhle vedle ní. Nic si nepřál víc, než vzít ji do náruče. Připadalo mu to jako ta nejpřirozenější věc. Ale ona by se mohla domnívat, že si to všechno vymyslel jako záminku, aby za ní mohl přijít. Ne, musí si uvědomit, že to, co jí sdělil, je opravdu vážné.

„Na pár dní odsud odjíždím,“ oznámila s pohledem zase upřeným na zahradu.

Golding uvažoval, jestli jede sama, a usoudil, že téměř s jistotou sama nebude – a nakonec mu došlo, že právě to mu chtěla naznačit.

„Kam máte namířeno?“

„Do Lake Arrowhead. Pozval mě tam Sam Ritt.“

„Sam Ritt?“

Ellen se na něj na chvíli zahleděla.

„Sam je můj starý trenér. Chce na mně, abych mu pomohla s choreografií několika programů.“

„To je ohromné. Vážně ohromné.“

„V každém případě mi to umožní odtud vypadnout. A to je hlavní.“

„Vám se tady nelíbí?“ Zavrtěla hlavou.

„Už ne. Vlastně se to tady snažím prodat. Jenže teď právě nemůžu najít žádného kupce.“

„Opustíte město?“

„Nevím. Možná. Vím jen, že mám po krk věží ze slonoviny. Chci se zase spustit dolů a trochu se zamíchat mezi lidi. Bylo by fajn mít nějaké sousedy, se kterými bych si mohla normálně popovídat. Přes Douga a jeho práci jsem poznala tisíce lidí. Ale teprve když jsme se rozešli, uvědomila jsem si, že to byly jen samé kontakty, žádní přátelé.“

Golding uvažoval, jestli všechno, co mu povídá, je pravda, jestli to neříká jen proto, aby se cítil líp a aby se odstup mezi nimi zmenšil.

„A nebudou vám chybět všechny ty nóbl oslavy? Večírky? Premiéry? Fotoreportéři?“ Usmála se.

„To snad nemyslíte vážně? To byl přece všechno jen byznys, Dougův byznys.“

„Tak co byste vlastně chtěla dělat?“

„Já? Já se spokojím s pizzou a bijákem; pokud možno s nějakou komedií, kde se nestřílí.“

„No, kdybyste někdy neměla nic lepšího na práci…“

Chtěl, aby to vyznělo nezávazně, ale vyhrklo to z něj neohrabaně a prudce. Podívala se stranou a on pochopil, že ji přivedl do rozpaků.

„Ellen?“ Počkal, až se k němu znova otočí. „Berte celou tu situaci vážně. Kdyby se něco stalo, úplně cokoli, každopádně mi, prosím vás, zavolejte.“

Usmála se a přikývla.

„Díky, Pete. Moc vám děkuju.“ 24

Úterý 17. srpna

Douglase Gormana posadili na konec tabule, aby na něj bylo dobře vidět. Na slavnostní večeři pořádané k desátému výročí sňatku Lindy a Davida Farrarových se sešlo padesát hostů, a ačkoli Doug byl jedním ze dvou nebo tří přítomných, koho by si lidé na ulici všimli, mezi zbylými se našla řada vedoucích studií, agentů, producentů a ředitelů, aby to představovalo významný průřez nejvyššími filmařskými kruhy. Přesto si Golding, který stál před jídelnou ve smokinku z půjčovny, se sluchátkem v uchu a mikrofonem připnutým ke klopě, nemohl odpustit myšlenku, že přítomnost mimořádné bezpečnostní služby na té události je zbytečná, že je to jen afektovanost ze strany Lindy Farrarové, v nejlepším případě gesto určené k tomu, aby se ego jejích hostů cítilo polichoceno. Hillcrest Country Club poskytuje asi tolik soukromí jako každý jiný společenský podnik v Los Angeles. Na to také členové klubu odvádějí své pětimístné příspěvky.

Navzdory Reynoldsovým instrukcím se Golding několikrát pokusil zastihnout Lennyho Mayota. Kdyby se dal Mayot přesvědčit, že Ellen může stále ještě hrozit nebezpečí, možná by promluvil s Reynoldsem, aby se Alfa zase ujala své práce. Ale jak mu řekla jeho asistentka, bude prý Lenny až do konce týdne mimo město. Golding nechal vzkaz, který však zůstal bez povšimnutí. Zkrátka, co se Mayotova názoru týče, byl případ uzavřen. Jeho klientku nejvíc otravovaly dopisy Ledového muže, a Ledový muž, to znamená Jeffrey Grossman, je mrtvý. Honorář byl zaplacen, a dokonce i tisk zmlkl, zčásti díky policii, která z oficiálního prohlášení úmyslně vynechala Goldingovo jméno. Nehledě na to, že policie nenalezla v Grossmanově domě žádný relikviář ani žádné známky jeho vytrvalého zájmu o Ellen Cusakovou. Nehledě na to, že mezi haldami pornografie nebyl ani jediný časopis o bruslení. Každý se raději usilovně staral, aby zdárně pokračoval jeho vlastní život, než aby se zdržoval takovými detaily – a aby zdárně pokračoval i život Ellen Cusakové. A Lenny, tomu šlo o to, aby se uklidnila natolik, že by ji mohl zase přimět vydělávat peníze, ze kterých si on shrábne svých deset procent. Jako kdyby se vůbec nic nestalo, jako by se zase všechno vrátilo do normálních kolejí.

Jenže ono se všechno do normálních kolejí nevrátilo. To věděl Golding bezpečně. Ellen ho stále potřebuje, teď možná víc než kdy jindy. Snad to musela pochopit nebo alespoň vycítit. Musí tomu rozumět.

Když v noci ležel a nemohl spát, hodně na ni myslel. Rád by se vpravil do její hlavy, aby viděl její život jejíma očima, ale bylo to těžké. V její historii bylo příliš mnoho bílých míst, nepopsaných stránek, které neznal. Nejednou se prudce vzbudil a viděl před sebou jen Jeffa Grossmana, rozvaleného v houpacím křesle ve smrtelných křečích, zatímco před ním na obrazovce bruslí a víří vyparáděná a nalíčená Ellen Cusaková.

Nakonec v pondělí večer zavolal Ellenino číslo a nechal jí vzkaz. V malém kině v Burbanku dávají ve čtvrtek večer Byt. Jestli by neměla chuť to vidět. Dosud nedostal žádnou odpověď.

Teprve pár hodin před začátkem party si Golding všiml, že na seznamu Farrarových hostů je Doug Gorman. Ve skutečnosti vypadal starší, než Golding čekal, a taky o pár centimetrů menší. Pískově hnědé vlasy, které nosíval vždycky dlouhé, měl teď nakrátko ostříhané a vypadal unavený – určitě starší než na svých jedenatřicet let. Podle Ala McMichaela, jednoho z bodyguardů, které na ten večer Alfa najala, točí teď šest týdnů v Praze a sem přiletěl jen kvůli této příležitosti. Exoticky vyhlížející brunetka po jeho boku je jakási česká modelka, kterou do toho filmu angažovali jako herečku. Golding uvažoval, kolik toho asi Gorman o současných trablech své exmanželky ví a jak dalece ho to zajímá. Měl neodbytný pocit, že v obou případech by odpověď zněla: nic moc.

V půl jedenácté už měl po krk role chlapíka ze Secret Service, zatímco Ellenin exmanžel se dobře bavil. Přes tóny džezo-vého kvinteta slyšel, jak se Bernie Ross a dva strážci bezpečnosti na volné noze vybavují o situaci na příjezdové cestě a o nouzových východech; probírali to se vší vážností, zřejmě chtěli, aby to na něj zapůsobilo a aby o nich Reynoldsovi poreferoval, jaký jsou špičkový tým. Přes svůj mikrofon požádal Rosse, aby zaujal jeho místo, že si musí něco zjistit venku. Ross se dostavil téměř okamžitě a tvářil se, jako kdyby byl dokonale připraven srazit kohokoli několika chvaty na zem.

„Máme nějaký problém?“

Farrarovi teď vstali od stolu, aby zahájili tanec na úryvky z Měsíční řeky. Ostatní hosté je doprovázeli nesourodým potleskem.

„Jo,“ řekl Golding, „kdyby se někdo pokusil přednést řeč, zastřelte ho.“

Pod palubní deskou měl v hnědém papírovém sáčku whisky Four Roses. Dal si pořádného loka, pak ještě jednoho. Cítil se příliš vyčerpaný na práci, ale příliš vnitřně rozháraný na odpočinek. Díval se z okénka přes upravené pozemky až k proudu světel na Picu. Otravovalo ho být tady – předem to tušil, jak moc. Nešlo jen o tohle poslání, o jeho nudnost, o to, že tu je v roli druhořadého sluhy. Chtělo se mu prostě být u ní, u Ellen. Proto ho tady všechno tak pálilo. Nemá cenu si něco namlouvat. Tohle je to podstatné, co se se doopravdy změnilo.

Zvedl automobilový telefon a začal vyťukávat Ellenino číslo. Řekla mu sice, že na pár dní odjíždí, ale co když už se zase vrátila a snažila se mu dovolat. Vždycky může tvrdit, že se chtěl jen ujistit, že je v pořádku, že nedostala žádné další výhrůžné dopisy nebo podivné telefonáty. A ona mu řekne, že ne, nedostala. Všechno je v pořádku. A vůbec se nezmíní o jeho vzkazu ohledně kina. Anebo v nejlepším případě řekne, že děkuje, ale že nemůže – a stejně bude celou dobu vědět, že tohle byl hlavní důvod, proč volal. Docela přesně si dovedl představit ten okamžik oboustranného porozumění.

Položil telefon. Nemá to cenu. Chová se, jako by spolu něco měli: Ellen a Pete, Pete a Ellen. Ale oni nemají. Nebýt toho pacholka, jejich cesty by se byly nikdy nezkřížily. A teď ten pacholek přestal existovat, a tím to celé končí. Golding už jí k ničemu není. Proč by ho vlastně měla chtít, když je zvyklá na takové proslavené idoly ženských srdcí, jako je Gorman? Dělal si falešné iluze, že k němu něco cítí. Mám už po krk věží ze slonoviny. To sice může být pravda, ale zatím je to z vrcholu Brentwood Heights do jeho končin ve Van Nuys pěkná dálka.

Dlouhou dobu ještě seděl, díval se na budovu klubu a ptal se sám sebe, jak k tomu došlo, že skončil právě tady, že žije, pracuje a sní ve stínu dvou světů, jednoho světa slavných a bohatých a druhého světa pomatenců a zoufalců – dvou světů, které snad ani nemohou být odlišnější, ale které se nějakým způsobem perfektně doplňují. Samozřejmě že existují lidé, kteří jsou přesvědčeni, že tady to všechno je něco skvělého. Jeho přátelé se ho často šeptem vyptávají, jestli v poslední době potkal někoho slavného. Obyčejně se zmíní o někom, o kom si myslí, že je nadchne, bez ohledu na to, jestli ho potkal, nebo ne. Nemusí příliš zacházet do podrobností, protože existuje taková věc jako ochrana klientova soukromí.

Podíval se přes hrdlo láhve na temnou, sladce vonící tekutinu. Bylo by snadné se do ní ponořit, na chvíli se v ní utopit. Párkrát už to zkusil. Ale nakonec to vždycky věci jen zhoršilo. Opovrhoval sebou, když se opil, dokonce už když se do toho dostával, dokonce i když se začínal pomalu nořit v zapomnění, ale to na tom nebylo to nejhorší. Druhý den ráno se obvykle vzbudil s vědomím, že je zase o krok blíž k temnému, osamělému peklu paranoiků, psychotiků, ublížených, zneužitých – přesně k těm pokřiveným netvorům, na nichž agenda Alfa Global Protection stála. Takové místo tam někde venku na něj čekalo. Někdy se mu zdálo, že všechno, co mu zbývá udělat, je vstoupit sám do sebe, vykašlat se na soudy ostatních lidí, a bude tam.

Vyklonil se z auta a začal vylévat zbytek obsahu láhve na asfalt. Pryč se svody, to je jediná možnost. Whisky mu stále ještě tekla pod nohama, když si všiml, že ho kdosi pozoruje.

„Obdivuju sílu vaší vůle.“

Golding spatřil žhavý konec cigarety, obláček dýmu vyfouknutý do vzduchu. Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že hledí na Douglase Gormana.

„Já vím, že je to hnusný návyk,“ řekl Gorman a vystoupil ze stínu. „Ale já prostě zřejmě nejsem schopný…“ Mávl rukou směrem k budově. „Člověk by čekal, že tam mají nějaký kuřácký koutek.“

Golding nevěděl, co na to říct. Napadlo ho, jestli ho Gorman neudá, třeba ho nechá vyhodit. Reynolds se na pití ve službě díval velmi nesmlouvavě.

Gorman podržel cigaretu mezi rty a napřáhl ruku.

„Doug Gorman. Vy jste Pete, že?“

Jak to víte?“

„Ale někdo tam uvnitř se o vás zmínil. Víte, ta…“ omluvně pokrčil rameny, „ta záležitost s Maddy Olsenovou.“

Golding mlčky přikývl a uvažoval, co po něm Gorman asi chce: hlubší pozadí pro svou příští roli? Chtěl jsem se vás jen zeptat: Jaké to vlastněje, když člověk někoho zabije? Zamkl auto a dal se na cestu k budově klubu.

Jo, správně. No, já se tam musím zase vrátit,“ řekl a ani se nenutil do nějaké zdvořilosti.

Je to pravda, že jste pracoval pro mou ženu? Chci říct pro mou bývalou ženu?“

Golding se zastavil. Tak o tohle jde?

„My bohužel identitu svých klientů nesmíme prozrazovat, pane Gormane. Je to…“

„Ale no tak. Já jsem s Ellen dnes ráno mluvil.“ Dnes ráno? To znamená, že už se vrátila. „Tak proč se ptáte mě?“

„Protože bych rád věděl, jestli už jí nic nehrozí. Chci vědět, jestli je ta záležitost už vyřízená.“

Golding se podíval Gormanovi do obličeje. Viděl opravdový zájem. Jestli nebyl opravdový, byl to úctyhodný herecký výkon.

„No dobrá. Tak tedy ano, pracoval.“

„A bude to tedy v pořádku? Skončila už ta záležitost?“

„To bych sám rád věděl.“

Gorman ho chvilku pozoroval. „Počkejte, mohl byste…?“

Nabídl mu cigaretu. Golding se na ni zahleděl. Někdy měl chuť kouřit, někdy ne. Teď zrovna chuť měl.

, Já jsem se o tom dozvěděl teprve včera,“ řekl Gorman. „Říká se, že nějaký chlap… snad nějaký technik, se zastřelil.“

„To je pravda. Jmenoval se Grossman.“

„A byl to ten chlap? Ten, co ji pronásledoval?“

„Tohle vám řekla Ellen?“

Golding si od něj nechal připálit.

„Ona o tom vlastně ani nechtěla mluvit, ne moc. Povídala, že by na celou tu záležitost nejradši zapomněla. Ale já jsem měl dojem, že mi neříká všechno.“

„No jo, já jsem u ní měl ten dojem hned od prvního dne,“ podotkl Golding a dal si pořádného šluka. „A to mi dost komplikovalo život – teda moji práci.“

„Vy si myslíte, že ve hřeje pořád ještě někdo jiný?“

„Možný to je.“

„A že po ní půjde dál?“

Golding zaváhal.

„Podle mého názoru ano.“

„Ale vy pořád nemáte tušení…?“

Před budovou klubu se strhl nějaký rámus: ženský smích, nějaký muž vyzpěvoval jakýsi šlágr, bouchaly dveře limuzín.

„Myslím si, že to je někdo, kdo ji znal hodně dlouho,“ poznamenal Golding. „To je můj názor.“

„Znal ji?“

„Věděl o ní. Celá léta. Možná ještě déle než vy. Myslím si, že dokázal být trpělivý, velice trpělivý. A měl určitý plán. Tohle není obyčejný potrhlý cvok.“

„Co vás k tomu vede?“

Golding se podíval Gormanovi do očí a uviděl v nich strach. Myslel při tom na Ellen, nebo pouze uvažoval: Tohle se může stát i mně?

„Ten člověk něco ví. Něco má. Něco, co ho celý ten čas udržovalo v chodu. Já nevím, co to je, ale kdyby se mi to podařilo najít, našel bych i jeho.“

Po parkovišti přejela světla limuzín, které se obracely směrem k bráně.

„Mohl bych v tom něco udělat?“ zeptal se Gorman.

Golding chvíli pozoroval tu hezkou tvář.

Jistě,“ řekl. „Mohl byste mi o své bývalé ženě vyprávět.“

Usadili se v koutě klubového baru. Golding si objednal minerálku, Gorman skotskou s vodou.

„Bylo to bláznovství, už tenkrát jsem to věděl.“ Gorman postavil sklenici a přehodil si ruce přes opěradlo zeleně a smetanově pruhovaného gauče. „Pořád jsem si říkal: Vždyť je mi třiadvacet. Moje kariéra se právě začíná rozbíhat. Já se přece nemůžu ženit. Pořád jsem čekal, až mi někdo řekne, že jsem se zbláznil. Můj táta, můj manažer, prostě někdo. Ale víte, že mi to neřekl nikdo? Všichni pořád jen opakovali: To je báječný, máš ohromný štěstí, gratulujem.“

„Mám tomu rozumět tak, že jste si ji nechtěl vzít?“

Gorman zakroutil hlavou.

Já vám nevím. Chtěl jsem ji. Byl jsem do ní zamilovaný. A pak jsem začal uvažovat. „O čem?“

„Říkal jsem si, že možná trochu stability – rozumíte, krásná manželka, domov, to všechno – že snad je to právě to, co potřebuju. Něco, co mě bude chránit před průšvihy. Tyhlety vztahy v naší branži, to není… víte… ty obyčejně nevydrží. Ale Ellen nebyla z mojí branže. Tak jsem si začal myslet, že by to mohlo vyjít. A pak… víte, když jí umřel táta… jsem měl pocit, že je to ta správná věc, kterou pro ni musím udělat.“

Pokrčil rameny a rozhlédl se po baru. Goldingovi přišlo zvláštní slyšet ho takhle mluvit, slyšet ho mluvit tak otevřeně o svém manželství a citech s člověkem, kterého skoro nezná. Tohle by Golding sám nikdy nedokázal. Prolétlo mu hlavou, že snad poslouchá nějaký výstup, takový malý proslov, který si Gorman sám nastudoval a na požádání je ochoten jej přednést.

„Povězte mi o něm, o jejím otci.“

„O Štěpánu Cusakovi?“

Gorman si na gauči poposedl. Golding měl teď pocit, jako by se odchýlili od textu.

„Jak dobře jste ho znal?“ Gorman se usmál a zavrtěl hlavou.

„Neznal jsem ho. V podstatě ne. Abych pravdu řekl, byl jsem z něho trochu nervózní.“

„Neměl vás rád?“

„Asi ne. Vždyť jsem mu odváděl jeho holčičku! Co byste čekal? A ještě ke všemu jsem byl od filmu. My herci nejsme pokládáni za dobrý materiál pro manželství. Věčně přece bérem drogy a pořádáme orgie, ne?“

„Snažil se tomu sňatku zabránit?“

„Nene, to vůbec ne. Jen měl ve zvyku… člověka pozorovat. Víte, když na chvilku uvízla konverzace, už jste cítil, že vás pozoruje, že si vás nějak odhaduje. Podívejte se, já jsem přece herec, že? Já bych měl být na takové věci zvyklý, ne? Ale na tohle jsem si nezvykl nikdy, ani nápad. Bylo to, jako kdyby ve všem, ať řeknete cokoli, byla nějaká bouda, nějaká drzost, a on tam seděl, jako by vás měl prokouknutého skrz naskrz.“

Golding si dovedl představit, že to nebylo nic lehkého. Stěpan Cusak byl velice cílevědomý člověk, to už mu bylo jasné. Podstoupil značné oběti, aby dosáhl lepšího života jak pro sebe, tak pro svou dceru. Tomu člověku musel Doug Gorman připadat nemožně lehkovážný, zhýčkaný a neznalý skutečného světa.

„Týral ji hladem?“

Gorman povyskočil.

„Hladem?“

„To tvrdí ten její pronásledovatel. Že prý ji muži v jejím životě týrali hlady, aby udržela na ledě čistou stopu. Usoudil jsem, že naráží na jejího otce.“

To si vyžádalo chvilku přemýšlení.

„No,“ Gorman našpulil dolní ret, „ukázalo se… Ano, měla nějaké poruchy v jídle. Určitou formu anorexie. Já jsem se o tom vlastně dozvěděl až později. Ale myslím, že jak to přišlo, tak to odešlo.“

„Ono to trvalo, i když už jste byli manželé?“

„To už míň. Vlastně tenkrát dokonce pár kilo přibrala.“

„A co léky? Brala někdy něco, co brzdí růst nebo něco podobného?“

„Jestli brala, mně o tom nikdy nic neřekla.“

„A co sexuální zneužívání? Myslíte, že by bylo možné…?“

„Hej, hej, počkejte moment,“ Gorman byl šokovaný. „Tady jste teda střelil vedle. Nemyslím, že byste měl všechny Elleniny problémy házet na jejího otce. Byl to kus tvrdého chlapa a vím, že pro Ellen znamenal strašně moc – víc, než jsem pro ni kdy znamenal já. To jsem si uvědomil velice brzy. Ale ona šampion-kou chtěla být, to se vsaďte. A šampiónem se nemůže stát nikdo, kdo není připravený něco obětovat.“

„Pokračujte.“

„Zkrátka…“ Gorman pokrčil rameny. „Trávíte celý život na ledě. A když nejste zrovna na ledě, jste příliš unavený, než abyste podnikal něco jiného. A když ještě navrch chcete studovat –a to Ellen chtěla, přímo musela –, můžete dát společenskému životu navždy sbohem.“ Gorman si lokl whisky a otřel si prsty ústa. „Po pravdě řečeno, jestli to chcete vědět, tak tohle je opravdu Ellenin problém. Ona vlastně nikdy neměla žádné kamarády. Myslím skutečné kamarády nebo kamarádky. A hádal bych, že je nemá dodneška. Ona neví… Jak to jenom říct? Ona neví, jak kontaktovat lidi, opravdu. Je samotářka.“

„Myslíte, že cena, kterou platila, byla příliš vysoká?“

„A vy si to nemyslíte?“

Golding pokrčil rameny.

„Naléhal jste na ni, aby vrcholového krasobruslení nechala?“

„Já? Ani nápad. Tenkrát jsem si myslel, že je to prostě báječné, že je to skvělé. To ona změnila své priority. Brzy po tom, co jsme se vzali, si usmyslela, že chce mít rodinu. Velkou rodinu. A to bylo všechno, na čem jí potom záleželo.“

„Máte tušení, proč tak spěchala?“

Jistě. Jedinou rodinou, kterou dosud měla, byl její táta. A ten byl najednou pryč. Ona toužila po stabilitě. A navíc… navíc měla obavy.“

„Z čeho?“

Gorman si lokl skotské a spolkl ji. Teď už se pořádně vzdálili od scénáře, odhadoval Golding. Ale na ostýchavost bylo příliš pozdě.

„Heleďte, tohle jste se nedozvěděl ode mě, jo? To by Ellen k smrti rozčílilo. Vlastně ani nevím, proč vám to všechno vykládám.“

„Protože jí to může pomoct.“ Gorman vzdychl.

„Jak jsem řekl, měla nějaké ty poruchy. Možná že brala i nějaké prášky, já nevím. Ale ono to narušovalo její celkovou biologickou rovnováhu, jestli víte, co tím myslím? Často nedostala tři čtyři měsíce menstruaci. Když jí bylo devatenáct, celý ten rok, co se stala mistryní světa, nemenstrnovala vůbec. Mám dojem, že byla vyděšená, že je nějak vážně nemocná, a pak, když ztratila otce, nedokázala už myslet na nic jiného.“

„A bylo to něco vážného?“

„To víte, že ano.“

„Já jsem četl…“

„Jo, já vím. V novinách se objevily zprávy, že jsem to já. Že jsem sterilní. Že jsem impotentní. Myslím, že to přivítali jako pěknou ironii, vzhledem k rolím, které jsem hrál. Rozhodně to nebyla pravda, a to vím úplně jistě, věřte mi.“

Golding se na chvíli odmlčel. Vždycky chtěl věřit, že ty historky okolo Douga Gormana byly pravdivé. Nechtěl, aby to byla Ellen, kdo nemohl mít děti. Ale jak to, že ten vetřelec zřejmě znal pravdu, když všechny novinové zprávy tvrdily pravý opak?

„Zkusili jste léčbu neplodnosti?“

„Všechny metody včetně oplodnění ve zkumavce. Ale nebylo to nic platné. Ellen nedokázala dítě donosit. Došlo to vždycky jen do stadia embryí.“

„A co náhradní matka? Nedalo se to zařídit takhle?“

Gorman zavrtěl hlavou.

„Já jsem… Vždycky mi to připadalo takové nepatřičné. Zjednat si cizí ženu, aby nosila vaše dítě. Chápete, jak to myslím?“

„Asi ano.“

„A taky jsem o tom ledacos zaslechl. Jak se tyhle situace dokážou vymknout kontrole a všelijak se zkomplikují. Slyšel jsem o té ženě, o té náhradnici, která nechtěla dítě vrátit. Takže…“

„Takže jste řekl ne?“

Gorman pokrčil rameny a díval se jinam.

„Mluvili jsme o tom. Já jsem jí vysvětlil svůj postoj a Ellen to myslím… nakonec pochopila.“

„Ale co by na ni přišlo, byla by s tou náhradnicí souhlasila?“

„Asi ano. Možná. To byste se musel zeptat jí. Nehledě na to, že jsme se pak ještě pokusili o adopci.“

„Aha. A to by vám bylo stačilo?“ Doug bezradně pokrčil rameny.

„Snad ano. Ne tak docela, ale… Totiž, jakmile si začala prohlížet ty ubohé malé sirotečky, co jich po světě je, vznikla z toho jakási obsese. Bylo to děsné. Už jsem myslel, že skončíme tak, že jich adoptujeme celé hejno. Řeknu vám upřímně, oddechl jsem si, když adopční komise řekla ne.“

„Vážně?“

„Ano. Znamenalo to, že to nebudu muset udělat.“

25

Středa 18. srpna

„Dvacet devět, třicet, třicet jedna…“

Když se za prkno jemně zatáhne, povolí a vyrojí se švábi, kterým se náramně dobře daří v průlezových prostorách pod domem. Podřepne, vdechne kyselý závan hniloby a zároveň pach oleje ze zbraní a výbušniny C-4. Získal ji od téhož chlápka, který mu prodal i ty ostatní hračky. Byl to jeden z těch praštěných týpků, zaměřených na přežití katastrof, který si myslí, že Mc Veigh měl pro to, co provedl v Oklahomě, své důvody, a některé byly i dobré. Určitě ho při té transakci vzal pěkně na hůl – ten chlap pořád jen kňučel, jak těžké je takovou věc sehnat, jak se pro ni musel rozjet až někam do Severní Karolíny – ale on mu stejně zaplatil a hned na místě se rozhodl, že si udělá vlastní bomby podle svého. Přes internet si na to objednal knížky, a když Nat usnula, vyrobil si v černé kuchyni vlastní směsi. Teď už jsou přímo pod jeho pokojem dva pytle amoniumnitrátového hnojiva a barel nitrometanu, celý ten balík je spoutaný dohromady potrubní izolací a připojený k detonátoru dráty, které má v plánu protáhnout mezi prkny podlahy, takže mu postačí jen natáhnout ruku z postele a pošle celý ten krám na onen svět. Chviličku o celé té záležitosti s náznakem úsměvu uvažoval. Ať už to dopadne jakkoli, on bude mít svůj happy end. Ponořil se do tmy, při lezení si pomáhal lokty a koleny.

Dům je příliš malý, než aby se v něm tahle hra dala pořádně hrát: jen dvě ložnice v průčelí a obývací pokoj, kuchyň a koupelna vzadu. Ale úpravy, které provedl, ho vylepšily a také obohatily charakter hry. Když ho Nat pošle na dvorek počítat, tak dřív, než dojde k třicítce, už snímá uvolněné obložení pod kuchyňským oknem v zadní části domu.

Paprsky světla prorážejí tmou pod domem. Na některých místech udělal do prken díry nožem.

V jeho pokoji hraje televize. Reklamní přestávka vrhá na stěny s obrázky kmitavá světla. Nejoblíbenější letecká linka na světě. Přitiskne tvář ke špinavým prknům a vypne se vzhůru, celou vahou spočívá na loktech. Zahlédne jenom fotku děvčátka s Turnérovým syndromem, připíchnutou nad klimatizací – vidí pavu-činovitý záhyb po obou stranách krku, prázdné vyhaslé oči. Po čele mu přehopká malý šváb a on se odvalí pryč, odsune se zase do jiné výhodné pozice.

Teď se dívá škvírou mezi prkny, která probíhají po celé délce chodby, a čeká, jestli neuslyší Nat. Přes tlumené zvuky reklamy zaslechne, jak si pro sebe povídá. Nemůže se rozhodnout, co má udělat – jestli vylézt ve svém pokoji nahoru na skříň, nebo vlézt pod kuchyňský dřez, kde se může schovat za záclonku. On tyhle tajné chvilky miluje, chvilky, kdy si Nat myslí, že je sama.

Nat vyjde ze svého pokoje a prochází přímo nad ním. Musí se kousnout do jazyka, když spatří, jak se jí pod šedivou zvonovou sukýnkou rýsuje stín rozkroku. Dobře ví, co teď dělá. Kouká na visací zámek u jeho pokoje. Hrozně ráda by věděla, co je uvnitř.

26

Středa 18. srpna

Golding se ve středu ráno ze všeho nejdřív rozjel k Jackieinu domu. Posledních deset dní strávila přípravami na stěhování zpátky do Milwaukee. Měli spolu pár dlouhých telefonických rozhovorů, kdy se ji Golding snažil přesvědčit, aby si pobyt aspoň ještě prodloužila, ale ona byla neoblomná: Máma prý ji potřebuje a v L. A. není kromě něho nic, co by ji tu drželo. On stále nesouhlasil s tím, co dělá, pořád se obával, že tím sklouzne zpátky do negativity, ale nechtěl se s ní rozejít ve zlém.

V osm hodin zastavil před vchodem, s kávou a koblihami v rukou.

„Ahoj, velký bratře.“

Ustoupila a nechala ho vejít. Byl překvapený, jak tam bylo čisto a uklizeno. Všechny její osobní věci už byly pryč.

„Pěkný byt. Kdy se můžu nastěhovat?“ řekl s úsměvem.

Jackie chvíli přehlížela výsledek svého snažení.

„Ale jo, není to vlastně tak špatné, sama bych tu docela ráda bydlela.“

Podal jí kávu a otevřel na stole krabici s koblihami. „Vážně? Takže sis to rozmyslela?“

Jackie popadla koblihu a lačně se do ní zakousla. Zavrtěla hlavou.

„Ani nápad.“

Příštích pár minut strávili úvahami, jak dlouho potrvá Greyhoundu cesta do Milwaukee, a o tom, kde bude mít možnost si odpočinout a protáhnout si nohy.

„Ty dobře víš, že bych ti koupil letenku.“

„To já vím. Ale takhle je to prima. Já se docela ráda dívám, jak kolem mě ubíhá krajina, a nijak nepospíchám.“ Zamračila se a pohlédla na svoje sepnuté ruce. Okolo pusy měla cukr. Golding se natáhl a setřel jí ho. Když se na něj znovu podívala, měla v očích slzy.

„Co se děje, ségro?“

Já prostě nenávidím loučení,“ řekla a pokusila se usmát. „Prosím tě, udělej pro mě něco.“

„Cokoli budeš chtít, zlato.“

„Až dojedem na autobusové nádraží, tak, prosím tě, nečekej, až nastoupím. Jen mě tam vyhoď a odjed.“

Přikývl, náhle neschopen promluvit. Oba se dívali na podlahu.

„Petey?“ Vzhlédl. Dívala se na něj svýma krásnýma modrýma očima. „Nestane se ti tu nic zlého?“

Pokrčil rameny. Ta otázka ho zmátla.

„Kdepak. To víš, že ne.“ Přikývla, ale nezdálo se, že by ji to uspokojilo. „Co by se mi mělo stát?“

Zadívala se znova na podlahu.

Jedna holka – v práci – mi ukázala nějaký časopis…“

„No a?“

„Psalo se tam o tom chlapovi Grossmanovi.“ Zase vzhlédla, ale tentokrát se mu zahleděla upřeně do očí. „To jsi nebyl ty, viď že ne, Petey?“ zeptala se sotva slyšitelně.

„Cože? Co jsem nebyl?“

„Nebyl jsi to ty, kdo ho zabil?“

Goldinga prostoupil chlad.

„Ne. Ani nápad. Když jsem se tam dostal, byl už mrtvý… vlastně umíral. Neměla bys věřit všemu, co kde napíšou.“

Přikývla a zdálo se, že ji jeho odpověď uspokojila.

„Tak fajn,“ řekla. „Fajn. Zapomeň, že jsem se ptala. Jen si někdy dělám starosti.“

„Poslyš, o mě si starosti nedělej,“ vyhrkl Golding, ale nedokázal zbavit hlas podrážděnosti. Vstal a podíval se na hodinky. „V kolik ti jede ten autobus?“

„V osm padesát dva.“

„Tak to abychom radši padali.“

Jackie se namáhavě vysoukala na nohy. Pozoroval ji, jak se šourá dozadu do domu. Za chvilku se vrátila s modrým vinylo-vým kufrem.

„Věříš mi, že jo?“ zeptal se jí náhle.

Podívala se na něj a položila kufr na zem. Přešla tu malou vzdálenost a objala ho.

„Ale, Petey, já si jen trochu dělám starosti. To je všechno. Nechci, aby se ti něco stalo.“

Odtáhl se od ní. V jejím výrazu bylo něco, jakýsi soucit, který prostě nemohl snést.

„Nic se mi nestane,“ uklidnil ji. „Jsem spokojený. Měla by sis pro změnu dělat starosti sama o sebe.“

Vyznělo to příkřeji, než chtěl. Jackie kývla, jednou, dvakrát. Pak sklonila hlavu na stranu.

„Já?“

„No tak.“ Golding viděl, že šlápl vedle. Sáhl pro kufr. „Nebu-dem se přece hádat.“

„Ne.“ Stále se na něj dívala, hlavu nepřirozeně vytočenou. „Chci to slyšet. Proč bych si o sebe měla dělat starosti?“

Venku přehrkotal velký náklaďák, až se zatřásly tabulky v oknech.

„Já nejsem žádná oběť,“ řekla tiše. „Nejsem oběť, protože jsem se rozhodla, že jí nebudu.“

Golding se zase pokusil zvednout kufr, ale ona mu teď zastoupila cestu.

„Já nejsem z těch, co nedokážou zapomenout. Já nejsem z těch, kdo… Nejsem člověk, který nemluví se svou matkou.“ Golding cítil, jak se mu stahuje hrdlo. „Ty víš, proč s mámou nemluvím,“ pravil tiše. „Ne, nevím. Pověz mi to.“

Nedokázal to vyjádřit. Sotva na to jen pomyslel, připadalo mu, jako by se topil. Nikdy o tom nedokáže mluvit. Ona to ví.

„No vidíš, tak proto si dělám starosti,“ řekla. „Dělám si starosti, protože ty to v sobě pořád dusíš. Ale ono to jednou vybouchne a ty někomu ublížíš. A ublížíš i sobě.“

27

Bílý zahradní nábytek. Pohled zvenku na prosklené dveře. Kamera pro rodinné filmování zachycuje v odrazu mátožné postavy.

Golding nastavil na videorekordér smyčku, prozkoumával ten úsek třicetkrát, čtyřicetkrát, padesátkrát a začínal konečně vidět hlavu té ženy. A když ten mužský hlas pronesl „oukej“, vyslovil to slovo s ním, snažil se představit si, že to tak říká Grossman, jenže věděl, že je to ten druhý chlap, ten chlap, kterého Reynolds nazval Videoman, chlap, jehož jméno nechtěl vyslovit, protože by mu to mohlo zamlžit myšlenky. Ať už byl přitom schoulený na gauči, seděl u stolu nebo postával mezi dveřmi, věděl, že se dívá na něco podivného, na něco, co vyšlo z hloubi jakési zvláštní zvrácenosti, ale navenek to k té hloubce nedává žádný klíč. Je to naprosto banální, obyčejné.

Nechtělo se mu myslet na Jackie, nechtělo se mu přemýšlet o tom, co mu řekla. Na konečnou stanici Greyhoundu dojeli v mlčení. Nechal ji vystoupit a beze slova odjel. Pak šel do kanceláře a snažil se soustředit na práci, ale přál si být poblíž všeho svého materiálu – spisů, fotografií a filmu, které mu zprostředkovávaly Elleninu přítomnost. Chtěl jí pomáhat, protože mohl.

Dřevěný plot. Kousek trávníku, který potřebuje zalít. Uprostřed trávníku dětský traktůrek.

Studoval film pozdě do noci. Dvě bledé ruce se vztahují k dítěti. Ženské ruce. Jakmile se v záběru objevila dětská tvář, přivřel oči proti světlu a obraz zastavil. Celý pokoj ozařoval blika

jící obličej. Růžový svit přebíhal přes Elleniny fotky, které připíchl na zeď. Jeho oči, otupené nedostatkem spánku, zaznamenaly podivné nové barvy: Zelené oči zčernaly, červená ústa zešedla a šedivé rty se pootevřely nad růžovými zuby. Přibližoval obraz dopředu a zase ho oddaloval, dopředu a dozadu. Když film skončil, civěl dál na prázdnou obrazovku, pohroužený do myšlenek.

Po rozhovoru s Gormanem měl dojem, že tomu začíná rozumět víc do hloubky, ale neměl z toho zvlášť příjemný pocit. Čím větší hloubka, tím bylo vše tmavší, a jak tak začal uvažovat o Ellenině dětství, o prvních letech úsilí pod pátravým otcovým zrakem, vstoupil do vlastní osobní temnoty, až se mu náhle zdálo, že se oba jejich životy prolínají.

Dokud nemluvil s Gormanem, byl víceméně přesvědčen, že ji jako dítě mučili hladem. Možná že ne úplně přímočarým způsobem – nedokázal si představit Štěpána, jak jí odebírá jídlo –, ale docela dobře si uměl představit, jak u ní mohlo vědomí, že musí uspět, skákat, dělat piruety, vést k návalům úzkosti ohledně váhy, a ty zase k určitému typu dobrovolného odříkání. Teď, když trávil celé dlouhé noci hlubokým přemítáním, si kladl otázku, jestli v tom nevězelo ještě něco jiného, složitějšího a krutějšího. Anorexie bývá někdy spojena s týráním. Někdy holčičky nechtějí vyrůst, protože si zoufale přejí udržet si tatínkovu lásku. Jaký charakter měla tahle láska? Vylovil Štěpánovu fotku a snažil se na ní najít ten upřený pohrdavý pohled, jak ho popisoval Gorman, ale najednou mu z propadliště vzpomínek vytanul pohled očí vlastního otce – očí, které měly v jeho představách barvu vydělané kůže, očí s hustými tmavými řasami, citlivých a záludně ostražitých.

Našel pod dřezem láhev bourbonu a odšrouboval uzávěr. Řekl si, že tak jeden panák by mohl stačit, a dal si lok přímo z láhve, aby se ujistil, že to odhadl správně.

Přehrál si znovu pásku, viděl černé tričko s motivem sněhové vločky, vyslechl ženu, jak říká: „Tak ukaž mamince, co už umíš. „ Horké slunné odpoledne v zahradě. Ta sněhová vločka s tím nejde dohromady. Snažil se v tom najít nějaký význam a zároveň se snažil zaplašit výraz očí svého otce, zaplašit zvuk jeho hlasu.

Pořádně si přihnul z láhve a přitom mu vytanul Jackiein obličej v den, kdy jí oznámil, že odchází z domova.

Cvaknutí, které ohlásilo vypnutí videonahrávky, ho vrátilo do skutečnosti. Láhev byla z poloviny prázdná. Chvíli se na ni nevěřícně koukal, pak vyskočil a cítil, jak mu v srdci buší krev. Měl vztek, jako by ho k pití někdo přinutil. Došel do kuchyně a vrátil láhev do skříňky. Když s tím byl hotov a závany alkoholu zůstaly pouze v jeho dechu, zachytil náhle svůj odraz v okně a zároveň mu vytanul letmý odraz ženské hlavy, jak se objevila ve dveřích patia. Natočil hlavu tak, jak ji držela ona. Kdo to sakra je? Matka toho dítěte? Proč by tedy dovolila, aby její holčičku ukazovali v televizi? Proč by dopustila, aby Trhák vykládal ty pitomé historky o opuštění? Proč by jim dovolila tvrdit, že je to Ellenino dítě?

Protože je Ellenino?

Sklonil se k dřezu a zkroutil se tak, aby mohl pít rovnou z kohoutku. Snažil se nejít na to moc zhurta a nechat myšlenky volně plynout. Od první chvíle, kdy spatřil snímek té holčičky, tu zarámovanou fotografii propašovanou do Ellenina domu, přijal víceméně názor, že to, oč tu jde, k čemu to všechno směřuje, je jakýsi druh sadistického žertu. Zeje to tak, jak řekl Lenny. Někdo se snaží Ellen zamotat hlavu. Oni vědí, že nemůže mít dítě, oni vědí, jak moc si je přála, a tak se ji snaží mučit. Buď tohle, nebo je to produkt prachobyčejného sebeklamu: Nějaký pomatenec s dítětem, které se podobá malé Ellen Cusakové, se vyžívá v bizarním fantazírování. Dokonce i když viděl ten příběh v Trháku, Goldinga nikdy nenapadlo, že by mohlo existovat nějaké jiné vysvětlení. Ellen je přece sterilní. Takže ten příběh musí být blbost. Aleje sterilita a je neschopnost donošení.

Teď, když si utíral ústa a tupě zíral na odraz své tváře, vrátil se znovu k tomu, co mu řekl Gorman: Došlo to vždycky jen do stadia embryí. Ellen nemohla donosit dítě, ale byla schopna je počít. Produkovala vajíčko. Ona a Doug dokázali zplodit embryo. Ona byla dokonce ochotna hledat náhradní matku a byla by to podnikla, nebýt Gormana a jeho obavy z – jak to jen řekl? – komplikací? Snažil se představit si, jaké to asi pro Ellen muselo být, když byl její překypující mateřský pud takhle udušen? Bylo by pochopitelné, kdyby se ve svém rozrušení, ve svém zoufalství rozhodla jednat za Gormanovými zády, za zády všech.

Ale jak by to byla provedla? Bylo vyloučeno, že by na ten úkon mohla bez Dougova souhlasu získat nějakou seriózní lékařskou instituci. Otec dítěte má svá práva. Byla by musela najít nejen matku, která bude ochotna ji zastoupit – ochotna donosit její dítě –, ale také lékaře, který by byl svolný překročit všechny zákony a riskovat ztrátu existence, kdyby se na to přišlo. Kde by někoho takového nalezla? Inzerát do novin si určitě nemohla dát, to je jisté. A kromě toho, kdyby se všechno toto před šesti lety událo, jak to, že Ellen to dítě nikdy nedostala? K čemu je dobré teď posílat fotografie? Jsou v tom peníze? Nebo vydírání? Víte, Jeleno, já vás vidím. Je to dítě vůbec naživu? Myšlenky se vršily jedna přes druhou a žádná z nich nedávala zvláštní smysl. Náhle si přál, aby nebyl tak opilý. Potřeboval myslet jasně a přímočaře. Ale nebyl toho schopen. Každá myšlenka s ním zamotala dokola a zanechala ho tak dezorientovaného, že i věci, o kterých se domníval, že je ví, se mu teď zdály pochybné, ambivalentní.

Zase se vrátil k nahrávce, teď už příliš opilý, než aby se na ni mohl soustředit. Bílé jezero kluziště. Ozvěny hlasů vzrušených dětí. Temné skvrny přebíhající přes led. Pak uviděl malé děvčátko v modrém úboru. Zastavil obraz.

„Kdo jsi?“

V chaosu opilých emocí se mu zdálo, že je to Ellen, zdálo se mu, že žije uvězněna na nějakém parkovišti karavanů, usilovně se snaží obstát, dává si pozor, aby si k večeři nevzala příliš velkou porci chleba, a když sahá po dalším kousku, cítí na sobě otcův pohled. Stisknutím knoflíku ji zase uvedl do pohybu a díval se, jak na ledě vytváří kroužek – jedna noha, pak druhá – perfektní osmičku.

Město Los Angeles se smažilo v srpnovém vedru. Golding se věnoval své práci. Reynolds ho ostře sledoval, ale teď, když tu zase byl Romero, trochu povolil. Romero byl příliš zaměstnaný, než aby vyslovil svůj názor, jestli tím vetřelcem byl opravdu Grossman. Buď byl příliš zaměstnaný, nebo příliš chytrý. Golding Reynoldse podezíral, že mu doporučil změnit téma, kdyby na to vůbec přišla řeč.

Dělal si svou práci. S Rodem Denisonem doručili příkaz omezení kontaktu jednomu mladému Mexikánci jménem Rico, který si chtěl začínat s hvězdičkou zvanou Carmencita. Měl za sebou taky pár velice dlouhých pohovorů s detektivem Jamesem Wol-pertem z Pacific Division. Ve volném čase skupoval kdejaké noviny a pátral po zmínkách o Ellen. Ty, které zazněly ve zprávách, si zaznamenával na video. Bojoval s pokušením rozjet se za ní domů. Bernie Ross mu řekl, že po reportáži o vetřelci zřídil Trhák pro diváky telefonní linku 800: Tam má zavolat každý, kdo si myslí, že ví, kdo je ta holčička v modrém úboru. Zatelefonoval tam, aby si to ověřil, a pak i do studia, kde Trhák produkovali. Řekli mu, že se už ozvaly tisíce lidí z celé země a že ne, nemůže dostat seznam volajících. Reportéři Trháku každý „slibný tip“ obíhají.

V NBC odvysílali dlouhý pořad o obtěžování, který vycházel z Grossmanovy smrti a zabýval se případy násilí na pracovištích. Nejsou to jen slavné osobnosti, kdo je obtěžován, jsou to například manažerky, pokladní, servírky. Uvedli příběh Roberta Fair-leyho a Lorny Blockové. Oba pracovali u jedné firmy v Silicon Valley. Fairley ji dlouho obtěžoval, až ho nakonec vedení muselo propustit. Vrátil se se zbraní a zabil sedm lidí včetně Blockové. Ve vězení s ním hovořil zasmušilý vyšetřovatel, ptal se ho, jestli už někdy podobný vztah měl, a ten člověk se zeptal: „Myslíte jednostranný, nebo oboustranný?“ Protože pro něj takový jednostranný zájem, kdy druhá osoba neprojevuje naprosto žádnou vstřícnost, byl stejně pořád vztahem.

Týden po Grossmanově smrti se Golding vzbudil před svítáním plný neklidu. Věděl, že musí něco udělat, postarat se o nějaký obrat a trochu si vyčistit hlavu. Uvažoval, jestli si večer nemá zajet na střelnici, ale když spatřil v koupelnovém zrcadle svou tvář, voskově zbarvenou pleť a hluboké kruhy pod zarudlýma očima, uvědomil si, že to, co opravdu potřebuje, je trochu procvičit tělo. V poslední době své tělo zanedbával, jedl samá nezdravá jídla a nepravidelně spal. Zavolal do kanceláře a oznámil Romerovi, že si bere na dopoledne volno. Pak si oblékl tep

láky a staré tenisky, vytáhl ze dna zásuvky čisté tričko a s klíčky od auta vyrazil z domu.

Ve vzduchu časného rána se vznášela jakási klamná venkovská čistota. Vydal se po Beverly Glen přes kopce k Sunsetu a pak na západ k Oceán Parku.

Když klusal na sever směrem k Malibu, vanul přes napěněné vlny dost ostrý vítr. Překvapilo ho, jak je pláž prázdná. Minul osamělý párek, vedoucí se za ruce, a nějakého Číňana v šedém obleku, který házel kusy chleba velikým mořským rackům.

Asi o sto metrů dál se pár zmáchaných mladíků snažilo na prknech najíždět na vlny a daleko za nimi, téměř na obzoru, zahlédl tuleně, jak se vynořují a zase mizí pod vodou.

Po čtyřiceti minutách mu bylo na omdlení. Když vycházel na terasu restaurace U Angelina, krčící se mezi dálnicí a pobřežím, crčel z něj pot. Právě otevřeli. Objednal si velkou sklenici pomerančové šťávy a svalil se na plastovou židli. Pochyboval, jestli se mu ještě vůbec kdy uklidní srdce. Číšník se vrátil s prázdným tácem pod paží.

Je mi hrozně líto, ale nefunguje nám odšťavovač. Už ho opravují, ale myslel jsem, jestli si nechcete objednat něco jiného.“

Golding si zastínil oči proti světlu a ujistil ho, že nepospíchá.

„Jestli chcete, jsou tu noviny,“ usmál se číšník a přistoupil k němu blíž. Ukázal na protější sedadlo, kde ležely pořádně zmuchlané Los Angeles Times.

Na terase začínalo připalovat. Golding se rozhlížel po slunečníku, ale ještě je neroztáhli. Zamžoural do dálky na hladinu, jestli v oslnivém odlesku slunce nerozezná černé tečky plovoucích tuleňů. Pak, když viděl, že opravdu nějakou chvíli potrvá, než se dočká své čerstvě vymačkané šťávy, sáhl po novinách.

První stránky zabíraly samé diskuse o vodním hospodářství. Federální ministr vnitra se snažil nabádat Kaliforňany, aby vystačili s daleko menším množstvím vody, než jaké dosud odebírají z Colorado River. Golding nalistoval sportovní stránky a přečetl si výsledky basketbalu, pak se zase vrátil na začátek. Hledal předpověď počasí, když vtom mu padl do oka článek – půl sloupku na vnitřní straně – s titulkem KDO SE TO UKRYL V ZAHRADĚ U CUSAKÚ?.

„Pane?“

Přečetl si titulek dvakrát. Pořád tomu nemohl věřit. „Pane?“

Zvedl hlavu. Zase už nad ním stál číšník. „Ten stroj je v čudu. To nám říkají až teď. Můžu vám nabídnout džus z krabice?“ Jistě. Cokoli.“

Vrátil se k novinám a příští dvě minuty naprosto nevnímal okolí. Ale nebylo to to, co si myslel. Tím, kdo se ukryl v Ellenině zahradě, byla, jak se ukázalo, ta mrtvola, kterou v červenci našla její služka. V článku se uvádělo, že losangeleská policie při identifikaci ženy k ničemu nedospěla, takže se rozhodla povolat specialistku, která se pokusí vytvořit trojrozměrnou podobu. Protože kresby pořízené policejním výtvarníkem nepřinesly žádné spolehlivé vodítko, hodlá teď doktorka Marcia Gallová vytvořit skutečnou hlavu na podkladě lebky oběti.

Marcia Gallová a její spolupracovník doktor Colin Slater se netají s těžkostmi, které je při jejich práci čekají. „Je to skutečně krajní prostředek,“ říká Gallová, ale zároveň prohlašuje, že s dřívějšími rekonstrukcemi dosáhla sedmdesátiprocentní úspěšnosti. Vědci z Antropologického oddělení Kalifornské univerzity v Monterey Parku – soudní sochař a antropolog – spolupracují na rekonstrukci obličejových proporcí podle příslušné kra-niální architektury. Částečně mumifikovaný stav mrtvoly může práci doktorky Gallové hodně usnadnit. „Pokud jde o rasu, pohlaví, stáří a váhu, máme už dost spolehlivých údajů, a to nám nesporně velmi pomůže,“ prohlásila Gallová.

Detektiv Larry Hagmaier, který má případ na starosti, zjistil sice řadu detailů, ty mu však zatím pramálo pomohly. Otisky prstů sejmuté z mrtvoly neodpovídají žádným podobným v rejstříku. Oblečení – žena totiž byla zřejmě až po smrti kompletně oblečena – svědčí pouze pro běžné sociální a majetkové poměry. Oděv do chladného počasí nepřestává být pro policii hádankou. Byla žena zavražděna mimo stát – snad někde v horách? Nebo se tam chystala, když ji napadl vrah? Detektiv Hagmaier zkoumal všechny možnosti, ale zatím nenašel žádná spolehlivá vodítka.

Golding si článek přečetl dvakrát. Náhle jako by se před ním objevil záblesk světla. Vyskočil a dal se do běhu. „Hej!“

Z restaurace vyšel číšník s jeho džusem, ale Golding už sedal do auta.

Jel tak rychle, že mu vůz na zpomalovačích křižovatek nad-skakoval, ignoroval žlutá světla. Oblečená do chladného počasí. Tu větu si omílal stále dokola. Ona sice byla oblečená do chladu, ale s horami to nemělo nic společného, kdepak, s horami to nesouviselo ani náhodou.

Sotva dojel domů, vytáhl tučný svazek dokumentace, kterou měl o Ellen, a začal v ní listovat a shánět se po podrobnějších článcích, pojednávajících o nálezu mrtvoly na jejím pozemku. O teplém oblečení se tam toho napovídalo dost, ale z nějakého důvodu nedošel nikdo ke zřejmému spojení, totiž se samotnou Cusakovou. Hned ze začátku někdo zjistil, že mrtvola se musela dostat do země dřív, než se Cusaková s Gormanem nastěhovali, a od té doby ve všem tom zmatku spekulací nikoho nenapadlo propojit mrtvolu s tou dvojicí. Ale ono nějaké spojení asi přece jen existovalo.

Prověřoval si časové údaje a na kus papíru si načrtl hrubou časovou linii. Základy domu byly položeny v říjnu devadesát šest. Vlastní rozhodnutí o koupi se uskutečnilo koncem roku devadesát pět. Z toho, co mu ukázal průzkum přes Nexus, byly v roce devadesát šest publikovány nejméně tři články o plánované výstavbě domu. Jeden z nich, uveřejněný v časopisu Design, otiskl architektovu představu, jak asi by měl dům vypadat. Golding rozložil stránky po zemi. Ano, tady to bylo, dům snů Douga a Ellen Gormanových v Brentwoodu, vše provedeno v uměleckých barevných odstínech.

Vrátil se k článkům o mrtvole a odkládal papíry postupně na zem, až vytvořily koberec po celé místnosti. Podle koronera muselo být tělo v zemi nejméně tři, možná i čtyři roky. Ať už tělo zakopal kdokoli, mohl vědět, co se tam plánuje. To bylo klidně možné.

Žena byla oblečená do chladného počasí. Vrah ji pobodal –podle zprávy jí zasadil dvaatřicet ran – a pak ji teple oblékl. Ter-moprádlo, tlusté ponožky, vysoké boty, všechny tyhle věci. Ne do hor, ne na lyže, ale na něco, co je přímo tady, v Los Angeles: zimní stadion! Zimní oblečení v létě, zrovna jako ta žena na videu. Sněhová vločka ve slunné zahradě. Posadil se na zem a snažil se v tom nějak vyznat, snažil se přijít na to, co ještě se rýsuje pod povrchem. Pak ho napadlo ještě něco. Znovu zalistoval v papírech, až našel zprávu o soudní pitvě. Plošky, kde se na kost upínají svaly, jsou dobře vyvinuté, zvláště na dolních končetinách, což vede policii k domněnce, že tato osoba mohla být svého času vynikající sportovkyní.

Sportovkyně, to ano, ale ne ledajaká, žádná lehká atletka ani hráčka míčových her.

Zapnul televizi a přehrávač a nechal znovu projít pásku. Když se po obrazovce začaly pohybovat obrázky, musel se držet, aby klidně seděl. Zároveň však cítil, jak se v něm pod vším tím rozrušením zvedá příliv nevolnosti a strachu.

Žena se natáhla, aby zvedla dítě. Sněhová vločka na tričku. Pak kluziště. Posunoval obraz dveří patia dopředu a dozadu, zastavil jej na postavě odražené na skle… Ano. Vsadil by poslední prachy na to, že žena v tričku je krasobruslařka.

28

Pátek 20. srpna

„Tak to bychom měli, dámy,“ liboval si Lenny a zvedl sklenici sappora. „Zase jeden týden za námi. A pořád jsme naživu. Město pořád ještě stojí. A nikdo nás nestíhá za profesionální přestupky.“

„Třikrát hurá!“ zvolala Sally Nicholsonová a přiťukla si s ním i s Ellen. „Ale moment, ještě zbývá celé odpoledne. Možná bychom ještě neměli říkat hop.“

Lenny zvedl levou ruku, jako kdyby se chystal přísahat.

„Mobil mám vypnutý, záznamník odpojený. Pokud jde o tenhle pracovní týden, může spustit orchestr i s tlustou zpěvačkou.“

„Jó,“ vykřikla Sally. „Tak proto jsem tady.“

„Ale, Sal,“ zašklebil se Lenny a usrkl. „Co byste jí na to řekla? Tri děti, a ona by chtěla vypadat jako… jako.

Jako krasobruslařka,“ řekla Sal a zadívala se úkosem na Ellen. „Jo, takhle chci vypadat. Ty jsi, Ellen, opravdu mimořádně ve formě. Musíš mi svěřit svůj tajný recept.“

„Máš smůlu,“ řekl Lenny a pohrozil jí prstem. „Budeš si muset počkat na to video. Tam se to všechno prozradí.“

„Fitness video?“ podivila se Sally. „To je ale báječný nápad. Ellen byla pro kameru vždycky jako stvořená.“

Ellen se usmála a poděkovala za poklonu, ale nešlo jí to od srdce. Sally Nicholsonová byla Lennyho stará přítelkyně, která pracovala v jednom hollywoodském televizním syndikátu. Byla to energická žena něco přes třicet, s kudrnatými hnědými vlasy a širokým, zářivě rudým úsměvem. Normálně by oběd s někým z televizního vedení znamenal obchodní jednání, ale Ellen se už se Sally setkala dřív a dobře s ní vycházela. Mimoto Lenny slíbil, že ta schůzka bude čistě společenská, a aby to ještě podtrhl, objednal stůl u Yamashira, v japonské restauraci na Hollywood Hills, kam chodil, jen když měl volno. Ten podnik byl vyhlášený pro svůj panoramatický výhled na město, které se rozprostíralo dole v celé šíři od centra až k moři. Z místa, kde seděla, mohla Ellen pozorovat spořádané procesí letadel, dosedajících naranveje LAX. Připomnělo jí to její první let na Západní pobřeží, otce, jak svýma starostlivýma očima zírá na kouzelné zákruty Grand Canyonu, její vlastní úžas nad velikostí města, které jako by nikde nekončilo. Vzpomínala, jak se na ni otec obrátil, když se letadlo chystalo přistávat, a řekl: „Od této, chvíle, Jeleno, budeme mluvit jen anglicky.“ A taky to už od té doby navždycky dodržoval, a dokonce, hlavně v těch prvních letech, odmítal reagovat, když na něj promluvila jinak. Ráda by věděla, kolik tisíc, kolik milionů lidí, když přišli do této zvláštní a zaslíbené země, se rozhodlo podobně.

„Takže ty zase trénuješ?“ zeptala se Sal.

Ellen, která se rozhlížela okolo, chvilku trvalo, než zaregistrovala otázku.

„Nene… Ne tak docela. Bruslím. Na podzim mám účinkovat v revui. Ale k závodění se nevracím. Především jsem moc stará.“

„Ale nepovídej,“ namítla Sally. „A já už jsem věřila, že se chystáš na comeback.“

„Nikdy neříkej nikdy,“ poznamenal Lenny. „Elaine Zayako-vá to taky dokázala. Ale Ellen toho má teď na krku opravdu dost. Musím ti říct, Sally, že se nám konečně začínají klubat docela pěkné věci. Konečně máme volnou cestu.“

Ellen začínala mít dojem, že Sally dostala od Lennyho informace o jejích současných těžkostech a byla pro tuhle příležitost vybrána jako osoba, na kterou je spoleh, že jí dodá trochu jistoty. Ale to jí nevadilo. I když ji čekalo spousta smlouvání ohledně záležitosti s videonahrávkou a také nadcházející zkoušky na

Louskáčka, byla vděčná za všechno, co odvede její myšlenky od předešlých dvou týdnů. Včera večer se vrátila z Lake Arrowhead, kde pobyla déle, než měla původně v plánu, a našla doma na záznamníku Lennyho pozvání. Také tam našla vzkaz od Petea Goldinga, který ji zval, aby s ním šla do kina. Nejdřív tím byla překvapená, ale ne zrovna nepříjemně. Byt už sice nehráli, ale řekla si, že mu brzy zavolá a pozve ho na něco jiného. Nebyla si jistá, jak to bude pokračovat, nebo jestli to mezi nimi k něčemu povede, ale ujišťovala se, že je teď svobodná žena, a na Peteovi nachází dost věcí, které se jí docela líbí.

Přinesli jim jídlo, spoustu maličkých voňavých pokrmů v černých lakovaných mističkách. Lenny a Sally labužnicky pomlaskávali a pak se všichni tři jali způsobně uždibovat svými hůlkami z toho, co měli právě po ruce. Když byli asi v polovině jídla, vzpomněl si Lenny, že objedná saké, a staral se, aby měli všichni stále bohatě naplněné pohárky. Zvláště Sally se to zřejmě velice zamlouvalo.

Když byla všechna témata nezávazné konverzace vyčerpána, řekla: „Zřejmě ti začalo připadat, že tě tam nahoře nikdo nemá rád. Vzhledem k tomu všemu, cos musela přestát.“

„Ti novináři,“ potřásl Lenny hlavou. „Sebranka.“

„Jak ses s tím, proboha, dokázala vyrovnat? Víš, já bych asi utekla. Zmizela bych z města.“

„Sally, nepovídej, ty bys město nikdy neopustila,“ namítl Lenny. „Měla bys strach, že zmeškáš nějakou premiéru.“

„No, to bych nerada. Ale vážně – vždyť to muselo být peklo.“

Ellen se snažila tvářit, že jí ta otázka nevadí. Cítila, že se na ni Lenny pozorně dívá, že čeká, jak bude reagovat, do jaké míry je z té záležitosti ještě odrovnaná. Napila se saké.

„No, já jsem právě strávila pět dní v Lake Arrowhead.“

„Ano,“ řekl Lenny. „Ale Sally asi myslí to předtím. Když celý ten průser začal.“

Ellen pokrčila rameny.

„Myslela jsem, že ujedu. Vlastně jsem už skoro ujela. Ale pak jsem si řekla: Proč bych to vlastně dělala? Proč bych se od těch lidí měla nechat zahnat do exilu?“ Postavila pohárek. „Tohle město je přece můj domov.“

Lenny se díval do svého talíře a ona viděla, že se usmívá.

„Máš pravdu,“ řekla Sally. „Dobře jsi udělala.“

„Ellen je bojovnice,“ prohlásil Lenny. „Kdyby ses složila pokaždé, když se něco semele, nemohla by ses stát mistryní světa.“

„To máš tedy pravdu,“ přisvědčila Sally, která už začínala mluvit, jako by jí saké stouplo do hlavy. „Ale ta věc s tím dítětem. To byla přece sprosťárna.“

„Šílená,“ souhlasil Lenny. „Šílená a hnusná. Věřila bys, Sally, že od té relace volalo do Trháku snad na tři stovky lidí, že tu holčičku viděli?“

„Tri sta?“ žasla Ellen. „Chcete říct, že vědí, kdo to je?“

Lenny se zasmál a zakroutil hlavou.

„Tri sta různých lidí ze tří set různých míst.“

„Páni. No to je děsný,“ usoudila Sally.

„No, tohle ještě nic není. Jo, to ten Ledověj muž,“ pravil Lenny, který se teď dostával do obrátek, a zdvihl ukazovák, „ten byl děsnej. Když mám být upřímný, z toho jsem byl pořádně vyděšený.“

„Setkal ses s ním někdy?“

„Kdepak. Ale mluvil jsem s ním po telefonu. To mi úplně stačilo. Můj názor na tyhle pomatence je – přenechat je profíkům.“ Ellen se dotkla Lennyho paže.

„Lenny, ale možná, že někdo z těch tří set lidí – některý z nich, má pravdu. Možná, že to dítě opravdu někdo viděl.“ Lenny se zatvářil zděšeně.

‚JSÍo jistě, Ellen. Ale, hm…“ Pokrčil rameny. „Co je nám po tom? Je to jen nějaký cizí dítě, ne?“

Sally se na ni pozorně zahleděla. Chviličku nikdo nepromluvil.

„No ovšem, asi jsem jenom…,“ Ellen se zadívala dolů na své ruce, „zkrátka zvědavá.“ Sally se taktně usmála.

Jistě. Já jsem taky příšerně zvědavá. Co jsi vlastně dělala? Slyšela jsem, že sis musela najmout bodyguardy, a takové věci.“

„Žádné bodyguardy,“ ohradil se Lenny. „Specialisty. Ty nejlepší. Slyšela jsi někdy o Peteu Goldingovi?“

Sally vyvalila oči.

„Pete Golding? Počkej minutku. Nebyl to ten chlapík z té aféry Maddy Olsenové?“

„Přesně tak.“

„Ten, co zastřelil toho chlapa na její verandě?“

Lenny samolibě pokýval.

„Střelec Péťa, jémine, ten se nikdy nemine.“

„Ale no tak, nechte toho,“ okřikla je Ellen. „Já nevím, jak si z takové věci můžete dělat legraci.“

„Já jen říkám…“ vysvětloval Lenny s plnými ústy. „Já jen říkám, že když jde o takové šílence, o takové mimořádně nebezpečné lidi, tak s těma se s nějakým prosím vás a děkuju vám nikam nedostanete. To na ně neplatí. Jsou to zkrátka blázni. A ke všemu ozbrojení.“

„Takže co?“

„Takže to někdy dospěje tak daleko, že je to otázka on, nebo já.“ Poklepal Ellen na rameno. „Myslím vy.“

Sally začala mluvit šeptem. „Ježíšmarjá, Lenny, přece nechceš říct, že Golding zastřelil i toho Grossmana?“

Lenny zvedl ruce a pomalu pokrčil rameny.

„Sal, to se asi nikdy nedozvíme. Všechno, co ti můžu říct, je to, že ho policie vyslýchala skoro celou noc. A noviny… ale to je zas něco jinýho. Co se mě týče…“

Přerušilo ho zavonění jeho mobilu. Omluvně se zašklebil a vytáhl telefon z kapsy.

„Lenny, ty jsi přece říkal…?“

„Omlouvám se, Sal. Byl jsem přesvědčený, že jsem ho vypnul. Lituju, ale budu… Haló? Jacku! Jak se máte?“ Zakryl mluvítko. „To je… to je klient. Vezmu si to ven. Za chviličku jsem zpátky.“

Vstal a zamířil do chodby. Obě ženy ho pozorovaly, jak odchází. Chvilku jedly mlčky.

„Takže,“ spustila nakonec Sally. „To byl nejspíš Lennyho nápad najmout Goldinga, co?“

Ellen přisvědčila.

„Já jsem o něm v té době nic nevěděla. Chci říct, že vypadal naprosto…“

„Upřímně řečeno, překvapuje mě to. Totiž, Lenny má samozřejmě pravdu, ti lidi opravdu jsou nebezpeční. Ale přece jen…“ Sally si napíchla na vidličku garnáta a ponořila ho do misky s rudou omáčkou. „Já jsem se totiž s Maddy Olsenovou setkala. Párkrát.“

„Vážně?“

„Vlastně je to přítelkyně jedné mojí kamarádky, Kimberly Rossové. Bývaly jsme sousedky a ona se s Maddy znala celá léta. Chodily spolu i do školy.“

Ellen se nelíbilo, jak se Sally tváří. Najednou mluvila naprosto vážně.

„A co říkala?“

Sally už donesla garnáta těsně k nalíčeným ústům, chvíli ho pozorovala a pak vidličku zase položila.

„No, ona pomoc potřebovala, o tom není pochyb. Chci říct, že ten chlap McGinley byl opravdu pěkný otrava. Jednou ji svezl domů – to ještě pracovala v recepci nějakého nakladatelství na Floridě, myslím. To byla vlastně jediná příležitost, kdy spolu nějakým způsobem přišli do styku. Jenže on z toho hned vyvodil, že jsou si souzeni. Začal jí volat, psát, každý den jí posílal kytky. Ale to byl jen začátek.“

Ellen složila ruce do klína. Najednou na ni sáhla zima.

„Našla si jiné zaměstnání, ale on vypátral, kde, a začal se tam po práci dennodenně objevovat a každému vysvětloval, že je její snoubenec. Dovedeš si to představit? Když se domluvila s kamarády, že se sejdou v baru, on tam přišel a všem se představil. To se stalo třikrát, než přišla na to, že se jí napojil na mobil.“

„Dají se na to koupit takové mašinky,“ poznamenala tiše Ellen. „Skenery. Říkali mi to.“

Sally strčila garnáta do úst a osušila si rty ubrouskem.

„No. Tak se přestěhovala na druhý konec města. Změnila si telefonní číslo. Za týden už ji zase měl. Přišel k ní někdo na návštěvu, starý kamarád, a našel ho venku. A McGinley řekl: Ještě jednou se přiblížíš k mé manželce a já tě zabiju. Jako kdyby teď už byla jeho ženou.“

Ellen se už nechtělo dál poslouchat, ale Sally byla příliš ve svém živlu, než aby si toho všímala.

„Doručili mu soudní rozhodnutí o omezení přístupu. Tri dny nato ho porušil. Tak ho sebrali pro pohrdání soudem. Ale neodsoudili ho, protože dosud nebyl trestaný. Víš, co na to soudce? Proč prý neuvažují o poradenské službě, která by jim jejich problémy pomohla vyřešit. Jejich problémy. Věřila bys tomu?“

„Já myslela… myslela jsem, že toho McGinleyho zavřeli.“

„To přišlo teprve potom, když sledoval Maddy až sem. Zase před jejími dveřmi našel jiného muže a ten skončil ve špitále. McGinleymu napařili osmnáct měsíců. Odseděl si šest. Když se Maddy dověděla, že ho propouštějí, tak si teprve najala Goldin –

ga“ ‚

„Tušila, že se vrátí?“

,jZnovu se přestěhovala,“ pokračovala Sally. „Potřebovala, aby jí někdo pomohl se ukrýt. Jít na to správně. A kdyby se k ní McGinley zase přiblížil, chtěla, aby s ním někdo zatočil. Golding si vzal tohle všechno na starosti, instaloval bezpečnostní zařízení a všechno ostatní a promluvil s policií. Dokonce se nabídl, že ji bude učit, jak zacházet se zbraní. Vzal celou záležitost velice vážně.“

„Však mu za to taky platila, ne?“

„Jistě. Ale ono to tím neskončilo. On začal…“ Přišla servírka a naložila si prázdné nádobí na tác. Sally s úsměvem přihlížela, zřejmě před ní nechtěla mluvit. „Začal co?“

„Začal jí neustále volat, kontrolovat ji. Vypadalo to, že snad večer ani nejde spát, dokud se neujistí, že je v pořádku. Pak jednou v noci přišla na to, že se plíží kolem jejího domu.“

Ellen začínalo být špatně. Představila si pozemek svého vlastního domu, strach a znesvěcení, které pocítila, když objevila, že tam je někdo, kdo ji sleduje, když zjistila, že se k ní dostal tak blízko.

„Příšerný pocit, ne?“ poznamenala Sally, jako by jí četla myšlenky. „Takže řekla Goldingovu šéfovi, že už ho na tu záležitost nechce. A že už vůbec nechce, aby pro ni firma dál pracovala. Chápeš, co tím chci říct?“

Ellen se soustředila na Sallyin dychtivý obličej.

„Cože? To bylo… ještě předtím, než se McGinley objevil?“

„No právě. Novináři to nikdy nevyčuchali a Maddy jim to neřekla. Ale ten den, kdy se střílelo, už pro ni Golding vlastně nepracoval. A přesto tam byl. Bez pozvání…“

„Ach, bože.“

„No. A to pořád ještě není konec. On se s ní dokonce chtěl vídat i potom. Víš, co mi Maddy řekla? Řekla, že Golding byl vlastně stejně hrozný jako McGinley. Co jí se týkalo, tak ji šmírovali oba.“

Sally se zarazila. Z druhého konce místnosti už k nim mířil Lenny a zastrkoval si telefon do kapsy saka.

„Já vím, že se říká zloděj chytil zloděje,“ dokončila Sally honem, dokud je ještě neslyšel. „Ale jestli chceš vědět, co si myslím, tak mi Pete Golding trochu nahání hrůzu. Připadá mi, že když tě jednou chytí za cípek, už tě nepustí.“

29

Ellen si napustila plnou vanu horké vody a natáhla se do ní. Dýchala zhluboka a bolavé svaly jí ve vodě začaly povolovat. Po obědě u Yamashira sebrala brusle a jela přímo na Pickwickův stadion, s walkmanem a hromádkou kazet. Chtěla si vyzkoušet nějaké hudební kombinace, které ji napadly projeden z programů Sama Ritta. Ale ještě víc se chtěla zbavit myšlenek na to, co jí navykládala Sally Nicholsonová.

Ta aféra Maddy Olsenové ji rozrušila. Neřekla nic, ale zlobila se na Lennyho, že ji svěřil pod ochranu někoho tak nebezpečného, tak veskrze zkaženého, jako je Pete Golding. Zároveň však měla vztek na Sally, že jí o něm navykládala takové věci, jako by Golding byl nějaký její přítel. Nemohla se v tom vyznat. Bruslila několik hodin, snažila se soustředit na hudbu, snažila se najít takové prvky a kombinace, které by ji dobře vyjadřovaly, ale pak už prostě dál bruslit nemohla. Stejně se jí však po celou tu dobu vtírala do vědomí Sally Nicholsonová, jak se nakláněla přes stůl a jak se jí leskly rudé rty, když tvrdila, že Pete Golding není o nic lepší než ti pronásledovatelé, po nichž jde.

Maria byla dole v kuchyni, zpívala si útržky nějakých kubánských balad o lásce a gardeniích. Její hlas se rozléhal po celém prázdném domě, vždycky náhle umlkl, když se pro něco natáhla nahoru nebo se shýbla dolů, a pak zase navázal, i když nikdy ne tam, kde skončil. Ellen se ponořila do vody a přemítala teď o Maddy Olsenové a o tom, jak jí asi muselo být, když ji Arthur

McGinley neustále obtěžoval a když ho pak Pete Golding zastřelil přímo na schodech její verandy. Olsenová je hezká. Má jemné tmavé rysy, rozkošný ohrnutý nosík a půvabnou postavu. Aspoň takhle vždycky vypadala na obrazovce. Ellen uvažovala, co asi řekla Goldingovi, když ho dopadla, jak se plíží okolo jejího domu. Ráda by věděla, co tam opravdu dělal – snažil se ji špehovat? Nebo tušil, či prostě věděl, že se McGinley chystá ji zabít? Snad večer ani nejde spát, dokud se neujistí, že je v pořádku, tak to Sally řekla. A možná že přesně tak to bylo.

Ale jí přece Golding nevolá, jen tenkrát jednou. Od té doby o něm neslyšela ani slovo. Do jisté míry ji to překvapovalo. Vzpomněla si, že se dokonce chystala mu sama zatelefonovat, a otřásla se.

Ponořila hlavu do vody a splachovala si z vlasů šampon. Dobrman od sousedů štěkal. Štěkot na chvilku ustal a pak znovu začal, tentokrát blíž. Trochu ji přepadla panika, odhodila si rukama vlasy dozadu, ždímala si z nich vodu a naslouchala. Maria přestala zpívat.

Vylezla z vany a zahalila se do koupacího pláště. Zřejmě se nic zlého neděje, tak proč by ksakru měla být paranoidní. Přistoupila k oknu a uslyšela mužský hlas. Byl to soused. Znělo to, jako by okřikoval psa. Pes zakňučel a pak ztichl.

Právě přecházela s ručníkem v ruce po odpočívadle, když zaslechla Mariin výkřik.

Zařinčelo sklo. Ozvalo se třesknutí, jako by na dlaždice v kuchyni spadlo něco těžkého.

„Mario!“

Letěla dolů ze schodů. Maria se objevila ve dveřích kuchyně a zakrývala si rukama obličej.

„Nezlobte se, paní Cusaková. Já jsem… někoho jsem viděla,“ ukázala za sebe, „tam venku.“

Ellen nakoukla do kuchyně. Po celé podlaze bylo sklo a uprostřed louže rozlité polévky ležel obrácený kastrol.

„Pana Bennetta? Byl to pan Bennett, ten pán odvedle?“

Maria zavrtěla hlavou. Ukázala na kuchyňské okno.

„Podívám se nahoru. Obličej nějakýho mužskýho. Ne pana Bennetta.“

Chvíli na sebe obě zíraly, pak zašla Maria do kuchyně a popadla nůž.

„Mám zavolat policii?“ zeptala se.

Představa, že se na schody vyrojí losangeleská speciální jednotka, Ellen zrovna nelákala. Pomyslela na Goldinga a pak ji napadlo, že to taky mohl být Golding, kdo se tady potuloval. V návalu vzteku rozrazila dveře dokořán.

„PaníCusaková?“ vykřikla zděšeně Maria.

„Sakra, ne! Už toho mám dost.“

Obě vyhlédly ven. Bezpečnostní světla se rozsvítila. Ellen napjatě poslouchala. Neslyšela nic. Představila si, že ten vetřelec, ať to byl kdokoli, může teď stát za hranicí světla, se zatajeným dechem pozorovat dům, celý napjatý vzrušením. Ale kdyby tam stále ještě byl, tak by ten pes určitě štěkal.

A pak to spatřila. Velkou hnědou obálku ležící na schodě. Byla nadepsána tlustými černými písmeny: JELENA.

Uvnitř byl černobílý snímek asi dvacet krát pětadvacet centimetrů. Ale nebyl pořízen žádným obvyklým typem fotoaparátu, aspoň Ellen nikdy nic podobného neviděla. Při horním okraji byla pořadová čísla a pod nimi několik sloupců tvořených stínovými horizontálními příčkami. Průsvitný charakter fotografie připomněl Ellen rentgenové snímky. K fotografii byl připevněn jediný list z telefonního seznamu Zlaté stránky. Na něm byl černě okroužkovaný malý inzerát. Zněl takto: EMERSON NEALE – Plánování rodičovství a diagnostické služby. Přísná důvěrnost zaručena. Adresa byla v Santa Monice, pouhých pár mil odsud.

Utrhla telefonní stránku a spatřila ještě něco dalšího, poznámku napsanou na tenkém papíře mechanickým psacím strojem. Řada písmen prorazila papír. Začínalo to: Nikdo není tak slepý jako ten, kdo NECHCE vidět.

Stála pod jasným kuchyňským světlem, a když četla, třásly se jí ruce. Maria smetla poslední kus rozbitého skla do rohu.

„Zavolám policii, paní Cusaková, chcete?“ zeptala se.

Ellen roztržitě vzhlédla.

„Paní Cusaková?“

„Co?“

„Chcete, abych zavolala policii?“

Ellen se znovu zadívala na vzkaz a zakroutila hlavou.

„Ne,“ odpověděla. „Ne. Nikoho nevolej.“

30

Pondělí 23. srpna

Bílý zahradní nábytek a skleněné dveře – skleněné dveře se mění v ledovou plochu zamrzlého jezera a pod ledem je uvězněna ženská tvář s ústy jako potrhaná černá díra.

Golding se probudil promočený potem. Zašátral po digitálním budíku a viděl, že je pět hodin. Spal sotva tři hodiny. Obrátil se a přitáhl si přikrývku přes hlavu, aby mu světlo rozbřesku nesvítilo do očí. Ale nebylo to nic platné. Zase tu byla ta hlava. Nemohl na ni přestat myslet, myslel na to celou neděli a uvažoval, jestli ta druhá hlava nabývající podoby pod zkušenýma rukama doktorky Marcie Gallové je tatáž jako ta na filmu a jestli je to tvář, kterou Ellen znala, dokud ta žena byla naživu.

Teprve když stál pod sprchou, uvědomil si, co musí udělat.

Strávil pondělí ráno ve své místnůstce a tlumeným hlasem o závod telefonoval. Jeden bývalý polda, který byl teď zaměstnaný v maličké informační kanceláři v Santa Monice, mu prozradil, že detektiv Larry Hagmaier pracoval s kapitánem Neilem Blackwoodem, ještě než se Blackwood stal oblastním velitelem vannuyské divize. Blackwood léta hrával golf s Reynoldsem –Golding si dokonce pamatoval, že se se starým pánem párkrát setkal v kanceláři. Odpoledne Blackwoodovi zavolal, vyřídil mu pozdravy od Reynoldse a pak mu řekl, že by potřeboval mluvit s detektivem Hagmaierem.

„Rád bych si vyjasnil pár věcí okolo té mrtvoly, kterou vyhrabali v Cusakovic zahradě,“ řekl mu. A pak do nastalého mlčení prohlásil: „Domnívám se, že pro něj mám nějaký tip.“

„No, to by asi docela ocenil.“ Zdálo se, že Blackwood má plné ruce práce. Zašustil nějakými papíry a pak mu sdělil, že s Hagmaierem sice už nějaký čas nemluvil, ale že mu zavolá. Jak se má Tom?“ zeptal se. „Není tam někde poblíž?“

Golding pohlédl chodbou k Reynoldsově kanceláři. Dveře byly dokořán a spatřil záda Roye Denisona, horlivě kývajícího hlavou. „Obávám se, že ne. Zřejmě má někde venku jednání s klientem.“

Blackwood do telefonu vzdychl. „Mohl byste mu vyřídit, že příští čtvrtek mi vyhovuje… Pete, že jo?“

„Ano. Golding. Určitě mu to vyřídím.“

Hodinu potom zavolal Hagmaierovi sám. Odpověděl mu vyčerpaný hlas. Ale počáteční chlad roztál, když se Golding zmínil o Blackwoodovi. Golding toho hned spěchal využít.

„Promiňte, detektive Hagmaiere, ale Neil Blackwood mi slíbil, že vám zavolá.“ Předstíral, že je z toho zmatený, i když věděl, že Blackwood se s tím voláním nepřetrhne.

„No jo, to je celý Neil,“ podotkl Hagmaier, zachechtal se pro sebe a bez pobízení mu pověděl historku, jak Blackwood jednou propásl vystoupení na konferenci, protože musel zahrát důležitý úder na amatérském golfovém turnaji v Orange County.

„Všechno úspěšně odpálil a protlačil se mezi poslední dvacítku. A přitom úplně zapomněl, že má někde řečnit.“

Golding se zachechtal.

„Já jsem Neila neviděl… Ježíš, ona už to bude hezká chvilka. Jak se mu tam daří?“

„Kde?“

„No, ve Van Nuys.“

Bylo jasné, že se Hagmaier domnívá, že Golding je Black-woodovým důvěrným kamarádem. Golding se nesnažil mu to vymluvit, ale taky nechtěl moc pokoušet štěstí. Namísto toho zabrousil k nálezu neznámé ženy v zahradě Cusakové, která zatím figurovala pod smyšleným jménem Jane Doe. Teď však Hagmaier ochladí.

„Jo tak? A proč takový zájem?“

„Dělal jsem něco pro paní Cusakovou a mám dojem, že mám určitou informaci, která by vám možná mohla píchnout.“

„Jakou informaci?“

„No, jistý tip.“

Zdálo se, že to na Hagmaiera zrovna moc velký dojem neudělalo.

„A co vy? Co z toho budete mít vy?“

„Objasnění. Doufal jsem, že bych mohl získat trochu víc detailů pro svůj případ. A kromě toho mě opravdu moc zajímá ta rekonstrukce, kterou pro vás dělá doktorka Gallová.“

Na okamžik měl Golding pocit, že šlápl někam, kam neměl.

„No tak teda dobrá,“ řekl nakonec Hagmaier. „Když Neil myslí, že je to v pořádku, tak je to v pořádku. Můžeme si promluvit, ale nehodlám se tou složkou probírat v nějakým baru.“

Golding přitiskl telefon ještě blíž k ústům. „Řekněte mi, kam mám přijít. Setkám se s vámi kdekoli ve městě.“

Hagmaier o tom chvilku přemýšlel. „Já tady končím v osm. Nechcete potom přijít sem?“

„A kde sídlíte?“

„Víte co? Když nad tím tak uvažuju, co kdybyste přišel rovnou ke mně domů? Tam si to můžeme probrat.“

lesně po sedmé vyjel Golding z parkoviště Century City do večerního slunce a na Avenue of the Stars se zařadil do provozu směřujícího na jih. Když dospěl na Pico, zabočil doleva. Přestože zatím šlo všechno dobře, nemohl se zbavit nervózního chvění v útrobách. Za prvé se k Hagmaierovi dostal poněkud ošemetným způsobem. Přijde chvíle, možná už příští týden, že se Blackwood o jeho telefonátu zmíní Reynoldsovi a Reynolds proletí stropem. Bude si myslet, že je Golding zkrátka Cusakovou posedlý, že se snaží nějak se prodrat do jejího života. Ale ze všeho nejvíc měl obavy, kam to všechno dospěje, a v hloubi duše cítil, že rozhodně ne tam, kde by chtěl Ellen vidět.

Oakhurst byla klidná tříproudová ulice s úhlednými bungalovy z cihel a štuku, každý s kouskem skomírajícího trávníku. Když Golding zastavil před domem č. 237, Hagmaier mu otevřel dveře. Byl to vysoký chlap v dobré formě, s hlavou plnou šedých vlasů.

„Jsem vám ohromně vděčný, že jste mě přijal,“ řekl mu Golding, když vyšel po příjezdové cestě.

„Ale jo. Neil mi volal hnedka, jak jsme spolu domluvili,“ oznámil mu Hagmaier.

Golding přikývl a snažil se vypadat lhostejně.

„Takže všechno je oukej,“ pokračoval Hagmaier. „Nějak jsem nepostřehl, že pracujete pro Torna Reynoldse. Neil říká, že je moc šikovnej na trávníku.“ Prošli do kuchyně, kde Golding spatřil na stole rozložený fascikl. Obsahoval hromadu listin skoro deset centimetrů silnou. „Vy taky hrajete?“ zeptal se Hagmaier.

„Abych pravdu řekl, mám v práci dost napilno.“

„To jsem slyšel,“ řekl Hagmaier. Otevřel lednici a vyndal dvě piva. Golding zahlédl, že osvětlený vnitřek je víceméně prázdný. Hagmaier žil sám. „Ale stejně, je to asi docela lukrativní práce. Vzhledem k tomu, kolik je v tomhle městě cvoků, to musí být perspektivní obor.“

„Jo, myslím, že Tom se celkem činí.“

Hagmaier mu podal pivo a oba se napili.

„Tak vy jste byl dřív policajt?“ zeptal se.

„Začínal jsem jako soukromé očko. Licenci jsem dostal ve dvaaosmdesátém.“

Hagmaier přikývl, ale nezdálo se, že by v tom viděl velký rozdíl. Golding by byl rád věděl, jestli slyšel o případu Maddy Olsenové; pochyboval, že by mu to ušlo. Podíval se na svazek v naději, že spatří něco nového, třeba fotografii díla Marcie Gallové. Ukázal na kupu papírů.

„Tak… jak vám to jde?“

Hagmaier pokrčil rameny. „Abych pravdu řekl, tak tenhle případ… tak nějak ztratil páru.“

Posadili se ke stolu. Hagmaier začal listovat papíry a přitom vykládal o průběhu vyšetřování. Podařilo se jim získat otisky prstů. Ty rozeslali snad každé databázi v zemi. Provedli dvě rozdílné prověrky obyvatel v okolí. Vystopovali a vyslechli čtrnáct ze sedmnácti lidí, kteří pracovali na stavbě domu. Snažili se držet se toho teplého oblečení, mluvili s baliči masa, s firmami dodá

vajícími mražené potraviny, se specialisty přes rybí výrobky, rybáři, s každým, kdo by mohl mít mrazicí zařízení.

„Dokonce jsme se rozhlíželi i po knihovnách,“ řekl Hagmaier. „Víte, některé archivy filmových negativů a tisků pracují při nízkých teplotách, tak jsme si mysleli… ale kdepak. Žádný úspěch.“

Zhluboka se napil piva.

„Četl jsem, že jste pozvali doktorku Gallovou, aby z lebky provedla rekonstrukci hlavy,“ zmínil se Golding. Hagmaier protáhl obličej.

„Jistě, to je pravda, ale jenom proto, že už nevíme, co jiného podniknout. Udělali jsme skicu.“ Vytáhl ze složky fotokopii. Golding měl taky takovou na zdi v ložnici. Nepřipadala mu příliš skutečná. „Ale ani to nepřineslo žádný ohlas. Pak se nám ozvala ta doktorka Gallová. Zdá se, že je do toho celá žhavá, takže…“

„Jak daleko se dostala?“

„Víte, oni postupují tak, že přikládají takové malé bločky, které odpovídají průměrné tloušťce měkké tkáně nad specifickými body lebky. Z toho se zatím moc nepozná.“

Golding se snažil nedat na sobě znát své zklamání. S hlavou se tedy nedostane ani o kousek dál.

Hagmaier zase zalistoval v papírech. „Tak či tak, každý nový pohled, tím myslím každá nová rozumná informace by mi přišla vhod.“ Odmlčel se a upřeně se na Goldinga zadíval. „Ale než se do toho dáme, měl bych rád jasno, o co vám doopravdy jde.“

Golding si odkašlal.

„No, jak už jsem vám říkal do telefonu, rád bych znal některé detaily…“

„Jistě. Ale proč?“

„Mám totiž pocit, že by mohla být nějaká souvislost mezi vaší mrtvolou a něčím, na čem pracuju.“

Hagmaier se poškrábal na bradě. „Myslíte tu záležitost Cusakové?“

„No… vlastně jo.“

„Já myslel, že už to skončilo. Myslel jsem, že ten chlap je mrtvý.“

„Tím si právě nejsem tak docela jistý.“ Golding se snažil vydržet Hagmaierův tvrdý policajtský pohled, ale nedokázal to. Odvrátil oči. Poslední věc, kterou si přál, byla nechat se vtáhnout do rozhovoru o nahrávce, o možnosti, že žena na videu by mohla být totožná s tím zakopaným tělem. Všechno, co by spojovalo Ellen s tou mrtvolou, musí zůstat stranou. Už se rozhodl, že způsob, jak dostat Hagmaiera na svou stranu, je hodit mu hned na začátku nějaké sousto. Řekl si, že to zkusí: „Rád bych věděl, jestli jste uvažovali o možnosti, že ta ženská byla oblečená na zimní stadion.“

Hagmaier si zase lokl piva.

„Lidi, co jdou na stadion, se na to musí teple obléct. Zvláště když se chystají přímo na led.“

Hagmaier pokrčil rameny. „To není špatný nápad,“ poznamenal lhostejně, ale bylo vidět, že o něm začíná uvažovat. „Jak už jsem říkal, vymýšleli jsme všechny možné chladné provozy, kde by ta osoba mohla pracovat. Ale zimní stadiony… to mi zní trochu moc exoticky.“

Jenže podle tisku zněl výrok koronera v tom smyslu, že ta dáma mohla být sportovkyně, že ano?“

Hagmaier přikývl: „Mohla být kdysi sportovkyně. Nezapomeňte, že jí bylo ke třicítce.“

„Tak proč ne krasobruslařka?“

„Myslíte jako Cusaková?“

Jo.“

Hagmaier se usmál: „Jo, tak tohle má být ta souvislost? Mezi naší mrtvou dámou a vaším případem?“ Golding pokrčil rameny. Hagmaier popíjel své pivo.

„No jo, ale jak říkám, naše dáma je na krasobruslařku moc stará. Podívejte se dneska na ty děti. Tara Lipinská snad ještě ani nevylezla z plínek.“

Jistě, ale ta vaše dáma mohla být krasobruslařkou dřív,“ namítl Golding. „Třeba to byla trenérka.“

„Trenérka?“

„To by vysvětlovalo to teplé oblečení. Trenérka postává na ledě u mantinelů. A to studí. Já jsem si jen myslel, že by to mohl být užitečný tip. Byla oblečená teple, protože se chystala na kluziště. Buď tam jela, nebo se vracela. Takže ten stadion by musel být někde v L. A. nebo v nějakém místě, jako je třeba Lake Arrowhead. To je vzdálené jenom dvě hodiny jízdy. Vemte to takhle, na kolik stadionů mohla chodit? Na deset? Na míň? Nedalo by vám tak moc práce je obvolat. Zeptejte se, jestli někdo z trenérského personálu nepřestal před třemi lety chodit do práce.“ Hagmaier našpulil dolní ret.

„Nápad to je.“ Chvíli si Goldinga prohlížel. „Samozřejmě byla by to sakra náhoda, být potom zakopaná na pozemku, který patří krasobruslařce.“

„Taky jsem o tom uvažoval. Ale čas nám nesouhlasí, viďte? Cusaková a Gorman se nastěhovali až v září sedmadevadesáté-ho. A jak jsem vyrozuměl, tohle tělo leželo v zemi od roku devadesát šest.“

„No jo, to by se muselo promyslet.“

Golding si nebyl jistý, jestli si přeje, aby o tom Hagmaier tak moc přemýšlel.

„Ale teď jsem si na něco vzpomněl. Vím určitě, že se o tom domě psalo v tisku dlouho předtím, než ho postavili. Někdo mohl vědět, že tam Cusaková bude bydlet.“

Než mohl Golding cokoli říct, Hagmaier vstal a vyšel z kuchyně. Vrátil se s další složkou.

„Tisk,“ poznamenal a hodil ji na stůl. Vytáhl z ní článek z časopisu Design s kresbou domu. „Tohle by měly být původní nákresy od architektů.“

Golding zíral na značku, kterou někdo zakreslil černou tužkou uprostřed jakéhosi otevřeného prostranství. „Co je tohle?“ zeptal se.

„To bude asi místo nálezu té mrtvoly,“ řekl Hagmaier, když si prohlédl kresbu. „To samozřejmě udělal Kronin, můj parťák. Ten má ve zvyku vždycky všechno označkovat.“

„Ale to snad musí být špatně, ne? Já myslel, že mrtvola byla hned za tím domkem u bazénu.“

„Ale ne, špatně je tam ten bazén. Oni ho pak posunuli semhle.“

Vytáhl další nákresy. To byly souřadnicové plánky místa nálezu, s orientací podle kompasu a s měřítky. Bazén a domek u něj už byly na správném místě.

Golding si toho původně nevšiml. Na originálním náčrtku ležel bazén dál k jižní hranici pozemku. Rostly tam velké eukalypty. Ellen a Gorman asi usoudili, že by bazén moc stínily, a tak ho posunuli blíž k domu.

„Tak si to necháme trochu projít hlavou,“ navrhl Hagmaier a sedl si zase na židli. „My teda tvrdíme, že někdo, nějaká třetí strana, mohl znát tyhle kresby a rozhodl se pochovat mrtvou krasobruslařskou trenérku na zahradě Ellen Cusakové? Už slyším, co mi na to řekne můj parťák.“ Usmál se. „Prohlásí, že je to největší kravina, jakou kdy slyšel.“

Goldingovi se ulevilo, když viděl, že si z toho dělá šoufky. „No jo, co na to mám říct?“ ozval se pak, když Hagmaier zašel k lednici pro další dvě piva. „Jsem z toho ze všeho zrovna tak na větvi jako vy.“

„A to toho nevíte ještě ani polovinu,“ prohodil Hagmaier azase se posadil. „Zatajili jsme tisku jednu věc, která je… zatraceně divná.“

„Co jako?“

Hagmaier se chvíli díval na své pivo.

„Chápejte, určité věci jsme zatajili, abychom nenahráli všelijakým cvokům, kteří se k té vraždě budou hlásit. Vyptáváme se jich na všelijaké vazby, specifická poranění, na pozici těla a takové věci.“

„Jistě. Ale v tomhle případě…? V tisku se přece o pozici těla psalo, ne? Uvádělo se, že ta žena podle všeho seděla.“

Jistě. Ale já jsem jim tu informaci neposkytl. A neposkytnu.“

Vytáhl několik fotografií z místa činu. Golding rozpoznal zadní část domku u bazénu. Částečně mumifikované tělo trčelo v rozkopané zemi v úhlu asi třicet stupňů od vertikální osy, nohy trochu pokrčené, ruce na kolenou. Nepřipomínalo to fetální pozici.

„Ne,“ navázal Hagmaier. „Já myslím, že ji tam už takhle shodili. Vykopáte díru správných rozměrů a tělo tam bude muset být trochu vzpřímené, ale to není všechno – chci říct, že v tom mohl hrát úlohu taky rigor mortis. Někoho zabijete – dejme tomu, že v tomhle případě nějaký chlap ubodá naši ženu. Pár hodin zůstane vláčná. Může s ní hýbat. Fajn. Umyje ji. Obleče. Dostane ji do auta. Pak s ní jezdí, možná i několik hodin, a rozhlíží se, kam by ji mohl hodit. Ale ona už v té době začíná tuhnout. Do dvanácti hodin – myslím od chvíle, kdy ji ubodal – je ztuhlá jako prkno.“

„Tak vy si myslíte, že ztuhla vsedě?“

„Nebo ji třeba strčil do kufru. Tomu by to taky odpovídalo.“

„Tak co jste teda vlastně zatajili?“ zeptal se Golding s pohledem stále upřeným na fotografii. „Brýle.“ Golding vzhlédl. „Cože?“

„Tahle dáma byla pochovaná s brýlema na nose. Náš koroner, Serratosa, si tím je naprosto jistý. Na obroučkách se našel reziduální materiál, který dokazoval, že je měla na očích, když tělo mumifikovalo.“

Golding zakroutil hlavou.

„Kdo ví, proč,“ řekl Hagmaier. „Ale zase – kdyby jezdil kolem dokola a chtěl, aby vypadala normálně, tak by jí třeba ty brejle přece jen nasadil… Sakra, já nevím.“ Napil se piva a podíval se na fotografie. „Zní to pitomě, ale právě ty brejle nás přivedly k těm úvahám o knihovně.“

„Knihovnice, no jo.“

„A ještě jednu věc jsme si nechali pro sebe,“ dodal Hagmaier a zavřel desky. „Těhotenské stopy.“

„Cože?“

„Stopy po těhotenství na pánvi. Těžko říct kdy, ale tahle ženská rozhodně rodila.“ 31

Středa 25. srpna

Klinika Emerson Neale sídlila v moderní nízké budově, která se do ulice se slunnými rezidencemi příliš nehodila. Ustupovala však trochu z křižovatky a zčásti se skrývala za vytáhlými blýskavými korunami bříz, jako by se styděla za svou fádní jednolitou fasádu. Když Ellen kráčela po cestičce a viděla v oknech z kouřového skla svůj odraz, jako by se ocitla zpátky v žalostných letech svého léčení. Celý ten prožitek se jí vracel v jednotlivých děsivých záblescích: nejdřív diagnóza poruchy luteální fáze, spousta vyšetření, léky; později chladné šedé oči chirurga, který jí aplikoval anestézii. Když teď procházela těžkými dvoukřídlými dveřmi, uvědomila si, že se třese.

Hezká Asijka u recepčního pultu ji vyzvala, aby se posadila. Doktor Leane přijde za pár minut. Aby se vyhnula pohledům ostatních čekajících žen, sáhla po prvním materiálu na čtení, který před ní ležel, a zjistila, že si prohlíží lesklé stránky jedné z propagačních brožur Emerson Neale. Stránka s titulkem „Testy rodičovství“ předkládala celou škálu nabídek od prostředků k domácímu použití až po „řadu odborných pečovatelských úkonů“ – úplně vychutnávala ten výběr slov. Některé testy měly dost otřesné požadavky, jako třeba vzorek z fetální tkáně nebo z amnio-tické tekutiny matky, potřebný k ověření předpokládaného otce. Byla by ráda věděla, jak přimět předpokládaného otce, aby se dostavil. I když to možná není ani nutné. Třeba stačí připravit ho o jediný vlas. Klinika nabízela, že obstará i „uznávané“ experty, osoby, které vás budou zastupovat před soudem a zákonem. Poznámka pod čarou ujišťovala, že klinické testy jsou „prováděny zkušenými odborníky, kteří používají špičkové metody průkazu dědičnosti s přesností na 99,9 procenta“. Jinými slovy: Neříkejte, že jsme vás nevarovali, kdyby to nevyšlo.

Zaplatila zálohu 495 dolarů za srovnání zamlženého vzorku DNA, který jí přišel poštou, s buňkami, které jí v pondělí odebral z úst doktor Tod Leane. A teď tu čekala, aby se dozvěděla pravdu.

Samozřejmě že je to celé šílené. Stejně šílené jako neuměle naklepaná poznámka, která přišla společně se vzorkem DNA. Poznámka zněla jako nějaký tajuplný horoskop. Vaše strádání se blíží k vyvrcholení. Nataliino strádání také, a možná ještě víc. Stále jsou tu pochybnosti, je třeba, aby se střetly s důkazem. Pochybnosti trvají, ale důkaz je důkaz. Pohleďte na něj, ale pohleďte i za něj. Pohleďte na něj skrze své srdce.

Stála tam tehdy a zírala na papír, který se jí chvěl v třesoucích se rukou. Nejděsnější na tom všem byl fakt, že ji to nepřekvapilo. Ani na minutu. Jako by to už dávno věděla. Uvědomila si, že nikdy nevěřila tomu, co Lenny o Grossmanovi říkal. Ať byl Grossman jakkoli hnusný, zůstával mimo její život, stejně mimo, jako byl tenhle druhý člověk uvnitř něj. Ten jí pronikl do hlavy, do života. Jako v transu zavolala Emerson Neale. Jako v transu prožila následující tři dny a čekala, až přijde ten okamžik – okamžik, kdy konečně pochopí. Pochybnosti trvají. Ale převládajícím prvkem jejího vědomí v průběhu těch dní byla vlastně jistota. Začala cítit, a cítila to stále intenzivněji, až tím byla nadobro pohlcena, že se stalo něco monstrózního, něco hrozného. Každou chvíli se dala do pláče. Ráno stála v koupelně, připravovala se na další nemožný den a najednou jí vyhrkly slzy jako některému z těch lidí, o kterých četla v časopisech, lidí, kteří prožili těžkou operaci a trpí neodbytným pocitem ohrožení. V úterý ráno zjistila, že to už nevydrží ani s prozacem. Hodně pila, pokoušela se usnout. A pak, dneska hned po ránu, zazvonil telefon.

Otevřely se dveře.

Stál před ní lékař s udiveným výrazem v opálené tváři. „Paní Cusaková?“

V tom okamžiku jí bylo jasné, že ji poznal, že viděl její obličej v televizi nebo v novinách. Ale s tím už se stejně nedá nic dělat. Následovala ho do pracovny, která voněla po antiseptiku a po růžích. Z okna bylo vidět bujnou vegetaci. Spatřila dlažební kámen v husté trávě, větve košatého fíkusu. Rozbušilo se jí srdce.

Doktor se posadil na stůl a počkal, až se Ellen pohodlně usadí. Pak se znovu usmál. Začal vykládat o práci, kterou v Emerson Neale dělají, jak musí být citliví, jak diskrétní. Ellen se zoufale snažila pochytit, o čem to mluví, a pak si uvědomila, že ji vybízí, aby se se vším svěřila. Když vzal do ruky vzorek DNA, který dostala poštou, úplně ztuhla.

„Zřejmě už jste byla na nějakém jiném pracovišti, kde vám tohle udělali,“ řekl. „Uvažoval jsem, jestli vám snad nějaká jiná klinika nebo nemocnice – nesejde na tom, která – už neprovedla i to porovnání?“

Zavrtěla hlavou. Když viděl, že z ní víc nedostane, zase vzorek odložil.

„Ke stanovení tohoto vzorku byly použity velmi běžné postupy, které se spokojí s výběrem několika míst dostačujících pro účely srovnávání, ale jinak na něm není nic, co by posloužilo k identifikaci dotyčného jedince. Zřejmě jde o dítě. Je to vaše dítě?“

Ellen se od něj odvrátila a jako v mlze vnímala světle modrou zeď s rozvěšenými diplomy a fotografiemi. Bylo jí, jako by se kácela dozadu, a na chvilku se obávala, že snad omdlí. V uších jí hučelo tak, že se jí lékařův hlas ztrácel.

„Není to samozřejmě moje věc, ale vrtalo mi hlavou, proč jste tak dlouho čekala, než jste začala pátrat po jeho nebo její skutečné identitě. Objevilo se něco nového? Nějaké pochybnosti ohledně porodu nebo poporodní péče?“

Slyšela sama sebe odpovědět: „Ne.“

„Takže…“ lékař rozpřáhl ruce. Pak, když viděl, jak je rozrušená, zvážněl – a snažil se změnit přístup. „Chtěl bych vám říct něco, co možná… co vám možná pomůže. Pocity viny, které bý

vají obvykle spojené s podobným prožitkem, s takovým odřeknutím se, jsou naprosto přirozené. To, že je máte, z vás nedělá žádného netvora. Před třemi roky byla jedna mladá žena…“

Zarazila ho zvednutým ukazovákem. „Tak…“ Nevěděla, jak se vyjádřit. Snažila se vybavit si správná slova, ale jako by na ně nemohla dosáhnout. „Takže nemáte pochyby,“ řekla nakonec. „Žádné pochyby. Je to má dcera.“

Pokrčil rameny. „No, co se týče pohlaví dítěte, tak jak jsem říkal…“

„Ale je moje,“ opakovala naléhavě.

„Ano. Pro potřeby normálního života, pro potřebu této zvláštní situace, je možno spolehlivě potvrdit, že o tom není pochyb. Ani nejmenších. Ten vzorek pochází z vašeho potomka.“

Nevěděla, jak se vypotácela z ordinace, ani jak se dostala na ulici. Pocit, že všechno kolem ní víří a bouří, zavinil, že vůbec nevnímala provoz. Na křižovatce vstoupila do ulice a zavadila o projíždějící auto. To ji vzpamatovalo. Uvědomila si naprosto jasně a nezaujatě, že právě o vlásek unikla smrti. Couvla zpátky na chodník a zachvátila ji křečovitá třesavka. Nějaká starší paní ji vzala za ruku a zeptala se, jestli jí něco není. Zadívala se do vlídných modrých očí té dámy.

„Já nevím,“ řekla.

32

„Detektiv Hagmaier je dneska mimo město. Chcete mu nechat vzkaz?“

Golding usoudil, že mluví s Hagmaierovým kolegou, Mattem Kroninem, ale raději se mu nepředstavil. „Ne, díky. Vrátí se zítra?“

„Snad. Kdo volá?“

„Jmenuju se Golding. Já, hm… Já ještě zavolám.“

„Je to jako Gold a k tomu I-N-G?“

Z Kroninova hlasu nebylo znát, že by o něm něco věděl. Golding uvažoval, jestli Hagmaier se svým kolegou o jejich setkání mluvil. Možná že se ho zeptal, co soudí o teorii krasobruslařky, ale třeba mu to ani nestálo za zmínku.

„Jo, přesně tak. Díky.“

Položil telefon. Hagmaier slíbil, že kdyby se při prověřování kluzišť objevilo něco nového, zavolá mu, ale uplynuly tři dny a Golding od něj žádnou zprávu neměl. Kdyby přišli na to, že se postrádá nějaká osoba, která by mohla být tou pohřbenou ženou, chtěl o tom vědět – ještě dřív než tisk, než Trhák a hlavně dřív než Ellen. Chtěl, aby to byl on sám, kdo ji bude varovat, chtěl být u ní, když ho bude nejvíc potřebovat.

Bylo to dlouhých pár dní. Polední teploty se šplhaly skoro ke čtyřicítce a na město dosedl zkažený chemický závoj, který vymazal z pustého nebe všechnu barvu. Noviny psaly o požárech podrostů v Santa Monice a o krácení přídělů vody v San Fer

nando Valley. V úterý odjel Reynolds z města do Palm Springs na konferenci o ohrožování. Jedna z jeho nových klientek, paní Sayersová, volala to ráno téměř hystericky, že se u domu objevil její bývalý manžel a že jí zastřelil psa.

Když se Golding dostavil na místo, našel zmasakrované zvíře stále ještě na příjezdové cestě, s růžovou změtí vnitřností ležících vedle těla. Když pak jel v úterý večer domů po ucpané silnici, myslel na Ellen, jak klouže po chladném ledu, vzdálená a nádherná. V noci zase myslel na ženu ze zahrady, ženu, která snad mohla být krasobruslařkou, ženu, která rodila. Podíval se na video s holčičkou a uvědomil si, že si nepřeje, aby měl pravdu, že si nepřeje, aby žena, které někdo zasadil dvaatřicet bodných ran, měla něco společného s Ellen Cusakovou. Když zíral na odraz tváře ve skle patia, namlouval si, že se možná přece jen mýlí.

V úterý pozdě večer zajel k Vonovi nakoupit zásoby jídla a kávy. Vzadu v krámě našel videokazetu s názvem Mistři světového krasobruslení, která obsahovala i volnou jízdu, s níž Ellen Cusaková získala zlatou medaili. Byla zlevněná na 5,99 dolaru. Odnesl si ji domů, rychle přejel charakteristiky účastníků a začátek povinného programu a pak ji tam měl, bez hnutí stojící na ledě. Kamera pomaličku najížděla na její perfektní tvář bez jediné vrásky, na tvář, která vyjadřovala intenzivní soustředění na daný okamžik a zároveň jakousi roztržitost, jako kdyby myslela na něco jiného. Devatenáctiletá Jelena Cusaková, připravená protančit si cestu do historie.

Hudba byla od Rachmaninova, Rapsodie na Paganiniho téma, program byl směsí dovádivé brilance a mimořádného půvabu. Vysekávala dvojité a trojité skoky, jako kdyby to byly bezvýznamné ozdůbky. Piruety byly nejen nesmírně rychlé a stabilní, byly navíc smyslné. V pomalých úsecích klouzala po ledě s půvabem baletky. Na konci, když kolem ní propukl jásot, vzhlédla a poprvé se usmála. Golding se na to díval znovu a znovu. Pozoroval Jelenu a pak pozoroval lidi Z obecenstva, kteří pozorovali ji. Vzpomněl si, co napsal jeden z bláznivých fanoušků ve svém dopise, že totiž když ji vidí bruslit, má pocit, jako by mu v hlavě explodovala supernova. Rád by věděl, jestli tam ten večer, kdy vyhrála mistrovství, byl taky Bob. A rád by věděl, kde je teď.

Tu noc se mu zdálo o Ellen a o Maddy Olsenové. O Ellen na Maddyině verandě, o Maddyině verandě, vedoucí do Elleniny zahrady, o mrtvole Arthura McGinleyho, ležící v mělkém hrobě, tam za domkem u bazénu. Byl tam i Reynolds, skláněl se nad mrtvolou, zatímco policejní fotografové dělali snímky. Vstal, zhnuseně se na Goldinga podíval a poručil ostatním policistům, aby ho odvedli. Chystali se zavřít ho do atascaderské Státní nemocnice mezi všechny ostatní psychopaty a držet ho tam až do konce života, tam, kde ho nikdo nebude mít rád a nikdo o něj nebude stát.

Probudil se do šera svítání a zůstal ležet, před sebou stále ještě tvář Arthura McGinleyho. Vzpomínka byla skoro tak děsná jako ten zlý sen. McGinley stál se zbraní na boku u dveří, když na něj Golding zavolal. Pomalu se otočil. Golding nikdy nezapomene na jeho oči, beznadějné těkající oči člověka, který přišel nejen zabíjet, ale také zemřít. Byly to oči člověka, kterého posedlost a láska dohnaly až do míst, odkud není návratu, do míst, kde jedinou útěchou může být smrt. Položte zbraň a odstupte. Goldingův hlas se rozléhal prázdnou ulicí. McGinley přivřel oči, ustoupil o krok doleva, zvedl svůj Mag-19 a vystřelil. Golding pocítil, jak mu zbraň poskočila v ruce, spatřil, jak se McGinley zkroutil a padl. Ve dveřích se objevila Maddy, ječela a ječela. Dobře věděl, že v něm ten zvuk zůstane po celý zbytek života.

Ve středu přišel do práce pozdě. Reynolds byl pořád mimo město, ale Romero tu byl a byl naštvaný, že musí brát víc telefonů, než mu přísluší. Nakonec se Reynolds ve tři hodiny objevil, ale hned zase zmizel na partii golfu s kapitánem Blackwoodem. Golding byl zvědavý, jak dlouho bude Blackwoodovi trvat, než přejde na téma Hagmaierova nevyřešeného případu a Goldingova zájmu o něj. Měl dojem, že až na to Reynolds přijde, neprojeví ani trochu pochopení.

Když se Hagmaierovi nedovolal do kanceláře, zašel Golding do knihovny na Blay Street, kde měli databázi Nexus. Přišlo mu docela vhod, že losangeleská policie nehodlá sledovat teorii krasobruslařky, ale on musí. Vytáhl si všechny články, které obsahovaly slovo bruslení a bruslař od roku 1995, a pak poručil přístroji, aby se v okruhu dvaceti slov od nich soustředil na výraz zmizela nebo pohřešuje se. Pozitivních odpovědí byly stovky, ale po hodině prověřování mu zbyly pouhé tři, které se vztahovaly ke skutečně pohřešovaným osobám. Jedna se týkala dvacetiletého mladíka z Buffala ve státě New York, který získal amatérskou medaili v rychlobruslení; další dvě referovaly o mladičkých dívkách, jedné z Ohia, druhé ze Seattlu. Obě měly bruslení jako koníčka. Ani jedna z nich nebyla dost stará, aby to mohla být Hagmaierova dáma.

Už se chtěl od systému odpojit, když mu bleskl hlavou další nápad. Mohl by zkusit ještě něco: Hledat slovo zmizet nebo pohřešovat v článcích, které se zmiňovaly o Ellen Cusakové. Vzhledem k linii, které se držela policie, je možné, že tohle spojení opomenula. Zdálo se, že policie Elleninu minulost vlastně nesledovala vůbec. Ale nakonec, co když v jejím životě opravdu v roce 1996 někdo zmizel? Co si s tím má v tom případě počít? Říct o tom Hagmaierovi? Říct o tom Ellen? Jaký smysl by mělo říkat jí o tom, pokud to ví sama?

Zkusil hledat. Vyskočilo to na něj z jednoho článku z roku 1993. Vyšel v dubnovém čísle prestižního krasobruslařského časopisu. Byl to diskusní, téměř květnatý článek o výhledech Ameriky a soustřeďoval se hlavně na Národní mistrovství, na soutěž, ve které Ellen spadla na čtrnácté místo, vůbec nejhorší v její kariéře. Článek se rozplýval nadšením nad vzrušujícím novým talentem, který se v týmu objevil, ale věnoval chmurný odstavec i někdejší mistryni.

Přes veškeré naděje na návrat formy zůstává výkon Ellen Cusakové stále zklamáním. Krasobruslařka, která snad víc než kterákoli jiná vnesla do tance na ledě půvab a uměleckou dokonalost, nedokáže dnes do své soutěžní jízdy vložit ani přesvědčivost, ani techniku. Ti, kteří si pamatují na okouzlující vystoupení Cusakové před pouhými několika lety, se sami sebe ptají, co to zmizelo, co se to změnilo v tak krátkém čase? Odpověď zní, že v životě slečny Cusakové se toho pochopitelně změnilo mnoho, že tu došlo k transformaci dítěte vženu v plném slova smyslu. Musíme jen doufat, že znovu nabude své vnitřní síly, jasnosti a sebevědomí, které z ní kdysi učinily nejvýše hodnocenou šampionku. V to věří tisíce jejích oddaných fanoušků – fanoušků, kteří se stále tísní u mantinelů, kdykoli se objeví, věrně ji sledují, čekají na vytoužené znovuzrození-a budou čekat dále.

Golding civěl na obrazovku. Ten článek četl už předtím. Byl to jeden z těch, které měl doma, ale nikdy se nenamáhal přečíst si ho důkladně. Najednou měl intenzivní pocit, že něco propásl, něco důležitého, co po něm vztahovalo ruku z mlhy nezodpovězených otázek. Posunul obraz zpět k titulku článku. Napsal ho nějaký Charles Sanderson. Snažil se vtělit do Sandersonovy hlavy, vidět to, co viděl on, když ten odstavec psal. Co viděl, byli fanouškové, kteří se tísní u mantinelů, kdykoli se objeví. A měl to.

Na Bundy byla pořádná dopravní špička, takže mu trvalo pětadvacet minut, než zastavil u Ellenina domu. Volal jí z auta, ale nikdo to nezvedal. Slunce nad oceánem už pomalu zapadalo, když přešel ulici a stiskl bzučák u brány. Nad hlavou se mu automaticky rozsvítilo světlo, ale interkom mlčel. Nikdo nebyl doma. Napadlo ho, že Ellen třeba zase odjela, vzala si dovolenou na oslavu úspěšného zakončení spolupráce s Alfa Global Protection. Tak to dělá většina lidí, když cítí, že jsou konečně v bezpečí, že už jim nic nehrozí.

Obešel západní stranu pozemku a snažil se nahlédnout do zahrady hustou stěnou jehličnatých stromů. Když si na jednom místě stoupl na špičky, zahlédl něco modrého – asi bazén – ale to mu nestačilo. Potřeboval zahradu vidět, potřeboval být v zahradě.

Teorie detektiva Hagmaiera, že mrtvola byla prostě vyhozena, ho vůbec neuspokojovala, i když nemohl přesně říct proč. Hagmaier se svými zkušenostmi s vraždami toho určitě o rigo

ru mortis a o zvyklostech při zbavování se mrtvol věděl víc než on. Ale Hagmaier viděl význam stavební parcely pouze v její příhodnosti: Bylo to místo, kde už byla rozkopaná hlína, na které měl být upraven trávník. Vrah prostě využil příležitosti k snadnému pohřbení. Ale jestliže spěchal, proč ty rituální prvky –umístění a orientace těla, a nač ty brýle? Hagmaier odbyl tyto jednotlivosti jako náhodné, snad proto, že rituál napovídá něco o bludech nebo pomatenosti vraha. Tak jako všichni policajti na světě byl nepochybně i Hagmaier znechucený, když nějaký vrah unikl justici, protože experti rozhodli, že není za své činy zodpovědný. Ale v tomhle případě se mýlí. Teď už to Golding věděl. Vrah tu ženu oblékl do jejích vlastních šatů, neoblékl ji prostě jen do dostatečného množství textilu, aby to zakrylo nebo schovalo její rány, ale do kompletního zimního oblečení. A ještě než navršil hlínu, nasadil jí na oči brýle. Kdyby se snažil jen rychle se zbavit jejích tělesných pozůstatků, mohl ji nacpat do plastového pytle a pohodit ho někde pro popeláře. On však uspokojoval nějakou svou specifickou potřebu, plnil nějakou povinnost, povinnost, která znamenala, že výběr místa nebude v žádném případě náhodný. Goldingovi teď už jen zbývalo, aby to místo prohlédl a ujistil se o tom.

Urazil už polovinu cesty kolem plotu, když si všiml místa, kde smrčina vypadala nezdravě. Přes holé větve bylo vidět zadní stěnu domku u bazénu a terakotové střešní tašky domu. Prostředkem křoví probíhal drátěný plot, a když se přikrčil, spatřil místo, kde někdo odtáhl spodek pletiva od země a vyhrnul do výšky přes půl metru – což bohatě stačilo, aby pod ním člověk mohl podlézt. Golding proklínal svou vlastní hloupost. Tak se zaměřil na špičková bezpečnostní zařízení Douga Gormana, jeho dálkově ovládanou bránu a dálkově ovládaná garážová vrata, tak moc se snažil zpochybnit jejich ochrannou funkci, že ani nepomyslel na to, aby zkontroloval celý obvod pozemku. A právě tudy tam vetřelec zřejmě vnikl. Použil chemikálii, která umořila část porostu na místě, kam je od domu špatně vidět, a pak udělal díru do pletiva. Spoléhal se, že to vzbudí méně pozornosti, než kdyby se pokoušel otevřít elektronickou bránu. Takovéhle úsilí však vyvine jenom ten, kdo má v plánu další a další návštěvy.

Protáhl se dovnitř. Zvnitřku nebylo poškození houštiny téměř vidět. Obešel ze strany domek u bazénu a zahleděl se na hlavní budovu. Už se stmívalo, ale přesto se žádná světla nerozsvítila. Za jeho zády zakrývala policejní celta otvor, kde bylo nalezeno mumifikované tělo.

Článek v časopisu Design s sebou sice neměl, ale architektův náčrtek si dovedl jasně vybavit. Dům byl zachycen z dálky a trochu z boku, v popředí byl bazén a celý pohled rámovaly opodál stojící eukalypty. Místo, kde stál teď, bylo moc blízko, perspektiva nebyla dobrá. Ustoupil o pár kroků a pak ještě kousek zpátky a přitom se snažil vystihnout správný úhel, až si v duchu dokázal posunout bazén a domek tak, jak byly původně plánovány a kde vrah, když zakopával svou oběť, předpokládal, že budou: za mrtvolou, ne před ní.

V houstnoucí tmě spěchal zpátky k plachtě a odhrnul ji. Vykopaná jáma zůstala tak, jak ji Hagmaier a jeho tým zanechali. Vypadala, jako by do písčité půdy byly vyryty dva velké schody. Jejich orientace byla přesně taková, jak očekával, ani náhodná ani uspěchaná, ale přesně a fanaticky naplánovaná. Protože oni oba byli jejími fanoušky – to byla ta věc, která mu předtím tak náhle došla –, páreček, který sjednocovala posedlost stejnou osobou. Na koho jiného se mohla Ellen obrátit, když se jí Doug Gorman postavil do cesty? Kdo jiný by jí porodil dítě a překročil každý zákon, jestliže o to požádala? Kdo by tohle všechno udělal a pak uchoval její tajemství? Kdo jiný než její nejoddanější fanouškové?

V tom okamžiku se rozsvítila bezpečnostní světla. Znehybněl a přivřel oči ve snaze prohlédnout tou světelnou stěnou.

„Ellen, jste to vy?“

Přes francouzské dveře ho pozorovala postava. Pak náhle zmizela. „Ellen?“

Slyšel, jak se otevírají dveře, dveře od kuchyně. Jestli to není Ellen, pak je v obrovském průšvihu. Kdokoli jiný by patrně zavolal policii. Uvažoval, jestli nemá utéct.

„Co tady, sakra, děláte, Goldingu?“

Ellen v tmavomodrém saku a džínsách k němu kráčela přes trávník.

„Ellen, prosím vás, vyslechněte mě. Já vím…“

„Nemáte nejmenší právo tady být. Jste na cizím pozemku.“

„Ellen, poslyšte, musíte mi něco říct…“ Spatřil revolver. Masivní černou osmatricítku. Nemohl uvěřit svým očím. „Ježíši. Měl jsem dojem, že jste říkala…“

„Patří Dougovi. A teď chci, abyste zmizel z mého pozemku. A to hned.“

Máchla zbraní směrem k němu.

„Ellen, poslouchejte mě. Už vím, co je tohle.“ Ukázal dolů do jámy. „Už vím, co to znamená.“

„O čem to, k čertu, mluvíte?“ Dřív, než ho mohla zadržet, skočil dolů. „Co to proboha děláte?“ Teď už skoro ječela.

„Byla pochována vsedě, zrovna tady.“ Usadil se přesně tak, jak seděla mrtvola, a položil si ruce do klína. „Všechno, co by dneska mohla vidět, je domek u bazénu, protože jste ho vy a váš manžel přemístili, pamatujete?“

„To mě nezajímá.“

„Ale kdybyste se byli drželi originálních plánů, tak by se dívala přímo na dům, viďte?“ Ukázal tam. „Byla by se dívala přímo na vaši ložnici.“

Ellen zaváhala a pak se ohlédla přes rameno na velké arkýřové dveře.

„Vy… vy jste se asi zbláznil,“ řekla mu. „Já vím, co to znamená. Já vím, co děláte. Vy chcete…“

„Měla na sobě zimní oblečení, Ellen. On ho na ni navlékl, teprve kdyžfi zabil. Dokonce jí nasadil brýle.“

Potřásla hlavou, že už nechce nic slyšet.

„Tohle všechno nosívala na stadion, že? Nejsou to ty šaty, co na sobě mívala, když se na vás chodila dívat? Mluvíme o vaší největší fanynce. O té, která by pro vás udělala všechno na světě.“

„Jste blázen. Jste zrovna takový blázen jako…“

„Co se stalo, Ellen? Začal ten chlapík žárlit? Nebo ona? Co se pokazilo? Nechtěla se toho dítěte vzdát?“

„To je šílenství.“

Měla už oči zalité slzami, ale Golding nedokázal přestat. Přál si, aby si uvědomila, že všechno pochopil, že v tom teď už jedou spolu.

„On ji zabil a pak se jí to pokusil krásně vynahradit. Tak ji umístil tam, kde si přála být ze všeho nejvíc – tam, kde by vás ve dne v noci mohla pozorovat. Proč jste tomu tenkrát nezabránila, Ellen? Bála jste se, že to dítě nikdy nedostanete?“

Teď už na něj mířila zbraní.

„Okamžitě se seberte a vypadněte. Nebo zavolám policii. Já to udělám, Pete, přísahám.“

Já se jen snažím vám pomoct, Ellen.“

Já vám o žádnou pomoc nestojím.“

Zbraň se jí v ruce třásla. Golding pomalu vylezl z jámy.

Je to Bob?“ zeptal se.

,jZmizte!“

On si však nemohl pomoct.

Ježíšikriste, Ellen. Copak mi nerozumíte? Ten člověk je zabiják, fanatik. S tím se nemůžete bavit. S tím se nemůžete dohodnout. Ani tenkrát, ani dnes. Můžete ho jen…“

„Zabít? To jste chtěl říct? A vy mi to můžete zařídit, že?“

„EHen, tohle není…“

„A já abych vám pak byla vděčná, že jo? Tak, jak vám nebyla vděčná Maddy Olsenová. Tohhle máte v plánu, Pete?“

Golding se zarazil. Na okamžik měl před očima Maddyinu tvář, její pohled plný hrůzy a odporu. U jejích nohou mrtvý McGinley.

„Teď ale opravdu nevíte, jaké hlouposti plácáte.“

„To přece ví každý, Pete. Každý ví, jak jste se pořád plížil okolo jejího domu, dokonce i potom, co vás vyrazila. Kristepane, vždyť vy jste byl horší než ten McGinley.“

Chvilku se nezmohl ani na slovo.

„Horší než…?“ Musel polknout, aby si uvolnil hrdlo. „Tak takhle to lidi říkají? No dobře…“ Namířil na ni prst a ruka se mu třásla zuřivostí. „Tak pro vaši informaci, Ellen. My jsme byli milenci. Milenci! To je pravda. Alespoň já jsem doufal, že jsme. Párkrát jsme si to spolu rozdali a já jsem si vzal do hlavy, že to něco znamená. Pak mě najednou měla dost a ukázala mi dveře.

A já jsem to nedokázal snést, protože se mi to zdálo trochu kruté, zdálo se mi to zatraceně moc kruté, protože já jsem… já jsem ji pořád miloval.“

Spustil ruku a chvíli se snažil se ovládnout.

„Je možné, že tohle ze mě dělá blázna,“ hlesl. „Ale vím zatraceně dobře, že to ze mě ještě nedělá psychopata.“

Vycouval dozadu od jámy, zakopl, otočil se, pak se sebral a zamířil k příjezdové cestě.

IV

NEKONEČNO

33

Čtvrtek 26. srpna

Doktor Richard Thomsen položil telefon, chvíli zůstal sedět a rozhlížel se po své pracovně, po čalouněném nábytku, po abstraktních uměleckých výtvorech, registračních skříních a po stěně s rozvěšenými diplomy, které svědčily o tom, kam až se dostal od té doby, co ukončil lékařská studia. Zčistajasna si uvědomil, že uvažuje o tom, jak by asi tenhle dům dopadl při zemětřesení, jestli by tenhle pokoj i se svým obsahem skončil někde uprostřed Newport Centre Drive. Představa, jak se složky klientů rozlétají po ulici, byla na okamžik tak živá, tak reálná, že musel zatřepat hlavou, aby se jí zbavil. Vstal a přistoupil k oknu. Expresní dálnice San Diego, skrytá za upravenými vršky, vypouštěla v dálce do vzduchu hnědou šmouhu. Odhrnul si tuhé rovné vlasy z čela, zbrázděného hlubokými vráskami, a snažil se potlačit rostoucí paniku. Pomyslel si, že vždycky tušil, že takovýhle okamžik jednou nastane, ale předvídat není totéž jako být připraven. Chvíli se díval na jakýsi vojenský transport, který mířil k letecké základně, a pak se vrátil za stůl.

Stiskl interkom. „Jane? Řekněte, prosím, doktoru Kelnerovi, že s ním potřebuju okamžitě mluvit.“

Doktor Kelner, který za patnáct minut vešel do jeho pracovny, vypadal opáleně a odpočatě, i když trochu rozmrzele. Bylo mu padesát a vážil teď jen o kilo víc, než když opouštěl lékařskou fakultu.

„V jedenáct mám být na sále,“ konstatoval suše a spočinul šedýma očima na Thomsenově zarudlém obličeji a propoceném podpaží. „Nemohlo to počkat až po obědě?“

„Právě mi volala jedna naše bývalá pacientka,“ informoval svého kolegu Thomsen a pokynul mu, aby si sedl.

„Ale?“

„Ellen Cusaková.“

Kelner přikývl, ale zdálo se, že mu to mnoho neříká. Jeho paměť se pohybovala od jednoho daňového roku ke druhému; jinak představovala minulost jenom body na křivce jeho příjmů.

„Byla u nás přijata…“ Thomsen nahlédl do složky, která ležela otevřená na jeho psacím stole, „na podzim třiadevadesátého.“

Kelner přivřel oči a vzpomínal. „Nebylo to…?“

„Ano, bylo. Těsně předtím, než jsme tady měli ten problé-mek.“ Thomsen se zase odmlčel. Kelner se zavrtěl na židli. „Chystá se sem přijít. Vlastně tady bude do půl hodiny.“

„Ale proč? Co po nás chce?“

„Vzala si do hlavy takový zvláštní nápad. Nebo bych spíš řekl, že jí ten nápad někdo do hlavy nasadil.“

„Jaký zvláštní nápad?“ vyštěkl Kelner, který už teď nemohl zakrýt své rozčilení.

Thomsen se trochu předklonil a ztišil hlas.

„Podle všeho se domnívá, že má dítě.“

Po jízdě na dálnici působil MacArthur Boulevard až nebezpečně pustě. Golding se držel zpátky, jak jen mohl, ale sportovní mercedes, který se pohupoval a blýskal vpředu v horkém oparu, měl stále na dohled. Když včera opustil Ellenin dům, celou cestu domů si nadával za svou pitomost. Udělal právě tu jedinou věc, které se chtěl za každou cenu vyvarovat: Připravil se o její sympatie. Strávil noc tím, že se snažil vyhnat si to z hlavy, pokoušel se usnout, ale ve čtyři ráno to vzdal. Když se začalo rozednívat, uvařil si překapávanou kávu a lil ji do sebe tak dlouho, až se mu roztřásly ruce. Pak nasedl do auta, rozjel se k ní a zaujal stanoviště nad domem. Když viděl, jak se do její tajuplné zahrady začíná vkrádat světlo, uvědomil si, že vstoupil do nové a nebezpečné fáze. Zároveň si uvědomil, že není v jeho silách s tím cokoli udělat a že stejně jako tomu bylo s Maddy Olsenovou, jí může pomáhat jedině tím, že jí bude nablízku.

Přejížděl mezi dopravními pruhy a dával si pozor, aby mezi ním a mercedesem bylo stále pár vozů. Řítili se ke Corona Del Mar Beach a ručička se kmitala mezi sto osmdesáti a dvěma sty kilometry. Ať už Ellen jela kamkoli, měla zřejmě naspěch.

„Ale tohle není nic takového jako ten případ, o kterém mluvíte,“ řekl Kelner, pochodující tam a zpět po místnosti. „Ten člověk… jak se jmenoval?“

„Asch. Doktor Asch.“

„Ten vlastně materiál kradl a prodával ho dál. A utekl do Mexi-co City, proboha.“

„To je možné,“ odpověděl Thomsen. „A z právního hlediska v tom také rozdíl být nemusí. Existuje taková věc, jako je zanedbání péče. Já netvrdím, že bychom se měli složit, Henry. Já jen říkám, že jestli si s tou věcí správně neporadíme, mohli bychom na to třeba těžce doplatit.“

Kelner na okamžik zavřel oči.

„Ale proč chce teď po tak dlouhé době dělat trable? Co z toho bude mít?“

„Možná prachy.“

Kelner přikývl; problém, který se dá řešit v dolarech, ho znepokojoval už o něco méně.

Jinými slovy,“ usoudil, „chce se na něčem dohodnout.“

Golding viděl, že Ellen odbočila na parkoviště, a pokračoval dál po Newport Center Drive. Zahnul vpravo, pak ještě jednou, a vrátil se na křižovatku, ze které Ellen odbočila. Zastavil a vypnul motor. Mercedes byl zaparkovaný šikmo napříč přes dvě místa uprostřed prostranství. Přelezl nízkou cihlovou zídku, která oddělovala parkoviště od chodníku, právě včas, aby zahlédl, že Ellen vstupuje do hlavního vchodu budovy. Přinutil se napočítat do dvaceti a pak se pustil za ní.

V mramorovém vestibulu byla zima jako v chladíme. Golding opatrně vešel a pak zamířil k výtahům. Jeden z nich ještě stoupal vzhůru.

„S dovolením, pane?“

Obrátil se. Usmíval se na něj mladíček v uniformě. „Můžu vám nějak pomoct, pane?“

Golding se ohlédl na výtah. Právě se zastavil v devátém patře. „Pane?“

Mladíček se stále ještě usmíval, ale Golding viděl, že ho trochu vyvedly z míry jeho zmačkané šaty a dvoudenní strnisko.

, Jo, hledám Bernsteina Beekmana,“ vyslovil první jméno, které ho napadlo.

Mladík se zamyslel.

„Bernstein, Beekman? Co to má být, nějaká právnická firma?“

„Jo, správně,“ přisvědčil Golding. „Hlavně rozvody. A spory o rodičovskou péči.“

Mladík se otočil a šel se podívat na orientační tabuli, která svítila nad recepcí. Golding k ní také přistoupil a rovnou zaměřil pozornost na všechny nápisy v devátém patře.

„Lituju, pane. Možná že jste si spletl budovu.“

Golding přistoupil k recepčnímu pultu a škrábal se na hlavě.

„To jsem blázen, byl bych přísahal, že mi dali právě tuhle adresu. Zaznamenávají se na ten panel změny?“

Mladík se na něj zahleděl, zřejmě už mu to začínalo být podezřelé. Golding přečetl první jméno v devátém patře: CARLYLE & ROWE, ADVOKÁTNÍ KANCELÁŘ. Tohle Ellen chtěla? Advokáta? Hned ho napadlo, jestli se nechystá žalovat Alfa Global. Patrně si chce stěžovat na jednoho potrhlého detektiva, který jí nedává pokoj, a on zatím stojí tady v hale. Ale pak pod Car-lylem zahlédl další jméno, také v devátém: HARPEROVA KLINIKA (RECEPCE).

Bylo to jako blesk z čistého nebe.

„Obávám se, pane, že vám asi nemůžu pomoct. Pane?“

Golding pozvedl ruce a už couval pryč.

„To je v pořádku,“ řekl. „Asi jsem se přece jen spletl.“ Pak se zarazil a plácl se do čela. „Ne, počkejte. V devátém patře. Devítka. To mi ten člověk řekl.“

Chlapec zašel za pult a vytáhl umolousanou knihu. „Lituju, pane, ale v devátém jsou jenom dvě firmy.“ Vzhlédl. „A žádná z nich se nejmenuje tak, jak říkáte.“

Golding se vracel po rozteklém asfaltu. Pohlédl na okna v devátém poschodí, odhadoval, která jsou Harperova a která Carly-lova, a snažil se přijít na to, proč se Ellen, krucifix, vrací na místa, kde se léčila.

„Prosím, ať jde dál,“ řekl Thomsen do interkomu. Střelil pohledem po Kelnerovi a narovnal si kravatu. Kelner se s připitomělým výrazem rozvalil na gauči. Otevřely se dveře a vešla Ellen Cusaková. Vypadala, jako kdyby byla plakala.

„Ellen,“ zvolal Thomsen a napřáhl ruku. „Tak rád vás zase vidím.“

34

Odpoledne se Golding v kanceláři připojil na internet. Trvalo mu sotva pět minut, než našel, co hledal. Centrum pro fertilitu Harperovy kliniky zabíralo celou webovou stránku a ta obsahovala pět odstavců informací o jeho metodách a personálu. Dal se do čtení.

„Deset až patnáct procent manželských párů, které chtějí mít děti, má problémy s fertilitou. Příčiny mohou být zdravotní, anatomické nebo psychologické. I když tyto problémy nejsou nijak zvlášť výjimečné, provází je často množství emocí a úzkosti, takže leckterá dvojice mnohdy váhá svěřit se s nimi rodině, přátelům nebo lékaři.“

Harper Trust pověřil Richarda Thomsena „velením“ ve špičkovém léčebném projektu, který se tam, kde je to nutné, obrací na gynekology, urology, endokrinology, psychiatry, psychology a jiné specialisty. „Vyžaduje si jejich konzultace při vytváření dvoufázového programu diagnózy a léčby.“ Diagnostická fáze zahrnuje sérii potenciálních testů včetně sonogramů, biopsií, rentgenových snímků, vyšetření spermatu, vyšetření protilátek, testů postkoitální interakce mezi spermatem a děložní sliznicí a rozsáhlých psychologických vyšetření. Absolvování celého procesu může trvat i řadu měsíců. A to ještě nezačala vlastní léčba.

Dal příkaz k vytištění textu a pak seděl v prázdné kanceláři a četl, přičemž mhouřil oči proti sluníčku pozdního odpoledne.

Zajímalo by ho, jak asi dopadlo psychologické hodnocení Ellen Cusakové; a také, jestli doktor Thomsen a jeho kolegové došli k témuž závěru jako adopční agentury, a přece jí nabídli své služby. Obrátil stránku a soustředil se na seznam možných léčebných postupů. Pro ženy to byla mikrochirurgie, laserová chirurgie, hormony, léky a také věci, o kterých Golding nikdy nic neslyšel: něco, co se jmenovalo léčebný program GIFT, intracy-toplazmatické injekce spermií a inkubace embryí. Uvažoval, co z toho asi podstoupila Ellen, snažil se představit si, jaké to asi muselo být – celé měsíce testů, vyšetření, léků, pravděpodobně i operací, měsíce čekání a nadějí na pozitivní výsledky. Představoval si, jak těžké to asi pro tu plachou mladou ženu, ještě ani ne dvaadvacetiletou, muselo být: svěřovat své tělo opakovaně k vyšetřování a testování cizím lidem, vesměs mužům, pokud se dalo soudit ze seznamu personálu, a to všechno zřejmě bez úspěchu.

Curriculum vitae doktora Thomsena bylo působivé, nebo tak aspoň vypadalo. Promoval v roce 1977 na Jeffersonově lékařské fakultě ve Filadelfii a výzkumnou nástavbovou specializaci v oboru porodnictví a gynekologie absolvoval na Kalifornské univerzitě v San Diegu. Byl zakládajícím členem Společnosti reprodukční medicíny a „vedoucí výzkumného týmu“ v řadě klinických pokusů s reprodukční technologií, které byly prováděny se souhlasem příslušných úřadů. Centrum pro fertilitu založil v roce 1989. Jeho kolega doktor Henry Kelner měl podobnou kvalifikaci. Z webových stránek to vyplývalo jasně a zřetelně: V léčení fertility je Harperova klinika naprostá špička. Jediná věc, o které se tam nemluvilo, byla, co to všechno stojí. Golding nedokázal odhadnout, co musí manželské páry obvykle zaplatit, ale klidně by se vsadil, že to je nejméně padesát tisíc dolarů. To znamená, že klientela pochází z vyšších kruhů – to bylo pravděpodobné už proto, že klinika sídlila v Orange County – a že jde vesměs o takové lidi, kteří by mohli přitahovat publicitu, respektive se jí chtějí vyhnout. Ale na druhé straně, vždyť je to klinika zaměřená jen na fertilitu. Žádné sanatorium pro anonymní alkoholiky. Jak obtížné by asi bylo proniknout na takové místo, kdyby člověk opravdu potřeboval? Opřel se v židli doza

du – vzpomněl si na nervózního mladíka, na kterého narazil ve vestibulu. Uvažoval, jaké je asi ve skutečnosti to jejich bezpečnostní zajištění.

35

Pátek 27. srpna

„Goldingu? Jste v pořádku?“

Andrea Craigová si stoupla za recepční pult.

Jistě. Proč bych neměl být?“

Sledoval její pohled, upřený na jeho pomačkané kalhoty a ošoupané boty, a usoudil, že v poslední době asi nepůsobí právě vybraným dojmem. Andrea, která ho stále ještě obhlížela, stiskla knoflík interkomu. Ozval se Reynolds, celý uspěchaný a mrzutý.

„Právě přišel pan Golding, pane Reynoldsi.“

„Tak mi ho sem hned pošlete.“

Golding se podíval na hodiny nad recepčním pultem. Ukazovaly deset třicet. Pozdě, ale ne zas tak přespříliš. Podle toho se stejně práce neřídí.

Craigová ho přes bariéru svého pultu stále pozorovala.

„Pan Reynolds říká…“

„Abych šel hned dál. Jo, slyšel jsem.“

Vešel do společného prostoru, kde Denison a Ross vyřizovali telefony. Měli svlečená saka a povolené kravaty. Bzučelo to tam jako v úle. Když míjel svůj stůl, všiml si nějakého vzkazu vedle obrazovky počítače. Někdo tam načmáral Hagmaier, 9.20. Vyhlédl na chodbu směrem k Reynoldsově kanceláři. Dveře byly napůl otevřené a Reynolds šoupal na svém velkém stole papíry, aby to vypadalo, že má strašně napilno, až vejde jeho zaměstnanec.

Golding popadl telefon a vyťukal číslo. „Hagmaier.“

„Lany? Ahoj, tady je Pete Golding. Prý jste mi volal.“

„Ne, vy jste volal mně. Dostal jsem váš vzkaz. Měli jsme tu pár dní pěkný blázinec, vlastně jsem tu celou tu dobu nebyl. Tak co pro mě máte? Nějakou lahůdku o krasobruslařské trenérce?“

Golding se nucené zasmál.

„Nene, já… já jsem se chtěl zeptat vás, jak to jde. Jestli jste neměli štěstí s prověřováním těch stadionů.“

„Aha, no jo. Ten váš skvělý tip. Ne, zatím nám štěstí nepřálo. Objevilo se pár možností, ale ukázalo se, že nepasují.“

Golding přikývl, zamračil se a pokoušel se odhadnout, jestli je to dobrá zpráva, nebo špatná.

„Takže už s tím končíte?“ zeptal se.

„Ještě ne. Jakmile dostaneme od doktorky Gallové tu hlavu, rozešlém fotky po stadionech a bruslařských klubech po celém státě, jestli by někdo tu dámu nepoznal. A třeba i do tisku a do televize, jestli to dokážeme.“

Golding slyšel, že Reynolds zakašlal. Otočil se. Reynolds se díval přímo na něj a tvářil se kysele. Golding se odvrátil.

„Jo, vidíte, ta hlava,“ řekl a trochu ztlumil hlas. „Jak to s ní vypadá?“

„Dneska by měla být hotová, někdy dopoledne. Gallová je z výsledku úplně unesená.“

„Vážně?“

„No jo, a přitom ona bývá v těchhle věcech dost rezervovaná. Takže…“

„Slyšel jsem, že s tím má spoustu zkušeností. Prý má asi sedmdesátiprocentní úspěšnost?“

„To nevím. Ale jak to celé vypadá, musíme být vděční za každý nový poznatek.“

Golding už si dokázal přímo v barvách představit, co se bude dít: Hlava se objeví v televizi, v novinách, na plakátech; lidi budou volat ze všech stran; k pozitivní identifikaci dojde během několika dnů; ukáže se, že oběť má vztah k Ellen – je to přítelkyně, fanynka, někdo, koho zná, nebo s kým prožila nějaký čas. Tohle všechno ho trochu děsilo – popadla ho úzkost, ba přímo strach. „Pete?“

Hlas zazněl přímo za ním. Otočil se a vztyčil prst. Reynolds stál přímo ve dveřích kanceláře, ruce založené v bok. Je to na univerzitě, že?“ Jo. V antropologickém oddělení.“

„Myslíte, že by nic nenamítala, kdybych se zašel mrknout, co už má?“

„Marcia? Ale co vás vede.“ Hagmaier si na chvilku zakryl mikrofon rukou, takže Golding slyšel jen tlumený hlas. Pak se zase ozval. „Dejte mi vědět, jestli vám bude připadat povědomá. Myslím ta hlava. Když se něco šustne, hned mi zavolejte, ano?“

Jistě… rozhodně, Larry.“

Položil telefon. Reynolds krátce pokývl, jako že už bylo načase, a vracel se do své kanceláře. Předpokládal samozřejmě, že ho Golding bude následovat.

Antropologické oddělení Kalifornské státní univerzity sídlilo v sedmipatrové budově z červených cihel uprostřed univerzitního městečka, poblíž prostranství se zahnědlou trávou, které sloužilo jako provizorní fotbalové hřiště. Podle tabule naproti výtahům se pracoviště Kraniofaciální identifikace nalézalo v pátém poschodí společně s něčím, co neslo název Morfologie. Golding našel doktorku Marcii Gallovou, jak pojídá u laboratorního stolu sendvič. Před sebou měla rozložené fotografie z patologie. Byla to štíhlá žena okolo čtyřicítky, v dlouhých plavých vlasech už měla šedivé nitky. Golding se představil a řekl, že mu Larry Hagmaier poradil, aby si sem zašel.

„Vy jste ten fotograf?“ zeptala se s plnou pusou.

„Fotograf?“

„Čekám fotografa z kriminologické laboratoře,“ řekla. „Měl tady být už asi před hodinou.“

„Tak to lituju, to já nejsem.“

Gallová si utřela ústa papírovým ubrouskem.

„Asi má nějakou jinou fušku, co?“ řekla s pohledem na mrtvoly na fotografiích. „Co jste teda chtěl vědět?“

Golding řekl, že je soukromý detektiv a že spolupracuje s Hagmaierem na „rozpracovaných úkolech“.

Vstala. „Už jste někdy něco takového viděl?“

„Před lety jsem pár takových věcí okouknul. To je asi tak všechno.“

„Od té doby se věci pohnuly pořádně kupředu,“ řekla. „No tak pojďte se mnou.“

Zavedla ho do velké vzdušné místnosti, která byla laboratorními stoly a vysokými kovovými regály rozdělena na řadu pracovních prostorů. Vrčení a hučení počítačového vybavení a větráků všechny ty hladké plochy ještě zesilovaly. Na jedné straně místnosti byl počítač s velikou osmnáctipalcovou obrazovkou. Gallová stiskla klávesu a na obrazovce se náhle objevil trojrozměrný obraz lebky v různých odstínech bílé a šedé. Lebka pod názvem Jane Doe č. 273, s řadou chybějících zubů vpravo vzadu.

„Skenujeme lebku laserem a získaná data jsou předávána do počítače. Pak vytvarujeme obličej, k čemuž nám slouží známé hodnoty průměrných měření tloušťky tkáně různých anatomických útvarů hlavy neboli orientačních bodů,“ vykládala a doprovázela svá slova údery na klávesy; každý z nich přidal na určitou část lebky bloček tkáně. „Na téhle metodě je nejzábavnější to, že průměrné parametry můžeme pozměňovat, když chceme vzít v úvahu některé další údaje, které o subjektu máme – věk, váha, velikost oděvu a tak dále – a podle nich přizpůsobíme novou tvář. Nazýváme to objemové zkreslení. Vždycky je přidáváme k databázi na příslušných bodech.“

„Takže to, na co se díváme, je průměrný obličej příslušející k daným parametrům lebky, ano?“

To nevypadalo moc slibně.

„To je jenom naše startovní pozice. Ale v tomhle případě toho víme o dotyčné ženě mnohem víc. Podle toho jsme přizpůsobili tloušťku tkáně a tvar.“

Golding se nemohl dočkat, až uvidí konečný produkt. Měl obavy, že to bude vypadat jako nějaká figura z videohry, jako nějaká kybernetická tvář. Pak však zahlédl, že vlevo od něj je ještě něco. Vypadalo to jako busta, pokrytá bílou rouškou. Gallová niu sdělila, že její tým se s pomocí profesora Ridleyho Taylora ze školy Umění a designu pokusil o vytvoření modelu hlavy.

„Rid je expert na kožní tkáně, vlasy a pigmentaci. Ten teprve celému tomu dílu skutečně vdechl život.“

Gallová hovořila dál, ale vtom se objevil fotograf z kriminologické laboratoře, Leo Nash.

„Omlouvám se, že jdu pozdě,“ vyhrkl a postavil na zem velký kovový kufr. „Tak tohle je ta hlava?“

Gallová se otočila od obrazovky., Jo. Zrovna jsem tady vysvětlovala…“

„Výborně. Tak jedem.“

Aniž by čekal na dovolení, odhodil Nash roušku a Golding měl před sebou hlavu ženy, tak skutečnou, že jím její náhlé zjevení přímo otřáslo. Vlnité rudohnědé vlasy jí spadaly až do míst, kde mohla být její ramena. Hnědé oči měla trochu moc blízko u sebe, než aby byla krásná, a nos na špičce mírně zploštělý, jako kdyby byl třeba kdysi zlomený. Dívala se upřeně, téměř krátkozrace, někam do střední vzdálenosti. A byl to obličej, jehož odraz spatřil Golding ve dveřích patia. Byl si tím jistý. Viděl ty bledé ruce, vzor sněhových vloček na svetru, a slyšel ženin zpěvavý hlas: Ukaž mamince, co už umíš.

Chviličku nikdo nepromluvil. Potom začaly šlehat blesky, jak Nash skákal s aparátem z jedné strany obličeje na druhou a pak zase dokola.

„Barvu očí jsme pochopitelně jen odhadovali,“ vysvětlovala Gallová. „Potřebovali bychom analýzu DNA, abychom se o ní ujistili.“

.Počkejte okamžik,“ zarazil ji Golding. „Na něco jste zapomněla.“

„Na co?“

„Měla by mít na nose brýle.“

Vrátil se do kanceláře, a sotva prošel dveřmi, už mu Andrea hlásila, že si ho Reynolds urgentně přeje vidět. Došlo mu, že teď je tady opravdový průšvih, ale nějak se nemohl přimět, aby mu to vadilo. Jenom doufal, že to nebyla Ellen, kdo si stěžoval.

Když Golding vkročil do kanceláře, Reynolds vzhlédl od svých papírů, ale hned zase pokračoval v práci.

„Omlouvám se, že jdu až teď,“ promluvil Golding. „Něco jsem musel… zařídit.“

Reynolds jen pokývl hlavou a stále se obíral svými lejstry.

„Vypadáte, jako byste byl vzhůru celou noc, Pete,“ poznamenal, aniž by vzhlédl.

„To je tím vedrem,“ odpověděl Golding. „Nedá se v tom spát.“

„Jo. Horko. No jo.“

Vypadal, jako by chtěl něco říct, ale nevěděl, jak do toho. Konečně odhodil pero a opřel se dozadu.

„Minulý týden jste navštívil paní Sayersovou, viďte?“

Goldingovi chvíli trvalo, než pochopil, o čem to vlastně mluví. Pak si vzpomněl na mrtvého psa.

„Jistě.“

„Její manžel podle všeho porušil soudní rozhodnutí o omezení přístupu.“

„Ona se domnívá, že jí přejel psa. Ale neví jistě, že to byl on. Mohl to být kdokoli.“

„Tvrdí, že jste se choval necitlivě a neochotně.“

Golding sepnul ruce. Nemohl uvěřit, že kvůli tomuhle je Reynolds tak otrávený a že tohle tak spěchalo.

„Já jsem jí jen vysvětlil, jak se věci mají. Nemůžeme jít po jejím muži, pokud ona nemůže dokázat, že tam opravdu byl. Ledaže byste doporučil, že máme najít jeho auto, zjistit, jestli na pneumatikách nejsou stopy psí krve, a požádat kriminalisty o analýzu. Já osobně si myslím, že ta paní Sayersová je trošku paranoidní.“

„No,“ Reynolds se trochu strnule usmál, „myslím, že stanovení předběžné diagnózy bychom měli přenechat Frankovi, co říkáte? A kromě toho, paranoidní nebo ne, je to pořád naše klientka. Proto bych byl rád, kdybyste tam hned odpoledne zajel a celou věc s ní znovu probral, bezpečnostní opatření a tohle všechno.“

Golding čekal, co přijde dál.

„To je všechno?“

„Ne, není. Tuhle jsem mluvil s Neilem Blackwoodem. Nabyl dojmu, že jsem vám doporučil, abyste mu zavolal.“

A je to: průser je tady. Golding se zahleděl dolů na své nohy. „Tak to nabyl mylného dojmu.“

„Taky mi sdělil, že projevujete zájem o ten nevyřešený nález na pozemku paní Cusakové.“

Golding vzhlédl a snažil se chvilku vydržet Reynoldsův pohled.

Jo, měl jsem ohledně toho nějaké teorie. Myslel jsem, že bych jim s tím mohl píchnout.“

„On říkal, že se domníváte, že ta oběť má něco společného s paní Cusakovou.“

„Já jsem netvrdil, že s ní má něco společného.“

„Tak potom… proč ten zájem?“

„Protože… protože si myslím, že je to zajímavé.“

„Ale ne pro nás, Pete. Pro nás určitě ne. My nejsme placení za to, abychom se rejpali na dvorcích našich klientů.“

„To má být vtip?“

Reynolds nápadně zbledl. Ve tváři mu začal cukat sval.

„Ne, Pete. To tedy nemá.“ Posunul se na židli dopředu a opřel si lokty o stůl. „Pete – viděl jste, respektive, sledoval jste Cusakovou?“

Golding měl náhle sucho v ústech. V duchu se slyšel, jak to obvinění popírá, ale nevěděl, jak by se vlastně měl vyjádřit. Rozhlédl se po místnosti, zaznamenal vitrínu s penzijním dekretem, se všemi stužkami a odznaky, pozlacená želízka, zarámované diplomy, srovnané hromádky spisů, protokoly z porad a seminářů: povlak řádu a pořádku, rozprostřený přes chaos a zoufalství. Reynoldsův hlas hřměl dál.

„Protože já jsem zaslechl určité věci, Pete. Rozumíte, co vám tu povídám?“

„Co dělám ve svém volném čase, je moje věc,“ ohradil se Golding a uvědomil si, že už překročil krajní mez. Tohle byla situace, kdy stojí muž proti muži, jenom bez pěstního zápasu.

Reynolds na něj upíral chladné oči.

„Ne, Pete, tak to není. Naši klienti jsou naše věc.“

„Ale Ellen Cusaková už přece naše klientka není, že ne? Tak jste to přece zařídil?“

Reynolds stále kroutil hlavou.

„Zase chyba, Pete. Ona to tak zařídila. Klientka to zařídila. Přesně tak, jak to zařídila Madeleine Olsenová.“ Reynolds po

kývl a už se dostával opravdu do varu. „Víte, Pete, v tom je totiž váš problém. Vy zřejmě nejste schopen rozeznat ten rozdíl. Vy zřejmě nejste schopen poznat, kde je vaše místo.“ Napřáhl na něj ukazovák. „Mluvme na rovinu, vy se pořádně nevyznáte ve svý zatracený práci.“

V místnosti bylo chvíli naprosté ticho. Přerušil je Golding:

„Takže co, Tome? Hodláte mě vykopnout?“

Reynolds se odstrčil od stolu.

„Víte co, když o tom teď tak přemýšlím – jo. Sakra, ano. Přesně to teď právě dělám.“

36

I když měla Ellen zavřené dveře u ložnice, slyšela Mariu, jak se pohybuje s vysavačem po domě. Na hodinkách měla 11.05, ale nemohla se přinutit, aby vstala. Vstát znamenalo osprchovat se, obléct a nějak se vypořádat se snídaní. Maria se ji určitě bude pokoušet přinutit, aby něco snědla, a zase se pohádají. Od své návštěvy na klinice nemohla vůbec jíst. Prostě neměla ani trochu hlad.

Schůzka nedopadla tak, jak doufala. Později uvažovala nad tím, co od ní vlastně čekala. Lékaři projevili porozumění a sympatie. Mluvili s ní jemně a zřetelně jako s duševně nevyrovnanou osobou. Doktor Thomsen hovořil o tom, jak jsou na svou práci hrdí, jak přísně se dodržují nemocniční postupy, takže to, co naznačuje, je nepředstavitelné. Když ho seznámila se svými údaji, vysvětlil jí, že i kdyby se ty výsledky ukázaly jako spolehlivé, mohly by pocházet i z jiných zdrojů. Zkrátka, těch informací není dost, aby se dalo dojít k nějakému závěru. Slíbil, že se nad celou věcí důkladně zamyslí a dá jí vědět. Opouštěla budovu s neodbytným pocitem, že se jí věnovali spíš jen z povinnosti, než aby se jí snažili pomoct.

Ten večer volal Sam Ritt a chtěl změnit datum schůzky. Volala taky Laura Meadová, aby jí řekla o nějakém mužském, kterého pozvala na svou party. Lenny zavolal, jen aby se zeptal, jak se má. Ve všech případech přenechala odpověď záznamníku. Neměla chuť se s nikým bavit.

Maria došla až k patě schodiště a vyměňovala hubice u vysavače. Když se pustila do koberce na schodech, přešel hrdelní hukot v pronikavé kvílení.

Ellen pohlédla na strop a uvědomila si, že se pro ni některé věci změnily. Změnil se dům. Bylo to, jako kdyby se Doug nastěhoval nazpátek. Věděla, že hlavní ložnice je prázdná, ale nějak už jí to nevadilo. Najednou jí přišlo, že se nehodí, aby zůstávala tady, v nejmenším ze všech hostinských pokojů. Zčistajasna ji zachvátil pocit nesmírné úzkosti.

Vypila v koupelně sklenici vody a pokusila se dýchat normálně. Pak se postavila na váhu. Za dva dny zhubla o kilo, měla teď necelých dvaapadesát. Slezla z váhy a přistoupila k lékárničce. Aniž by se na sebe podívala do zrcadla, vzala si z ní pro-zac.

Vyšla na odpočívadlo. Maria byla teď asi v polovině schodů, záda měla skloněná, její ruce usilovně jezdily s násadou vysavače. Chvíli ji pozorovala a říkala si, jestlipak si uvědomuje, jak je šťastná, jak je blažená.

Vydala se dál po ochozu. Přestože Ellen už hlavní ložnici neužívala, Maria ji udržovala v čistotě a pořádku. Postel byla čerstvě povlečená a na mahagonové komodě stála dokonce váza s květinami. Ellen usedla na kraj postele a vyhlížela ven do zahrady. Uprostřed bujného listí dřepěla kostka domku u bazénu. Stíny mezi stromy už ji zase děsily. Zavinil to Golding svými povídačkami o zahrabané mrtvole, která ji pozoruje. Je to šílené. Golding je šílený. Rád se hrabe ve špíně, rád by… Bůh sám ví, co by chtěl. Vzpomínala, jak vypadal, když odhodil tu plachtu a skočil do jámy. Přes veškeré úsilí zbavit se toho, pustit to všechno z hlavy, shledala najednou, že si představuje tu mrtvou, usazenou v zemi, jak přes zamazané brýle zírá přímo do oken ložnice.

Maria došla na ochoz a vypnula vysavač. Měla dojem, že zvoní telefon, ale teď už neslyšela nic. Pak zaslechla, že Ellen s někým tlumeně hovoří. Došla ke dveřím jejího pokoje a otevřela je. Byl prázdný. Pak však její hlas uslyšela znovu. Ozýval se z hlavní ložnice. Jako by se Ellen s někým hádala, ale velice tiše. Maria pristoupila blíž, teď už natahovala uši. Ellen jí dělala starosti, měla obavy, že se na ni valí nějaké neštěstí.

Jen mi řekněte, kam mám jít,“ naléhala Ellen. „Ano, ano, přijdu tam, jen… Ne, budu sama. Ano. Slibuju.“

Maria už neměla pochyb, že se schyluje k něčemu zlému. Napínala uši dál. Ale už nebylo slyšet nic. Opatrně otevřela dveře.

Ellen seděla na posteli s telefonem v ruce. Třásla se. Zdálo se jí, že snad zešílela.

„Co je vám…? Stalo se něco?“

Ellen se na ni usmála. Pak položila sluchátko.

„Všechno je prima,“ řekla. „Všechno je úžasné.“ Vstala, šla k oknu a podívala se dolů na prázdný bazén. „Jedu na oslavu narozenin.“

37

Golding zastavil na rohu Newport Center Drive a minutu tiše seděl s rukama na volantu. Byl plný podráždění a nedokázal se plně ovládat. Vzpomněl si na poslední setkání s Jackie, jak mu před odjezdem řekla: Jednoho dne někomu ublížíš. Ale on přece nechce nikomu ublížit. Měl sice trochu chuť ublížit Reynoldsovi, nebo mu aspoň od plic říct, co si o něm myslí, ale nakonec prostě jen odešel. A teď si tady tiše sedí v autě a promýšlí způsob, jak by mohl pomoct Ellen. Klinika je teď jeho jediným východiskem, to mu bylo jasné. Musí zjistit, co se tam stalo, zjistit, proč tam Ellen šla – zjistit, jak se v ní zmýlil. Protože on se v ní opravdu zmýlil. Teprve teď začínal chápat, jak moc.

Zvedl mobil a vyťukal číslo.

„Harperova klinika, centrum fertility.“

„Jo, ahoj. Tady je detektiv Raymond Lubett. Můžu, prosím, mluvit s Melanií Jacksonovou?“

Vytáhl Lubettovu falešnou placku. Fotografie na rubu se mu ani trochu nepodobala a odznak z lakované mosazi byl taky podstatně menší než pravý. Každý policajt na světě by ten rozdíl okamžitě poznal.

„Haló?“

„Slečna Jacksonová?“

„U telefonu.“

„Tady je detektiv Raymond Lubett, losangeleská policie. Jestli se nemýlím, vy jste tam u vás administrativní vedoucí?“

„Ano, správně.“

„Mohla byste mi, prosím, věnovat pár minut?“

„Říkáte, že jste od losangeleské policie?“

„Ano, madam. Jedná se jen o rutinní záležitost. Jsem právě tady poblíž a rád bych se zastavil. Bude to trvat jen pár minut.“

„Zastavit se? Tady?“

Zamžoural na budovu, na které se střídaly pruhy bílého betonu a kouřového skla.

„Náhodou jsem tady v sousedství. Opravdu byste mi tím ušetřila čas.“

„No, já nevím… Cože jste vlastně chtěl…?“

Jde o otázky bezpečnosti. Jak říkám, bude to jen pár minut.“

„Bezpečnost? No, ano, do jisté míry ji mám na starosti… Ale mám dojem, že jestli je to něco vážnějšího, chtěl by s vámi asi mluvit spíš doktor Thomsen.“

„To snad ani nebude nutné. Všechno vám to objasním, až za vámi přijdu.“

Chviličku váhala.

„No tak tedy dobrá, přijďte.“

Když jel výtahem do devátého patra, pořád se nemohl uklidnit. Obrátil se a podíval se na sebe do špatně osvětleného zrcadla. Vlasy měl v hrozném stavu a vypadal, jako by několik dní nespal. Na chvíli ho přepadla taková závrať, že musel zavřít oči.

Melanie Jacksonová byla asi pětatricetiletá Afroameričanka s vlasy spletenými do krátkého cůpku. Měla stísněnou kancelář s výhledem na parkoviště. Místnost byla celá zakrámovaná šedými šanony a skomírajícími rostlinami. Z osvěžovače vzduchu v rohu se linula mýdlová vůně umělých růží.

„Řekla jsem doktoru Thomsenovi, že přijdete,“ oznámila a nabídla Goldingovi rovnou židli. Je teď na sále, ale už bude brzy končit.“

Golding přikývl, jako by si právě tohle přál slyšet. Na psacím stole spatřil malou zarámovanou fotku chlapečka, asi tří– nebo čtyřletého, v červené kostkované košili se žlutým motýlkem u krku. Kromě figurky chlupatého čmeláka, který visel z rohu její třípatrové přihrádky na došlou poštu, to byl jediný osobní předmět v místnosti.

„To jste moc hodná, ale já myslím, že ho nebudu muset obtěžovat. Jak jsem říkal, je to jen rutina.“

Jacksonová se nejisté ohlédla. Golding měl dojem, že chtěla požádat o nějaký průkaz, ale nevěděla, jak do toho.

„Mohu vám něco nabídnout?“ zeptala se. „Vodu, kávu?“

„Ne, děkuju. Jak dlouho už tady vlastně pracujete?“

„Dřív jsem byla sekretářkou doktora Kelnera,“ řekla a posadila se. „A na tohle místo jsem přešla asi před rokem a půl. Celkem už jsem tu… no, musí to být už sedm let.“

Trochu pokrčila rameny, jako by se omlouvala za nedostatek ambicí.

„Takže jste sem přišla v roce 1992?“

„Ano, správně. No tak…“ složila ruce před sebou, „co pro vás vlastně můžu udělat?“

Golding jí věnoval, jak doufal, pohled seriózního policisty.

„Slečno Jacksonová, asi víte, že existují určité skupiny, fanatické skupiny, které nesouhlasí s institucemi, jako je tato.“

„Myslíte s klinikami zabývajícími se fertilitou?“

„S klinikami pro potraty, pro fertilitu, zkrátka se vším, co podle nich zasahuje do Bohem daného řádu věcí.“

Jacksonová přikývla a zatvářila se už trochu polekaně.

„Nuže, my tyhle lidi sledujeme, a tak jsme se nedávno dozvěděli, že jedna z těchto skupin plánuje podle všeho určitou formu přímé akce v oblasti Jižní Kalifornie. Usoudili jsme, že by pomohlo, kdybychom všechny případné cílové instituce varovali a důkladně prověřili jejich bezpečnostní opatření.“

„Ach… ach ano, chápu.“

Golding otevřel svůj zápisník.

„Nejdřív bych se vás rád zeptal, jestli jste už někdy v minulosti měli nějaké problémy s ohrožením bezpečnosti. Mám na mysli vloupání a podobně.“

Chviličku jí trvalo, než odpověděla:

„Ne, myslím, že ne. Já si alespoň na nic takového nevzpomínám.“

„Určitě? Nikdy odsud nic nezmizelo? Musíte tady mít spoustu cenných přístrojů a navíc důvěrné materiály, nebo dokonce embrya, ne?“

„Jistě. Ale většina těch nejcennějších věcí je dost objemná. A kromě toho si nedovedu představit, komu by je takový zloděj mohl prodat. Rozumíte, to není jako barevný televizor.“

„Ale máte tu nějakou profesionální ostrahu?“

„V noci ano. To tady vždycky někdo je.“

„Tak si… vezměme si takový příklad. Řekněme, že bych se chtěl dostat do vašich úložných prostor. Řekněme, že bych byl jedním z těch náboženských fanatiků a chtěl bych ten systém zničit, zabít embrya. Dejme tomu, že se mi podařilo projít přes toho bezpečnostního chlapíka, co mě potom zastaví?“

Jacksonová naklonila hlavu a chvíli o tom uvažovala.

„No tak v první řadě, abyste se dostal do laboratoře – tam je ten živý materiál přechováván –, potřeboval byste průkazku. A jediní lidé, kteří tu průkazku mají, jsou technici, kteří tam pracují. Ti jsou v současné době tři plus doktor Thomsen a doktor Kelner, samozřejmě. Ani já nesmím vstoupit do laboratoře bez doprovodu,“ usmála se, „v případě, že něco zvorám. Tak je to tu zařízené. Chodíte jen tam, kam smíte, a to je všechno. Částečně kvůli lidem, které tu léčíme. Pro ty je diskrétnost hlavním požadavkem.“

Golding se podíval na nepopsanou stránku ve svém notesu. Než sem šel, byl si naprosto jistý, že ví, co se stalo, a vůbec nepochyboval, jaké budou odpovědi. Ale buď je Melanie Jacksonová prvotřídní lhářka, nebo střelil pořádně vedle. Uvažoval, jestli je možné, že prostě nic neví, a jestli mohli doktor Thomsen a jeho partner něco utajit. Nebo na to třeba nepřišli ani oni. Potřeboval se prokousat trochu hlouběji.

„Aha,“ řekl. „No, myslím, že to by snad bylo všechno. Jestlipak bychom se mohli jít mrknout na tu laboratoř?“

Teď už ho pozorovala trochu podezíravě.

„No, já… byla bych asi radši, kdyby doktor Thomsen…“

Golding vstal.

„Bude to opravdu chvilička, madam.“

Laboratoř byla nahoře v desátém patře, spolu se dvěma operačními sály. Golding i Jacksonová si museli navléknout rukavice a roušky na obličej. Teprve potom je robustní technik v brýlích s černými obroučkami a kšticí šedivých vlasů vpustil bzučákem dovnitř. Bylo to mnohem menší pracoviště než na univerzitě, ale zdálo se, že je také prvotřídně vybavené. Podél jedné stěny místnosti stála řada ocelových boxů s vestavěnými čidly na regulaci teploty a vlhkosti. Na laboratorních stolech, kde pracovali další dva technici, stály v řadách velké bílé mikroskopy, centrifugy a další nákladně vypadající zařízení.

„Tohle je George Margolis,“ sdělila Jacksonová Goldingovi. „George, tohle je detektiv Lubett z losangeleské policie.“

„Ahoj.“ Margolis se zadíval na Goldingovu ruku napřaženou k pozdravu., Jo, tohle my tady nepěstujeme.“ Zasmál se. „Copak jste provedla, Melanie?“

„Nic – zatím,“ odpověděla mu Jacksonová. „Detektiv se jenom zajímá o naši bezpečnost. Chce vědět, jak jsme zabezpečeni proti náboženským fanatikům.“

„Kromě Wendy Nailorové. Aspoň myslím. Ta je jižní baptist-ka.“

Golding se rozhlížel po místnosti, snažil se představit si, kudy by se tam někdo mohl vloupat, jestli by se tam dostal oknem nebo přes větrací šachty. Ale kdepak. Okna se nedala otevírat a ventilátory byly úzké a zakryté hustou ocelovou síťkou. Nikdo si nemohl dělat naděje, že by se dostal ať už dovnitř nebo ven, aniž by ho dopadli.

Obrátil se na Margolise a rozhodl se vynést jinou kartu. „Na to, aby se tady člověk stal technikem, musí asi prokázat nějakou kvalifikaci?“

„No jistě. Nemůžete sem prostě napochodovat z ulice.“

„A co kdybyste tu kvalifikaci zašvindloval?“

Margolis pokrčil rameny.

„Tak by vás dřív nebo později stejně čapli.“

„Už se tu něco takového stalo?“

„Tady?“ Margolis se zamračil. „Kdepak. Máme tady prima specializovaný tým. Samý správný lidi. Většina z nich už tu je celý léta. Myslím, že mezi sebou žádný náboženský fanatiky nemáme.“

Golding si do notesu zapsal slovo léta a přidal otazník. „Když mluvíte o letech, tak jakou dobu asi máte na mysli?“

„No, myslím, že jsme novýho technika nepřijali… snad od Šestadevadesátýho roku.“

Jacksonová se tvářila zmateně. Zřejmě uvažovala, co má tato nová linie rozhovoru znamenat. Ale to už teď bylo jedno. Zdálo se, že Goldingově teorii, že je do celé záležitosti zapleten někdo ze zaměstnanců, nenasvědčuje vůbec nic.

„No tak vám mockrát děkuju,“ řekl a chystal se k odchodu. „Opravdu jste mi pomohli.“ Všichni zamířili k východu.

„Počkat, ještě jednu věc bych rád věděl,“ vzpomněl si Golding. „Není mezi vašimi lidmi – já vím, že to zní trochu šíleně –, ale není někdo z vašich lidí blázen do bruslení? Jestli třeba někdo nezbožňuje krasobruslařky: Michelle Kwanovou, Taru Lipin-skou nebo některou jinou?“

Margolis a Jacksonová zakroutili hlavami.

„Pokud vím, tak ne,“ odpověděla Jacksonová. „V televizi na ně samozřejmě kouká spousta lidí, ale… že by byl někdo tak uminutý? Ne, to nemyslím.“

„Pokud ovšem nepočítáme Stacey Rudnickovou,“ vzpomněl si Margolis.

Chvíli bylo ticho.

„Stacey jak?“

„Stacey Rudnicková. Bývala tady před pár lety sanitářkou. Vlastně v podstatě uklízela,“ pohlédl na Jacksonovou, jako by od ní očekával kritiku, „i když tady u nás to znamená víc než setřít prach. V některých pracovních prostorách potřebujeme přísnou sterilitu. Jo, tahle ženská byla každopádně obrovská fanynka Ellen Cusakový.“

Golding měl pocit, že se mu zastavilo srdce.

„Proč? Zajímáte se o ni?“ vyptával se Margolis.

Jacksonová už v té chvíli vypadala víc než zmateně.

‚Já to nechápu,“ řekla. „Chcete snad naznačit…?“

V kapse jí zapípal operátor. Vytáhla ho a zjistila si číslo.

„Promiňte, ale musím běžet,“ omluvila se. „Georgi, vyprovodíte pak detektiva Lubetta, až…“ nejisté se na něj podívala, „no zkrátka, až tady skončí.“

Golding se díval, jak odchází. Měl neblahé tušení, že se tu co nevidět objeví doktor Thomsen.

„A co se stalo s tou ženskou, s tou Stacey Rudnickovou?“

„Vyrazili ji,“ odpověděl Margolis. „Totiž, abych byl přesný, požádali ji, aby odešla. Což je prašť jako uhoď.“

„Kdy to bylo?“

„Jé, počkejte, to už musí být nějakých pět šest let. Já toho o náboženských fanaticích moc nevím, ale potrhlá byla tahle ženská řádně, to vám řeknu.“

„Za co vlastně toho padáka dostala?“

„Já vám ani nevím, ona totiž ty poslední měsíce, co tu byla, vlastně víceméně nic nedělala. Potulovala se tady s tím svým připitomělým úsměvem, jako kdyby byla zdrogovaná, což nakonec asi byla. Ale mně jí stejně bylo trochu líto. Když ji vyhodili, byla těhotná.“

Golding sáhl do kapsy saka a vytáhl polaroidový snímek hlavy, kterou vytvořila Gallová. Fotku mu věnoval Leo Nash.

„Je to ona?“

Margolis se podíval na fotografii. Ve skleněných očích modelu se odrazil blesk, takže nebylo vidět panenky. Dodávalo jí to zvláštního, uměle dokonalého vzhledu androida.

Ježíši, takhle dobře snad ani nevypadá,“ řekl Margolis. „Taky koukám, že si nechala narůst vlasy. Mívala je vždycky dost krátký a trikový jako ježatý.“

„Ale je to ona? Je tohle Stacey Rudnicková?“

Margolis váhal.

„Asi jo. I když mi připadá taková divná. Kdy jste to fotil?“

„Dneska ráno. Je to rekonstrukce.“

„Rekonstrukce?“

„Mrtvola téhle ženy byla vykopaná asi před šesti týdny na zahradě Ellen Cusakové. Ten obličej je rekonstrukce podle její lebky.“

Margolis polkl a fotografii mu vrátil.

„Když už o tom mluvíme, tak… víte, Cusaková tady svýho času taky byla.“

Najednou vypadal velice rozpačitě. Na pracovišti, jako bylo tohle, znamenalo vyzrazení klientovy identity hrubý přestupek.

„To je v pořádku,“ uklidnil ho Golding. „Já vím, že se tu paní Cusaková léčila. Muselo to být asi v devadesátém třetím, ne? To tu ještě Stacey Rudnicková pracovala?“

Margolis se zamračil. Začínal se mírně potit.

„To je fakt. Teď si vlastně vzpomínám, že to pro ni byla snad největší událost jejího života. Pořád jí nosila kytky.“

„Kytky?“

„No jo, chápejte, roznášela je po celý klinice všude tam, kam podle ní mohla Ellen Cusaková přijít. Jak říkám, Staceyová byla… no, dost velkej magor.“

„A jak dlouho po tomhle ji vyrazili?“

Margolis si přejel prstem přes bradu.

„Počítám, že… no, nějaký čas po tom. Snad pár měsíců.“

„A v té době už byla těhotná.“

„Prosím?“

„Říkal jste, že byla těhotná.“

Jo, jistě. Ano, zřejmě byla. Alespoň říkala, že je.“

„Vy jste jí nevěřili?“

„Nakonec ano. No jo, břicho teda fakt měla. Jenomže předtím…“ Margolis vzdychl. „Prostě nikdo jakživ neslyšel, že by kdy měla nějakýho chlapa. A ještě ke všemu si dost vymýšlela. Člověk nikdy nevěděl, co jí má věřit. Říkám vám, většinou byla jak z jiný planety.“

„Takže podle vás neměl nikdo tušení, kdo je otcem?“ vyptával se Golding. „Nikdy o něm nemluvila?“

„No, ona říkala, že je to jeden chlapík z naší skupiny, jeden technik. Sem tam si spolu vyrazili. Jenomže my jsme ho všichni považovali za… Zkrátka jsme byli přesvědčení, že je na kluky, rozumíte? Na každý pád byli náramní kamarádi s Henrym Kelnerem.“

„Henry Kelner? Počkejte, kdo to je?“

„To je přece zdejší číslo dvě, chirurg. No a ten,“ Margolis pokrčil rameny, „ten je tedy na hošánky určitě. Nedělá s tím žádné tajnosti, alespoň teď už ne.“

Golding z toho byl zmatený.

„A Rudnicková s ním chodila? S tím doktorem Kelnerem?“

„Ale ne, s kamarádem doktora Kelnera. Ten se jmenoval Hewish. Srandovní jméno.“

Golding si to zapsal.

„Ve škole prej mu říkali Jóviš. Pamatuju se, že nám to Stacey vykládala. Ale myslím, že nebyl zrovna moc populární. My jsme mu zkrátka říkali Hughie.“

Golding přestal psát. Tohle jméno už někde slyšel.

„Jeho pravé jméno bylo Robert,“ řekl Margolis. „Robert Samuel Hewish.“

„Bob,“ dodal Golding a naskočila mu husí kůže.

„Jo, chtěl, aby mu tak lidi říkali. Tím pádem mu tak nikdo neříkal. Když o tom teď uvažuju, taky byl blázen do bruslení. Kupoval si všechny možný časopisy. To byl myslím další důvod pro to, že jsme ho považovali…“

Golding už přestal poslouchat a myšlenky mu uháněly o závod. Předpokládal sice, že tady jeden z nich pracoval, že krádež embrya byla částečně vnitřní záležitostí. Vůbec ho však nenapadlo, že by tu mohli pracovat oba. Ale dávalo to smysl. Hewish a Rudnicková se museli setkat už někdy předtím. Možná na stadionu, možná na schůzi nějakého fanklubu. Je velice pravděpodobné, že on, který měl kvalifikovanější zaměstnání, jí našel na klinice místečko. Na každý pád museli považovat za ohromné štěstí, za víc než skvělou příležitost, když jednoho dne vkročila do dveří Ellen Cusaková, která si přála dítě, toužila po něm, ale nemohla je donosit. Muselo jim připadat, že jsou přímo předurčeni k tomu, aby sehráli v jejím životě důležitou úlohu – to by pro oba byla odměna za jejich oddanost a lásku. Až na to, že někdy potom se Hewish rozhodl, že se dělit nehodlá.

„Detektive?“

Margolis mu starostlivě pohlížel do obličeje.

„Povězte mi něco o tom Hewishovi,“ požádal ho Golding.

„Ále… byl to takový tichý, pracovitý člověk. Spíš uzavřený. Vlastně jsem ho měl docela rád. Nedodělal medicínu někde v Illinois a pak pracoval jako zdravotník. Ten měl být doktorem, protože měl o práci tady opravdu zájem. Přečetl kdeco.“

„Co se s ním stalo?“

„Odešel. Přibližně v tutéž dobu jako Stacey. Možná že i pár měsíců před ní.“

Golding na něj udiveně zíral.

„Máte ponětí proč?“ Margolis zaváhal.

‚M°hl° by to být nesmírně důležité,“ naléhal Golding. „Doslechl jsem se… slyšel jsem o nějakým vloupání.“.Můžete to upřesnit?“

„Něco se semlelo s jednou embryonální kulturou. Jo, tak to bylo. Když mám říct svůj názor, tak podle mě byl Hughie prostě zvědav. Jak povídám, on byl do tý vědecký stránky opravdu zažranej. Možná že se chtěl podívat zblízka, já nevím. Možná že se nějak povrtal v technice. Na každý pád se ztratil nějaký materiál, který údajně patřil klientce.“

Materiál?“

„Živý embrya. Část kultury. Měli jich víc. Nebyla to taková katastrofa, ale Richard – myslím doktor Thomsen – to bral strašně vážně. Všechny nás vyšetřovali. Nevím, jak to uzavřeli, ale vím určitě, že Hewish hned potom vypadl.“

„Neslyšel jste někdy, kam šel?“

Margolis zakroutil hlavou.

Doktor Kelner s Melanií v patách se hnal celý zadýchaný do laboratoře.

Měli jste mu říct, aby počkal, sakra!“

„Promiňte, doktore Kelnere. Říkal, že jde jen o rutinu.“

„Rutina, do prdele!“ Zastrčil kartu do zdířky a otevřel vnější dveře. „Okamžitě se spojte s losangeleským policejním ředitelstvím a prověřte toho chlapa! Jděte!“

Kelner rozrazil vnitřní dveře. Oba technici vzhlédli od svých laboratorních stolů, překvapeni, že ho vidí bez masky. Detektiv Raymond Lubett právě odešel.

Uprostřed nahoře je stadion s čistě bílou plochou. Dívenka v rychlém pohybu s vlasy vlajícími v ledovém větru vypadá, jako by chtěla do polevy vyříznout čistý kroužek. Až se zapálí svíčky, budou vrhat stíny; v tančícím kruhu z plamenů bude tvář děvčátka blikat a zářit. Když si prohlíží dort, překvapí ho vzpomínka na jinou tvář, která se přiblížila těsně k plamenům, zářící oči za umatlanými skly – a pak tytéž oči mrtvé, s kapičkami krve na špinavém bělmu, malá černá smítka jako z kávové sedliny, která se pokusil prsty odstranit, ale nešlo to.

Zamžiká, vstane a přitom uvažuje, jestli udělal dobře, když u cukráře objednal tenhle zvláštní dort. Nechce se nechat vyko-lejit starými záležitostmi. Chce být vyrovnaný, vyvážený, chce být vším, čím by ho chtěla mít ona.

Cukráři se do toho zpočátku vůbec nechtělo. S olíznutým prstem listoval svým katalogem, ukazoval mu všechny dorty, které dělal; mohli jste mít baseballovou hrací plochu, fotbalové hřiště, dokonce i basketbalové, ale žádné kluziště. Pak, když zjistil, že dostane mimořádný příplatek, trošku ožil. Děda s legrační kuchařskou čepicí. Navrhl, že by panenka mohla na ledě vyrýt bruslí svoje jméno – táhnout ho za sebou jako aero-plán, který kreslí písmena na nebi, ale Hewish řekl ne. Chtěl tam mít osmičku.

„Aha, tak holčičce bude osm?“

„Pět.“

Musel mu vysvětlit, že ta osmička má různé významy, mimo jiné, když ji převrátíte na bok – nekonečno. Nekonečno. Takový tvar má také embryo po prvním rýhování, po prvním kroku přeměny embrya v člověka. To mu ovšem nevykládal.

Ohmatá všechny čistě bílé svíčky, aby se ujistil, že na svých místech pevně drží, a zase se mu zjeví ta tvář za štíhlými tečkami plamínků. Nat bouchá na dveře, brečí, že chce k mamince. Trhne sebou, zdá se mu, že ji slyší i teď, ale dveře jsou otevřené až na dvorek a žádná Nat tam není, to jen on si tak živě představuje tu noc před třemi roky.

Je v domě sám. Nat se má vrátit až v pět.

Říkal Stacey, že je ještě nemá zapalovat, ale ona je stejně zapálila. Moc brzy.

Můžeme je zase sfouknout,“ tvrdila. „A potom je znovu zapálit. To se nepozná.“

„Ale knoty budou černé.“ Stejně je zapálila.

Stacey nikdy nedokázala čekat. V nemocnici mu řekli, že takové už autistické děti jsou. Nedokážou čekat. Nemá cenu je přesvědčovat, spíš je musíte upoutat něčím jiným. Jenže Stacey nebyla autistická, byla maniodepresivní stejně jako on – bipolární. Když si na ni teď vzpomene, překvapí ho tak ostrý pocit ztráty, až mu vytrysknou slzy. Popadne nůž a položí prst na jeho ostří, aby se zklidnil. Je moc labilní, snadno podléhá náhlým změnám. Normálně by si proti tomu něco vzal: xanax, lalium, litarex, depa-kote, prozac, zoloft, paxil, luvox, wellbutrin. Dává přednost lékům na bázi dodatečného vychytávání serotoninu, ale ty dokážou tak zamávat s jeho libidem, že teď už měsíc radši lítal na prázdnou nádrž, střídavě se potápěl a stoupal a pouze jeho vnitřní síla ho udržovala nahoře. Projde chodbou ke svému pokoji a odemkne dveře. Jakmile je uvnitř, zajistí dveře zkříženými řetězy. Vezme si tři miligramy xanoxu. Na chvíli si v tom přítmí lehne.

Celý pokoj je ověšen obrázky. Jednou z jeho nejranějších vzpomínek na dětství je, jak sedí potmě ve svém pokoji a čeká, až vlaky s parní lokomotivou, které má na tapetách, vyrazí ze tmy. Byly mu tři roky, když jeho otce na louisvilleském nákladovém nádraží srazil vlak – vtáhl ho dolů a rozpoltil vedví. A on, jak tak seděl ve tmě svého pokoje a ze stěn vyjížděly vlaky, se přitom snažil vybavit si otcovu tvář.

Přímo nad ním zakrývá díru po lampě, kterou vyrval ze stropu, obraz smějící se Jeleny, tvář plná lásky. Pokoj je vystlaný podobně jako děloha před příchodem vzácného hosta.

Dům je zamořen parazity. Každý měsíc ošetří sprejem kuchyň a ostatní místnosti. Vynese nábytek dozadu na dvůr a umyje ho detergentem. Ale svého pokoje se nikdy ani netkne. Občas některý obrázek převěsí přes jiný, ale fotky by ze stěn nesundal za nic na světě. Strop je nebe, stěny jsou peklo. Na dveřích už tuhý papír slepený z lesklých časopisů a drahých lékařských knih vytváří vrstvu přes centimetr silnou: fotografie žen, obrázky zrůd, vředů a ran. Za papírem si v poklidu žije hmyz. Po několika minutách se ozve slabý hemživý zvuk, jako když na lepenkovou střechu dopadají kapky deště.

„Endometrium,“ vysloví tiše. „Endometrium, sliznice děložní…“ Normálně má na něj to slovo uklidňující vliv, ale dnes ne. Navzdory xanaxu – dávce, která by normálního člověka dokázala uzemnit na čtyřiadvacet hodin – mu v hlavě praskají statické poruchy hlasů vybavených pamětí.

„Ale knoty budou černé.“

„No a co?“

„Ona to pozná.“

„Bude jí to fuk. Prokristapána, vždyť jsou jí teprve dva!“

„Když to poznám já, pozná to ona taky!“ Stacey zatípla plamínky. „Kristepane, člověk by si myslel, že je to tvoje zatracený dítě!“ To už ji musel zmáčknout.

Snaží se zavřít ústa, ale zase se mu otevřou. Ruce se mu zmítají a svírají.

Musel ji srovnat. Vyložit jí, jak se věci mají. „Já ti sakra nevěřím!“ křičela.

Když jí vytrhl nůž, řízl se o něj. Takže ona si začala. Popadla nůž první. Ječela. Na rtech měla krev, jak se pokousala. A on nedokázal myslet na nic jiného, než jak ji umlčet, zastavit ten příšerný řev. Nat vřískala taky, byla zamčená kvůli překvapení, které jí chystali, bušila do dveří a volala mámu.

Snaží se obrátit hlavu směrem k tomu rámusu, ale teď už ho xanax brzdí, tiskne ho dolů jako obrovitá zemská tíže. Brouci šustí jako déšť v suchém listí.

Vzpomíná na Staceyin vyděšený pohled. Vztyčila ruce. A on zaútočil znovu, trhal, bodal, až narazil na kost. Rukojeť nože byla kluzká a horká. Stacey padla dozadu na stůl, snažila se chytit jeho okraje. Pohybovala rty, jak se pokoušela něco říct, ale on ji zasáhl znovu, povalil ji dozadu, napřahoval se k dalším a dalším trhavým, šíleným úderům. Snažila se zachytit čepel, popadla čepel, ale on jí ji vyrval ze zaťatých prstů a vbodl ji doprostřed jejích prsou – ven a dovnitř, dovnitř a ven.

V tichu se stěny tlačí do pokoje.

Neslyšel nic jiného než svůj vlastní sípavý dech. Přinutil se přestat s bodáním a poslouchal. Za dveřmi plakala Nat. Dort sklouzl ze stolu. To, co z něj zbylo, bylo pokropeno krví. Veliký kus polámané polevy se zachytil Stacey v matných vlasech. Bez brýlí vypadaly její oči větší. Zíraly bez mrknutí, jako by nevěřily, co jí to provedl na prsou.

Když Ellen sjížděla po příjezdové cestě, nacpala osmatřicítku do přihrádky. Nahoře na zádech, kde se potila, se jí pestré šaty trochu lepily na kůži. Cítila se lehká a prázdná jako slupka, ale zároveň jasnější, průzračnější, cítila se tak dobře, jak už dlouho ne. Na konci příjezdové cesty, když čekala, až se otevře brána, ještě jednou nahlédla do přihrádky a ujistila se, že zbraň tam je. Musela se o tom přesvědčit, aby si ujasnila, že právě tohle se chystá udělat. Zbraň si dá do tašky přes rameno. Neuvidí ji, až už bude pozdě. Ale co když ji bude prohledávat? Vyjela do ulice a zavrtěla hlavou. Proč by to dělal? Přece ji miluje. Je do ní blázen. Je to blázen. Udělá cokoli, co mu poručí.

Řekl Nat, že mamince není dobře. Do sklenice teplého mléka jí dal prášek. Mámu už slyšela ječet kolikrát, takže neměla důvod mu nevěřit. Usnula ještě u kuchyňského stolu, když s ní mluvil. Uložil ji do postele a vrátil se do obývacího pokoje. To byl ten nejhorší okamžik: stál tam, díval se a docházelo mu, co se stalo. Nohy jí trčely jako loutce, které někdo přestříhal nitky. Modré šaty měla vykasané až na stehna. Jeden podpatek se jí ulomil. Sebral brýle, které ležely pod televizí. Byly trochu špinavé, protože celé odpoledne vařila. Vždycky si na ně sahala a posunovala je, takže když se jí někdo podíval na brýle, mohl uhádnout, co dělala. Ale krev na nich nebyla. Stál tak dlouhou dobu, držel ty brýle a nebyl vůbec schopen myslet. Pak přešel pokoj a posadil jí brýle na nos, snažil se nedívat se jí na oči, ale viděl je stejně a viděl taky ty krvavé tečky na bělmu.

Začal uklízet a přitom s ní celou dobu rozprávěl, ptal se jí, proč ho k tomu donutila. A ona odpovídala. Ústa se jí nehýbala, ale přece odpovídala – vyčítala mu, že je sobecké prase, stupidní prase. Napustil jí vodu do vany a dal do ní spousty její oblíbené koupelové pěny. Pak jí svlékl krví tuhnoucí šaty, ponořil ji do vody a nechal ji v růžových bublinkách, zatímco dokončoval úklid.

Zabralo mu to sedm hodin. Sroloval koberec a nacpal ho do odpadkového pytle. Stěny a nábytek omyl Mistrem Cleanem.

Když skončil, šel zase do koupelny. Zeptal se Stacey, jestli je voda ještě dost teplá. Ale ona teď už nemluvila. Jen koukala. Vytáhl zátku a nesmírně jemně ji vynesl ven. Teď, když bylo tělo čisté, to bylo ještě horší. Rány vypadaly jako malé červené pusinky. Nemohl odolat, aby se jich nedotkl. Navlékl jí koupací plášť, odnesl ji do obývacího pokoje a posadil ji před televizi. To měla po koupeli nejradši, takhle si sednout. Vyčistil jí brýle, zase jí je nasadil. Pak zapnul televizi. Obrázky tančily v jejích čočkách. Dokumentární snímek o zvířatech. Pak dal do přehrávače kazetu se starými nahrávkami. Usedl Stacey u nohou a držel ji za chladnou ruku. Jelena pro ně tančila tak jako vždycky a Stacey se rozplakala, protože byla tak dokonalá.

Ta adresa byla v Burbanku. Měla tam být v šest. Když vjela na rampu ke stotřicetčtyřce, začalo jí teprve postupně docházet, co vlastně dělá. Dívala se na lidi v autech a úplně ji šokovalo, jak všechno vypadá normálně. Vlna paniky ji přiměla, aby sáhla po telefonu. Vyťukala Dougovo číslo. Měl by se to dovědět jako první: Je to taky jeho dítě. Pak si uvědomila, že to, co by mu musela říct, by mu připadalo šílené a zřejmě by usoudil, že je na tom zase tak jako v nejhorších dnech jejich rozchodu. Položila telefon a oběma rukama sevřela volant. Nejlepší bude řešit to krok za krokem, nejdřív ten nejhorší. Kdyby někoho zavolala, mohla by všechno pokazit. Všechno by se mohlo ve chvilce zvrtnout a ona by toho pak musela po zbytek života litovat. Golding by určitě vykopl dveře. Lenny by prostě zavolal policii. A ona už viděla tolik filmů, ve kterých došlo k obléhání domů, že věděla, jak to obvykle končí: Nejdřív odtamtud vynášejí mrtvoly na nosítkách a pak vám ukážou vnitřek domu – arzenály zbraní, pohromu. Bob přece řekl, že nebude váhat. Zabije Natálii a pak sebe. A ona tomu věřila.

Když Natálii řekl, že se maminka musela zase vrátit do nemocnice, rozplakala se. Řekl jí, že si budou muset najít jiný byt, aby k ní měli blíž. Odstěhovali se hned druhý den a pak se osmnáct měsíců stěhovali pořád. Hrozil se, že tělo někdo objeví a že policie začne pátrat. Ale ubíhal den za dnem a nedělo se nic. Dostal práci v supermarketu –doplňoval zboží do regálů. Pak nastoupil jako noční hlídač nějakého skladiště v Commerce. Kamkoli přišli, musel vždycky najít někoho, kdo by se mu postaral o Nat. Všude říkal, že je rozvedený. Když začaly ženské moc čenichat, přestěhovali se jinam. Na parkovišti přívěsů v Belvedere Gardens získal svou sousedku, paní Lopezovou, aby se o Nat starala, zatímco bude v práci. Paní Lopezová měla tři vlastní děti a byla ráda, že si přivydělá. Na nic se nevyptávala, a když na tom byl moc špatně, nebo byl opilý, nebo když se zdržel, nechala si Nat u sebe v přívěsu.

Když byly Nat čtyři roky, vyprávěl jí příběh o její pravé mamince. Vyprávěl jí, jak se s Ellen potkali, když přišla z Kyjeva do Los Angeles, a jak se do sebe zamilovali. Bydleli v přívěsu. Nat se začala tvářit nějak podivně. Myslel, že mu nevěří. Ukázal jí pár fotografií. Řekl jí, že má oči po mamince. Koukala na něj dál. Pak mu prozradila, že už to ví.

„Ty to víš?“

Ostýchavě přikývla.

„Řekla mi o tom maminka Stacey,“ přiznala. „A víš o tom, že je to tajemství, že jo?“

„Vím.“

‚Je to naše tajemství. Naše veliké tajemství. Jen nás tří.“

U Alameda Avenue sjela Ellen z dálnice a pak se dala po Hollywood Way na sever. Ruce na volantu měla zpocené. Neustále si opakovala jméno dítěte, aby se dokázala soustředit.

Otevře oči. Někdo je v domě. Sáhne dolů po spínači detonátoru, pak si sedne na postel. Mezi prkny nad oknem proniká světlo. Někdo chodí po kuchyni. Podívá se na hodinky. Je půl šesté. Vstane a poslouchá. Tiše odemkne dveře a sune se po chodbě.

Uprostřed kuchyně stojí Nat. Ze školky ji vodí paní Chaveová, ale ta nikdy dovnitř nechodí.

„Líbí se ti dort?“ zeptá se Hewish.

„Ten je můj?“ ukazuje na něj.

„Líbí se ti?“

Přikývne, ale nepodívá se na něho. „Co se děje, srdíčko?“

„Přijde taky maminka?“

„Ano, děťátko.“

Kousne se do kloubů na levé ruce. „Bude tady každou chvilku,“ říká Hewish. „Tak…“ podívá se na něj Nat svýma rozpačitýma zelenýma očima, „… co kdybychom se jí schovali?“

39

Když se vracel přes parkoviště, dal se Golding do běhu, ačkoli dosud vůbec nevěděl, kam půjde, kam vlastně tak pospíchá. Bylo toho moc najednou. Bylo to tak pokroucené a zvrhlé. A na světě existuje jen jediná osoba, která to všechno ví také. Viděl svýma vnitřníma očima dopisy, ten neuspořádaný černý rukopis, jako šikmý déšť. Příští okamžik přichází tak rychle a za ním následují další a další, až je to téměř teď… Stránka za stránkou. Viděl mrtvolu zahleděnou do dálky, černou mumifikovanou hlavu, která vyhlíží ze svého opuštěného hrobu. Slyšel hlas z pásky. Víte, Jeleno, já vás vidím. Náhle by se toho všeho nejradši zbavil, vyzvracel to jako zkažené maso. Toužil se vzbudit, jako se člověk budí z děsivého snu, a zjistit, že Bob nikdy neexistoval, že to všechno špatně pochopil a že Robert Samuel Hewish je normální chlapík, který někde žije svůj obyčejný život.

Oči mu otevřelo teprve to, že se Ellen po šesti letech znovu vrátila na Harperovu kliniku. Četl v novinách o krádežích embryí. Takže ho napadlo už dřív, že jí mohli bez jejího vědomí ukrást její nenarozené dítě a přenést ho do těla náhradní matky. Dokonce si v duchu zrekonstruoval, jak to asi provedli. Ale v hloubi duše nikdy nevěřil, že by to mohla být pravda, dokud mu lidé od Harpera neprozradili, že Robert Hewish, autor dopisů podepsaných Bob, u nich v době Elleniny léčby skutečně pracoval. Teprve pak ho uhodila do očí ta možnost – jediná možnost, která odpovídala všem faktům – že totiž Ellen Cusaková je v tom nevinně.

Teprve teď si to poprvé uvědomil: Vždyť on jí vlastně nikdy nevěřil. Všechny ty věci, které o ní napsali, kvůli nimž jí nepřátelé nadávali, jedovaté narážky na opuštěné dítě, na úspěch, koupený za nějakou ostudnou oběť, na temná tajemství ukrytá pod fasádou nevinnosti a světla – tomu všemu on uvěřil. Nebo ještě víc –chtěl, aby to byla pravda. Chtěl si namluvit, že i Ellen má své kazy a skvrny, že je, přes svou krásu, talent a půvab, jen lidská bytost jako on: zčásti oběť a zčásti násilník, svým vlastním způsobem stejně nenapravitelná a nedokonalá jako on. Promítl si své pokažené dětství do jejího, uvěřil ve zvrhlost jejího otce, dokonce ho jednou nebo dvakrát napadlo – bylo mu teď špatně z toho, že na to mohl jen pomyslet – že by to dítě mohlo být Štěpánovo. Dokonce uvěřil, že by Ellen mohla být namočená do vraždy. Přál si, aby byla zkažená, udolaná, nemožná, protože jedině tak by mohl uvažovat o tom, že si on zaslouží ji a ona jeho. Že to mezi nimi postaví most, a on by mohl doufat, že ho jednou překročí.

Jenže ona mluvila pravdu. Nebyla tu žádná temná tajemství, žádné lži. Jeho neochota uvěřit jí byla jen dalším důkazem jeho ubohosti, toho, jak daleko k sobě skutečně mají. Jestli existuje nějaký most, nějaké spojení, tak to je spojení mezi ním a Bobem: alespoň cíl měli oni dva společný. To ostatní byl sebeklam.

Zvedl telefon a vyťukal Ellenino číslo. Ani nevěděl, co jí vlastně řekne. Věděl jen, že ji musí seznámit s tím, co se stalo a co se dozvěděl. To je všechno, co musí.

Ozvala se mu Maria.

„Je mi líto, ale paní Cusaková teď není doma.“

Golding uvažoval, jestli Maria nedostala instrukce, aby před ním Ellen zapírala. Ani by ho to nepřekvapilo.

„Můžete jí něco vyřídit…? Řekněte jí, že jsem se dozvěděl něco moc důležitého o Harperově klinice. A o Bobovi. Rozumíte tomu?“

„Ano, ano. O Bobovi. Nejste vy pan Golding?“

„Ano. Jen…“

„Od Alfa Protection?“

Z hlasu jí zaznívala úzkost.

„Ano, správně. Poslyšte, Mario, je tam Ellen? Potřebuju s ní mluvit. Moc to spěchá.“

Je mi líto, pane Goldingu. Ona je pryč.“

„A víte, kdy se asi vrátí?“

„Ne. Ona odešla mucho de prisa. Já ne… nevím.“ Chtěl něco říct, ale nevěděl, jestli má. ,^lario, řekla vám Ellen, kam jde?“

„Ne, ona jen říká, že jde na oslavu narozenin. Já jí předám váš vzkaz, jak bude zpátky.“

Položil telefon, chvíli tiše seděl a uvažoval, jestli je to pravda, jestli tam Ellen ve skutečnosti nesedí, nekroutí mlčky hlavou, aby Marie naznačila, že s ním nechce mluvit. A jestli je opravdu pryč, neodvažoval se příliš doufat, že mu přece jen zavolá. Už s ním nechce mít nic společného. Ucítil, že ho na hřbetě ruky něco šimrá, a spatřil, že mu po kůži lezou drobné černé mušky. Ještě víc jich měl vpředu na košili a na mkávech a ještě větší spoustu na předním skle. Zamžoural nahoru na nebe a zjistil, že slunce mizí za clonou mraku. Napadlo ho, že ať teď udělá cokoli, cestu do Ellenina života mu to neotevře. Ona a Doug mají dítě, které vždycky chtěli. Možná že jim je policie a soud vrátí, ale možná taky, že nevrátí. Možná že je existence dítěte dá zase dohromady, a možná že ne. Ale ať to dopadne jakkoli, nebude to mít nic společného s ním. On už do toho nemá co mluvit, nemá v tom žádnou roli.

Nastartoval auto a vyjel na Newport Center Drive. Provoz uprostřed odpoledne byl mírný a brzy už zase směřoval po čty-řistapětce na sever. Snažil se nejet příliš rychle, ale za chvilku tam měl zase dvě stě a ručička lezla výš. Přemýšlel o Ellen, mnohem víc jí teď rozuměl, chápal, jaké to pro ni muselo být. V minulosti pro ni bylo těžké vidět něco víc než úspěch, ambice a odhodlání, které si dosažení úspěchu vyžádalo. Bylo těžké nevšímat si, že tyto kvality zasahují a prolínají se do všeho v jejím životě. Ale existovaly hlubší proudy než tyto. Představil si ji na moment, jak víří na ledě, a zdálo se mu, že celý její život byl jen zápasem o to, aby zaplnila nějakou prázdnotu, aby se nějak zakotvila, k něčemu připoutala: k lásce svého otce, k oddanosti manžela, k domovu, možná v průběhu doby k lichotkám sportem poblázněného publika – ale ze všeho nejvíc k rodině, k dětem. Mohl se jen dohadovat, proč u ní byla tahle potřeba tak silná. Možná to začalo tím, že vlastně utekla ze své vlasti, možná to sahalo ještě dál do minulosti. Pomyšlení, že se to nikdy nedozví, že si s ní o tom už nikdy nebude moct popovídat, mu připadalo příliš nesnesitelné.

Na Signál Hill zajel k čerpací stanici a koupil si sodovku. Cítil se vyčerpaný, zpustošený. Uvolnil si kravatu a opřel se o prodejní automat. I přes nízkou oblačnost bylo větší vedro než jindy. Pokožka ho svědila. Vypil sodovku a nechal si natankovat, ačkoli měl nádrž ještě zpoloviny plnou. Měl pocit, že se ocitl na jakési křižovatce. Naproti němu tankoval nějaký černoch starý bílý cadillac. Na zadním okénku měl příšernou figurku Snoopyho, jehož hlava se mírně kývala nahoru a dolů. Na okamžik se mu před očima mihla představa paní Sayersové a jejího přejetého psa. Uvažoval, jestli pořád ještě čeká, že za ní odpoledne někdo přijde. Představa, že by se tam objevil Reynolds, zkroušený a prosící o prominutí, ho upřímně rozveselila. Najednou se začal hlasitě chechtat. Černý chlapík na něj zašilhal koutkem oka: zase jeden bláznívej pošuk v ulicích L. A.

Když zase nasedl do vozu, vytáhl střechu, zapnul klimatizaci na maximum a ponechal ji tak, dokud se pot na jeho těle nezměnil v chlad. Pak zase zvedl telefon. Hagmaier by třeba dokázal přesvědčit policejní ředitelství, aby ho neobžalovalo za to, že se vydával za policistu, kdyby je včas upozornil, že už není třeba rozesílat všechny ty kopie hlavy, kterou vytvořila doktorka Gallová. Stále ještě se trochu třásl, když listoval ve svém notesu a hledal telefonní číslo. Je teprve půl páté. Když si Hagmaier pospíší, mohl by zatknout Hewishe, dokud bude ještě ve službě ve Studiích Alameda. Taky by to tam bylo mnohem bezpečnější. Kdo ví, jaký má doma arzenál?

Když vyťukal polovinu čísel, zarazil se. Ne, takhle to nepůjde. Vypnul telefon. Hagmaier Hewishe nezatkne, nebo – i kdyby to udělal – ho bude muset zase pustit. Protože na něm budou chtít důkazy. A kde je vezmou? Mrtvola Stacey Rudnickové byla nejméně tři roky stará. To znamená, že vrah měl tři roky na to, aby se zbavil vražedné zbraně, tři roky na to, aby zničil zakrvácené šaty, tři roky na to, aby vyčistil kufr auta, nebo vůz prodal, nebo obojí. Dokonce ani nebude potřebovat alibi, protože je pravděpodobné, že policie nebude nikdy schopna stanovit, kdy přesně k vraždě došlo. Snad dojdou k přesvědčení, že je Hewish vinen, ale bez jeho přiznání to nebudou moct dokázat. Spíš už by se jim mohlo podařit přišít mu vraždu Grossmana, pokud se odhodlají obnovit vyšetřování. Ale ani na tuto vraždu neexistuje žádný svědek. Pokud nebudou mít kriminalisté velké štěstí a nepospíší si, Robert Hewish odejde za pár hodin jako svobodný člověk. A potom se může stát ledacos. Možná že přijde o zaměstnání, o byt, o dítě. A všechno to bude vina Ellen, protože ta neuznala, co všechno pro ni udělal, jaké oběti pro ni podstoupil. Protože ta mu zničila život. A potom se, stejně jako Art-hur McGinley, třeba rozhodne, že existuje jen jediný způsob, jak křivdu napravit, jediný způsob, jak vyrovnat skóre.

Strážný u závory na něj hleděl jako na otravu. Joe Walsh? A čeká vás?“

„Ne. Jen mu, prosím vás, řekněte, že jsem tady. Spěchá to.“

Strážný zvedl telefon a začal mluvit. Okolo projížděly dva plošinové náklaďáky a přehlušovaly jeho slova.

„Vidíte tamhletu cestu?“ řekl nakonec a ukázal někam doprava, ale Golding už byl pryč.

Když vešel, Joe Walsh telefonoval. V kanceláři bylo vedro a pořád tam ještě byl cítit smrad mužských v uniformě. Ventilátor na stojanu měl posílit jediné klimatizační těleso umístěné na vnější zdi.

„Ne, v téhle části areálu nemají co dělat,“ vykládal Walsh. „Mělo se jim to říct… No jistě. Hned na to skočím.“

Zavěsil a tlustýma pihovatýma rukama se odstrčil od psacího stolu.

„Ahoj, Pete. Jak se máte? Copak vás sem dneska zase přivádí?“

Mám se dobře. Je tady u vás zaměstnaný…?“

„Nezlobte se, ale vypadáte příšerně, bez urážky. To vás tak moří to vedro?“ Vstal a došel si k ochlazovači vody. „Tyhle zatracený prefabrikáty hicujou jako kachlový kamna. Pořád nám sli-bujou, že nás přestěhujou, ale…“

Načepoval si pohárek vody a hodil ji do sebe.

„Máte tady zaměstnance jménem Robert Hewish?“

Walsh kýchl a utřel si ústa do dlaně.

„Hughieho? Jistěže mám. Už jste se s ním přece setkal.“

„Vy jste mi ale neřekl, jak se jmenuje.“

„No tak se jmenuje Hewish. A co má bejt?“

„Potřebuju s ním mluvit.“

„Aha. A o čem?“

„O Ellen Cusakové.“

Walsh dal pozdvižením obočí najevo své překvapení.

„Vy v tom pořád ještě jedete? Já myslel, že to je… Hele, nechcete trochu vody?“

„Ne, díky. Řekněme, že máme ještě pár restíků.“

Walsh si znovu naplnil pohárek a pomalu přešel ke svému stolu. Golding cítil, jak se v něm začíná vařit vztek, protože věděl, že ho ten chlap nechává čekat prostě proto, že si to může dovolit.

„Restíků, jo? Ale co to má společnýho s mým chlápkem Hughiem? Chci říct, že jsem myslel, že jste se o ten problém postaral, s tím, no… jak se jmenoval? Grossman, že jo?“

„Já jsem se o něj nepostaral. A po pravdě řečeno, myslím, že se o něj postaral právě ten váš chlapík.“

Walsh ho chvíli pozoroval.

„Co to má znamenat, Pete?“

„Hewish to byl, kdo našel Grossmana v jejím karavanu, ne?“

„To už přece víte.“

„A Hewish to byl, kdo odsud nechal Grossmana vyhodit. Doporučil vám, abyste ho nahlásil jeho odborům. Ellen Cusaková si na něj nestěžovala. Ona o tom všem ani nevěděla.“

„To ta maskérka, Hersheyová, ta si stěžovala.“

„Ale ona tu stížnost nepodala. To jste mi taky říkal. Prohlásila prý, že nemá čas.“

Walsh vyndal z kapsy složený kapesník a osušil si s ním bradu. Pokrčil rameny.

, ‚No tak, na co všechny ty řeči? Můj člověk byl na Jeffa Grossmana kapku tvrdší. No a co se děje? Trápí vás svědomí, nebo co?“

Golding sebou trhl. Možná že to bylo tím horkem nebo byl Walsh už tak otrávený ze samého handrkování, jestli někdo někde byl, nebo nebyl, něco udělal, nebo neudělal, že nedokázal vyjít s člověkem, který by snad mohl mít tvrdší reputaci než on sám.

„Dali jste si někdy práci s prověřením toho člověka?“ zeptal se Golding.

„Už je u nás skoro dva roky. Patří mezi moje nejlepší chlapy.“

„To jste říkal. Prověřil jste si jeho reference? Kde všude byl zaměstnaný?“

„Přišel k nám od bezpečnostní firmy Full Circle. Sám jsem hovořil s jeho šéfem.“

„Full Circle Security?“ Jo, to je dobrá firma.“

Je to mizerná firma. Berou každého a platí ty nejhorší mzdy z celé branže.“

„Dobrá, tak jsme tomu člověku dali šanci. Je na tom něco špat-nýho?“

Golding uvažoval, co asi musel Hewish udělat, aby se svému šéfovi tak dobře zapsal do srdce. Něco podobného jako s doktorem Henrym Kelnerem, chirurgem z Harperovy kliniky? Není snad Walsh taky gay? To se mu nějak nezdálo. Možná že se Hewishovi prostě dařilo oblafnout lidi, pohrávat si s nimi. Ale ovšem, to on dokáže. Vezměme jen způsob, jakým si pohrával s Ellen Cusakovou. Co se týče Walshe, jediné, co musel dělat, bylo předstírat, že mu žere všechny ty válečné příběhy z jeho minulosti u útvaru.

„Zmínil se někdy o tom, že dělal laboratorního technika?“ zeptal se Golding.

„Cože?“

„Zmínil se někdy o Harperově klinice? To asi ne. Možná proto, že ho odtamtud vyrazili. Přišli na to, že kradl.“

Walsh odložil kapesník, ale předtím ho ostentativně pečlivě složil. Zašel za svůj stůl a sedl si.

„Víte, Pete, stane se, že někdo dostane padáka,“ řekl, jakmile měli stůl mezi sebou. „A někdy to ani není jeho vlastní vinou. Stává se to. Může se to stát i vám. No a já si myslím, že i takoví lidé někdy mají dostat druhou šanci. Myslím, že když se váž

ně pustěj do práce, tvrdě makaj a hrajou podle pravidel, tak si to zasloužej. Ale koukám, že vy pro změnu na něco takovýho nevěříte, co? Pistolník Péťa. Nejdřív střílí, pak se teprve ptá. Jeff Grossman je taková smutná patetická postavička, ale krade vaší klientce prádýlko, tak musí zařvat, co? Tak já vám něco řeknu, já mám ve svým týmu radši takovýho Boba Hewishe než kata s prstem na spoušti, jako jste vy.“

Golding se pokusil usmát. Jde o to, aby Walshovi došlo, v čem je na omylu; nejradši by mu pravdu nacpal rovnou do chřtánu. Šel blíž a položil ruce na stůl.

„Jen mi řekněte, kde ho najdu.“ Hlas měl sevřený vztekem.

Walsh na něj okamžik koukal a polkl.

„Není tady. Jeho dcerka má narozeniny. Pořádá pro ni oslavu.“

Golding cítil, že mu stydne krev v žilách. „Vzal si na odpoledne volno,“ řekl Walsh. „Kde? Kde bydlí?“

Walsh se zasmál, ale tentokrát dost nervózně.

„Zbláznil jste se? Takový informace…“

Golding se natáhl přes stůl a popadl Walshe za košili na prsou.

„Ježíši, Ježíši, Hale! Pojď sem!“

Golding s ním škubl a postavil ho na nohy. Pak s ním praštil o zeď.

‚JOržtu svou posranou hubu! Chci tu adresu. Okamžitě. Koukej mi ji najít.“

„Jste blázen. Jste zatracenej blázen. Měli by vás…“

„Chceš vidět opravdickýho blázna. Jo?“ Golding sáhl do kapsy saka pro berettu a přiložil ji Walshovi k tváři. „Nezapomeň, že mluvíš s Péťou pistolníkem. Nejdřív střílí, pak se ptá. Ale dneska je tvůj šťastnej den, protože já tě žádám. Ale teď hned. Kde ta svině bydlí?“

Walsh ukázal třesoucí se rukou na rolodex.

Golding se natáhl a popadl jej. Listoval až k písmenu H. První adresa, kterou uviděl, byla Hewishova.

40

Projde domem dozadu a ven na dvůr. Nízké mraky visí v dusném vzduchu jako kouř. I navzdory xanaxu se cítí napjatý. Nedokáže se zklidnit, nedokáže být normální. Na tuhle chvíli čekal tak dlouho, vždycky si ji představoval jako vyvrcholení, ale teď mu to kupodivu ze všeho nejvíc připadá jako konec. Podívá se přes plot na polámaný zahradní nábytek u sousedního domu a v jediné tvrdé, soustředěné vteřině ho napadne utéct. Ale pomyšlení, co všechno by tu musel zanechat – svoje zvyklosti, svůj pokoj, své věci, svůj vztah –, je příliš bezvýchodné, příliš děsivé, než aby je jenom vyslovil. Potřeboval by čas. Potřeboval by, aby se veškeré dění zpomalilo, zastavilo. Zamžiká a připomene si, že tohle všechno se děje teď, teď že se má jít schovat – teď že se má připravit. Hrajou si přece na schovávanou. Chtějí přece mamince Ellen přichystat veliké překvapení.

Ellen zahnula vpravo na Oak Street a pak zastavila. Ruce se jí třásly, když prohlížela rozloženou mapu, spleť černých čar vytvářejících mřížku, droboučké názvy ulic: Cordova, Avon, Lima, Califomia, Ontario. Nějaký vnitřní hlas jí poručil: Otoč to a ujížděj odtud. Ten hlas už slyšela snad tisíckrát: je to hlas strachu. Naučila se mu nenaslouchat.

Zčistajasna si vzpomene na národní mistrovství před deseti lety. Ledový palác Blue Jay v Lake Arrowhead. On a Stacey si ruku v ruce razí cestu strkajícím se davem. Stacey celá udýchaná brebentí o závodnících, o rivalitách, o nových povinných jízdách. Tenkrát byla jejím idolem Nicole Bobeková. Vyprávěla mu, že se s ní jednou srazila na kluzišti, že Bobeková byla navoněná parfémem Anaís Anais, a proto ona také používá Anaís Anaís. Vzpomíná si, jak Stacey celá uchvácená sledovala soutěže, jak mu rukou vždycky stiskla stehno, když někdo skočil dvojitý axel nebo trojitý lutz. Ale nejvíc ze všeho vzpomíná na Jelenu. Modrý úbor. Krásná, dokonalá tvář obrácená ke světlu. Nesnesitelné napětí, se kterým všichni čekali, až začne hudba. Brahmsova Uherská rapsodie fis moll. A pak ten tanec, který všechno změnil, který zbořil všechno.

Bavili se o tom celou noc, Stacey a on, seděli přitom v kuchyni. Mluvili o tom, co to bude znamenat pro ostatní hvězdy, že se objevila Cusaková. Chvíli to trvalo, ale ve čtyři ráno Stacey nakonec připustila, že Jelena je nejkrásnější tvor, jakého kdy spatřila. Ale mezi nimi dvěma se přesto něco změnilo. Začali si lézt na nervy. Sebral auto a na pár dní zmizel. A právě když byl na cestách, napsal Jeleně první dopis a podepsal ho „Bob“.

Když dostal místo na Harperově klinice, koupili si forda dodávku a zařídili si ji na kempování. O víkendech ujeli stovky kilometrů, aby viděli Jelenu závodit. Když ji v Lake Arrowhead sledovali při tréninku, dostala se k ní Stacey tak blízko, že získala autogram. Pak se do krve pohádali, komu má patřit. Už tehdy je Jelena začínala pomalu ničit. Už je obestřelo její magické kouzlo a udělalo z nich vězně, aniž by o tom věděli. Poznali by to teprve tehdy, až by jim vzala všechno a jim by nezbylo vůbec nic.

Když se od Rogera Gerrarda dozvěděl, že Cusaková a její manžel se budou léčit u nich na klinice, byl si jistý, že ten, kdo má problémy, je Gorman. Stacey tvrdila, že je to Ellen, a Stacey měla pravdu. Cusaková normálně ovulovala, ale vajíčka se ne-přichytila na děložní stěnu. Doktor Thomsen navrhl oplodnění in vitro a implantaci embrya. Naděje na úspěch byla pouhých dvanáct procent. Ukradl kartu s přehledem ovulačního cyklu Cusakové a pověsil si ji v ložnici na stěnu. První pokus o implantaci nevyšel a druhý pokus skončil po třech dnech potratem. Ale tou dobou už Stacey přišla na to, co musí udělat: Ona jí to dítě porodí.

Nejdřív byl proti tomu. Vedli o to nekonečné hádky. Stacey napsala Cusakové dopis, v němž se jí nabízela jako náhradní matka. Zničil jej a pohrozil jí, že jestli se ještě jednou pokusí navázat kontakt, zabije ji. Napsal Jeleně sám, sledoval ji, hlídal ji. Viděl lidi, kteří ji obklopovali. Pochopil, že její boj o to, aby měla dítě, je zoufalá touha po něčem reálném. Ve svých dopisech jí vysvětloval, že není sama, že ji miluje právě tak, jako by ona, kdyby tu možnost měla, milovala jeho.

Jelena na jeho dopisy neodpovídala. Nebylo to nutné.

Ellen pojížděla po ulici Ontario a sledovala bílá čísla namalovaná na obrubnících, pak zastavila a zaparkovala ve stínu velkého fíkovníku. Byla to klidná tříproudová ulice. O několik domů výš stříkal zavlažovač. Zhluboka se nadechla a srovnala si zpětné zrcátko, aby viděla na dům číslo 348. Vypadal mezi těmi upravenými bungalovy lidí ze střední třídy trochu nepatřičně. Sešlý krychlový dům s prkennými stěnami, s šedými plastovými mar-kýzami nad předními okny, z nichž jedno bylo zatlučené prkny, jako kdyby mělo rozbité sklo. Hrubý drátěný plot, zarostlý ambrosiemi a psím vínem, vypadal, že chce zabránit ve vstupu celému světu. Teď, když už byla tady, nebyla si Ellen jista, jestli má podniknout další krok. Nevěřila, že by dokázala někomu pohrozit zbraní, a věděla jistě, že by nedokázala stisknout spoušť. Otevřela přihrádku na rukavice a pohlédla na osmatřicítku. Seděla tak dlouhou dobu a pak strčila zbraň do kabelky.

Když ještě bydleli v dvoupatrovém domě na ulici San Gabriel, vodila Stacey Nat po domě a hledaly tatínka. Byla to taková jejich hra. Nat ještě nebyly ani dva roky, ale byla už veliká, pozorná a klidná chodila po domě, držela se Stacey za ruku a přihlížela, jak maminka otevírá skříně nebo odhrnuje závěsy. On čekal, schovaný v šatníku nebo pod postelí, a v krku mu prudce tepala krev. Stacey znala všechny schovávačky, chodila od jedné ke druhé a někdy ukázala Nat prstem na dveře, aby je sama otevřela. Trvalo to věčnost, než na něj přišly. A pak se konečně Nati

ny botičky objevily vedle postele a on ji uslyšel, jak dýchá s pootevřenou pusou. Později, když zmizela Stacey, na dlouhou dobu zmizely i tyhle jejich hry. Dům mlčí.

Leží v zatuchlé tmě, juká mezerou mezi prkny podlahy, která procházejí po délce chodby, a je dočista ochromený pocitem, jak je to celé šílené. Všechno se to řítí příliš rychle. Dá se do breku. Po obličeji se mu řinou horké slzy, musí zatnout nehty do dlaní, aby se vzpamatoval. Takhle se to nemělo stát. Vytlačí slzy z očí a zamrká nahoru, na holou žárovku v chodbě. Vždyť na sobě nemá ani pořádné šaty. Měl by mít ten béžový oblek, ale ten leží ještě zabalený v celofánu z čistírny v jeho pokoji na posteli. V duchu jej vidí, jak tam leží zabalený, a při té představě si zároveň uvědomí, že dveře nejsou zamčené. Na vteřinu má pocit, že se všechno hroutí. Násilně vykroutí hlavu, aby dohlédl na ocelovou petlici pod klikou, ale nevidí tam. Všechno, co zachytí, je vršek dveří. Vypadá to, že jsou zavřené. Pak ucítí, jak ho v kapse kalhot tlačí visací zámek. Myšlenky mu začnou skákat a trhat se, takže je nedokáže uspořádat. Ellen jeho pokoj nesmí spatřit. Ve zmatku dojmů jím tohle projede s jasností neonu. Ona tam nesmí. Ještě je moc brzo – příliš brzo, než aby pochopila tuhle jeho stránku. Přiloží hodinky ke škvíře: půl šesté. Teď už má každou chvíli přijít, každou chvíli se objeví, ale on bez ohledu na to, že to všechno podělá, nemůže zůstat, kde je. Ona přijde předními dveřmi a první věc, která ji napadne, bude vejít do jeho pokoje. On to ví. Posunuje se k zadní části domu, plazí se jako červ po loktech a kolenou, spěchá, plaší brouky, když náhle uslyší domovní zvonek.

Ellen zazvonila znovu a odstoupila od dveří. Okno vpravo bylo pevně zatlučené, ale druhým oknem bylo mezi nedovřenými závěsy vidět postel. Na polštáři ležela nějaká plyšová hračka. Dětský pokoj. Okolo přejelo auto. Otočila se a sledovala ho, jak ujíždí ulicí. Pak zabouchala na dveře. Pohnuly se pod jejími klouby, nebyly zavřené. Jako všechny dveře ve strašidelných snech nebyly ani pořádně dovřené.

Chodba je zalitá denním světlem. Přitiskne si osmatřicítku k zadýchané hrudi. Vybral ji z plátěného batohu – nejdřív vzal pětačtyricítku, ale pak ji strčil zpátky a dal přednost osmatřicít-ce. Ale není to k ničemu. Tohle všechno není k ničemu. Nechce ji přece vyděsit. Odloží zbraň a na moment nedokáže vůbec myslet. Podívá se na dráty, které vedou nahoru do jeho pokoje. Spínač je tam, přilepený k noze postele, ale on by mohl dráty přeříznout. Klidně může spojit okruh i tady dole, poslat do detonátoru šťávu, a všechno tak vyřešit. Je tohle to, co si opravdu přeje? Neví. Ale to, co ví jistě, je, že to nemůže udělat, dokud s ní nepromluví, dokud nepohlédne do její překrásné tváře a neřekne jí pravdu. Přitiskne oko ke škvíře v prknech a snaží se ji spatřit, až vejde do jeho domu. Na stropě se pohne stín. , Je tu někdo?“

Její hlas. Jako kdyby po něm přejel hedvábný šál. Napne se, svaly na silném krku se mu vyboulí, jak se snaží ji zahlédnout.

Chodba, která vede dozadu do domu. Divný pach jako dezinfekce a motorový olej. Holá žárovka na šňůře. Žádný koberec, žádné obrázky. Dveře po její pravici vedou do pokoje se zatlučenými okny. Dveře vlevo jsou napolo otevřené: dětský pokoj.

Ellen si odhrnula vlasy z vlhkého čela a váhala.

„Tak je tu někdo?“

Chviličku poslouchala před zavřenými dveřmi. Pod klikou byla petlice, ale bez visacího zámku. Uvažovala, že je to snad nějaký sklad, uvažovala o něčem tajemném. Znovu zaklepala. Něco se za ní pohnulo. Popošla, sáhla do kabely pro pistoli a prsty se jí sevřely na chladném kovu. Přesvědčila se hmatem, že pojistka je odjištěná, a namířila pistoli na otevřené dveře dětského pokoje.

„Jste tady?“

Teď je ticho. Postoupila o krok dopředu, spatřila plakáty na zdi, fotografie z doby, kdy jí bylo osmnáct, své vlastní fotky při skoku. Plyšové zvířátko bylo pouzdrem na pyžamo. Sáhla do něj a vytáhla malý flanelový kabátek.

„Nat?“ promluvila tiše.

Zabořila obličej do bavlněné tkaniny. Na protější straně, poblíž čela postele, byla skříň. Ozval se šoupavý zvuk. Někdo byl uvnitř.

Náhle jí to bylo jasné. Ohlédla se zpátky do chodby a naslouchala. Něco se pohnulo. A teď, teď, když pořádně natáhla uši, zaslechla dýchání – velice jemné, ale zřetelné. Zadržela dech a snažila se rozeznat, odkud zvuk přichází. Srdce jí pulzovalo až do konečků vlhkých vlasů. „Tak je tady někdo?“

Ohlédla se zpátky na skříň. Stále s pistolí před sebou postoupila o krok. Sáhla po držadle dveří.

Walsh zarazil rukou Hala Leveyho, aby už prokrista držel klapačku. Masíroval si krk a přitom mluvil do telefonu.

Jo, jak říkám: ozbrojený útok. Vrazil mi bouchačku do ksich-tu… Jo, Pete Golding.“

Levey horlivě přikyvoval a hltal každé jeho slovo. Policejní důstojník si zaznamenával stížnost – na Walshův vkus až příliš pomalu.

„Najdete ho na Ontario Street v Burbanku, v čísle 348,“ vyštěkl. „A radím vám, abyste si sakra pospíšili, než ta kurva někoho voddělá.“

Oblečení pro holčičku. Šatičky. Roztomilé lycrové tepláčky –kostkované a s kašmírovým vzorem. Blůzičky. Nic z toho není doopravdy čisté. Dole na dně skříně – sandálky a plátěnky.

Ellen vyšla z ložnice a kráčela chodbou do zadní části domu.

Obývací pokoj. Dvě křesla a gauč. Konferenční stolek. Na stolku dort. Měla pocit, jako by jí někdo na prsou zatáhl uzel. Namířila pistoli postupně do všech rohů – neuvědoměle, protože už ji strach začínal zmáhat. Vypadalo to, že tu snad nikdo nebydlí. Nebyly tu žádné časopisy, žádné květiny, žádné ozdůbky. Pach dezinfekce tady byl ještě silnější. Podívala se na dort. Spatřila maličkou krasobruslařku, viděla osmičku na cukrovém ledě, viděla pět svíček, spatřila nůž. Vyskočila, když z kuchyně zaslechla zvuk. Namířila pistoli – a pohnula se ke dveřím.

Ale kuchyň byla prázdná. Postavila se ke dřezu a vyhlédla z okna na malý dvorek. Někdo nebo něco se mihlo před oknem, tím si byla jistá. Mohla to být i kočka nebo nějaký pták. Zatočila se dokola s namířenou zbraní, ale začala nad ní pomalu ztrácet vládu a po obličeji se jí řinul pot. Třásly se jí nohy. Otevřela dveře a vyšla na dvůr. Svinutá hadice. Pod kuchyňským oknem odtažené prkno. Podřepla a nahlédla do tmy. Uviděla šváby, uviděla zbraně. Vnitřní hlas jí přikázal: UTEČ!

Vrátila se do domu a usoudila, že je prázdný, že se Bob rozhodl utéct. Takže zpátky domem k domovním dveřím. To je nej-rychlejší cesta pryč.

Zpátky prázdnou chodbou. Dveře u vchodu byly otevřené. Nevzpomínala si, že by je zavírala, ale nebyla si jistá. Naslouchala a naslouchala, ale teď už neslyšela nic. Žádný dech, žádný pohyb. Je tu sama. Nechala zbraň klesnout a povolila ramena.

Zbývala už jen jedna místnost, kterou neprozkoumala.

Golding projel napříč proudem vozidel na Burbanku a při odbočení na Ontario žuchnul do prohlubně na odbočce. Vyklonil se z okénka, prohlížel čísla domů a přitom srazil popelnici, která se rozkutálela po chodníku. Pak spatřil na příjezdové cestě Ellenin mercedes. Zajel ke kraji, zastavil a vyskočil z vozu. S berettou těsně přitisknutou ke stehnu pádil v předklonu přes trávník a očima sledoval okna domu. Náhle strnul.

Stála tam žena, která na něj zírala s očima rozšířenýma strachem, sušenku na půl cestě k ústům. Pak si všiml, že rustikální číslice nade dveřmi hlásají 443, a viděl, že to auto vůbec není Ellenino, dokonce ani nemá tu správnou barvu. Vyjel z Buena Vista příliš vysoko.

Pokoj celý olepený papíry, stránkami. Světlo z chodby se zachycuje na hranách, na utržených rozích. Zatuchlý pach švábů a papíru. Pokoj je tak hustě polepený, že ji nejdřív ze všeho napadnou rybí šupiny. Ale když se její oči přizpůsobí, spatří obrázky: poraněné genitálie a vředy, poraněné pochvy, poraněné vaginy, cys-ty a syfilis, léze a nádory. Ellen je ochromená hrůzou: prasklé ovoce, puklé lusky, zkažené maso. A obličeje, oči – prázdné, obluzené pohledy zmatené chorobnosti. Se zadrženým dechem postoupí o krok a pod nohou se jí pohne prkno. Dvě prkna jsou uvolněná a pak jen položená zpátky bez přibití. Spatří, že škvírou procházejí nahoru dráty. Dráty. To jí něco připomene, ale zase už musí koukat na obrázky, nemůže od nich odtrhnout oči. Nad lůžkem: Žena, která si vyhrnuje vyšívanou noční košili a ukazuje na kameru, co se stalo s jejím tělem. Obyčejné prádlo, tak nějak povědomé, tak nějak banální, je vyhrnuté nahoru a těsně obepíná tvrdé vypouklé břicho – masivní, žilkami protkané, leskle napnuté. Ellen, která je příliš vyděšená, než aby mohla myslet, vzhlédne ke stropu a spatří, jak se odtamtud usmívá ona sama.

„Jeleno.“

On.

Obrátí se – pomalu; nepřeje si ho vidět, nepřeje si ho slyšet. V hlavě jí buší krev.

Stojí ve dveřích, ruce má svěšené podle boků. Muž příjemného vzhledu, trošku obtloustlý, s krátkými tmavými vlasy a hluboko posazenýma, nemrkajícíma očima.

„Jeleno.“

Namíří svou zbraň a zacílí na logo Warner Brothers uprostřed jeho trička.

„Nechtěl jsem, abyste tohle viděla.“

Chvilku trvá, než se mu přizpůsobí oči. Teprve potom uvidí zbraň. Ukáže prstem. „Co je tohle?“

„Co by to asi mohlo být?“ Přikývne a zmůže se na prchavý, rozpačitý úsměv. Jeleno.“

„Kde je, vy odporný zvrhlíku? Kde je moje dítě?“

„Vaše dítě? Nene, Jeleno. Ne.“ Jeho hlas je náhle tichý, trpělivý. Pak k ní natáhne otevřené dlaně. ‚JJaše dítě. Vaše a moje, Jeleno. Tak to muselo být, chápete?“

„Muselo? O čem to mluvíte? Řekněte mi, kde…?“

„Ach, Jeleno, Je-leno,“ teď má hlas vemlouvavý, ale už z něj zaznívá netrpělivost, „přece si nemyslíte, že bych tohle všechno dělal pro něj… nebo ano? Pro Douga.“ Zakroutí hlavou a zavrtí rameny. „Doug, Doug, Doug, Doug… ten nebyl nikdy, Jeleno, nikdy…“

Ellen má pocit, že se pod ní každou chvíli podlomí nohy. „Co…?“ Musí pořádně polknout, aby mohla mluvit. „Co to kecáte? Cože jste to provedl?“

„Říkám vám, že Dougovo…“ Otřese se a zhnuseně se zašklebí. „Dougovo svinstvo šlo do odpadků.“

„Svinstvo?“

Jistě, Jeleno. Myslel jsem, že to víte. Copak jste ode mě nedostala tu maličkou kartičku? Když Stacey zjistila, že je v jináči, napsal jsem vám, vždyť vám to říkám. Teď jsme jeden.“

Ellen se chytí za hlavu, už nedokáže normálně myslet, nedokáže pochopit smysl jeho slov.

Oči mu tančí, přímo hltá její rozrušení, její hrůzu. „Pro Stacey to byla nejsnadnější věc na světě,“ pokračuje. „Nafoukla se jako balon.“

Tehdy jí to dojde. Jako fyzický úder: svinstvo. On přece mluví o Dougově spermatu. Ukradl Dougovo sperma a dal tam svoje. Jeho sperma. Její vajíčko. Zvedne se jí žaludek.

„Už to chápete,“ konstatuje tiše. „Teď už to chápete? Po tom všem, co jsme měli společného, můžete se vůbec ještě zlobit?“

Postoupí k ní o krok blíž.

Ellen na něj pevně namíří zbraň.

„Nenuťte mě, abych to udělala,“ vyštěkne.

Něco v jejím hlase ho zasáhne. Zaváhá a pohlédne dolů na zbraň.

Já to udělám,“ řekne, ačkoli ani teď si není jistá, jestli toho bude schopna. „Zabiju vás.“

Mají mezi sebou víc než metr. Ellen uchopí zbraň oběma rukama, aby se přestala třást.

Najednou se k ní otočí zády a odchází.

Ellen to tak udiví, že dokáže jen zírat na prázdný vchod. Když konečně vyjde na chodbu, on už je pryč.

Nějaký pohyb vlevo od ní ji přiměje, aby se otočila, s prstem ztuhlým na spoušti.

Uprostřed ložnice stojí holčička s pyžamovým kabátkem v ruce.

Všechny zbraně jsou dole pod podlahou. Nemůže uvěřit, že dal z ruky osmatřicítku, nemůže uvěřit, že se bál, aby ji nevyděsil. Vždyť ona ho chtěla zabít. Ona ho ohrožovala na životě. Zase před sebou vidí její tvář v tom okamžiku, kdy řekla: Zabiju vás. Zuřivost ho sežehne jako ohnivý proud. Bouchačku. Právě otevírá zadní vchod, když zaslechne hlas. Ztuhne. Chlap. V jeho domě. Zaslechne naléhavý, udýchaný hlas. Ustoupí ode dveří.

První, co Golding spatřil, byla Ellen a malé děvčátko. Ellen klečí na kolenou, pláče a tiskne dítě pevně k sobě.

Když se objevil ve dveřích, prudce trhla hlavou. Pohlédla na něj nevidoucíma očima.

„Kde je?“

Na ulici začala houkat siréna. Když se policejní auto vyhouplo na chodník, Ellen se zadívala oknem ven. „Ellen, kde je?“

Pohlédla zpátky na Goldinga, a teprve teď se jí začalo do tváře vracet poznání. Ukázala třesoucím se prstem. „Vzadu,“ řekla. „Zrovna odešel.“

Otočil se s berettou v ruce a byl pryč. Přes sladce vonící dětské vlásky a přes dveře v protějším pokoji spatřila Ellen znovu ty dráty. Tentokrát jí to došlo.

„Pete!“

Golding procházející chodbou se zbraní před sebou se snažil nevnímat sirény. Přehlížel všechno naráz: místnost, stůl, dort. „Pete!!“

Ellen. V chodbě za ním. Začal se otáčet. „Pete, ten dům je…“

Nůž mu vnikl do krku tak rychle, tak hladce, že to bylo jako kouzelnický trik, a už tu byl Hewish, těsně vedle něj, šílený. Vyrval nůž ven a bodl znova, tentokrát hluboko do ramene, hluboko do plic, až sípal námahou. Golding se pokusil vykřiknout, vyhrkla z něj krev, vystřelil do země. Hewish trhl nožem, ale konec dlouhého ostří uvízl pod klíční kostí. Zatáhl znovu tak prudce, že na sebe Goldinga strhl. Vráželi do sebe a smekali se v krvi. Golding se snažil odvrátit, ale Hewish byl stále proti němu a pokoušel se uvolnit nůž. Zahřměla Goldingova pistole, vzduch byl rázem plný kouře a úlomků. A pak byl najednou volný. Hewish zavrávoral dozadu. Golding vypálil podruhé, vtom už se blížila chodbou Ellen a vystřelila ze své zbraně. Pálila znovu a znovu, dokud spoušť nezačala cvakat naprázdno.

Místnost byla plná kouře.

Z ulice zaznívaly sirény a policejní vysílačky.

Někdo se snažil nadechnout. Ellen se podívala dolů, kde se na podlaze svíjel Pete a z ramene mu stále trčela rukojeť nože. Odhodila pistoli a popadla ho za klopy saka, prosáklého krví. A pak s ním škubla.

v

SKUTEČNÍ PŘÁTELÉ

41

Úterý 26. října

Exploze na Ontario Street 348 zničila všechny čtyři obvodové zdi a vytvořila kráter pět stop hluboký. Způsobila rozsáhlé škody na domech po obou stranách, ať už v důsledku výbuchu nebo požáru, který vzápětí zachvátil dům. Jeden člen policejní hlídky svým zraněním podlehl. V době, kdy hasiči dostali požár pod kontrolu, nezůstalo už z čísla 348 zachováno nic. Druhý den ráno začali místo prozkoumávat kriminalisté.

Petea Goldinga se za devět hodin po přijetí na traumatologic-kou jednotku Lékařského centra Kalifornské univerzity v Los Angeles podařilo stabilizovat. Nůž minul jak subklavikulární, tak i karotickou arterii, ale částečně mu přeťal bronchus a nabodl plíce a také mu poškodil vertebrální nerv, což nějaký čas hrozilo trvalým ochrnutím.

Během opakovaných pobytů na operačním sále viděl Pete všechno přes vlny anestetik a sedativ. Po první operaci se objevili návštěvníci, ale nějaký čas si nebyl jistý, kdo to byl. Jedním z nich byl Frank Romero, druhým Tom Reynolds. Vzpomínal si, že zahlédl Jackie, ale taky to mohl být sen, protože se mu zjevila i Maddy Olsenová, a ta určitě nemohla být skutečná.

Návštěvy policistů nebraly konce: nejdřív detektiv Lerner z burbankské policie, který chtěl probrat události, jež předcházely incidentu včetně údajného napadení Joea Walshe. Pak detektiv Wolpert z Pacifické divize, který se vyptával na všechny možné okolnosti případu Jeffa Grossmana. Nakonec Larry Hagmaier a Matt Kronin. Byl to úmorný sled tisíce otázek. Někdy si ani nemohl pořádně vzpomenout, co se odehrálo ve skutečnosti a co pouze v jeho hlavě. Často se mu to všechno tak pomíchalo, že jediné, nač si dokázal vzpomenout, byl obraz Ellen, jak se nad ním sklání, ruce na klopách jeho saka, a ječí na něj, aby koukal vstát. Někdy, když se mu vědomí rozmazalo, se její hlava změnila v sádrovou, její oči ve skleněné, zírající na svět z pracovního stolu doktorky Gallové, a to se pak vzbudil s panickou představou, že Ellen v tom domě zahynula a že její tělo, černé a zkroucené, leží v zemi u brentwoodského domu.

Právě z takového snu se jednoho dne vzbudil a uviděl, že Ellen sedí u jeho postele. Když se na něj usmála, byl přesvědčený, že se mu to určitě jen zdá, ale ona se pak dotkla jeho paže a byla tam doopravdy. Ukázalo se, že už ho byla navštívit několikrát, ale nikdy nebyl při vědomí. Ellen mu konečně poskytla nejúpl-nější obraz toho, co se stalo. Pověděla mu, jak ho napůl vynesla, napůl vyvlekla před dům, kde ji uviděl jeden z policistů a přišel jí na pomoc. Stačili ho ještě dostat za policejní vůz, když došlo k výbuchu.

Burbankská policie byla s jejím vylíčením předchozích minut zřejmě spokojena. Vyšetřování hasičů došlo k nepochybným závěrům o příčině výbuchu a o tom, že se pod domem nacházelo velké množství podomácku vyrobených výbušnin. Robert Hewish snil o tom, že stráví zbytek života s Ellen a s Nat, ale zároveň si naplánoval i druhou nejlepší možnost: poslat je všechny tři na věčnost s pomocí stokilové bomby vyrobené z umělého hnojiva. Protože se nedokázal dostat ke spínači detonátoru, umístěnému v ložnici, zalezl dolů pod dům, kde přemostil proud ručně – alespoň k tomu také dospěla policie. To zároveň vysvětlilo, proč byly lidské pozůstatky nalezené na místě tak hrozně zřízené. Pozitivní identifikace si vyžádá nějakou dobu, ale předběžné vyšetření zlomků pánve svědčí o mužském jedinci přibližné Hewishova věku a stavby těla.

Zatímco Ellen vyprávěla, všiml si Golding, že se nějak změnila. Stále ještě byla tou uzavřenou osobností, jak ji popsal Doug

Gorman, stále byla obrácena do sebe, ale ta vnitřní potemnělost, to přítmí ukryté uvnitř, které Goldinga vždycky tak přitahovalo, bylo teď jakoby vystřídáno, odsunuto jakousi novou prozáře-ností. Bylo jasné, že to, že se stala matkou, byť za strašlivých okolností, pro ni znamená mnoho: Hewish jí jakýmsi bizarním způsobem umožnil stát se plně ucelenou osobností.

Natalia, dítě, které nalezla v domě, byla teď pod ochranou soudu v Burbanku a bydlela v dětském domově. Ellen mu vyprávěla, jak tam za ní každý den chodí, jak spolu báječně vycházejí, jak byla Nat vychovávána v přesvědčení, že ona, Ellen, je její pravou matkou, a teď je jen otázkou času, kdy bude moct na svoji holčičku vznést nárok. Nat si dobře pamatovala na maminku Stacey, ale jenom jako na jednu z řady opatrovnic, které její otec po léta zaměstnával. Jejím ústředním bodem však byla vždycky Ellen, vnímaná přes magické oko televizní obrazovky. Hrůzná událost z 27. srpna představovala, alespoň pro Nat, jakýsi druh pohádky.

Ellenin právník se domníval, že bude jen otázkou času, kdy bude Nat svěřena do její péče; pokud bude možné prokázat její tvrzení, že je její biologickou matkou. Vzhledem k neobvyklým podmínkám, za nichž bylo dítě vychováváno, a vzhledem ke smrti jejího otce, je ovšem pravděpodobné, že soud bude požadovat, aby se Nat podrobila psychologickým vyšetřením, která si vyžádají nějaký čas. Kdyby testy prokázaly, že se Nat něčeho specifického nedostává, není zcela vyloučena krajní možnost, že by soud neuznal Ellen za vhodného rodiče nebo opatrovníka.

Přelíčení bylo původně stanoveno na začátek prosince, ale Elleninu advokátovi se podařilo posunout je na říjen, aby se předešlo zasahování tisku do případu. Úřední představitelé města proti tomu neměli námitky. Golding se zeptal, jak přijal Doug zprávu o tom, že má dítě. Ellen odpověděla, že ona sama mu to sdělit nehodlá.

Příští den přišla znovu, a to už se Golding mohl posadit a mohl víc mluvit, i když také tentokrát spíš poslouchal. Řekla mu, že tušila, že on, Pete, má ohledně Hewishe pravdu, ale že se bála o holčičku. Měla obavu, že kdyby se kdokoli pokusil na Hewishe přitlačit nebo mu vyhrožovat, jednoduše by ji zabil. Doufa

la, že to třeba bude tak, jak předvídal ze začátku Lenny, že totiž člověk, který nechal svou fantazii rozbujet do tak chorobných rozměrů, musí prostě být chorobný, duševně nemocný, dezorga-nizovaný, a že až jí bude stát tváří v tvář, prostě se sesype a udělá, co mu poručí. A kdyby to nešlo takhle, jsou tu vždycky ještě peníze. Byla připravená dát mu za dítě všechno, co bude požadovat.

Potřetí přišla Ellen den před soudním projednáváním. Dala se nakrátko ostříhat. Byla nervózní. Golding to ráno zůstal bez sedativ, aby jí mohl věnovat plnou pozornost. Oznámila mu, že už prodala dům v Brentwoodu. I přes všechen ten rozruch jí vynesl víc, než kolik čekala. Jakmile to bude možné, chce se s Nat odstěhovat někam do hor. Jak se zdá, detektiv Hagmaier se opravdu vynasnažil, aby se ve zprávě o události pro tisk o dítěti nezmiňoval. Snažil se ji upravit tak, aby se soustředila na vraždy Stacey Rudnickové a Jeffa Grossmana. Ellen se však prý stejně obává, že jakmile novináři zavětří, že se má projednávat rodičovská péče, všechno vyjde najevo a propukne bezohledná štvanice. Nechce, aby tu Nat byla, až to začne. Golding si uvědomil, že mu tím vším vlastně říká sbohem.

Poděkovala mu, že jí zachránil život. Poděkovala mu, že jí přišel na pomoc i přesto, jak se k němu zachovala. On jí řekl, a po pravdě, že si nemohl pomoct. Byla to stísněná chvilka, vrhly na ni stín trapné vzpomínky. Ale pak ho vzala za ruku a řekla, že rozumí, a její slova jím prolnula jako hojivá vlna. Trvalo velmi dlouho, než ji zase spatřil.

Tom Reynolds ho požádal, aby se vrátil do kanceláře, jakmile mu to zdravotní stav dovolí. Společně dospěli k opatrné dohodě, že na své poslední setkání zapomenou. Ale přestože byl případ Cusaková pro Alfu přínosem, začínalo být čím dál tím jasnější, že mezi nimi dvěma už nepanuje ta pravá důvěra. Po několika týdnech, kdy se tématu pořád vyhýbali, se spolu dohodli, že by bylo lepší, kdyby Golding z firmy přece jen odešel. Reynolds prohlásil, že udělá všechno, co bude moct, aby mu pomohl. Ve snaze udržet přátelské vztahy trval na tom, že mu vyplatí tříměsíční odstupné.

Takže teď byl volný – na čas volný, aby si mohl rozvážit svou budoucnost. Ale přestože pokračoval ve svém každodenním životě, chodil do nemocnice na fyzioterapii nebo cvičit do místní tělocvičny, aby se dostal do formy, shledával, že nemůže nikdy úplně pustit z hlavy ani Ellen, ani Roberta Hewishe. Zůstávali v jeho vědomí víceméně neustále.

Nakonec jednou v neděli odpoledne sundal ze stěn obývacího pokoje Elleniny obrázky a uložil je do krabice zároveň se starými novinovými články a bruslařskými časopisy. Nedokázal se přimět, aby je vyhodil úplně, ale nechtěl už sám sebe pristiho-vat, jak na ně civí. Řekl si, že byly součástí iluze, polopravdy, kterou málem omylem považoval za pravdu.

Koncem listopadu mu zavolal Hagmaier. Zajímal se, jak se mu daří. Sdělil mu, že Hewishův případ je u konce, a ptal se, jestli by nechtěl vidět zprávu. Podle jeho názoru by na to prý měl právo. Golding si ji četl v Hagmaierově kuchyni – byl to tučný fascikl svědectví, policejních zpráv, kriminalistických důkazů. Povídali si dlouho do noci. Hagmaier mu vykládal, jak ho ten případ zavedl až do Kentucky a Illinois.

Robert Hewish se narodil v létě roku 1961 v Louisville. Jeho otec pracoval na seřadišti nákladních vlaků, ale když byly jeho synovi tři roky, utrpěl v práci smrtelný úraz. Později řekl Hewish psychiatrům, že matka provozovala příležitostnou prostituci, to však nebylo možné ověřit. Zemřela v roce 1977 na předávková-ní barbituráty a její syn byl poslán do sirotčince sv. Františka v Jefferson County.

Tou dobou měl už Robert Hewish za sebou pobyt na čtyřech louisvilleských středních školách. Známky měl nevalné a v jeho hodnoceních se opakovaně zdůrazňovalo rozvratnické chování. V roce 1978, potom, co mu zemřela matka, byl zatčen za to, že ohrožoval nožem čtrnáctiletou dívku, když si to s ní kamarád rozdával. Případ byl pozastaven pro nedostatek důkazů. Teprve v roce 1979, když se dostal na státní dvouletou vysokou školu, se začaly projevovat i jiné stránky jeho charakteru. Profesor biologie o Hewishovi napsal, že kdyby byl ukázněnější a dovedl si život lépe uspořádat, mohl by to dotáhnout i na medicínu. O rok později přešel na Quincy University, kterou absolvoval s téměř perfektním bodovým průměrem 3,89. Na podzim roku 1984 vstoupil na lékařskou fakultu University jižní Illinois v Carbon-dale.

Jenže na lékařské fakultě se věci začaly zase měnit k horšímu. Studoval dost nedbale – možná i proto, že pracoval na poloviční úvazek jako zdravotník – a někteří spolužáci ho podezírali, že při zkouškách podvádí. Když ve třetím ročníku nezvládl požadovanou zkoušku z porodnictví a gynekologie, sešla se fakultní rozhodčí komise, aby posoudila jeho situaci. Jeden z rezidentů oznámil komisi, že Hewish napsal o kterémsi starším pacientovi zprávu, a přitom ho vůbec neviděl. Mezery v chorobopisech pacientů tento fakt potvrzovaly, a Hewish byl tři měsíce před ukončením fakulty vyloučen. Přijal zaměstnání zdravotníka na plný úvazek u sanitní služby Adams County, ale po šesti měsících odtamtud musel odejít, když naboural vůz a ukázalo se, že má u sebe nepovolené léky.

V listopadu 1988 se Hewishovo jméno objevilo znovu, tentokrát v Los Angeles, v nemocnici Panny Marie Andělské na Hill Street, kde pracoval několik měsíců jako zřízenec. Policisté z ústřední divize byli povoláni do bytu jistého Josepha Leahyho, laboranta cytologického oddělení nemocnice. Potkali Hewishe, který odcházel z budovy a měl na košili krev. Leahy byl tak surově zmlácen, že mu obličej museli spravovat na plastické chirurgii. Hewish byl zatčen. Sousedé vypověděli, že z bytu slyšeli rámus a kvílení, ale Leahy později tvrdil, že když šel domů, napadl ho zezadu nějaký cizí člověk. Policisté, kteří na místě vyšetřovali, byli přesvědčeni, že viníkem je Hewish, ale Leahy na něj odmítl podat žalobu. Když Hewishe prohledali, našli u něj tablety litarexu, lithium karbonátu, který se užívá k prevenci maniodepresivní psychózy. Když se ho na lék vyptávali, Hewish tvrdil, že je „bipolární“, což byl termín, kterému zjevně dával přednost před termínem maniodepresivní. Také prohlašoval, že mu Leahy dělal sexuální návrhy, přitom však popíral, že by ho to vyprovokovalo k násilí.

Obtěžování se objevilo v následujícím roce. Hewishovou první obětí se stala pětatřicetiletá žena jménem Claire Macaffreyová, úřednice Centra Matrix, kde se Hewishovi podařilo sehnat místo technického asistenta. Podle žaloby začal Hewish sledovat Macaffreyovou po cestě ze zaměstnání a čekal ve svém voze před jejím domem. Jednou večer prý viděl její sedmiletý syn Hewishe na dvoře u domu. V práci ji neustále pozoroval. K obžalobě byl připojen anonymní dopis, který podle Macaffreyové psal Hewish. Golding okamžitě rozpoznal Bobův styl. Psal jí, že je příliš dobrá pro svého manžela a děti, že si jí dost neváží a neuvědomují si, jak jsou šťastni, když mají „anděla v domě“.

Macaffreyová neohlásila věc hned na policii, ale místo toho zašla za svým zaměstnavatelem, doktorem Ralphem Simmon-sem. Simmons Hewishovi dopis ukázal a pohrozil mu, že pokud s obtěžováním nepřestane, vyvodí z toho důsledky. Za týden potom napadl Hewish Macaffreyovou na podnikovém parkovišti. Macaffreyová nebyla poraněná, ale Simmons Hewishe přesto vyrazil. Když se Hewish znovu přiblížil k domu Macaffreyové, bylo mu doručeno soudní rozhodnutí o omezeném přístupu. Hewish ho okamžitě porušil a byl zatčen za pohrdání soudem. Na radu lékařů rozhodl předseda soudu udělit mu podmíněný trest na šest měsíců, pokud se Hewish dobrovolně podrobí léčení ve státní psychiatrické léčebně. Léčení probíhalo v Univerzitním léčebném středisku L. A. County pod vedením doktora Nathana Younga. Při vyšetřování Hewish donekonečna vykládal o medicínských otázkách, obzvláště o porodnictví a gynekologii, přičemž Younga udivila hloubka jeho znalostí. Bylo jasné, že látku posedle studoval do nejmenších podrobností. Young usoudil, že v jeho zaujetí hraje úlohu určitý mizogynský prvek, zvláště když se mu Hewish svěřil s pocitem opovržení vůči své matce. Hovořil o svých vzpomínkách z minulosti, jak ve třech letech sedával sám v temnotě svého pokoje a snažil se upama-tovat na tvář svého otce tak dlouho, dokud se mu nevynořila ze tmy. Shledal, že podobným cvičením vůle a představivosti dokáže vymazat matku, chodící po domě nebo ležící v opileckém bezvědomí na pohovce. Když se ho Young zeptal, jestli svého otce vůbec někdy spatřil, nebo slyšel jeho hlas, nebo s ním mluvil, snažil se vyhnout odpovědi. Ve zprávě nebylo ani slovo o tom, že by se Hewish někdy zmínil o krasobruslení nebo o Jeleně Cusakové. Doktor Young diagnostikoval Hewishe jako paci

enta, trpícího schizoafektivní poruchou – a tehdy také poprvé někdo rozpoznal Hewishův sklon k halucinování. Young mu naordinoval prozac, ale žádnou léčebnou terapii nedoporučil.

Někdy v příštích dvou letech se Hewish zřejmě potkal se Stacey Rudnickovou, ale Hagmaier neměl tušení, kdy a kde. Rudnicková pracovala po většinu té doby na balicí lince v městském obchodním středisku. Její spolupracovníci si na ni vzpomínali jako na tiché děvče a jako na nadšenou fanynku krasobruslení. Její nadšení se projevilo, když přišly vstupenky na národní mistrovství v Lake Arrowhead. To byl ten rok, kdy Jelena Cusaková upoutala pozornost světa tím, že získala stříbro. Všichni byli překvapeni, když se po té události Rudnicková vrátila celá unavená a otrávená, že prý „se dohadovali“ s přítelem, což byl podle všeho Hewish. Nikdo si nemohl vzpomenout, o co se to vlastně hádali. Hagmaier měl ve své složce článek z novin, který umožňoval nahlédnout dál do minulosti Rudnickové a svědčil o tom, že byla jako dítě přijata na osmnáct měsíců do dětského ústavu vzhledem ke zprávám o rodičovském týrání. Zmiňovaly se také, že je nenapravitelná patologická lhářka.

V roce 1991, kdy Hewish zfalšoval své hodnocení a požádal o zaměstnání ve Středisku fertility Harperovy kliniky, byli Rudnicková a Hewish stále ještě spolu. Podle šetření losangelské policie se Hewish už v té době začal zásobovat zbraněmi, měl dvě pistole a loveckou pušku.

Dva dny potom, co si přečetl zprávu, rozjel se Golding do Milwaukee v naději, že mu dlouhá cesta pomůže trochu se uvolnit. Jackie mu sdělila, že mamince se už daří líp. Byla by za ním přijela, když byl v nemocnici, ale nechtěla ho rozčilovat. Pete jí oznámil, že odchází z Alfy, a ona se ho vyptávala, co teď bude dělat. Odpověděl jí, že zatím nemá ponětí. Jackie se zmínila, že by pro ni hodně znamenalo, kdyby přijel na chvilku domů. Souhlasil. Sám si přiznal, že je to právě to, co potřebuje.

Hagmaier mu dal fotokopie zprávy. Během cesty je znovu a znovu pročítal, v motelových pokojích a v motorestech. Chtěl si Hewishe hlouběji definovat. Chtěl vidět každý projev jeho šílenství v jasných barvách. Chtěl si potvrdit každý rozdíl, který mezi nimi existoval. Ze stejného důvodu uvažoval take o tom, jestli nemá zprávu poslat Ellen, ale pak se rozhodl, že to neudělá.

Ještě jednou si zprávu přečetl v Sizzleru, dvacet mil od matčina domu. Tentokrát jen aby nemusel myslet na setkaní, které měl před sebou, a na to, co má po těch letech mlčeni matce nct.

Los Angeles 2. prosince 1999

Pršelo celý den, ale když přes svůj odraz v kuchyňském okně vyhlédl ven, spatřil Pete Golding nahoře ve směru Totanga Canyonu v mracích trhlinu a usoudil, že zítra bude hezky. Dokonce se nahoře objevily hvězdy – přesně řečeno dvojice hvězd, hned vedle sebe jako reflektory auta na tmavé silnici. Pete si přejel po dvoudenním strnisku a usrkl ze skleničky. Chystal se, že půjde brzy do postele. A chystal se, že do ní poleze střízlivý. Ale tumáš, bylo půl jedenácté a on čilý jako rybička pozoroval, jak mu taje led ve čtvrté sklenici bourbonu. Časný start zítřejšího rána se chmurně blížil jako další studená fronta, kterou předpovídali ve večerních zprávách.

Musel vstávat brzy proto, že šel na pohovor do nového zaměstnání. Spunktoval to Tom Reynolds, zmínil se o něm soukromé bezpečnostní firmě v Santa Monice, která zajišťovala bodyguardy a všeobecné poradenství. Snažili se zvýšit svůj výkon a zalíbila se jim myšlenka mít na výplatní listině právě jeho. Golding o tom týden dva přemýšlel a pak se rozhodl, že přijme jejich pozvání, aby si s nimi pohovořil o tom, jak by se k nim hodil. Po pravdě řečeno, žádný lepší nápad neměl. Začínat nějakou novou kariéru od nuly, na to už si připadal trochu starý. Kdyby tohle vyšlo, mohl by možná prodat svůj byt ve Van Nuys a přestěhovat se blíž k oceánu. Myslel na to, jak teď popíjel – myslel na to, jak by každé ráno běhal po pláži a pozoroval mořské ptactvo.

Samozřejmě že když tu práci vezme, bude Jackie zklamaná. Doufala, že potom, co ho pobodali, nechá téhle práce úplně. Vždyť přece málem umřel. Jackie chtěla, aby se přestěhoval do Wisconsinu. Když už se sama definitivně rozhodla, že se do Los

Angeles nevrátí, snažila se mu stále vnutit myšlenku na „čerstvý start“ na Středozápadě. Možná že se domnívala, že jejich obnovené rodinné spojení dopadlo líp, než jak to viděl on. Možná že si opravdu myslela, že se staré jizvy zhojí.

Během jeho návštěvy o minulosti mnoho nemluvili. O tátovi se nikdo ani nezmínil, jen jednou v kuchyni, když matka myslela, že ji neslyší. Peteovi bylo jasné, že ona sama považuje celou tu epizodu za uzavřenou, a když ne uzavřenou, tak alespoň za příliš bolestnou, než aby se znovu otvírala. Což bylo nakonec docela vyhovující. Mohli spolu sedět u stolu a dělat, jako by bylo všechno normální. Mohli vypadat a chovat se jako rodina, dokazovat i navenek fakt, že rodina jsou, kvůli Jackie a snad i kvůli nim samým, ale minulost to nezměnilo a nemohlo je to s ní smířit. Existují určité rány, které se nikdy nezahojí, a určité city, které se nikdy nemohou změnit. To už dnes věděl.

Dopil a právě chtěl vyhodit led do výlevky, když zazvonil telefon. Šel ho zvednout do obývacího pokoje.

„Pete?“

Byl to Lenny Mayot. Pete ho neviděl od té chvíle, kdy mu jednou odpoledne přišel do špitálu říct, jaký je hrdina. „Ahoj, Lenny. Jak se máte?“

„Ne. Jak se máte vy? Co rameno?“

Pete mu vylíčil všechny podrobnosti: terapii, hojení, rehabilitaci. Lenny mu ještě jednou sdělil, že je hrdina, a nabídl se, že pokud je něco, co by pro něj mohl udělat, nějakou laskavost, radu… Potom začal vtipkovat o sestřičkách, které poznal, o tom, jak mu naposledy vyšetřovali prostatu. Ale za všemi těmi vtípky vycítil Pete nějaký problém.

„Takže, Lenny…?“

„Chtěl jsem s vámi mluvit o Hewishovi,“ přiznal se Lenny, teď už vážně.

Pete zavřel oči. Stále ještě pro něj bylo nesnadné mluvit o Hewishovi, aniž by znovu prožíval ten okamžik v jeho domě, okamžik, kdy mu do krku pronikl nůž. Když si přečetl zprávu, doufal, že už může celou věc hodit za hlavu, ale teď si začínal myslet, že to všechno tady bude věčně, stejně jako ošklivé jizvy na jeho krku a rameni.

„Co je na tom ještě k mluvení?“ zeptal se. „No, snažil jsem se trochu tahat rozumy z policejního oddělení, ale znáte je.“

„A jaké rozumy?“

„O Hewishovi. Něco jsem četl, že prý z něho našli nějaké zbytky. Zbytky někoho, o kom se domnívají, že to byl on.“

„To je fakt.“

„Tak je tedy mrtvý, opravdu? Nejsou o tom žádné pochyby? Protože když jsem volal na policii, tak mi ten člověk… Hagmaier?“

„Ano, Larry Hagmaier.“

„No, tak ten mi řekl, že vyšetřování stále ještě pokračuje a že mi žádné podrobnosti nemůže sdělit.“

„Hewish umřel dole pod svým domem, Lenny. Já jsem s Lar-rym Hagmaierem před několika dny mluvil. Koroner dal dohromady několik fragmentů, něco z dolní čelisti toho chlapa, a srovnání se zubními záznamy vyšlo pozitivně. Byl to Hewish.“

„Tak jak to, že…?“

„Hagmaier pravděpodobně čeká na koronerovu zprávu, než to sdělí oficiálně. Až budou připraveni mluvit, předají to tisku. To je všechno: prostě procedurální záležitost. A já vám říkám, že je mrtvý.“

„Zaplaťpánbůh,“ povzdechl si Lenny a bylo znát, že se mu zřejmě opravdu ulevilo. „Totiž, já sám jsem obavy vlastně neměl, ale Ellen…“

„Co je s ní?“

„Ona toho prostě nechce nechat. Pořád vykládá nějaké nesmysly, jako že ten chlap mohl mít na spuštění té bomby dálkový ovladač a že to tělo pod domem může patřit někomu jinému. Říkám vám, jak z nějakého hororového filmu. A tenhle víkend – zrovna jsem za ní byl v těch horách –, tenhle víkend zase dostala dopis, zase od nějakého magora.“

Pete se zamračil a představil si Ellen, jak otevírá obálku, vytahuje z ní dopis a ví, že pořád ještě není volná.

„Já myslel, že to přebíráte vy,“ řekl.

„Ale ano. Přebíráme to. Všechno, co přijde do mé kanceláře, prohlížíme velice pečlivě. Ale tohle přišlo na starou brentwoodskou adresu a vypadalo to tak nějak úředně. Ona má s poštou dohodu. Když jí něco přijde, odevzdají to do mé kanceláře. Tahle věc byla v hnědé obálce. Bylo na ní strojem napsáno.Soukromé a důvěrné‘. Myslel jsem, že je to něco od správce jejího konta. Na každý pád, byla tam fotka bmslící Ellen a ta strašná fotka Hewishe vedle ní. Viděl jste v novinách ty jeho fotky, co je uveřejnili po té explozi?“ Jistě.“

„No, tak jedna z nich. A ten – ten dotyčný chlap – pod ty fotky napsal: Teď jsme jeden. Teď jsme jeden! A pak všechny ty sprosté kecy, jak si ji najde, a tak. To ji vyděsilo.“

„To je pochopitelné.“

Pete si chvíli mnul oči.

„No, ať to psal kdokoli, Hewish to nebyl,“ řekl.

Lenny zhluboka vydechl.

„Možná že byste jí mohl zavolat,“ navrhl.

Pete se podíval na plakát na zdi a přikývl.

„Protože mně ona nevěří,“ pokračoval Lenny. „Já jí říkal, že je Hewish mrtvý. Taky jsem ji upozornil, že dokud je slavná, budou se za ní tihle potrhlí hnusáci honit pořád, ale Hewish že už jí nemůže ublížit. Ani jí, ani Nat. Tohle všechno jí opakuju v jednom kuse, ale řekl bych, že ona vlastně ani neposlouchá. Kdybyste s ní promluvil vy a řekl jí, co vám Hagmaier vykládal, možná že by se z toho dostala.“

Pete pokrčil rameny.

„Víte, Lenny, já to rád udělám… totiž, pokud si myslíte, že to pomůže, ale, člověče, já snad ani nemám její číslo.“ Lenny se maličko zakuckal.

„Cože?“

„Říkám, že…“

Já jsem slyšel, co říkáte, ale prostě tomu nemůžu uvěřit. Předpokládal jsem, když za vámi chodila i do špitálu… Chci říct, vždyť jste jí přece zachránil život, prokristapána!“

„A ona zachránila můj,“ podotkl Pete.

Lenny teď už skoro křičel.

„Na mou duši, Pete… tohle dítě… Někdy si myslím, že si snad ani neuvědomuje, kdo jsou její opravdoví přátelé.“

Ozvalo se šustění papírů. Znělo to, jako by Lenny listoval v telefonním seznamu.

„Dobrá, tak poslouchejte,“ řekl. „Pete, jste tam ještě?“

„Jo, jsem tady.“

„Máte tužku?“

Těsně po jedné hodině byl zase zpátky v kuchyni. Teď už nepřipadalo v úvahu, aby šel spát. Nechal jí vzkaz na záznamníku, že pro ni má dobré zprávy o Hewishovi. Doufal, že mu obratem zavolá zpátky a že se zanedlouho sejdou, aby si promluvili.

Uvažoval, kde asi může být. Věděl, že čas od času jezdí do Lake Arrowhead. V tisku se o tom psalo. Do hor to trvá skoro tři hodiny. Možná že by to mohlo dopadnout tak, že by tam zůstal přes víkend. Třeba by se mu poštěstilo ji pozorovat, jak učí Nat bruslit. A mohli by probrat všechno možné: Roberta Hewishe a jeho případ, Douga, Lennyho a celý příběh jejího života. Teď už toho o něm věděl víc než kdokoli jiný. Možná že by si o tom s ním ráda povídala.

Vstal a šel k oknu. V duchu slyšel Ellenin hlas ze záznamníku: Zavolám vám hned zpátky.

Podíval se na odraz tváře ve skle.

Ta tvář se usmívala.