Philip Sington (Patrick Lynch)

Virus

V samém srdci deštného pralesa se skrývá cosi smrtícího. Cosi dávnějšího než sám život Cosi co tyje ze života, stravuje ho tiše, bez milosti a s rychlostí a beznadějnou fatalitou,s níž se může měřit snad jen hrůza příznaků, jimiž se projevuje. Román Patricka Lynche uvádí čtenáře do světa, v němž mezi lidstvem a přírodou zuří válka, v jaké ani nejpokročilejší současná věda nedokáže zvítězí. Když Indonésii zachvátí nákaza podobná moru neznámá, ničivá nemoc, která připomíná nedávnou epidemii viru Ebola, proti níž nebylo obrany, jsou na místo povoláni američtí odborníci na biologické zbraně, aby zjistili její zdroj. Uprostřed pralesa však naleznou pouze mrtvá těla a hádanky, jež zůstávají bez odpovědi dokud se neobjeví Holly Beekerová. Holly přijíždí do pralesa má své dvě dcery, jež pravděpodobně padly nákaze za oběť, a její pátrání možná odhalí tajemství onoho děsu jež je všechny hrozí pohltit.

Davidovi a Pam a Sylvii

Ale co je světu bláznovstvím, to vyvolil Bůh, aby zahanbil moudré, a co je slabé, vyvolil Bůh, aby zahanbil silné; neurozené v očích světa a opovržené Bůh vyvolil, ano vyvolil to, co není, aby to, co jest, obrátil v nic aby se tak žádný člověk nemohl vychloubat před Bohem.

apoštol Pavel

Děsivý předpoklad, že nepatrné změny v genech s nízkou virulencí mohou tyto organismy obdařit ničivými novými virulentními vlastnostmi, se skoro jistě prokáže být obecným vysvětlením vypuknutí epidemií nové nemoci.

PROLOG

CHACRA MESA, NOVÉ MEXIKO. PŘED ŠESTI LETY.

„Zvratky,“ řekl Jansen, „každou skvrnu krev, výkaly, podobný výměšky teď už všechno patrně zaschlý prostě to vystříkejte.“

Na ježka ostříhaní chlapi, asi ze stejné jednotky, na sebe pohlédli.

„Setřete to tímhle papírem. Zabalte to do třech pytlů, omejte pytel dezinfekcí a hoďte ho sem do barelu.“

Dotkl se oválného barelu, který svíral mezi koleny. Byl černý a měl na sobě červenou nálepku označující biologické nebezpečí.

Ze všech jen teklo. Bylo jich v náklaďáku šest. Jeden černoch z Detriotu. Třicet pět stupňů s klimatizací, která kapala na vyjetou stopu, jež se táhla jako strunový drát až k obvodovému kontrolnímu místu. Desátník Robert Kinnel pozvedl obličej směrem k proudu chladnějšího vzduchu, který foukal z palubní desky. Jestli budou muset používat obleky, pak jim bude mnohem větší vedro. Kinnel zavřel oči. Možná postačí jen kombinéza přes šaty a maska na obličej. Člověk musí zůstat optimistou.

„Co budem mít na sobě, pane?“ zeptal se a pohlédl do Jansenova mladého obličeje.

Jansen si setřel pot do svých světle žlutých vlasů.

„Obleky se vším všudy, vojáku.“

No paráda. Modré obleky. Se šlauchem na zadku, kterým se přivádí vzduch. Kinnel se zadíval do obličejů ostatních vojáků. Nikoho z nich před tím neviděl. Ani si nebyl jistý, že patří k vojákům z povolání. Kromě toho mrňavého černocha drželi všichni jazyk za zuby. Kinnel by se rád na pár věcí zeptal. Zajímalo ho, jestli je sem dopravili letecky tak jako jeho. Napadlo ho, jestli někdo z nich ví, o co vlastně jde. Určitě se jedná o něco špinavého. O nějaký únik otravných látek nebo možná výbuch. Ale Středisko pro biologické zbraně bylo přes tři tisíce kilometrů daleko v ústředí VÚNN ve Fredericku, ve státě Maryland. Možná mají svá centra roztroušená všude. I v tom vedru se Kinnel celý otřásl.

„Vystříkáme to tam, vyplynujeme, uzavřeme a rychle zmizíme,“ řekl Jansen.

V komplexu se nacházely tři hlavní budovy, největší z nich byla betonová stavba bez oken. Před ní stál další náklaďák. Dva technici v uniformách skládali na vozík krabice s obleky. Nebyly to však ty modré ochranné obleky Chemturion, které Kinnel očekával, ale oranžové skafandry Racal, přetlakované obleky se zásobou vzduchu napájenou z baterie. Kinnel již byl v podtlakové laboratoři, kde uchovávali BP4 látky tak rizikové látky jako Marburg nebo Ebolu, které člověka napadnou a za pár dní ho zcela zničí. Vzduch se tam vháněl potrubím. Člověk si připevnil hadici k nejbližšímu rozdělovači a odepnul se pouze tehdy, když se potřeboval přemístit. Jestliže je navléknou do obleků Racal plně přenosných se samostatným dýchacím přístrojem pak nepůjde o podobný druh laboratoře. Když ale nejde o takovou laboratoř, co se jen mohlo stát, že je zapotřebí takové čištění?

„Budem se až po uši brodit sajrajtem,“ poznamenal mrňavý černoch a zazubil se.

A jestli přece jen jde o laboratoř, která pracuje s rizikovými látkami, měli by zde vlastní dezinfekční systém. Stačilo by jen zmáčknout poplašné zařízení a hned by se spustil déšť. Dost fenolického dezinfekčního prostředku, aby se všechno, co se dostalo ze zkumavky, přestalo hýbat. Proč zde takový systém neměli? Možná ho měli. Třeba jim nefungoval. Kinnel následoval Jansena do kabiny postavené u nějakých dveří, zřejmě nouzového východu. Jansen vysvětloval, jak obleky pracují, přestože ostatní již toto vybavení patrně znali.

„Máte v něm přetlak. Takže když si některý z vás oblek prorazí, vzduch bude unikat ven, dovnitř se však žádný nedostane. Ale musíte díru okamžitě uzavřít, přelepit ji páskou, nebo ztratíte tlak. Baterie vám poskytuje čistý vzduch na šest hodin, ale nechte si dost času na dekontaminaci. Technici přichystali modulovou odmořovací sprchu ve vzduchovém uzávěru.“

„My máme vzduchový uzávěr?“ Kinnel nevěřícně zakroutil hlavou.

„Ne v doslovném smyslu, ale máme šedou zónu. Je za bodem nasazení.“ Bod nasazení. Kinnel zatnul zuby a pátravě přehlédl obličeje ostatních chlapíků. Jansen ho začínal tou svou odbornou hantýrkou pěkně otravovat.

„Když se říznete, nebo když si protrhnete oblek, jdete pod sprchu. Nevrátíte se sem, dokud neprojdete očistou. Je to jasné?“

Přikývli na souhlas a již se oblékali do sterilního obleku, který patřil k typu Racal. Kinnel si všiml, že Jansena poslouchali jen z úcty k jeho šarži, ať již byla jakákoli. Již se podobné operace zúčastnili.

„Zůstaňte čistí. Chci, abyste pracovali ve dvojicích a dohlíželi si vzájemně na obleky. Jestli se vám na ně dostane krev, hovna nebo jiný svinstvo to je jedno co očistěte si to. Se špinavým oblekem nebo rukavicemi si trhliny nevšimnete.“

Když se navlékli do sterilního obleku, Jansen zaklepal na dveře.

Vedle hromady Racalů stáli dva muži v kombinézách. Kinnel se nasoukal do svého obleku za pomoci jednoho technika. Vtlačil hlavu do měkké umělohmotné helmy. Pak si natáhl gumové rukavice a napřáhl ruce, aby mu mohl technik připevnit páskou rukavice k rukávům. Bylo mu vedro na padnutí. Skoro okamžitě se mu helma zamlžila. Technik nahodil sestavu baterií, filtrovaný vzduch začal proudit do obleku a celý ho zaplnil. Maska se odmlžila. Potom technik odtrhl ze zdi čtyři kusy lepicí pásky a přitlačil je Kinnelovi na pravé předloktí. Páska byla určená na nouzové opravy v případě potřeby, ale Kinnelovi to připadlo jako gesto. Jako by ho ten chlápek chtěl ujistit. Znervóznilo ho to.

Naslouchal rovnoměrnému hučení vzduchu a cítil, jak mu začíná rychleji bít srdce.

Nelíbilo se mu, že neví, co má uvnitř budovy očekávat. Viděl již hodně mrtvol, ale nikdy nikoho, kdo zemřel působením chemických nebo biologických zbraní. Všichni nafouklí a zkroucení. Jansen otevřel další dveře a všichni se přesunuli do vzduchového uzávěru, kde již čekali dva muži v plné výstroji. Jeden z nich držel postřikovou jednotku se zásobárnou na čtyři litry. Byla tam větší tma a teplo, i když měli zásobu studeného vzduchu. Byl tam dekontaminační modul, takže jim nezbývalo moc prostoru na pohyb. Kinnel cítil, jak mu praská v uších.

„Provizorně jsme dali dohromady jednotku, která udržuje podtlak v budově,“ zvolal Jansen přes rameno.

Pomalu se posunovali vpřed, až byli všichni uvnitř vzduchové komory. Dveře se zavřely. Kinnel se snažil zahlédnout obličeje ostatních mužů skrz jejich průhledy, ale byli ve velkém šeru, světlo tam bylo slabé jako jemný opar na temnotě, jemná membrána, kterou se chystali projít.

Kinnel shlédl dolů do šachty schodiště a poslouchal Detroita, jak se za ním snaží, zcela bezúspěšně, našmátrat vypínače světla. Jeho pronikavý hlas prořízl hukot uvnitř Kinnelovy helmy: „Kterej podělanej hajzl postříkal instalaci?“

Dole ve tmě dokázal rozpoznat jen dvě chodby, napravo a nalevo. Kam vedou? Kolik je tam místností? Kolik pater? Nikdo jim nic neřekl. Nebo alespoň jemu nikdo nic neřekl. To, jak vojáci poházeli dokumenty po podlaze v přízemí, v něm vzbudilo podezření, že toho vědí mnohem více než on.

Detroit vzhlížel nahoru, odkud přišli. Jeden chlápek vysypal celou dávku chloroxu do šachty schodiště a odešel. Světlo nesvětlo, operace pokračovala. Detroit zamával rukama: „Hej! Co to ksakru? Hej “

Ten druhý voják se neotočil.

„Fajn,“ řekl Detroit. „Zůstaň tady.“

Pomalu se vyštrachal zpět do přízemí a dál k šedé zóně.

Sám ve tmě se Kinnel snažil ovládat svůj dech a křečovitě se držel zábradlí. V hlavě mu bzučelo a v ústech měl suchou kovovou pachuť. Chtěl se pohybovat, chtěl si sundat ze zad postřikovou jednotku a chtěl se vysvléct z tohohle obleku, který byl jako umělohmotný pytel. Ze všeho nejvíc se chtěl dostat pryč. Do očí mu začal stékat pot.

Zrovna si chtěl sednout, když se v jedné chodbě pod ním rozzářila zářivka.

Jansen prudce plácl Detroita do ramene a ukázal na místnost vedle sebe.

„Postříkejte strop a podlahu, vojáku, pak se připravte na vyplynování!“

Byla to jen malá pracovna: stůl, kytky v květináčích, umělý model dvojité šroubovnice a dýmka uložená v mramorovém popelníku. Obsah stolu a registrační skříně již ostatní členové týmu uložili do pytlů a odnesli pryč. Zásuvky byly otevřené dokořán.

„Pane, zanechal jsem Kinnela v.“

„Cože?“

Jansen k němu naklonil svou helmu. Obličej měl rozpálený a zkřivený netrpělivostí a zároveň snahou, aby mu porozuměl.

Detroit zakřičel a ukazoval přitom dozadu do středu budovy: „Pane, můj partner je v oblasti sklepení!“

Jansen ukázal zpátky na místnost.

„Strop a podlahu, pak to tady vyplynujte!“

Na konci chodby byly tmavé červené dveře, které byly kostrbatě křížem přelepené páskou bionebezpečí. Kinnel se ohlédl. Nemohl se zbavit pocitu, že za ním někdo je, že ho někdo sleduje. Skrz hukot vzduchu se mu zdálo, že slyší kroky. Pořád tam však byl sám. Jediná zářivka se rozsvěcela a zhasínala a vrhala před něj jeho vlastní stín.

Dveře nebyly zamčené. Visací zámek volně visel na petlici. Klíč tam nebyl. Kinnel uchopil tyč a zatlačil, zároveň si všiml úlomků rozbitého skla, u nichž stál.

Jansen nebyl vůbec nadšený. Většina místností v přízemí byla již vystříkaná, ale stále jim ještě zbývalo další patro a času jim moc nezbývalo. Za necelou hodinu budou muset prostor opustit a projít celou dekontaminační procedurou, protože jim začnou vynechávat baterie. I kdyby si muži převlékli obleky a vrátili se znovu do práce což by již samo o sobě znamenalo porušení předpisů celá ta výměna by k operaci přidala nejmíň dvě hodiny, což by znamenalo pracovat v noci. To Jansen rozhodně nechtěl. Měl rozkazy, aby operaci provedl a odjel. Rychle procházel místnost po místnosti, kontroloval, jak operace pokročila, a zároveň i to, zda nedošlo k nějakým chybám. Měli mu poskytnout více mužů. Měli mu dát větší rezervu. Měli mu dát k dispozici více všeho.

„Hej, vy,“ zvolal, když kolem něj procházel Detroit. „Kde je ksakru Kinnel?“

Udělali z toho provizorní nemocniční pokoj. Dvě postele, dvě infuze, jedna z nich převrácená, radioelektrokardiografy, odpadní výlevka plná použitých podkožních injekcí a starých obvazů, bez oken, bez úniku. Po stranách obou postelí byly holé škvárobetonové tvárnice potřísněné zaschlou krví, jako kdyby pacienty, ať již šlo o kohokoli, rozstříleli brokovnicí na cucky. Přikrývky, které je zakrývaly, stále ještě ležely na postelích, zkroucené a zhnědlé spoustou krve. Krvácení muselo být velmi silné, zcela nezvladatelné. Dostalo se do mozku, soudil podle prudkosti křečí, a před smrtí způsobilo delirium.

Kinnel se zhluboka nadechl a vstoupil do pokoje. Všude kolem bylo roztříštěné sklo. Alespoň jednomu z pacientů se podařilo vylézt z postele, než se zhroutil přede dveřmi. Kinnel mohl sledovat jeho cestu podle tmavých šmouh, které za sebou zanechal na cementové podlaze. Byly dveře zamčené? Kinnel pohlédl dolů k nohám. Bylo tohle místo, kde pacient zemřel, úpěnlivě prosil, aby ho pustili ven, aby ho někdo vyslechl? Ale proč neodvezli pacienty do nemocnice? Proč je tady dole drželi pod zámkem?

Kinnel si nastavil trysku na svém spreji s chemikáliemi a prošel k výlevkám. Tam začne, potom zabalí všechno, s čím půjde hnout, na spálení a vyplynuje místnost formaldehydem. Když do hodiny neskončí, budou se muset ještě jednou vrátit. A Kinnel se sem rozhodně vracet nechtěl.

ČÁST PRVNÍ MRTVOLNÁ LILIE

1.

MANHATTAN. 16. ČERVENCE. ZA TŘI ROKY.

Ležela nahá na zádech uprostřed podlahy, patami se dotýkala okraje tureckého kelimu. Zde nahoře, ve dvacátém patře, bylo chladněji než dole na ulici. Slabý vánek šustil listy papíru, které byly poházené kolem její hlavy.

„Holly?“

Pohnula se a rukou si zastínila obličej proti slunečnímu světlu. Richard Meyers prošel pokojem a položil si na pohovku diplomatku. Na malém stolku stála krabice pomerančového džusu. Trochu se napil, pak jen stál a chvíli se na ni díval. Dělala si nějaký seznam, protože měla od zelené fixy čáru na levém prsu, přímo pod bradavkou, a další hned u pusy. Usmál se. Hezký pohled, ke kterému se vrátil z dopravní špičky. Skoro se chtěl také svléknout.

Holly Beckerová měla na svých třicet šest let parádní figuru. Dvojčatům Emě a Lucy je nyní dvanáct let a ona další děti neměla. To je patrně jeden z důvodů. A potom se k němu určitě přidalo i to nekonečné bruslení na kolečkových bruslích v parku. Rozdíl se dal poznat na obličeji. Kolem očí měla jemné vrásky, a když se usmála, tak se jí objevily i po obou stranách úst. A v hustých tmavých vlasech jí tu a tam prosvítaly šedivé pramínky. Richard si rozvázal kravatu a přehodil ji přes židli. Viděl její staré svatební fotky, dělané před třinácti lety, ale nyní byla ještě hezčí. Vyzrála, našla svou identitu. Ta dívenka ze svatebních fotek, která se smála namalovanými rty a vlasy měla uměle natupírované, tohle všechno postrádala. Skoro polovinu jejího života propásl, to je pravda, ale doufal, že to nejlepší teprve přijde.

„Holly?“

Sešpulila ústa a zhluboka se nadechla. Tvrdě spala. Richard se přes ni natáhl a zvedl prázdnou sklenici, která ležela pár centimetrů od její pravé ruky, na dně se skoro rozpustila kostička ledu. Pak si všiml fotografie z polaroidu.

Bylo na ní šest lidí: tři děti, včetně Emy a Lucy, a za nimi tři dospělí. Stáli na verandě obklopené zeleným listovím. Richard poznal bývalého Hollyina manžela, Jonathana Rhodese, vedle něj stála žena, která je určitě Kristýna, jeho poslední přítelkyně. Vedle nich byla příjemně vyhlížející indonéská žena v dlouhých žlutých šatech s křiklavým květinovým potiskem. Na hlavě měla uvázaný bílý šátek podle muslimského způsobu. To další dítě byla pravděpodobně její dcera. Stála hned před svou matkou v zeleném tričku a velkých šortkách ke kolenům. Vypadala asi na dvanáct. Všichni na obrázku se usmívali, obličeje měli zalité pozdním odpoledním sluncem.

Fotka musela pocházet z výzkumné stanice na Sumatře, kam byl Rhodes přeložen. Byl botanik, strávil většinu svého dospělého života v některé tropické zemi a zaznamenával ohromnou rozmanitost rostlinných druhů v prostředích, kterým neustále hrozilo zničení osadníky, farmáři nebo společnostmi těžícími dřevo. Mezi tisíci neobjevených druhů ležel základ pro nová účinná léčiva, skutečnost, kterou si uvědomovaly farmaceutické společnosti, které ho zaměstnávaly nebo mu financovaly jeho výzkum. Byla to důležitá práce, závod s časem, říkala Holly, které se Jonathan velkoryse zasvětil. Vše ostatní bylo na druhém místě.

Holly to již nyní brala klidně, ale prošla si špatným obdobím, obzvláště když Ema a Lucy byly velmi malé. Neustále se musela rozhodovat, jestli je povleče do vzdálených a nebezpečných oblastí světa, anebo zůstane ve Washingtonu a bude dlouhé měsíce čekat, až se její manžel vrátí. Nutno poznamenat, že její vlastní kariéra slibné žurnalistky šla stranou. Jonathanova nová, o deset let mladší přítelkyně, Kristýna, byla rovněž botanička. Snad jim to spolu půjde lépe.

„Richarde?“

Holly na něj mžourala, zdálo se, že její tmavé oči pohlcují světlo.

„Ahoj tam dole.“

Natáhla nohy.

„Klimatizace se rozbila.“

„Takže tě napadlo, že si ze sebe všechno svlíkneš.“

Usmála se a vystrčila špičku jazyka mezi pevné bílé zuby.

„Tak já se dřu jako osel a ty si tu lenošíš, jak tě pámbu stvořil, a opaluješ se. Doufám, že nikdo venku nemá dalekohled.“

Vzala mu z ruky fotografii.

„Vidíš tu malou holku? Jmenuje se Indah. Její matka se stará o domácnost. Je stejně stará jako Ema a Lucy. Takže mají kamarádku. Prý mluví dobře anglicky, říkal Jonathan.“

Richard si sedl a kalhoty od obleku se mu napnuly na stehnech. Ukázal na obrázek.

„Co to Lucy drží?“

Holly pohlédla na plod o velikosti fotbalového míče, který Lucy držela v ruce.

„To je durian, domorodé ovoce. Jonathan říká, že je úplně nechutný něco jako zmrzlina s cibulovou příchutí. A ještě hůř páchne. Nesmíš s ním do veřejné dopravy právě kvůli tomu smradu.“

„Zmrzlina s cibulovou příchutí?“

„Lucy je miluje. Věříš tomu? Nemůže se jich nabažit. Musí je ale jíst na verandě.“

„Nepřekvapuje mě to. Kdy to přišlo?“

Holly se převrátila na břicho a dala dohromady volné listy dopisu.

„Dneska ráno. Dorazilo to sem už za týden. Očividně se všichni dobře baví. Jo, Jonathan psal, že na nás bude na letišti čekat.“

Richard přikývl a znovu si lokl pomerančového džusu. Někde v průběhu času se „jestli dorazíme“ změnilo na „až dorazíme“. Na začátku, než dvojčata odjela, Holly nad tímto nápadem váhala stejně jako on. Ale dva týdny bez dětí všechno změnily: stýskalo se jí a měla o ně strach. Jejich předběžné plány na dovolenou ve dvou se odložily na neurčito. Buď pojedou na Sumatru, nebo je po všem.

Samozřejmě to byl Jonathanův nápad. Nějakou dobu se snažil svou bývalou ženu přesvědčit, aby dvojčatům dovolila strávit měsíc nebo dva s ním v cizině. Do té doby se s nimi viděl pouze tehdy, když se vrátil do Států, ale nyní, když již skoro dospívaly a toužily cestovat, tak jim Holly nechtěla a nemohla stát v cestě. Kromě toho, jak Jonathan poznamenal v jednom ze svých opatrně sepsaných dopisů, dětem jen prospěje, když se setkají s jinou kulturou a jinými způsoby života. Když si Holly vzpomněla na některé týpky, se kterými se Ema s Lucy ve škole stýkaly, pak mu musela dát za pravdu. Takže se naplánovalo, že dvojčata stráví šest týdnů s otcem a Kristýnou na Sumatře. Jonathanovi se dokonce podařilo zařídit, že letenky zaplatila společnost na výrobu léčiv Westway Pharmaceuticals z jeho velkoryse sponzorovaného rozpočtu.

Richardovi připadalo šest týdnů o samotě s Holly jako neuvěřitelný přepych.

Ne že by s dvojčaty špatně vycházel, ale dívky byly již dost staré, aby věděly a cítily, že prostě jejich otcem není. Stále mezi nimi byl ten zdvořilý odstup, který jim zabraňoval, aby se z nich stala rodina, i když nyní žili všichni pohromadě pod jednou střechou.

Když bylo datum odletu pevně stanoveno, Jonathan navrhl, aby Richard a Holly přiletěli také, o trochu později. A znovu se všechno naplánovalo pro dobro dětí. Svět je plný vyšinutých dětí, jejichž matky a otcové se vzájemně nenávidí takhle to řekl a pro Emu a Lucy by bylo dobré, kdyby na vlastní oči viděly, že spolu jejich rodiče stále dobře vycházejí.

Všechno to dávalo smysl, samozřejmě cokoli Jonathan udělal dávalo perfektní smysl, říkala Holly ale Richard se nemohl zbavit nepříjemného pocitu. Jak se bude Holly chovat, až tam dorazí? Uměla být na svého bývalého manžela pěkně jedovatá, ale Richard vycítil, že v ní ještě doznívá cit, zbytek hlubokého citu, který byl něčím více než jen pouhou nostalgií nebo úctou.

Rhodes se dal jen těžko napodobit. Jeho práce byla tak zatraceně obdivuhodná, a jak se s ní vypořádal, z Peru přes Kamerun do Indonésie, tak kvalifikovaně a energicky. Dr. Jonathan Rhodes byl ve svém oboru ideálním pracovníkem. Možná byl mizerný manžel a neschopný otec, ale tam někde daleko zachraňoval celou planetu a neseděl na zadku někde v mrakodrapu na Manhattanu a neprováděl peněžní transakce.

„Jseš si jistá, že chceš, abych s tebou jel?“ přistihl se, jak říká.

Holly vzhlédla.

„Samozřejmě. Cožpak ty nechceš jet?“

„Ale ano, jistě. Ale nevím, jen mě napadlo, že jestli budete chtít s tím akčním hrdinou všechno urovnat, možná bys dala přednost.“

Holly stáhla z křesla ručník a začala si ho náhle kolem sebe omotávat.

„Richarde, my nebudeme nic urovnávat. Nebuď směšný. To už je dávno minulost. Samozřejmě chci, abys jel se mnou.“

„Fajn, fajn. Jen jsem myslel, že “

„No tak nemysli.“

Povzdechla si. Na chvíli se na sebe dívali. Potom k němu došla, klekla si vedle něj na gauč a projela mu prsty jeho řídnoucí hnědé vlasy.

„Tak kdy chceš vyrazit?“ zeptal se,

„Zavolala jsem na malajskou leteckou společnost. Mají volná místa na čtvrtého srpna do Singapuru s okamžitým spojením do Padangu.“

Richard se zamračil.

„Čtvrtého? To je za čtrnáct dní. V žádném případě se nebudu moct uvolnit do desátého.“

Holly mu položila ruce na ramena.

„Drahoušku, to je v pořádku, ne? To mi poskytne nějaký čas, abych všechno v táboře urovnala.“

Richard se jí zadíval do tmavých očí. Co myslela tím, že všechno urovná? Jestli chce s Jonathanem všechno urovnat, pak by bylo mnohem lepší, kdyby se toho neúčastnil.

„Je to skvělé,“ rozplývala se nadšením. „Tábor Rafflesia. Jonathan ho pojmenoval po květině, která tam roste v lese a kterou pojmenovali po známém badateli, po siru Thomasu Rafflesovi. Největší květina na světě. Je obrovská, má asi metr v průměru. Dovedeš si to představit? Můžeme chodit do lesa na procházky. Můžeme fotit. Můžeme se tam chodit koupat, a je tam krásná veranda. Jen si představ, až tam budeme při západu slunce sedět.“

„Měl jsem dojem, že jsi se právě kvůli tomu s Jonathanem rozvedla. Aby ses dostala od veškeré té havěti, malárie a tyfu.“

Holly na okamžik zaváhala. „Rozvedla jsem se s Jonathanem, abych se dostala od něj.„

Richard došel k ledničce a vzal z ní pro každého jedno pivo. Podal Holly jeden Budweiser.

„Měla by ses oblíct,“ poznamenal.

„Co je s tebou, Richarde?“

„Nic,“ odpověděl. „Není to normální.“

„Tak o co jde?“ pokračovala. „Řekni mi to.“

„Jen se mi moc nelíbí, že s ním budeš pohromadě.“

„A s Kristýnou. Na ni nezapomínej.“

„Aťsi. Říkám, že to není normální.“

„Tobě se nelíbí, že budeme na chvíli pohromadě?“;Richard se otřásl.

„Ne, nelíbí. Možná se bude snažit, abyste to ještě jednou zkusili. Možná to s tou Kristýnou není nic vážného. Napadlo tě tohle někdy?“

Holly si sedla proti Richardovi a zadívala se mu do obličeje. Vypadal unaveně. Pracuje moc, kolikrát mu to už říkala, ale marně: chtěl, aby jí a jejím dětem nic nechybělo.

„Abych řekla pravdu, tak mě to také napadlo. U Jonathana si člověk nemůže být nikdy jistý. Všechno, k čemu se chystá, i když se třeba jedná jen o koupi hamburgru, si musí rozumově zdůvodnit, vysvětlit. Ale tentokrát si myslím, že je upřímný. Už před dlouhou dobou jsem mu řekla o Emě a Lucy mám na mysli jejich problémy ve škole.“ „Kristepane. Nejsou to jediné děti na světě, které chodí za školu.“

Holly se natáhla a dotkla se jeho ruky.

„Vím. Už je to za nimi. To, že jsi zde ty, všechno změnilo. Už jsem ti to říkala. Ale myslím, že Jonathan začal přemýšlet. Jsem si jistá, že se snaží kvůli nim. Podle něho je pro ně důležité, aby cítily, že ho stále někde mají.“

„A co když má za lubem něco jiného?“

Holly se zadívala na svá kolena.

„Pak ztrácí čas. Sedm let s ním mi úplně stačilo.“ Opět vzhlédla. Pocítil pohled jejích tmavých očí, v němž tkvěla otázka. „Ale stojí to za to, ne? Teda, když to bude mít nějaký vliv na Emu a Lucy, pak to za to stojí.“

Richard se usmál a chvíli si prohlížel její obličej. „Jistě, jistě. Neposlouchej mě, jsem paranoidní. Nemoc z povolání.“

Nastalo dlouhé ticho, kdy se jen dívali jeden na druhého v tom chladném světle. Zajisté, kdyby sis mě vzala, napadlo ho, že by mohl říct. Ale ne, není na to ta pravá chvíle. Řekla by mu, že ještě není připravená, tak jako mu již odpověděla přede dvěma měsíci a i dva měsíce před tím. A on by se pak cítil po zbytek večera bídně, tak jako podvakrát před tím. Samozřejmě to probrali ze všech stran. Ale směšné bylo, že se ve skutečnosti vlastně nic nezměnilo. Takový problém se objeví, když vaše slovní zásoba je mnohem osvícenější, mnohem rafinovanější než vaše city. Můžete mluvit o náhražkách a napětí a dokonalosti, jak se vám jen zachce, ale slova nemají kouzelnou moc. Nemohou svou silou zahnat ty staré démony žárlivosti a strachu. Všechny důvody, které Holly udávala, dávaly smysl stejně jako i Jonathanovy návrhy ale Richard se cítil úplně stejně jako předtím. Bylo mu jasné, že děti drží ve svých rukou všechny trumfy. V Hollyině případě to tak vždy bylo. Existovaly jisté překážky, aby měla děti, biologické překážky, které způsobily, že se příchod Emy a Lucy před dvanácti lety stal něčím velmi mimořádným.

Richard se osprchoval a šel se do ložnice převléknout. Bez klimatizace tam bylo strašné dusno. Natáhl si bavlněný župan, který mu Holly koupila, sedl si a jen tak se díval do zdi.

Stále měl na mysli obchodní jednání, na kterém pracoval. Hned jak se uvolnil, všechna čísla, všechny problémy se mu v hlavě rozsvítily jako tabule na burze. Zrovna se pokoušel uvést na trh neznámou počítačovou firmu, kterou řídila hrstka počítačových géniů správní hoši, jen trochu potrhlí. V žádném případě není možné, aby se mu podařilo jednání skončit do 4. srpna. A jemu bylo jasné, že Holly čekat nebude. Když šlo o dívky, byla vždy taková, něco jako střela řízená láskou. Ale vyhledávala jejich lásku, ne jeho. A pak tam byl ještě doktor Jonathan Rhodes. Z opačné strany světa měl stále tu moc, aby jim zasahoval do životů.

Richard se zadíval na vzorek županu. Proti své vůli si přál, aby neexistovaly ani dívky, ani jejich otec. Přál si, aby byli nikdy neexistovali.

2.

PROVINCIE JAMBI, SUMATRA. 24. ČERVENCE.

Nadporučík Amir Salim by se již býval vrátil ze své první hlídky ve vnitrozemí, kdyby poslouchal seržanta Sidhartu.

„Tady jsme v Jambi,“ pronesl Sidharta a položil svůj prst zažloutlý od cigaret doprostřed mapy. „Tahle provincie patří někomu jinému.“

Nadporučík Salim si setřel z víček pot a podíval se nazpět, odkud přišli. Červená zem stezky byla pod trsy pichlavé trávy a dalšího plevele s ostrými listy sotva viditelná. Vysoké gumovníky se na každé straně vzpínaly přes stezku, jako kdyby se snažily zašít ránu a nepropustit slunce. Všiml si, že jizvy na stromech jsou již několik let staré sběrači gumy již dávno odešli.

„A?“

„A není to naše provincie, pane. Není to naše zodpovědnost.“

Džíp, který je následoval, zastavil. Jeden z mužů z něj seskočil, aby si došel ulevit. Ostatní seděli, rozhlíželi se lesním přítmím a v rukou pevně svírali pušky. Poprvé, co nadporučík Salim sloužil, vypadali zcela ve střehu i přes to vedro a okolní vlhkost.

„Naše základna je nejblíže,“ poznamenal a sáhl po mapě.

„Ale měli bychom to nahlásit velitelství v Jambi,“ zareagoval Sidharta. „Jestli je to jejich provincie, pak je to jejich problém.“

Salim neodpověděl. Byl na Sumatře již skoro dva měsíce, ale vůbec poprvé se dostal dále než osm kilometrů od kasáren. A poprvé také řídil džíp přes pohoří. Rozhodně to neotočí jen díky nějaké tečkované čáře na mapě, a už vůbec ne proto, že seržant Sidharta ponechává své fantazii volný rozlet. Vypadal by jako blázen.

Salim vytyčil jejich cestu od Transsumatranské magistrály a snažil se ji přizpůsobit instrukcím, které dostal od policie v Padangu. Mapa byla zhotovená před čtrnácti lety a malé cesty se jistě změnily. V Padangu požádal policii, aby je doprovodila a ujistila se tak, že se vydali správnou cestou, ale slyšeli od nich jen nekonečně mnoho výmluv na povinnosti, které mají ve městě. Tehdy si myslel, že jsou jen líní, jako většina domorodců, ale nyní si začínal myslet, že měli i trochu strach. On sám nikdy šeptandám moc pozornosti nevěnoval, ale oni možná ano. Stejně je to jedno. Jestli mu udali polohu správně, potom by se měl tábor nacházet jen pár kilometrů odtud. Kdyby se stezka stočila špatným směrem, museli by se vrátit zpět a najít jinou. Kdyby to nevyšlo, mohli by pak projet napříč krajinou. Pořád jim ještě zbývalo několik hodin denního světla.

Celou tu záležitost začala jedna obsluha rádia na hlavní poště v ulici Azíz Chán, byl to takový šlachovitý mužík, který se jmenoval Džamil. Každý druhý den ve 13.00 hod se Džamil rádiem spojoval s táborem Rafflesia a mluvil svou lámanou angličtinou s vedoucím projektu, doktorem Jonathanem Rhodesem. V případě nutnosti mohl Džamil spojit tábor Rafflesia přímo s Washingtonem, ale obvykle jen vyřizoval vzkazy nebo hlásil obsah poštovní schránky.

Přede dvěma dny mu tábor Rafflesia neodpověděl. Džamil vyzkoušel všechny frekvence, ale nic se mu neozvalo, jen divné šumivé rušení na hlavním pásmu. Nebylo to poprvé, co nemohl navázat spojení. Pohoří Minang se rozkládalo mezi pobřežím a táborem, a když byly špatné povětrnostní podmínky, mohl signál znít jako by ho někdo foukal z hadice. Tak se Džamil rozhodl, že to tak nenechá a že se pokusí znovu navázat spojení následujícího dne.

V jedenáct hodin dopoledne se pak objevil v kancelářích banky Dagang Negara a naléhavě si vyžádal vedoucího, který mluvil dobře anglicky. Podle Džamila, zavolal z tábora Rafflesia muž nebyl schopný posoudit, zda šlo o doktora Rhodese mluvil anglicky, ale takovým způsobem a tónem, že mu skoro nerozuměl. Džamil se mu pokoušel odpovědět několika málo lámanými frázemi, ale bezúspěšně. Vedoucí se neochotně zvedl ze židle a vrátil se s Džamilem na poštu. Když tam dorazili, tábor Rafflesia znovu oněměl. Potom to ohlásili policii a jejím prostřednictvím se to dozvěděla Salimova rota v kasárnách Bayur.

Tehdy Salima napadlo, jestli to nepřehání, když si k tomu povolal sedm mužů a na přepravu dva M38. Jeho velitel, plukovník Azwar, kterého upoutala na lůžko úplavice, mu jen řekl, aby zjistil, co se děje. Nezdálo se, že by si myslel, že půjde o něco vážného. Ale když následujícího rána projížděli pohořím kolem pruhů zaneřáděných, vysekaných a vypálených zemědělských usedlostí zasazených do lesů pohoří, začalo to být Salimovi divné.

Již viděl takový druh nahodile roztroušených osad v Timoru, kde byl jeho otec, tehdy rovněž plukovník, umístěn. Kde se začínalo soupeřit o půdu a živobytí, tam dříve či později docházelo ke zranění lidí.

Vláda v Jakartě považovala lesy na okolních ostrovech za pouhou divočinu, panenskou zemi, do které by se mohlo vyvážet nadbytečné obyvatelstvo Jávy. Tisíce lidí byly odlákány z chudých chatrčí na předměstích a staly se z nich kusem úřední listiny farmáři. Slib, že dostanou nástroje a půjčky, však nikdo nikdy nesplnil. Takže je ponechali, aby si vymačkali živobytí z vyprahlé půdy podle svých vlastních schopností. A jak se dostávali hlouběji do vnitrozemí, rozšiřovali se do všech stran od cest jako infekce z rány a začali soupeřit s lidmi, kteří již v lese žili.

Vláda se snažila problému uniknout prostřednictvím projektů „Integrace lesních lidí“, které měly usídlit lid kmene Kubu na tradiční farmy, ale všechny tyto snahy se minuly účinkem. Kubuové si spořádaně vyslechli oficiální přednášky o výhodách moderního způsobu života, potom pozvedli svá lovecká kopí a odešli pryč. Betonové domy, které se postavily v rámci projektů, obývalo nyní více javanských přistěhovalců. Po barech v Padangu se vyprávěly příběhy o útocích na nové usedlíky, o otrávených šípech a nočních únosech a samozřejmě o čarodějnictví. Lidé stále těmto povídačkám věřili, i když to nikdo z nich veřejně nepřiznal.

Seržant Sidharta se skřípáním přeřazoval, když si džíp klestil cestu mladým bambusovým porostem. O přední okno se rozmázl nějaký velký létavý brouk a tělo se mu zachytilo pod jedním stěračem. Zřejmě jedou opět na jih správným směrem, řekl si Salim i když nebylo jednoduché sledovat kompas na přístrojové desce, když se kolem všechno tak třáslo. Cesta potemněla, vinula se mezi kmeny nově narostlých stromů, které vynášely střechu větví do výšky skoro sedmdesáti metrů nad jejich hlavami. Salim chtěl právě seržantovi říct, aby zpomalil, když zrovna dorazili do úzkého průseku a nad nimi se otevřela modrá obloha. Určitě narazili na další stezku, širší a správně udržovanou. Stopy od pneumatik vyryly do povrchu cesty silnou čáru. Byla to stezka, na kterou chtěli sjet ze silnice z Muarateba. Příliš brzy však odbočili.

Asi po šesti kilometrech jízdy dorazili k táboru Rafflesia, jehož název byl namalovaný na tabulce přibité na bránu.

Podle zprávy policie tam tábor existoval asi dva roky, ale i tak Salima překvapilo, jak ho našel upravený a v pořádku. Budovy se rozprostíraly kolem prostoru krátké trávy, uprostřed stál mangovník pokrytý sítí a velký rozložitý banyán. Budovy byly dřevěné, některé natřené nabílo a jiné na světle šedivo. Byly postavené nad zemí a některé z nich měly verandy. Mezi nimi rostly kvetoucí keře. Salimovi to připomnělo zahradu, kterou viděl kolem obydlí správce v Padangu, kam byl na začátku svého pobytu zván na koktejly.

Tohle byla civilizace dobře udržovaná, všechno na svém místě.

Snad jen kromě malé dodávky. Ta stála u cesty, hned v bráně a kapotu měla zarytou do nízkého drátěného plotu, který tábor obklopoval. Dveře na straně řidiče byly dokořán. Nebyly tam žádné stopy od krve.

„Rozchod!“ zvolal Sidharta, aniž by počkal na Salimův příkaz.

Vojáci vyskákali, pušky měli připravené ke střelbě. Salim si vyndal svůj automat a také seskočil z vozu, pozorně se díval, zda nespatří nějaký náznak pohybu. Bez rachotu motorů se kolem rozhostilo náhlé ticho, jako by džungle zadržovala dech a čekala na ně.

Salim došel k dodávce. Uvnitř našel jen kus ocelového drátu a vzadu na korbě se povalovalo několik kanystrů s palivem. Řidič stočil auto z cesty a narazil do plotu. Dalo se jen stěží pochopit proč. Na autě nebylo patrné žádné poškození a pneumatiky byly v pořádku. Možná ho něco donutilo, aby sjel z cesty. Salim se naklonil do kabiny a pečlivě se rozhlížel, jestli nenarazí na díry od nábojů. Našel jen slabou hnědou šmouhu na vnitřním skle asi šedesát centimetrů od volantu. Ve šmouze byly drobounké kousíčky, které vypadaly jako rozžvýkaná kávová zrníčka.

Netrpělivě mávl na seržanta Sidhartu, aby šel směrem k budovám, a sám se sehnul, aby zvedl malý růžový vršek od teplákové soupravy, který ležel na zemi několik metrů od něj. Prozkoumal ho. Nebyl roztržený, nenesl známky boje. Byl čistý a slabě voněl po citronu. Policie mu sdělila, že v táboře jsou rovněž děti dvě, možná tři. Nebyli si tím příliš jistí.

Sidharta nechtěl riskovat. Poslal jednoho muže za nejbližší chatrč a další dva, aby prozkoumali okolí tábora. Vypadali směšně, když úkrokem procházeli po prostoru tábora a zbraněmi mířili na keře a stíny. Vypadali přesně jako nepotřební, špatně vycvičení branci, kterými také i byli. Salim si zasunul automat do pouzdra a vyrazil k největší budově.

Nejprve se domníval, že slyší hudbu, nějaký popěvek, který se mohl linout z rádia. Na verandě se zastavil a zaposlouchal se, ale hned mu připadalo, že se zvuk vzdálil. Cítil, jak se v něm něco sevřelo. Podíval se přes rameno. Jeden z chlapíků stál jen tak u plotu a zíral na něj.

Došel ke dveřím a dvakrát zaklepal. Nikdo mu neotevřel. Dr. Rhodes a jeho posádka tam již nebyli. Odešli, nebo je někdo unesl? Salim vzal za kliku a vstoupil dovnitř.

Kolem něj se hemžily mouchy, narážely mu do obličeje, jako by se ho snažily zahnat. Mlátil do nich, odplivl si, stíral je ze svých těsně sevřených rtů, jak procházel dál do zapáchajícího vnitřku domu. Kolem sebe viděl jednoduchý nábytek, stůl s prázdnými skleničkami, barvené látkové závěsy ze Sumby, knihy na polici. Na protější straně byla úzká chodba a v ní několikero dveří. V nejzazším koutu se rozjasnil čtverec slunečního světla. Jak se přibližoval, začal registrovat praskající, kvílivý zvuk, který prořezával skrz bzučení hmyzu, a potom uslyšel hlas úryvky vět.

„Haló? Je tam.“

Pak se hlas znovu ozval. Přerušovaný, napjatý se odrážel od ionosféry krátkého rádiového signálu. Někdo volal. Možná to byl Padang nebo sám doktor Rhodes. Salim rozrazil nejbližší dveře a hledal rádiový přijímač. Byly tam dvě postele, skládací lůžka, moskytiéry visely bez ladu a skladu na čtyřech rovnoběžných drátech. U jedné postele ležel pár dětských přezůvek, které vypadaly jako dvě obrovské myši s ušima a vousy. Spěšně se vydal do dalšího pokoje.

A pak už na ně jen zíral s rukama přitisknutýma na ústa. Byly to ženy. Rozpoznal to podle dlouhých vlasů, které čouhaly zpod pokrývek, pokrývek, které na ně někdo přehodil, aby je zakryl, aby vsákly veškerou tu krev. Jedna z žen byla blondýna, ze západního světa. Stěny byly zastříkané krví, na podlaze byla kaluž krve s něčím, co vypadalo jako kusy masa. Za jedním tělem byl na zdi cákanec, jako by někdo použil brokovnici. Připadalo mu, že bzučení much nabírá na intenzitě. Zvenku někdo volal. Byl to Sidharta volal jeho jméno. Podle tónu jeho hlasu poznal, že v dalších budovách se našlo více mrtvých. Byly tam dvě děti.

Pomalu přistoupil k nejbližší posteli, vyhýbal se převráceným židlím, pod botama mu praskalo rozbité sklo. Pak uchopil cíp jedné přikrývky a nadzvedl ji.

3.

PROVINCIE JAMBI. 25. ČERVENCE.

Ten pád mu určitě zlomil vaz. Ahmad zanadával a vyplivl vyžvýkanou kuličku tabákového listu. Nezáleželo na tom, jak byl člověk rychlý nebo jak velkou dávku použil, někdy se jim stejně podařilo vylézt do nejvyšších větví, než na ně droga zapůsobila. Potom spadli dolů skrz praskající větve stromů a dopadli jako hromádka srsti a zlámaných kostí. Podíval se dolů na tělo a převrátil ho botou, snad kdyby to zvíře přece jen přežilo. Makak s krátkým zahnutým ocáskem, dospělá samice, kožich světle žlutohnědé barvy. Mrtvá.

Poklekl a snažil se najít šipku. Při ceně dvou tisíc rupií za jednu s nimi člověk nemůže plýtvat. Podle toho, jak mělo zvíře hlavu zvrácenou dozadu, usoudil, že ho zasáhl ze strany do krku. Zuřivě, sebou točilo, vřískalo hrůzou, než nakonec vyběhlo vysoko do větví. Ale žádný hrot nenašel. Bud vypadl během pádu nebo si ho vytrhla sama opice. Ahmad znovu zaklel. Dvě hodiny se krčil v díře plné mravenců a může se pochlubit jen ztrátou dvou tisíců rupií. Popadl opici za nohy a odtáhl ji pryč. Zbývala mu naděje, že ji bude moci prodat na kůži, když budou ve městě tento týden ti správní obchodníci. Ale bude tam muset dorazit dřív, než na těle začnou pracovat mouchy. Uložil ho do pytle a odnesl ho ke své lodi společně s prázdnou klecí.

Bylo pozdní odpoledne a již si začínal myslet, že ho štěstí opustilo. Ubalil si cigaretu a pohlédl přes řeku na tmavé zalesněné kopce. Bahnité vody Hari s malými víry klouzaly pomalu dolů do Muarateba, kam brzy vyrazí i on sám. Až do dnešního dne se mu dařilo: devět makaků a jeden bilou, hladký černý gibbon, jehož ranní píseň mohla prý dohnat člověka až k slzám.

Možná to byl ten bilou. Možná proto se k němu otočil les zády. Normálně je nelovil. Nebyla to zvířata, která se dala prodat po několika kusech, ale pouze jedno za čas, když si nějaký zazobanec v Jakartě nebo Medanu přál narozeninový dárek pro své děti. Šéfové obchodu v Singapuru se o ně nezajímají jak mu řekl Bacelius Habibie, jeho nákupčí v Muaratebu a ke všemu byl jejich lov nezákonný. To ale Ahmada nijak netrápilo. Byla to spíš otázka štěstí.

Podle Kubuů, domorodých obyvatel, bilou a člověk byli jedno a to samé. Pouze když začaly být stromy přeplněné, pak se jejich cesty rozdělily, bilou na zemi se stali lidmi. Proto se bilou nikdy nelovili. Byli s člověkem příbuzní. Uměli chodit vzpřímeně. Když člověk nějakého chladnokrevně zabil, bylo to stejné, jako by zabil člověka. Jeho duch se mohl vrátit, aby ho pak strašil.

Ahmad si odplivl do vody. Přesto si moc z Kubuů a jim podobných nedělal. Skoro všichni, které znal, byli podvodníci, kteří se potulovali po ulicích Muarateba, prodávali falešná kouzla a opili se při každé příležitosti, která se jim naskytla. Ale byli zde i tací, kteří žili starým způsobem života jako jejich předkové na počátku světa. Možná byli tvrdohlaví a bezbožní, ale lesu rozuměli. Nikdy však neměl příležitost, aby si s nimi sedl a promluvil si o tom. Jen málokdy je vídával, dokonce i na horách. Ale to znovu jen dokazovalo, kolik toho skutečně věděli. Protože oni tam byli, stoprocentně.

Celou cestu proti proudu řeky nešel bilou Ahmadovi z mysli. Snažil se soustředit myšlenky na Muaratebo, na pohostinnost, které se mu brzy dostane u madam Kim, ale bilou se stále vracel, jako jeden z lesních démonů, kteří člověku mohou vlézt do ucha.

„Ale já jsem ho nezabil jen jsem ho chytil,“ pronesl. Hlas mu zněl přiškrceně a hloupě. Naslouchající les se míhal po obou stranách lodi.

Stmívalo se, když dorazil k poslední zátoce vodního kanálu. A právě tehdy to spatřil: loď zakotvenou hned pod malým molem, které si postavil ze suchého dřeva a režného provazu. Bilou mu ještě neodpustil.

Vypnul motor a natočil loď blíže ke břehu, aby ho přečnívající stromy schovaly. Za poslední tři měsíce přišli dvakrát do jeho přístřeší zloději Kubu nebo možná jen hladoví farmáři a ukradli mu konzervy s jídlem a dokonce mu i zničili střechu. Tentokrát je chytí a ukáže jim svou drahocennou loveckou pušku remingtonku, která ho všude v lese doprovázela pro případ, že by musel zastavit něco většího než jen opici. Ukáže jim, že s ním si nikdo zahrávat nebude. Uchopil veslo a tiše kormidloval loď tak, aby voda pod vesly nešplouchala. Jak se přibližoval, zahlédl přístřeší, ale nikoho nablízku neviděl. Slyšel je však. Zřejmě mu prohledávali věci.

Nechal loď zaklíněnou mezi větvemi spadlého stromu, vystoupil na břeh a jednou nohou šlápl do vody. Na chvíli se zastavil a naslouchal. Ale byli příliš zabráni do prohrabování jeho věcí. Opice v klecích, které byly umístěné za přístřeškem, začaly být neklidné. Jestli mu něco provedou s jeho zvířaty. Vyndal remingtonku.

Došel až k velké palmě, kde normálně kotvil. Země mu pod nohama klouzala, ale úkryt měl dobrý a dohlédl až k jednomu rohu chatrče. Ihned, jak se objeví, začne střílet. Vypálí několik ran do vzduchu. Potom vyjde z úkrytu. Postoupil o krok blíž. Napadlo ho, že mohou být rovněž ozbrojeni.

Zrovna mířil, když najednou vnitřek jeho přístřeší ozářilo světlo. Našli baterku. Paprsek světla se pohyboval zleva doprava, potom se ustálil na podlaze. Ahmad zacílil, když se objevila nejasná postava, paprsek kolem ní tancoval a házel stíny na udusanou hlínu.

Když přitiskl prst na spoušť, zaslechl pronikavý výkřik, který vyšel z místa za chatkou. Zachytil rychlý pohyb a směrem k němu vyrazila tmavá postava a vyskočila na kmen stromu. Zakymácel se dozadu, noha mu sklouzla po blátě, když makak jeden z jeho makaků zmizel v lese.

Zanadával, znovu pozvedl zbraň a zjistil, že se dívá přímo do tváře zloděje. Nejprve nemohl uvěřit vlastním očím. Zloděj ho spatřil a upřeně na něj zíral, ale on to vlastně žádný zloděj nebyl.

Poprvé toho dne se Ahmad zasmál.

4.

TÁBOR RAFFLESIA, SUMATRA. 26. ČERVENCE.

Když Salim zaslechl zvuk džípu, vyskočil. Zapnul si kalhoty a škobrtavě klopýtal přes pichlavé keře, které rostly kolem obvodu tábora, a rozběhl se k šedivým stanům, které si postavili ve stínu banyánu. Bylo něco po jedné hodině.

Trčeli tam osamotě již dva dny a čekali, až dorazí experti z Jakarty. Když Salim objevil to, co zbylo z těl, zavolal do kasáren v Bayuru a požádal o další instrukce. Ostatními rovněž hluboce otřáslo to, co viděli, a dvouhodinové čekání na odpověď se jim zdálo nekonečné. Ale nakonec v rádiu přece jen zapraskalo. Od plukovníka Azwara přišel rozkaz, aby se těl nedotýkali. Mají zajistit obvod oblasti a mají si postavit tábor uvnitř plotu. Dorazí za nimi tým expertů.

„Jak dlouho to potrvá?“ zeptal se Salim. „Máme potraviny a vodu jen na tři dny.“

Potrvá to tak dlouho, jak to potrvá

Nikomu nedělalo starost, že svou jednotku dopravil přes provincii Jambi, a tak se Salim nemohl zbavit pocitu, že ho dostatečně nechránili. „Experti“ z Jakarty: představa, že svolávají dohromady letadla, vrtulníky a jen sám pámbu ví co, že dávají dohromady tým specialistů, a to všechno jen kvůli němu, ho poněkud znervóznilo. Měl pocit, že tábor napadli domorodci. Alespoň si to myslela většina mužů v jednotce, včetně seržanta Sidharty. Těla byla v tak špatném stavu, že se to nedalo přesně určit, ale množství krve na stěnách a na podlaze svědčilo o jistém druhu útoku. Kdyby se prokázalo, že se dostali do konfliktu s místními lidmi, vypadal by pěkně hloupě.

Muži se pod přísným dohledem Sidharty seřadili u vstupní brány. Taková přehlídka vojenské zdatnosti byla neobvyklá, ale Salim viděl, že se jim alespoň ulevilo. Dva dny o rýži a nudlích a nic na práci se na nich již začaly projevovat Ať se o to postarají experti, to se jim přesně honilo hlavou. Ať už se vrátí do relativního pohodlí kasáren. Ať už sakra odjedou z lesa.

Označení pluku na džípu ukazovalo, že pochází z kasáren v Bayuru, ale muže, kteří v něm přijeli, nikdo neznal. Salim se v ostrém slunečním světle pokradmu podíval na vedoucího skupiny, na malého muže s černými nakrátko ostříhanými vlasy. Měl světlou pleť a pohrdavý výraz člověka z města z vyšší společenské třídy. Když slezl z džípu, Salim mu zasalutoval a s tlumeným úderem srazil zaprášené boty.

„Salim?“

Hlas neznámého člověka byl měkký a neformální. Salim nepřestával salutovat.

„Nadporučík Amir Salim, pane. K vašim službám, pane.“

„Doktor William Angarrayasa. Pohov, vojáku. A dejte rozchod svým mužům.“

Muži se rozešli, někteří se vydali zpátky do stínu stromu, kde čistili výstroj, dva se vrátili opravit část plotu, kterou poničila spadlá palma. Doktor nabídl Salimovi vodu v láhvi. Neměl na sobě žádné označení své hodnosti. Byl to „expert“ z Jakarty. To, jak se zdálo, zcela stačilo.

Salim se z láhve napil a vracel ji, ale doktor zakroutil hlavou a ponechal své jemné ruce v kapsách. Očima pátral v Salimově obličeji.

„Nechte si ji. Přivezli jsme pro vás a vaše muže zásoby.“

Zásoby. Salim se zamračil, ale na otázky nebyl čas.

„Kdy jste sem přijeli?“ otázal se doktor a vyndal si z kapsy

čistý kapesník.

„Před dvěma dny, pane.“

„Bylo nám řečeno, že poplach vyvolala rádiová obsluha v Padangu.“

„To souhlasí, pane.“

„To bylo kdy?“

„V ten den, kdy jsme vyrazili, pane.“

„A jak se cítíte, nadporučíku?“

Salim zamrkal a očima zabloudil na další muže, kteří se zabývali vykládáním vybavení z džípu. Dva z nich vypadali spíše jako vojáci než jako vědci. Možná doprovod.

„Pane?“

„Jak se vám vede? Vypadáte docela zdravě.“

„Je mi dobře, pane. Děkuji, pane.“

„Objevily se nějaké problémy?“

„Ne, pane.“

Měl na mysli problémy s domorodci? Možná že muži měli přece jen pravdu.

„Neměli jsme žádné problémy, pane.“

„Žádná zvířata? Opice? Nebo snad krysy?“

Salim se znovu zamračil.

„Žádné opice, pane, ani krysy jsem neviděl. Bylo tam hodně much.“

Doktor se na okamžik zamyslel.

„Nějaké potíže s mouchami? Poštípaly někoho?“

„Nikdo z mužů mi nic nehlásil, pane.“

Doktor se usmál.

„Dobrá. Nyní se chci podívat na ta těla.“

„Zajisté, pane.“

Salim mu chtěl ukázat cestu, ale doktor se nepohnul, aby ho následoval.

„Jsem si jistý, že je najdeme sami, nadporučíku. Těla jsou tam, kde jste je našli, nemýlím-li se? Nehýbali jste jimi? Nedotýkali jste se jich?“

„Měli jsme příkazy, abychom s nimi nehýbali, pane.“

„To je v pořádku.“

A pak Salima překvapilo, když viděl, jak předstoupil jeden z mužů a podal doktorovi dýchací masku. Vyměnili si pár slov. Potom si navlékli něco, co vypadalo jako chirurgické rukavice, a vydali se po pěšině směrem k budovám zanechali ostatní u džípu. Poprvé za celou tu dobu si Salim všiml, že jsou ozbrojeni útočnými zbraněmi.

Když pozoroval vědce v maskách a sledoval jejich stín, začal mít pocit, že není něco v pořádku.

Proužek slunečního světla dopadal od okna na draperii. Angarrayasa pravidelně oddychoval, prohlížel si jednotlivé detaily a již si sestavoval zprávu. Není zde nyní moc much. je to důležité nebo není? Nesmí dělat předčasné závěry. Musí pozorovat a vysvětlit. Udržet situaci pevně v rukou. Ten chlapík, Salim, byl docela při smyslech, ale těmi ostatními si jistý nebyl. Budou muset postupovat velmi obezřetně. Situace se může mnohem zhoršit.

Sudradjat Ruru vstoupil do pokoje za ním. V ruce držel diktafon.

„Žádné známky poškození budovy zvenku. Jestliže se jednalo o útok, myslím, že ho nečekali.“

Angarrayasa přešel pokoj a vstoupil do úzké chodby, ze které dveře patrně vedly do ložnic. Ruru ho následoval. Angarrayasa strčil do prvních dveří. Dvě skládací lůžka. Moskytiéry přehozené přes drát. Dětské moderní bačkory. Kde jsou ty děti?

„Williame?“

Rurův hlas se odrazil od stěny vedlejšího pokoje.

Krev na stěnách. Na podlaze. A něco, co vypadalo jako kaluž tmavnoucích výkalů u postele. Jediným zvukem bylo šumění jejich dechu v maskách.

„Ženy,“ poznamenal Ruru. Poodešel a pomalu odhrnul krví potřísněné přikrývky. Z těl se zvedlo hejno much. Zrychlil se mu dech, jak se snažil ovládnout. Angarrayasa zamrkal, když Ruru prudce scvakl nahrávací knoflík a začal namlouvat.

„Dva objekty, uhm. ženy. Jedna běloška, jedna Indonésanka, řekl bych. Budeme jim říkat A a B. Asi kolem třicítky. Těžké, těžko se to dá posoudit. Mouchy. mouchy a larvy ztěžují. hm. Rozsáhlá, rozsáhlá skvrnitá vyrážka a puchýře, myslím.“

Přistoupil blíže a upíral oči na něco na hrudní kosti bělošky. Snažil se být dobrým vědcem, chtěl být přesný. „Můj bože, je to. to je. Krvácení z očí, uší. Krvácení z úst a nosu, i když je obtížné.“ Najednou to spatřil a jen sotva věřil vlastním očím: „Jazyk objekt A ztratil povrch. kůži svého jazyka. Zdá se, že kůži svého jazyka. no. vyzvrátila. Celou. Na hrudní kost.. Um, krvácení z, uhm. prsou. oprava krvácení z bradavek. Bez známek poranění, bez velkých poškození. Oprava. Na levé ruce objektu A chybí dva prsty. Tolik krve. Jen těžko se dá říct.“ Ruru poukázal na něco, co vypadalo jako kusy masa mezi nohama bělošky.

„Placenta?“ řekl Angarrayasa. Ale Ruru zakroutil hlavou, poklekl, aby se mohl podívat na ty krvavé zbytky. Slova „Vypadá to jako. je to?“ z něj vycházela nyní mnohem pomaleji. „Objekt A. zdá se. vyprázdnil. výstelku střev.“

Angarrayasa se dotkl Rurovy paže. Ruru na něj pohlédl skrz masku. Upřeně zíral s hrůzou v očích.

„Odebereme vzorky,“ pronesl Angarrayasa. „Existuje hranice, na co se musíme dívat. Nemyslím, že bychom je měli pitvat.“

Spustil přikrývky zpátky na ženu a odvrátil se.

Ze stínu banyánu Salim pozoroval muže, jak vycházejí z budovy. Došli k džípu a vytáhli bílé umělohmotné pytle. Nikdo nepromluvil. Masky si nesundali. Ti dva muži se zbraněmi jen lhostejně přihlíželi. Salim se snažil přijít na to, proč přijeli z kasáren se svým vlastním doprovodem a nepoužili místní vojáky. Že by jim tak docela nedůvěřovali?

Ruru připravoval krevní stěry v pokoji, kde ležela těla těch dvou žen a poletovaly tam mouchy, zatímco Angarravasa pokračoval v hledání dalších těl. Pracoval beze slov, soustředil se na své ruce v rukavicích a uvědomoval si, že mezi ním a toutéž děsivou smrtí je jen slabá vrstva latexu, jestliže jsou těla stále infekční. Ruru vložil stěry na patnáct minut do pufrového formalínu, potom je třikrát opláchl pufrovanou vodou s pH 7. Potom je zbarvil.

Zrovna je ukládal do hermeticky uzavřených nádob, když do místnosti vstoupil Angarrayasa.

„Dvě těla ve stejném stavu. Muž a asi dvacetiletý chlapec, myslím Indonésan. Ale žádné známky po dětech. Vyrozuměl jsem od policie z Padangu, že zde byly tři děti.“

„Viděl jste ty přezůvky?“

Angarrayasa velmi zamyšleně přikývl.

„A u vchodu je ta dodávka,“ pokračoval Ruru. „Mohly se s ní pokusit odjet? Možná narazily a odešly do džungle?“

„Nemyslím, že na to byly dost velké. Jestli ano, pak již touhle dobou budou stejně mrtvé.“

Podíval se chodbou zpátky ke vchodu.

„Musíme prohledat les.“

Salim vyšel ze stínu banyánu, aby se vydal naproti dvěma mužům v maskách, ti si ho ale vůbec nevšímali a pokračovali tam, kde měli zaparkovaný džíp. Salim je pozoroval, jak se svlékají donaha ze svých šatů. Hodili oblečení na hromadu společně s chirurgickými rukavicemi. Potom je jeden z vojáků postříkal podpalovačem a zapálil. Dýchací masky vložili do umělohmotného pytle, který potom zapečetili.

Nazí muži se umyli narůžovělou tekutinou, kterou na sebe vylili z kanystru na benzin. Kolem se rozšířil silný zápach dezinfekce.

Když se Angarrayasa znovu oblékl, vykročil k Salimovi.

„Nadporučíku, potřebuji, aby vaši muži prozkoumali les. Chci, abyste pracovali v poloměru asi dvou kilometrů od tábora.“

Salim ztěžka polkl.

„Mám za to, že zde byly děti,“ pokračoval Angarrayasa. „Myslím, že odešly z pozemku. Neřekl bych, že se dostaly příliš daleko.“

„Možná je unesli Kubuové, pane.“

Angarrayasa pohlédl na Salima, na jeho plochý nos a ústa s vysunutou čelistí. Velmi se potil. Angarrayasu napadlo, že asi podcenil Salimovu inteligenci. Ten člověk se z něj pokoušel dostat něco o tom, co se stalo, tím, že ho úmyslně provokoval předstíranou nevšímavostí. Oba muži stáli chvíli mlčky.

„To je možné,“ prohodil Angarrayasa s obličejem zcela bez výrazu. „Průzkum veďte, jak uznáte za vhodné. Můžete začít okamžitě.“

„Bude to trvat alespoň den, pane. Les je zde “

„Je mi jedno, jak dlouho to bude trvat, nadporučíku. Začněte s průzkumem okamžitě. Do západu slunce zbývají ještě dvě hodiny. Alespoň můžete začít.“

Když Salim a jeho muži odešli, dal Angarrayasa pokyny dvěma vojákům, aby připravili jídlo z rýže a kuřete. Řekl jim, aby založili tábor na pěšině, hned vedle džípu. Potom se obrátil na Rura.

„Tak jaký je váš názor, doktore?“

Ruru si chvíli mnul dolní ret.

„No, vypadá to jako nějaký druh krvácivé nemoci.“

„Vy si nemyslíte, že je někdo napadl?“

„Na útok nic nenasvědčuje. Myslím, že zde něco chytli. Jen sám bůh ví co.“

„A co vektor?“

„Asi opice. Salim říkal, že zde byly opice, když přijeli. Ebola byla izolovaná z makaků, kteří byli dovezeni do Spojených států z Filipín koncem osmdesátých let. Vir Ebola je hlavní příčinou nákazy mezi makaky v jihovýchodní Asii.

Takže“

Laboratoř to bude moci buď potvrdit, nebo vyvrátit,„ reagoval Angarrayasa. “Jaká je možnost nákazy?„

Obvykle, v podobném případě tedy, když hovoříme o nějakém viru k přenosu dochází krví, faryngačními výměšky. K aerosolovému přenosu nedochází, jestliže byli již mrtví, když sem ti muži dorazili.“

Salim říkal, že se nikdo těl nedotkl. A ani to nevypadá, že by jimi někdo hýbal.„

„Přesto mi něco dělá starosti.“

„A to je?“,

„Někdo uřízl té bílé ženě prsty.“

„Ale proč by to dělali?“

Ruru se otřásl.

„Nevím. Možná kvůli prstenu. Možná ta běloška nosila prsteny.“

„Salim?“

„Možná. Možná někdo jiný. Uprostřed noci se zvedne, jako že si jde ulevit. Jde do budovy ukrást prsten. Ale tělo je opuchlé. Nemůže ho stáhnout. Tak prsty uřízne. Odhodí je do křoví a prsten si nechá. Možná ho dokonce napadne, aby ho omyl. Ale tou dobou již měl dostatečný kontakt. Tedy, když to, o čem mluvím, ať je to cokoli, je velmi nakažlivé.“

„Možná si prsty nechal.“

Ruru se začal chichotat a pištěl přitom jako ženská. ;

„Musíme myslet pozitivně,“ poznamenal.

„Žádný z nich nevypadá nemocně.“

„Jestli mají onemocnět, tak to propukne zítra. Normální inkubační doba v podobných případech je od tří do dvaceti jedna dnů. Vstanou s horečkou. Začnou mít bolesti hlavy. Bude je bolet celé tělo. Dojde k poruchám trávení. Nevolnost, zvracení, možná průjem.“

„A potom?“

„Za několik dní se u nich objeví vyrážka. V případě Marburgu a Eboly se zanítí krk a spojivky a na měkkém patře se objeví malé průhledné leze velikosti zrnek rýže. Potom začnou krvácet s paradoxní kombinací krevních sraženin a krevních výronů. Sraženiny uvíznou v mozku, játrech a slezině a dojde k výronů krve, dokud se tělní dutiny zcela nezaplní krví. Smrt nastává šest až sedm dní po objevení prvních příznaků, bud rozsáhlou mrtvicí nebo šokem.“

Angarrayasa pohlédl na zem. Již ho na žertování přešla chuť. Po chvíli zase vzhlédl.

„Co podnikneme?“

„To je těžké. Tyhle viry jsou smrtelné. Zabíjejí ve více než osmdesáti procentech případů, dokonce i v případě hospitalizace. Budeme je muset držet uvnitř tábora,“ odpověděl Ruru. „Nemůžeme riskovat, aby některý z nich utekl. Jestliže se projeví příznaky, budeme jen muset přihlížet a čekat. A snad ty nemocné držet odděleně. Můžeme jim vysvětlit, že k nákaze dochází pouze kontaktem s tělními tekutinami. Vysvětlete jim, že budou v pořádku, pokud se nedotkli těl.“

„Ale je jich tady sedm.“

Angarrayasa pohlédl na stan pod banyánem. Zavolal si vojáky, kteří zrovna dokončovali jejich vlastní stan.

„Až se hlídka vrátí z průzkumu, odeberte jim zbraně a náboje, “ přikázal. „Proveďte to rychle.“

„Co je to?“ otázal se Salim, když se prodíral mezi muži, kteří se shlukli kolem tmavého objektu na zemi. Nad lesem se vznášel soumrak. Jeden z mužů se zapotácel. Zdálo se, že ten člověk klečí a že má košili těsně obepnutou na zádech. Byl to muž ze západního světa, vysoký a dobře rostlý. Salim si všiml zčernalého potůčku, který mu vytékal z pravého ucha. Strčil do muže botou a to, co z doktora Jonathana Rhodese zbylo, se svalilo na zem. Na chvíli se rozhostilo ticho.

„Vypadá stejně jako ti ostatní,“ poznamenal Sidharta.

V dálce zazpíval pták. Salim vzhlédl k obloze. Mraky růžověly a zlátly. Mají asi tak dvacet minut, aby se vrátili zpět do tábora, než se zcela setmí.

Nikdo se těla nedotýkejte,„ nařídil Salim a stále zíral do nebe. Vrátíme se sem zítra a pohřbíme ho.“ „Kdy odjedeme?“ zeptal se jeden z vojáků.

„AŽ dostaneme příkaz,“ odpověděl Salim a hlas mu zpřísněl. Rozhlédl se kolem po ostatních obličejích. Všichni vypadali postrašeně. „Teď se vydáme zpátky do tábora.“

Šli rychle, skoro běželi po cestě, kterou si prosekali. Zdálo se že se noc pomalu rozlévá mezi kmeny vyšších stromů. Salim se snažil myslet na to, co bude dál. Když dorazili do tábora, byli úplně propocení.

Angarrayasa stál vedle džípu s jedním vojákem a oba na ně mířili zbraněmi. Salim si všiml, že na něj vojáci zírají. Doposud se mu pohledem vyhýbali. Náhle se stal středem jejich zájmu. Zastavil se před malým expertem.

„Našli jsme tělo, pane. Muže. Doktora Rhodese, domnívám se. Utekl z tábora.“

„Dobrá práce, vojáku,“ odpověděl doktor. Napřáhl ruku. „Nyní mi odevzdejte svou zbraň.“

5.

MANHATTAN. 27. ČERVENCE.

V době oběda byla restaurace Lisboa zaplněná investičními bankéři, kteří projednávali obchodní záležitosti nad talíři s kouřícím olihněmi nebo lisboaskou specialitou treskou v husté omáčce s olivovým olejem. Holly potěšilo, že v době vláknité nízkokalorické stravy si někteří bankéři dávají takhle do nosu. Sundali si saka a s vyhrnutými rukávy vychutnávali hutná jídla. Richard přesto vypadal podrážděně a Holly se cítila trochu provinile, že ho donutila, aby odešel v poledne z kanceláře. Normálně si za svým pracovním stolem snědl sendvič, i když byl jedním z nejdůležitějších lidí v kapitálovém syndikátu BarnesWinthrop.

„Bože, Richarde. Tobě se třesou ruce.“

Podíval se na jídelní lístek, který držel. Okraj se prudce třásl. Natáhl před sebe pravou ruku. Viditelně se třásla.

„Předávkoval jsem se v kanceláři kofeinem,“ poznamenal a pokrčil rameny. „Máme tam ten skvělý kávovar takový ten kovový s páčkama. Petr Brassens, partner, kterému předávám zprávy vždy sám mele kávu.“

„V kanceláři?“

„Ve své mrňavé kuchyňce. Je blázen do kávy. Opravdu. Vejdeš do jeho kanceláře a do nosu tě uhodí ta charakteristická vůně. Má tam všechny možné druhy.“

Pokynul na číšníka a oba si objednali velkou porci salátu mořských živočichů. Richard si dokonce nevzal ani chleba, jak si Holly všimla, dával si pozor na linii v pase. Napadlo jí, že možná vidina toho, že se má setkat s Jonathanem, ho přiměla, aby začal počítat kalorie.

Tak jaký je ten tvůj skvělý nápad?„ zeptal se.

Holly se na okamžik zadívala na své jídlo.

,Dnes ráno jsem dostala od Jonathana další dopis,“ odpověděla.

Richard přestal na chvíli přežvykovat, potom si na vidličku napíchl velkou šťavnatou krevetu a čekal, že si vše nejprve vyslechne, než něco řekne. Holly se na něj trochu usmála. On je tak žárlivý. Nerada ho viděla znepokojeného, ale docela ji jeho malé záchvaty uražené pýchy těšily, protože prokazovaly hloubku jeho citů.

„Ve kterém potvrzoval naše plány na čtvrtého srpna,“ pokračovala. „A popisuje, jak nádherný je tam les a tak dále, a napsal, že si mám s sebou přivézt svůj starý Nikon prý je tam toho spousta k focení. A právě tehdy jsem dostala ten nápad.“

Richard se usmál. „Já vím, že se k němu nakonec dostaneš.“

„K čemu?“

„K tomu nápadu, který tě napadl, důvod, proč jsem sešel dolů na oběd. Ne že by mi vadilo obědvat s krásnou ženou.“

„Ó, pan kavalír.“ Holly se natáhla a dotkla se hřbetu jeho ruky. „Ten nápad je, že si s sebou vezmu do tábora foťák.“

Richard vypadal na chvíli zklamaně. Zlehka si otřel ústa ubrouskem a pozoroval ji.

„No, myslel jsem, že to uděláš v každém případě.“

„Počkat. Vezmu si svůj Nikon a nafotím opravdové fotky. To je ten nápad. Potom sepíšu celý Jonathanův projekt do velkého článku.“

„Článku. K čemu?“

„Abych ho prodala, přece. To je přesně ten druh materiálu, po kterém velké cestopisné časopisy prahnou.“

„No, to je skvělý. Pusť se do toho.“ Richard se vřele usmál, dojalo ho Hollyino nadšení. „Pokud nebudu na žádné fotce zachycený.“

„Nikdo na nich nebude. Nikdo z nás. Jen les a tábor. Možná jen pár záběrů na doktora Jonathana Rhodese a té květiny, o které jsem ti říkala, té rafflesie.“

Pronesla Jonathanovo jméno ironicky, ironii zdůraznila, ale její zájem o Rhodese nemohl Richard přehlédnout. Nemohl nic udělat, a tak se pustil do jídla.

„Bože, tam to bude nádherné,“ poznamenala Holly.

Chvíli jedli beze slov. Pak se Holly vyptávala na novinky z obchodu s programátory. Richard odpovídal jednoslabičně. Pak jim donesli kávu a Holly si všimla, že se Richard nemůže dočkat, až se vrátí zpátky do práce. Někdy jí vadilo, že nedokázal svou práci zahnat z mysli na více než několik minut.

„Jedno z dětí je nemocné,“ pokračovala.

To jeho pozornost upoutalo.

„Nic vážného. Jonathan říká, že jde o něco jako nachlazení. Lucy ulehla s bolestmi hlavy a trochu pokašlávala. To ale bylo před týdnem. Teď už jí je asi dobře. Dovedeš si představit, že se člověk v takovém vedru nachladí?“

6.

MUARATEBO, SUMATRA. 27. ČERVENCE.

Bacelius Habibie plácal otevřenou rukou komáry, kteří se rojili pod okapy velkého domu, aby se dostali pryč z deště. Nikdy ho neštípli něco je od něj odpuzovalo, možná jeho zvláštní nakyslý pach ale jejich bzučení nemohl vystát. Pršelo již od dopoledne, déšť padal v hustých šňůrách a zaplavil mu jeho rudý jasmín a ibišek, které mu rostly na zahradě, však žádné osvěžení ani úlevu nepřinesl. Dlouhou dobu jen tak stál, díval se ven a jednu ruku měl vztaženou proti rojícím se komárům, ploché nohy měl nazuté do rozbitých tenisek, velké břicho se mu jemně zvedalo a zase klesalo pod dlouhou bílou košilí, která nezakrývala jeho modrý sarong.

Potom se déšť zmírnil a ustal. Jako kdyby někdo zavřel kohoutek. Habibie povzdechl. Voda bublala v kanálcích, které si vyhloubila v červené půdě kolem domu. Protékala kolem verandy a proudila dolů se střechy pokryté trávou, stékala a rozstřikovala se. Habibieho silné ruce zmizely pod košilí a snažily se uvolnit uzel. Nakonec uspěl. Pak si hluboce a zvučně odříhl a zvolal: „Wayane!“

Nikdo mu neodpověděl. Zhluboka se nadýchl.

„Wayane, k čertu s tebou!“

Chlapec s plochým obličejem a skoro orientálními rysy přiskákal zpoza domu.

„Tuan?“

„Můj deštník, hochu. Rychle.“

Wayan se vrhl do domu a skoro okamžitě se vrátil s dámským deštníkem se zelenou rukojetí. Snažil se ho otevřít, ale nebyl dost rychlý, a Habibieho překvapivě pádná ruka mu dopadla na ucho, až mu zahučelo v hlavě.

„Au!“

„Dej to sem.“

V pánově levé ruce, kterou měl dnes obvázanou, se deštník s důrazným cvaknutím otevřel a na nablýskanou verandu vypadl pavouk. Habibie si ho chvíli prohlížel, potom sestoupil ze schodů na vlhkou červenou zem své zahrady.

Ještě tu a tam spadla nějaká kapka. Ťukaly do napjatého hedvábí deštníku jako chomáčky mokré bavlny. Habibie došel na okraj zahrady a sklonil se k červeným jasmínům. Kdyby nedržel deštník, promnul by si ruce.

Budova Habibieho skladiště měla působivou konstrukci s betonovými stěnami a zinkovou střechou. Měl tam velký náklaďák a v jednom rohu pod nepromokavou plachtou měl uložené výsledky své poslední obchodní transakce.

Opice byly ve svých nových ocelových přepravních klecích. Přesun z lovcových provizorních dřevěných klecí s proutěným pletivem zabral jen půl hodiny, ale zboží vypadalo ihned mnohem cennější. A skutečně i bylo. Zvířata ještě jednou přemístí na letiště v Jambi do klecí, které vlastní přepravce. Opice byly zticha, seděly natěsnané u zadních stěn klecí, červené cákance lovcovy barvy slabě zářily v ponurém, vodou nasáklém vzduchu.

Velký samec ho ze stínu pozoroval. Habibie natáhl svou obvázanou ruku.

„Vidíš, cos proved?“ zeptal se. Opice se poškrábala na krku. Nyní samec vypadal klidně, ale když ho Habibie s Ahmadem dávali do větší klece, oba je pokousal. Chňap, chňap! Úplně zčista jasná. Wayan přinesl dezinfekci, aby vyčistil ránu, a Habibie na své zranění spotřeboval skoro celou láhev. Člověk nemůže být nikdy dost opatrný v případě zvířat, která přicházejí z lesa.

Habibie se chvíli na velkého samce díval a počítal, kolik to tentokrát hodí. Lovec Ahmad je možná špinavý a má chování balineského psa, ale mohl se na něj spolehnout, že se s ním pravidelně spojí, zboží od něj bylo jen zřídka poškozené a byl velmi levný. Dvacet dolarů za opici, kterou mohl Habibie prodat nejméně za sto padesát dolarů, protože má na letišti přátele, kteří sami mají přátele, jež zásobují společnost v Severní Americe, která na oplátku. Přátelé znamenali pro Habibie všechno. Když byl opilý nebo jinak přesycený vedle něj v posteli se vzepřel Wayan a kouřil cigaretu s hřebíčkovou vůní hovořil rozsáhle o důležitosti přátelství. Přitáhl si Wayana blíž k sobě a šeptal mu: „Bohatý muž bez přátel je žebrák, Wayane, můj chlapče, skutečný chudák.“

Opice byly prodávány na pokusné účely tvořily část těch šestnácti tisíc, které se každoročně dovážely do Spojených států i když Habibie neměl ponětí, čeho se tyto pokusy mohou týkat. Bylo to tak dobře, protože přes všechnu svou krutost byl Habibie sentimentální člověk, a kdyby viděl nádory a boláky, které budou muset po zbytek svých nových kariér opice nosit, asi by se rozplakal.

„Seďte hezky na místě, mí malí přátelé“ řekl a zamával na tichá zvířata. „Jen se jdu podívat na vašeho známého.“

Zavadil o těžké květy, když procházel ke vstupní bráně, kde měl zaparkovaný svůj mercedes sedan.

Cesta do Muarateba se stáčela z kopce dolů. Domy byly roztroušené daleko od cesty a teprve blíže k centru člověk spatřil rozsáhlá obydlení. Čtyřicet tisíc lidí. Sama hlavní ulice byla zaplněná nekonečnými proudy hlučných skútrů, které často přepravovaly celé rodiny, a mikrobusů, které sloužily jako doprava mezi roztroušenými městy pobřežních plání na východ nebo do kopců směrem k Transsumatranské magistrále a měst hornatého západního pobřeží.

Habibie zmáčkl klakson a pomalu se prodíral ke skupince budov poblíž řeky, hned nad středem města a trajektem. Hledal nízkou budovu vystavěnou ze zčernalého dřeva, jejíž střechu pokrýval starý vlnitý plech a kusy asfaltu. Byla to budova, kterou znal moc dobře, ale jen málokdy ji viděl v denním světle. Dost ho deprimovalo, že tam musí jít v této denní době.

Po soumraku byl vnitřek nevábné budovy skoro atraktivní. Tmavý samet nasáklý kouřem masa a dříví, tu a tam osvětlený barevnými lihovými lampami člověka obklopoval jako ruka v rukavici. Kolem baru se jako věnec táhla čarovná světla a Jon, mladý javanský barman, mu tam připravoval banánové daiaquri, které přímo zbožňoval.

Ale v tuto denní dobu vypadaly dívky se svými sytě namalovanými rty a skrovným oděvem žalostně a na ty starší ženy některým dokonce chyběly zuby! nu, na ně se nemohl ani podívat. Jak může být muž vášnivý v takovýchto podmínkách, Habibiemu nešlo na rozum. A pokud šlo o dámu, která to tam celé vedla .

Zaparkoval auto ve stínu kokosové palmy a otevřel dveře. Po jízdě se zapnutou klimatizací měl pocit, jako by vstoupil do pece.

Právě Ahmad na něj naléhal, aby sem přijel v takovou nekřesťanskou hodinu. Pravda, Ahmad je typ člověka, který si libuje ve společnosti kdykoliv. Habibie měl tu smůlu, že Ahmada viděl po jednom z jeho dlouhých pracovních období v džungli. To, že má muž chutě, tomu Habibie dobře rozuměl, ale Ahmadova divokost, způsob, kterým slintal a lísal se k nejmladším dívkám, některé z nich byly ještě skoro děti, byly otřesné. Zranil je. Zdálo se, že mu to činí radost. A když byl zpitý do němoty a nadával na celý svět, zahalený v jedné ze svých děsivých hedvábných košil, tak to byl opravdu nechutný pohled.

Proč trval na tom, aby přijel v tak časném odpoledni? Protože to byla jediná doba, kdy mu to jasně myslelo, to krátké období, ve kterém se právě začínal dostávat z hýření předešlé noci, a ještě nebyl připravený si dát první skleničku nadcházejícího večera. Jedině tehdy mohl Ahmad projednávat obchod. „Jaký obchod?„ zeptal se ho Habibie, když odpočítával dolarové bankovky za zásilku opic, kterou obdržel teprve toho dne ráno, ale Ahmad mu nechtěl své tajemství vyzradit. Jen se poťouchle usmíval a poskytoval Habibiemu pohled na pahýly svých zubů zažloutlých od tabáku v malých zkřivených ústech.

Slunce začínalo vykukovat mezi mraky, ale uvnitř bordelu bvlo stálé přítmí. Ahmad nasával ze salemky s hřebíčkovou vůní a vyfoukl kouř proti oknu, jak pozoroval Habibieho který procházel kolébavou chůzí skrz sluneční světlo a stín. Na něj je tedy pohled s tím jeho deštníkem! Nádoba na střeva. Ahmad stál na jedné noze a potom na druhé. Musí si zachovat chladnou hlavu, ale láhev rumu, kterou již načal, na něj začínala trochu působit. Věděl, že pod horou masa se v Habibiem skrývá dost bystrá mysl, ale cítil, že to, co mu chce nabídnout, je tak mimořádné, tak neobvyklé, že by to mohlo svést velkého tuana Habibieho, aby ztratil soudnost. Za věci, které se Habibiemu opravdu líbily, jako například jeho malý oblíbenec Wayan, byl ochotný zaplatit hodně peněz. Všichni ve městě to o něm dobře věděli.

7.

MARSHALLTON, DELAWARE. 31. ČERVENCE.

„Vylez votamtuď, Marty! Co tam děláš?“

Larry Spalding omluvně pokrčil rameny, když se na něj řidič ohlédl ze své kabiny. Všechny klece byly již naložené a byl nejvyšší čas, aby je odvezli: šedesát Cercopithecus aethiops směřujících do vědecké laboratoře v Massachusetts přes letiště Dulles.

„Marty? Ten člověk chce už odjet.“

Jedny dveře vzadu náklaďáku se dokořán otevřely a objevil se Martin Watts, jeho čistý laboratorní plášť zářil v dopoledním slunci.

„Jen se loučíš? Kristepane. Pojedeme, jo?“

Ale Watts se nepohnul.

„Já, ehm. myslím si, že máme problém,“ řekl stále ještě shrbený, aby se nebouchl do hlavy. „Tahle klimatizace “

„Co?“

„Nefunguje.“

Řidič několikrát prošlápl pedál plynu. Zápach výfukových plynů zaplnil vyasfaltovanou nakládací oblast.

„Marty, prostě slez dolů a zavři ty dveře, fajn?“

„Bez klimatizace to tam bude za chvíli jako v peci. A není tam žádná vyhovující ventilace. Federální nařízení uvádí, že teplota nesmí překročit “

„Já vím, co nařízení uvádí, Marty,“ přerušil ho Spalding, snažil se nezvýšit hlas. „Ale to není náš problém, protože tohle není náš náklaďák.“

Watts si upravil brýle.

Ale jako odesílatelé jsme rovněž zodpovědní za to, že dohlídneme na podmínky přepravy. Jestliže ta zvířata

„Jestliže se tahle zvířata ihned odsud nedostanou, kampak asi dáme příští dodávku, hm? Pomyslels na to?“

Watts pohlédl na svůj objednávkový list. Měl pravdu: potřebují místnost D ještě toho odpoledne pro čtyřicet osm Macaca nemestrina, které dorazí z Kennedyho letiště.

„Když chceš ale doktorovi Aldissovi vysvětlit, jak se nám podařilo ztratit důležitého zákazníka a převorat všechny termíny, pak máš možnost.“

Motor znovu zaburácel.

„Už to bude!“ zvolal Spalding přes ten hluk a ukazoval řidiči dlaň od oleje.

Watts si zasunul objednávky pod rameno.

„No, jsou to jen dvě hodiny,“ pronesl. „Co se může stát?“

Seskočil a pozoroval Spaldinga, který zabouchl dveře a zajistil je vnějšími závorami. Jedna z opic vykřikla. Potom náklaďák pomalu vyjel z překladiště a vyrazil směrem k mezistátní dálnici číslo 95. Když projížděl bránou, zaskřípaly mu hydraulické brzdy.

„Tak, čas na instantní kávu,“ prohodil Spalding, když se podíval na hodinky. „Ta bohatá, jemná chuť, která znamená kvalitu.“

„Doufám, že to budou jen dvě hodiny,“ řekl Watts. „Jinak bysme to museli někomu říct, nemyslíte?“

Spalding se otočil k nakládacímu prostoru.

„Ano, Marty, klidně to někomu řekni.“

Watts ho následoval dovnitř a již nic neříkal. Když Spalding začal se svými vtipy a slogany, Watts nikdy nevěděl, jestli skutečně z reklam pocházejí, pak to znamenalo, že za žádných okolností nebude hovořit o práci. Po třech měsících u firmy Farrell Research Supplies, která dodávala materiál na výzkumné pokusy, měl již Watts vědět, že se o to nemá ani pokoušet. Vlastně ho většina chlapíků považovala za suchara, protože ho nebavil jejich způsob humoru, a když se snažil mluvit vážně v nevhodnou dobu, lidé jen potřásali hlavou, kroutili očima a říkali: „Prokristapána, Marty.“ Zpočátku mu to hodně vadilo a stále mu to ještě někdy vadí, ale byla pravda, že v karanténním středisku opic nepracuje nikdo z lásky ke zvířatům ta byla spíše nevýhodou. Dokonce i jemu podobní, kteří měli tituly z veterinární medicíny, se pouze snažili z tohoto místa vytěžit co nejvíce, a potom chtěli odejít. Nováček se rozhodně nestane oblíbencem, když bude mít mnoho dotazů na pracovní postupy a nařízení, i kdyby se ptal jen ze zájmu.

Středisko nebylo zastaralé. Postavili ho teprve před pěti lety na pozemku bývalé továrny na koberce, odpovídalo všem doporučením a bylo plné drahých přístrojů. Na plný výkon mohlo pojmout přes pět set opic, každá z nich měla svou vlastní nylonem vypletenou klec. Nacházelo se v něm deset odlišných karanténních místností různých velikostí, v největší z nich mohlo být najednou až sto zvířat. Každá místnost měla svůj nezávislý systém čištění vzduchu, aby se zabránilo nebezpečí vzájemné infekce, teplotu a vlhkost ovládal počítač. Rovněž tam bylo přirozené denní světlo, které pronikalo dvouvrstvou skleněnou střechou, psychologické testy totiž prokázaly, že někteří primáti trpěli zvýšeným stresem, jestliže byli drženi dlouhou dobu v umělém světle, i když jim byla simulována doba dne a noci. Dávno za námi jsou dny, kdy byla zvířata přechovávána v klecích z nerezové oceli ve sklepeních bez oken. Kromě samotných karanténních místností byl ve středisku i pitevní sál, plně vybavená diagnostická laboratoř a jídelna pro zaměstnance, kde zrovna seděl zástupce ředitele, Bert Levy, který měl patnáct kilo nad váhu a byl chlupatý jako gorila, a třímal v ruce velkou umělohmotnou misku vydatné instantní hovězí polévky.

„Hlavu vzhůru, Marty,“ prohodil, když Watts vstoupil. „Vždy pro tebe určitě zbyde místo v ráji zelených opic.“

Na horním rtu mu zůstala hnědá tekutina. Marty se otočil k automatu na nealkoholické nápoje, vhodil do něj pár mincí a zmáčkl tlačítko s kokakolou.

„My víme, co cítíš,“ začal Spalding a posadil se naproti Levymu. „Právě když si myslíš, že už jsi se s těmi malými tvorečky seznámil, oni je odvezou a ty zůstaneš sám. Poprvé to bolí, synu, ale zvykneš si na to.“

Levyho smích zněl jako štěkot tuleně. Marty znovu stiskl tlačítko s kokakolou. Na displeji začal zeleně blikat nápis: PROSÍM, ZVOLTE SI NĚCO JINÉHO. Vybral si studený čaj, pak prošel létacími dveřmi a zanechal za sebou Spaldinga, aby si po svém přikrášlil historku o zelenáči Wattsovi a rozbité klimatizaci.

Karanténní místnosti vedly z obou stran dlouhého rovného průchodu, který procházel po celé délce budovy. Jak šel Marty k místnosti D, kroky se na natřené cementové podlaze hlučně rozléhaly a slyšel vřeštění opic a jejich dlouhé výkřiky. Díky stěnám ze škvárobetonových tvárnic to však znělo, jako by byla zvířata někde hodně daleko, asi tak jako to zní v džungli, představoval si Watts rád volání divočiny. Ale věděl, že to tak není. Taková hustota osídlení by se v přírodě nikde nenašla. Nebylo to přirozené, stejně jako i výkřiky zvířat byly nepřirozené. Byly odpovědí na podmínky, na které je evoluce nevybavila. Přesto se Watts nemohl zbavit dojmu, že jde o něco zvláštního, o jistou příchuť exotiky, o něco, s čím se normálně člověk v okolí hlavního města nesetká, o něco, co se nedá vidět v televizních reklamách. Ta bohatá, jemná chuť, která znamená kvalitu. Tohle bylo něco opravdového.

V místnosti D bylo vedro a vlhko. Prázdné klece již vystříkali a zapnuli topení, aby je vysušili. Zápach zvířat byl silný. Znovu se podíval do objednávek. Čtyřicet osm Macaca nemestrina, makaků s krátkým zatočeným ocáskem, jestli se nemýlí přijíždí z Kennedyho letiště ve 13.30 hod letem číslo TW 1077 společnosti TWA. Místo původu? Obrátil list. Sumatra, Indonésie.

Krátký let z Jambi přistál na letišti v Changi v 9.00 hod místního času, jen devadesát minut před plánovaným odletem TW 1077. Přepravní klece byly vykládány vidlicovým zdvižným vozíkem a skládány do přepravního hangáru na jižní straně, kde jejich přijetí podepisoval singapurský celní zprostředkovatel, který se jmenoval Kedar Rajaratnam. Rajaratnam udělal již v průběhu let mnoho práce pro firmu Farrell Research Supplies a na složitosti zacházení se zvířecími náklady byl zvyklý. Jak již odpovídalo jeho obvyklé praktičnosti, vyplnil všechnu nezbytnou dokumentaci před několika dny a dokonce vymyslel rezervní plán na dočasnou karanténu, kdyby došlo k nějakému zdržení. Celní úředníci, jak vypozoroval, jsou velmi nepředvídatelní lidé, kteří se těší neomezené moci, kterou by jim kdejaký vojenský diktátor záviděl. Nejdůležitější věcí, kterou musel celní zprostředkovatel udělat, bylo, aby se s nimi seznámil. Stejně na to všechno není moc času. Když čekal na příchod nadporučíka Kima Sana, zavolal do přepravní kanceláře, což bylo u něj neobvyklé, a sdělil jim, že náklad bude připraven k nakládání za dvacet minut.

Zrovna venku kouřil, když k němu dorazil džíp. Kim San v něm nebyl. Namísto něho z něj vystoupil seržant, kterého nikdy před tím neviděl. Byl to malý, svalnatý chlapík s vykrmeným podobaným obličejem. Ve chvíli, kdy ho Rajaratnam spatřil, přepadla ho špatná předtucha.

Přistávající 747 přehlušil jejich běžné představování. Seržant se jmenoval Nyak Lin, ale Rajaratnam se tohle dozvěděl pouze z jmenovky, kterou měl připnutou na levé náprsní kapse. Byl příliš starý na to, aby právě vstoupil do služby, což tedy znamenalo, že ho přeložili z překladiště. Všichni úředníci, kteří pracovali v překladišti, byli pěkní mizerové, obzvláště když jednali s domorodým obyvatelstvem, jako byl i on sám.

“Máte ověření druhu?„ otázal se seržant Lin, když uvolnil hlavní řetěz na jedné z přepravních klecí.

“Je na veterinárním osvědčení,„ odpověděl Rajaratnam a vytáhl z dokumentové složky hromadu papírů.

„Jakém osvědčení?“

„MUSÍ být opatřené osvědčením, než mohou opustit Indonésii. Mám jeho kopii.“

Seržant Lin se teatrálně ušklíbl, jako by indonéská osvědčení neměla ani cenu papíru, na kterém byla vystavená. Mluvím o ověření z této strany.

Lin žvanil nesmysly, ale prvním pravidlem zprostředkovatele bylo, aby nikdy nedělal z celního úředníka hlupáka.

„Nu, tito makakové jsou určeni do Států, jak asi víte, seržante. Oni tam mají pěkně přísné kontroly. Kdyby měli být odvezeni do nějaké rozvojové země, pak by to bylo něco jiného. A jelikož zde se jedná jen o tranzitní zastávku.“

Postranice jedné přepravní klece sjela a dopadla hlučně na podlahu. Zvíře uvnitř nejbližší klece vyskočilo a stáhlo se do nejzazšího rohu klece, mžouralo v náhlém přívalu světla.

Seržant Lin se sklonil, aby se mohl lépe podívat, potom zkřivil tvář nad čpavým zápachem moči.

„Hej, tohle zvíře krvácí,“ poznamenal.

Rajaratnam se k němu sklonil. Opice měla na boku okrouhlou červenou skvrnu.

„To je barva, seržante,“ odpověděl. „Lovci ji používají, aby označili zvířata, která pochytali. Aby si je později nezaměnili.“

Nezdálo se, že by Lina přesvědčil. Ten přitiskl obličej ještě blíže ke kleci a zíral na zvíře.

Rajaratnam si začal dělat starosti. Musel tyto opice naložit v příští půlhodině, nebo se také mohlo dost dobře stát, že ho kapitán TW 1077 odmítne. Což by zase znamenalo, že by musel telefonovat celé dopoledne jedné letecké společnosti za druhou a pokoušet se najít další volné místo, a to by na poslední chvíli nebylo zrovna snadné. Jen plně doufal, že seržant Lin nebude trvat na místním osvědčení. Technicky vzato, na to neměl žádné právo, ale v celních prohlídkách „technicky vzato“ neznamená vůbec nic.

Seržant Lin stále upíral zrak na zvíře a neuvědomoval si, že tím opovrhuje soukromím opice způsobem, který rozhodně nemohl zůstat bez povšimnutí.

„Seržante,“ řekl Rajaratnam. „Nerad na vás spěchám, ale “

„Co to .!“

Seržant Lin se najednou odvrátil a zakrýval si obličej.

„Fuj! Sakra!“

Uklouzl a se žuchnutím přistál na zádech.

Uíí, uíí! Uíí, uíí!

Zvíře zavřeštělo a vymrštilo další hrst čerstvých výkalů. Rajaratnam s hrůzou pozoroval, jak se kus o velikosti kostky cukru přichytil na záložku bezvadně vyžehlených kalhot seržanta Lina.

Bylo čtvrt na devět a většina zaměstnanců již odešla domů. Watts seděl v kantýně a čekal, usrkával studenou kávu a listoval stránkami časopisu Time. Hlavní kancelář jim toho odpoledne zavolala zprávu, že se náklad makaků zdržel v Singapuru, ale že dorazí dalším letem o pět hodin později. Museli zařídit dvě a půl hodiny přesčasů a Watts byl jedním z dobrovolníků. Na ten večer stejně neměl žádné plány a i když to nikomu nepřiznal chtěl zvířata vidět. Většina makaků v středisku přicházela z Filipín, asi dva tisíce čtyři sta kilometrů dále na východ.

V devět hodin deset minut nakonec nákladní vůz dorazil. Watts a Spalding museli klece vyložit ručně, protože tam nebyla obsluha vysokozdvižných vozíků. Trvalo jim skoro hodinu, než všechna zvířata vyložili a přenesli do místnosti D, zvláště když se Spalding celou dobu díval na hodinky a stěžoval si, že za tohle není placený. Konečné, v deset hodin večer, byli makakové připraveni na přesun do hlavních klecí.

„Už toho mám dost. Jdu domů.“

Spalding již držel svůj zmuchlaný laboratorní plášť v rukou.

Watts vzhlédl od ochranných rukavic, které si zrovna pokoušel nandat.

„Ale musíme ty opice přemístit.“

Spalding se otočil a odcházel. Proboha, to může někdo udělat až ráno.

„už jsou tam zavřené dvacet čtyři hodin. Musíme je přemístit! Nesmíte.“ Spalding se však nezastavil. Jeho hlas se odrážel od stěn chodby.

„Mají otvory na krmení. Nalej jim tam trochu vody a nech to bejt.“

Watts se díval za druhým mužem, který se vytratil ve stínu na vzdáleném konci. Za chvíli zaslechl něco, co znělo jako „Dobrou noc, Marty.“

Došel zpátky do místnosti D a zavřel za sebou dveře. Člověk neměl se zvířaty zacházet sám pro případ, kdyby ho pokousaly a on by potřeboval pomoct. Tohle byl jeden z předpisů, o kterém věděl, že ho nedodrží. Poklekl u nejbližší klece a nahlédl dovnitř. Dospívající zvíře nebyl schopen rozeznat pohlaví leželo potichu stočené v rohu klece podobně jako většina ostatních a bylo omámené. Jemně zaklepal na pletivo ukazováčkem. Zvíře se pohnulo.

„Žádný strachy, kamaráde,“ prohodil. „Nejhorší máš za sebou.“

8.

MUARATEBO. 31. ČERVENCE.

Sami klečela na posteli, lokty si podpírala hlavu a zírala na televizi, která stála na prádelníku. Trhla sebou, když ho do ní Ahmad vrazil. Hrot jeho železného pásku se jí zabodával zezadu do stehna.

„Hej!“ řekla, ale Ahmad tomu nevěnoval pozornost. Povzbuzeně pokračoval a zubil se přitom na Segmu, která seděla v rohu pokoje a lakovala si nehty. Souhlasně na něj kývla a usmála se, zářivost její růžové rtěnky vyvažovala zažloutlou barvu jejích zubů.

Ahmad ještě několikrát přirazil, a potom přestal, aby mohl nabrat dech. Jemu nad hlavou, kolem čtyřicetiwattové žárovky, kroužila velká můra. Na nejasné malé obrazovce tlupa hyen trhala na kusy indického buvola a rvala mu velké kusy masa z boků. Ale zvíře nebylo mrtvé. Bučelo a bezmocně kolem sebe kopalo nohama. Hyeny musí jíst rychle. Zpráva o úlovku se rychle šíří. Komentátorův hlas byl mladý a dychtivý nějaký městský chlapec z Kuala Lumpur. Ahmad pokrčil nos. Tohle určitě nebyl jeden z těch japonských pornofilmů, které si madam Kim tak vychvalovala. Sami nadskočila, když můra narazila na obrazovku a usadila se tam.

Ahmad to s ní najednou chtěl skončit. Pevně ji uchopil za boky a zrychlil pohyb, takže se železné pružiny v posteli třásly, stlačovaly se pohybem a ještě ho umocňovaly. Kostra postele narážela do překližkových stěn. Když nakonec Sami odsunul a žuchnul na záda, začal se cítit malátně.

Segma odložila lahvičku s lakem a přistoupila k němu. Nepatřila k jedné z hlavních atrakcí madam Kim. Byla více než dvakrát tak stará jako většina dívek a byla vyzáblá, ale Ahmad ji nikdy ze svého každoměsíčního ukojování nevynechal. Byla pozornější než většina ostatních a způsob, jakým zacházela se svými muži, jako kdyby byli malí chlapci, kteří si poprvé vyrazili zašoustat, byl někdy příjemný.

Sami se natáhla pro jasně zelené kalhotky a rychle si je oblékla pod své koktejlové šaty. Měla naspěch. Na většině olejových plantáží byl výplatní den, takže si přijde na své. Může udělat deset kousků za večer, když nebude pít whisky, možná dokonce i víc. Bylo jí šestnáct a byla oblíbená i přes svůj ošklivý tupý nos a flekatou vyrážku na bradě.

„Naschle později,“ řekla a pustila elastický okraj kalhotek na rovnou plochu svého břicha. Ahmad se ji nesnažil zadržet. Stejně ji znovu nechtěl. Nebyl si jistý, jestli vůbec někoho chce, alespoň ne dokud se s ním točí strop. Bouchla dveřmi.

Segma mu pomalu stahovala kalhoty, které se mu zachytily o stehna. Začala ho utírat papírovými ubrousky, jemně si u toho pobrukovala, jako by myla nádobí nebo zametala podlahu. Zezdola se ozvaly hlasité zvuky západní hudby, které následovalo množství výkřiků. První várka dělníků z plantáží dorazila. Ahmad si povzdechl. Dával přednost tichu a byl rád, když si mohl vybrat a když měl na všechno dostatek času. Poskytlo mu to mnohem více vzpomínek, když pak trčel někde v lese několik týdnů. Byl to rozdíl mezi dobrým jídlem a něčím zabaleným v novinách z obchodního domu.

Náhle ucítil, jak po něm rychle sáhly Segminy kostnaté prsty. Pozvedl se na lokty a špinavé prostěradlo s potiskem se mu přilepilo na prohlubeň zad. Segma seděla a usmívala se na něj.

„Věděla jsem, že jsi ještě neskončil,“ pronesla a pevně ho jednou rukou svírala, zatímco druhou si rozepínala předek šatů. „Ty ne.“

Objevila se její útlá špičatá prsa, vylezla na něj a rozprostřela kolem sebe sukni. V pokoji bylo vedro, vedro k padnutí, hudba zezdola se zdála ještě hlasitější. Škrundalo mu ve střevech. Cítil, jak mu po spánku stéká pramínek potu. „Chci se napít,“ řekl hlasitým šeptem. „Slez ze mě.“ Odsunul ji stranou. Svalila se z postele a skončila vedle ní na zemi. Po zemi se odvalily dvě prázdné láhve od piva. „Ahmade,“ zakňourala slabým hláskem, „kam jdeš?“ Otočil se a vyrazil chodbou pryč. Zdálo se, že se při chůzi trochu hrbí. Stále se cítil trochu malátně. A teď ho ještě rozbolela hlava. Začalo to nepozorovatelně, ale nyní mu bušilo ve spáncích a silně tlačilo za očima.

9.

PROVINCIE RIAU, SUMATRA. 2. SRPNA.

Velcí samci nedělali skoro žádný hluk, když se pohybovali nadcházejícím ránem, věnovali pozornost zvukům kolem sebe a naslouchali hrozbě dravců nebo soupeřů. Z tmavé jeskyně ve tvaru klíčové dírky, která byla zasazená do strmého srázu a tvořila ji hromada vulkanických kamenů a břidlic, vycházely menší samice ve skupinkách po dvou nebo po třech se svými nedávno narozenými potomky, dvanáct mláďat přežilo první měsíce dětství a pak ještě vylezli dva mladí samci. Vchod do jeskyně skoro úplně zakrývaly propletené kořeny jalovce.

A stejně rychle jako se objevili, tak i zmizeli. Vydali se směrem k horám, aby sehnali potravu, dokud je dolů zase nezažene soumrak. Za chvíli se kolem nesly jen zvuky džungle, pukání a praskání vyprahlé vegetace, neustálé bzučení hmyzu a volání ptáků vysoko ve větvích.

Jak se pomalu rozednívalo, stín obrovského ketapangovníku se pohyboval jako sluneční hodiny, dokud nedopadl přesně na vchod do jeskyně. A jak se přesunoval, vypadal jako kus temné látky přehozené přes kořeny jalovce, která tam má zůstat po zbytek dne. Teplota narůstala.

Ale uvnitř jeskyně bylo okamžitě chladno, světlo tam přestalo dopadat po několika metrech a vzduch prosycovaly výpáry minerálních solí, které se srážely na kamenech. Když paviáni z jeskyně odešli, vydávala se tam odvážnější zvířata, aby lízala chladné, slané povrchy jejích stěn. Ale vetřelci se jen zřídka odvážili dál do jeskyně. Byla tam velká tma a vzduchem se nesly odporné zápachy, které asi vycházely z hloubky jeskyně. Dokonce i paviáni, kteří znali místo dobře a cítili se v něm doma, jen málokdy zašli dál do útrob jeskyně. Ale člověk s baterkou, který se byl ochotný vmáčknout do úzké chodby a riskovat příležitostná poranění o ostré krystaly zarostlé ve skále, by zjistil, že je tato jeskyně vlastně součástí komplexu jeskyň, které se táhnou do hlubin lesa.

Také by objevil, že po dvaceti metrech systému chodeb se jeskyně náhle otevírá, ve vzduchu tam sviští křídla netopýrů, kteří se živí plody a hmyzem a kteří tam nocují, a tím podporují kolonie bodavých much, klíšťat a roztočů. Vzduch byl skorem nedýchatelný a prosáklý zápachem výkalů a moči. A uprostřed všeho toho zápachu a tmy se jako mávnutím kouzelného proutku nakrátko s bubláním vynořovala na povrch čirá voda podzemní řeky a opisovala krátký oblouk, než znovu zmizela pod kameny.

A právě vůně vody, prosycená všemi ostatními pachy, přilákala toho odpoledne ke vchodu jeskyně makaka s krátkým zahnutým ocáskem. Pohyboval se neznámým lesem několik dní a byl polomrtvý hlady a nedostatkem vody. Zastavil se u vchodu do jeskyně, nasával vzduch, trochu ho zmátla směsice zvířecích pachů, soli a vůně čerstvé vody, která se tam dole táhla jako stříbrná nitka. Vstoupil dovnitř a pozorně poslouchal. Na čumáku a krku byl pokousaný od ostatních primátů. Na zadku měl velkou červenou skvrnu a kdyby šlo o pokousáni, pak by jistě bylo smrtelné. Ale nebylo to pokousáni. Byla to barva, značka majitele.

10.

I MUARATEBO. 3. SRPNA.

„Ať odejde!“

Sami mrskla talířem na stůl a rozstříkla tím burákovou omáčku na holé dřevo.

Madam Kim si kousala spodní ret a nic neříkala. Sami pod stolem pevně sevřela pěsti a připravila se, že vystřelí ke dveřím. Ale madam Kim ji překvapila. Promluvila vyrovnaným hlasem, očividně se snažila ovládat svůj hněv, vstala a sedla si k ní naproti.

„Nemůže nás opustit, dokud nemůže chodit, nebo snad ano?“

Sami ji chvíli pozorovala a snažila se přijít na to, proč uvažuje tak rozumně. Že by to bylo proto, že se bojí?

„Proč nezavoláte doktora?“ zeptala se. „Měl by jít do nemocnice.“

„A kdo to bude platit?“ zareagovala madam Kim a trochu se pousmála.

Sami nic neřekla. Ahmad byl dobrý zákazník, přinesl madam Kim dost peněz, aby si zasloužil lepší zacházení, právě tohle se jí honilo hlavou. Kdyby to však pronesla nahlas, jedině by si vykoledovala jednu z pádných ran madam Kim, které až příliš štědře rozdávala, a člověku po nich dlouho zvonilo v hlavě. S bolestí hlavy, která Sami nyní sužovala, se tomu rozhodně chtěla vyhnout.

Pozorovala madam Kim, jak svým špinavým prstem seškrabuje ze stolu burákovou omáčku, kterou potom olízla. Nešlo jen o peníze. To Sami věděla. Madam Kim měla panický strach z úředníků. Představa státních zaměstnanců, i kdyby šlo jen o nemocniční zaměstnance, ji naplňovala krajním odporem. A nebylo divu. Kdyby viděli, v jakých podmínkách dívky žijí, zavřeli by jí podnik dříve, než řeknete HIV.

Madam Kim si stále olizovala prst a podrobně si při tom prohlížela dívku před sebou. Vůbec se jí nelíbilo, když Sami moc přemýšlela. Usmála se a odkryla tak mezeru mezi předními zuby.

„Sami,“ pronesla svým lichotivým zpěvem. „Sami. Vždycky jsi tady byla šťastná. Vždycky jsem s tebou zacházela jako s vlastní dcerou. Tak se o něj ještě chvíli starej. Jsem si jistá, že se mu brzy uleví. Brzy z něj zase bude ten usměvavý Ahmad, kterého léta známe. Potom odejde. A ty si pak můžeš vzít volno.“

O hodinu později již Sami stála před Ahmadovým pokojem. Položila na zem konvici s vodou a opřela se o zeď. Připadalo jí nespravedlivé, že musí vykonávat všechnu špinavou práci, jen proto že je nejmladší. Obzvláště když už nejmladší nebyla. Od té doby, co Ahmad onemocněl, madam Kim se odmítla k jeho pokoji i jen přiblížit, a tak mu Sami musela nosit vodu.

Dva dny zůstal na lůžku, odmítal jídlo, pouze jen pil a pil a obličej mu plál horečkou. Potom na ni začal křičet, že je to její vina a že od ní něco chytil. Když začal řvát příliš nahlas, madam Kim dole zesílila rádio. Dokonce se i pokusil Sami uhodit. Ale jeho násilná povaha dlouho nevydržela. Rychle se ztišil nebo začal kňučet a stěžovat si na drobky v posteli. Ale neměl tam žádné drobky. Povlečení na špinavé molitanové matraci mu vyměnily, když ho tak zaneřádil. Ale s čistým povlečením nebyl spokojen. Pomalu se doplížil na kraj postele, odtáhl přikrývky a začal dělat to směšné gesto jako že zametá, říkal, že mete drobky z postele. Sami si byla jistá, že to způsobilo pití. Arak madam Kim mu vypálil mozek.

Celý den byl potichu. Sami měla odpoledne práci s několika muži, kteří u vesnice hloubili studnu. Byli příjemní. Byli čistí ve srovnání s plantážními dělníky a jeden z nich voněl po kolínské jako muž ze západu jí dal velmi velké dýško. Kdyby ji po celý den nesužovala bolest hlavy, skoro by se jí to až líbilo. A nyní dostávala horečku. Položila si hřbet ruky na hlavu.

Segma prošla přikrčeně chodbou se zákazníkem.

„Uklízíš po tom praseti?“ prohodila, když šla kolem.

Sami si odfrkla. Segmě se to žertovalo. Ona nemusela jít dovnitř a setkat se tváří tvář s Ahmadem, nemusela snášet ten zápach. A jestli někdo Ahmada nakazil, pak to byla Segma. Nikdy se před tím, ani potom, nemyla. Byl to hotový zázrak, že dávno s něčím neulehla.

Sami pozorovala Segmu, která zmizela v jednom z pokojů, a potom se odlepila od stěny.

„Au!“

Chytila se za hlavu, když ji zasáhla oslepující bolest za očima. Nikdy v životě nic podobného necítila.

Uvnitř pokoje se Ahmad pohnul. Vykřikl někdo? V pokoji byla skoro tma. Ahmad zíral na strop a na nehybný větrák, mrkal očima, které mu připadaly plné hrubého písku. Pokoušel se pohnout, ale jen s velkou námahou se mu podařilo pozvednout na jeden loket. S maximálním úsilím se odsoukal na okraj matrace. Potom začal zametat drobky, které mu stále zaplňovaly postel, ať dělal, co mohl.

Světlo se s cvaknutím rozsvítilo.

„Áaaa!“

Přikryl si obličej rukama. Vykřikl na dívku, aby to světlo zhasla, ale ona tam jen stála a zírala na něj.

„Uklízíš si postel, Ahmade?“

Ahmad se zhroutil na záda, stínil si oči rukou. V pokoji bylo na padnutí. Chtěl vstát. Bylo by mu líp na holé dřevěné podlaze. Tam by nebyly žádné drobky. Bylo by tam chladněji. Odvalil se od Sami a od světla, spustil se na podlahu a sesunul se na opačné straně postele na hromadu přikrývek.

Sami si zakryla rukou ústa.

Poprvé to uviděla. Došla k nohám postele, aby se lépe podívala. Ahmadova záda pokrývala skvrnitá fialová vyrážka. Měl tam něco, co vypadalo jako modřiny, a nyní když si to mohla pořádně prohlédnout udělala krok vpřed, zděšená hrůzou, ale také zvědavá vypadalo to jako malé perličky, malá zrníčka, jako rýže posetá po celé jeho kůži. Nohou se dotkla kýblu, který mu donesli do pokoje jako nočník. Dopola ho zaplňovaly vodnaté výkaly s krví.

Sami cítila, jak se jí derou zvratky do úst, když vybíhala z pokoje.

Jen chvíli po druhé hodině ráno, vešla do pokoje madam Kim s kapesníkem přes ústa. Sami, Segma a další dvě dívky ji následovaly. Poslední zákazníci odešli a dům nyní ztichl. Po dvanácté hodině se vypínal generátor a dívky držely v rukou petrolejové lampy, které vrhaly úzké stíny na pletené rákosové stěny. Madam Kim pozvedla velkou baterku, kterou opatrovala jako oko v hlavě, ale nerozsvítila ji. Nehodlala plýtvat na Ahmada bateriemi, pokud to nebylo vyloženě nezbytné.

Ahmad se nepohnul z místa, kam spadl. Sami se ho pokoušela zvednout, ale byl pro ni samotnou moc těžký, když byl zaklíněný za těžkou postelí. Madam Kim odmítla odvolat ostatní dívky z práce jen proto, aby zvedly opilce zpátky na postel. Když Sami řekla, že by se mohl udusit nebo udávit, madam Kim jí jednoduše odpověděla, že by to tak bylo pro všechny lepší. To se stalo před šesti hodinami. Sami nechtěla jít do pokoje sama. Začala mít horečku a zdála se pobledlá. Ještě si nevšimla začínající vyrážky v oblasti bederní páteře. Ale madam Kim s ní neměla slitování a donutila ji, aby celý večer těžce pracovala jako trest za to, že jí dělá takové problémy. Naštěstí byli muži tak opilí nebo hloupí, že si nevšimli, že souloží s nemocným člověkem. Vráželi ho do ní a rytmus jejich pohybů jen umocňoval silnou bolest hlavy až měla pocit, že se jí rozskočí lebka. V pokoji bylo vedro. Naslouchaly, jestli uslyší jeho dech, a plameny jejich lamp hořely přímo vzhůru v tom páchnoucím vzduchu.

„Je mrtvý?“ zeptala se Segma a její temné oči zíraly do tmavého rohu. Viděly pouze Ahmadova záda, na kterých se dala v plápolajícím světle lamp jasně rozpoznat malá zrníčka. A pod nimi ta skvrnitá vyrážka.

Ozvalo se tlumené zachrčení, jako by se Ahmad snažil polknout.

„Prosím.“

„Žádá nás, abychom mu pomohly,“ řekla Sami.

„Co to má na zádech?“ zeptala se madam Kim a zadívala se do poděšeného Samina obličeje.

„Nevím. Říká, že má pocit, že jsou v posteli drobky. Myslím, že cítí tohle.“

Znechuceně ukázala na podivné bílé fleky.

„Ale vypadá to, jako by ho někdo zmlátil.“ f

Sami se otřásla.

„Prosím.“

Ahmadův hlas zněl zastřeně, z velké dálky. Sami se z toho rozklepala.

„No, asi bysme ho měly dát zpátky na postel,“ pronesla madam Kim a snažila se promluvit rozhodně, ačkoliv ji to všechno velmi vyděsilo.

Chvíli stály bez hnutí a naslouchaly směšnému zvuku Ahmadova polykání. Pak madam Kim přešla k nohám postele. Pohlédla dolů na Ahmadovy nohy. Pohyboval jimi, jako by chodil ve snu.

„Sami! Vyskoč na postel. Ty taky, Segmo. Pokusíme se ho vytáhnout společně.“

„Já se ho ani nedotknu,“ odpověděla Sami a pozpátku kráčela směrem ke dveřím.

„Uděláš přesně to, co se ti řekne!“

Její hlas v malém pokoji zaduněl. Malé plamínky sebou škubly a zamihotaly se.

„Šatím tě, živím tě, dávám ti střechu nad hlavou, a jak se mi odvděčuješ?“ Sami se strachem krčila u zdi, když se k ní madam Kim blížila s napřaženou volnou rukou. Prásk! Udeřila Sami do zvednutých rukou a přetáhla ji přes ramena a hlavu.

„Budeš dělat, co se ti přikáže!“ křičela madam Kim a hlava nehlava ji mlátila, dokud Sami nepadla na podlahu a nerozbrečela se. Ostatní dívky s hrůzou přihlížely.

„Pomoc. Prosím, prosím.“ ozval se slabý Ahmadův hlas.

Madam Kim popadla Sami vzadu za šaty a vytáhla ji na nohy.

„Tak. Ty a Segma vylezte na postel. Vytáhněte ho nahoru. Já ho popadnu za nohy. Vy dvě “ ohlédla se na zbylé dívky, které se třásly ve dveřích. „Vy nám budete svítit, abychom na to viděly.“

Sami a Segma jim předaly své petrolejky a vylezly na postel. Sami se pokoušela nedotýkat potřísněného povlečení rukama. Po kolenou se doplazila k tmavé díře, ve které byl Ahmad zaklíněn.

„Posviťte nám sem trochu. Jak asi máme “

Madam Kim rozsvítila baterku a vrhla paprsek do stínu. Ahmadova záda byla mramorovaná skvrnami a tečkami petechiální vyrážky. I přes zápach na posteli a nemocného člověka si Sami vybavila duhovou malinovou zmrzlinu.

„Popadněte ho za ruku.“

Sami a Segma zaváhaly, potom obě uchopily Ahmadovu pravou ruku a zatáhly. Trochu se zkroutil, takže mu mohly vidět jeho chlupaté podpaží. Byl rozpálený a suchý.

Najednou již to madam Kim nemohla snést.

„Ty hnusný, odporný chlape!“ zakřičela, sehnula se a zuřivě trhla Ahmadovou vyzáblou nohou. Ale on byl pevně zaklíněný u zdi. Hybná síla jí mrštila dopředu. Nohy se jí rozjely a ona žuchla na zem. I když Sami šíleně bolela hlava, musela se tomu zasmát. Paprsek světla z baterky sebou trhal tam a zpět pod postelí. ,

„Vy holky, vy “, pokoušela se madam Kim znovu nabrat dech. „Vy holky. Pomozte Sami a Segmě.“

Smích situaci trochu ubral napětí. Madam Kim se vyškrábala na nohy, ostatní dvě dívky odložily lampy na podlahu. Vylezly na postel a po kolenou se doplazily k okraji postele, takže se dívaly dolů na Ahmadova nechutná záda. Měl na sobě špinavé bavlněné šortky. Jedna z dívek se sehnula a uchopila ho za šňůru v pase. Ta druhá se sklonila, až se hlavou skoro dotýkala podlahy, a oběma rukama objala Ahmadovu pravou nohu.

„Prosííím.“ Ahmad začal kašlat. Znělo to, jako když se dusí nebo když zvrací. Na zemi byl nějaký stříkanec. Hrozně to tam páchlo.

„Teď,“ řekla madam Kim a zvedla u toho hlas, aby přehlušila ty nechutné zvuky, které ten muž vyluzoval. Znovu Ahmada uchopila za kotník. „Až napočítám do tří. Jedna. Dva. Tři“

Všechny dívky se vší silou zapřely, vytáhly Ahmada z díry a převrátily ho na záda. Sami však zůstala zaklíněná pod ním a tu příšernou vyrážku měla přitisknutou na svá vřískající ústa. Madam Kim také křičela, protože viděla, že je slepý, že má oči podlité krví a že krvácí z nosu, pusy a prsních bradavek. Zařvala a rukama si zakryla obličej, takže paprsek světla baterky se promítl na strop. A ve změti světel a stínů, kdy se dívky překotně snažily dostat pryč, kopaly a vřískaly, se Ahmad stočil do oblouku a vyzvracel černou tekutinu přes celou postel.

Za úsvitu zůstala v pokoji jen madam Kim a Sami. Zbylé dívky šly spát, když se dočista vydrhly v mandlu vzadu za budovou. Ahmada stále pokrývaly zvratky a krev, ale mrtvý ještě nebyl. Ve světle svíčky jeho obličej vypadal jako dřevěná maska. Své krví zalité oči upíral na protější stěnu, když se pokoušel dýchat. Umíral zevnitř, fokální odumírání tkáně mu skvrnilo játra a ledviny jako špendlíky, vyznačující hranice království smrti. Když slunce vystoupilo nad obzor, selhaly mu ledviny. V sedm ráno ho postihla rozsáhlá mrtvice, a když se mu svěrač roztrhl a vyhřezla mu výstelka střev na krví prosáklé přikrývky, to již byl mrtev.

11.

KENNEDYHO LETIŠTĚ, NEW YORK. 3. SRPNA.

„Ale co když tam nebudou?“ zeptal se Richard a pozoroval, jak Hollyin kufr mizí za těžkou umělohmotnou zástěrkou. Holly ho uchopila za klopu.

„Drahoušku, oni tam budou. Jonathan mi to psal v dopise. Přijede mi s dětmi naproti na letiště v Padangu.“

„Ale také tam psal, že zavolá a potvrdí to.“

„Všechno napsal v dopise. Nemusel potvrzovat to, co již potvrdil.“

„Ale řekl, že zavolá.“

Holly se zadívala Richardovi do očí, které mu zase doruda podráždil další den při světle zářivek. Jeho rozčilení bylo nakažlivé. Jonathan řekl, že se ozve. Ale nezavolal, a tím všechno jen zamlžil. Přece jen se chystala letět přes celou zeměkouli. Bylo by příjemné, kdyby věděla, že ji tam na druhém konci bude určitě někdo čekat.

„To je pravda, ale ty víš, jak to tam chodí. Psal, že dokonce někdy nemůže navázat spojení ani s Padangem. Možná jim do rádia vlezla ještěrka nebo něco podobného.“

Richard se pokoušel zasmát a Holly ho musela políbit. Zoufale se snažil být klidný, nechtěl, aby si dělala starosti, ale musel na to stále myslet.

„To je možné.“

„Hele, on už určitě zavolal. Až se vrátíš domů, tak tam patrně najdeš vzkaz na záznamníku.“

O krok odstoupil a rozhlížel se kolem sebe po chvátajícím davu lidí.

„Bože. Možná jsme přece jen měli jet do Antigui.“

Holly cítila, že začíná být podrážděná.

„No, jestli nechceš přijet, tak vždycky můžeš “

„Jen jsem si dělal legraci.“ Objal ji a ona v jeho dechu ucítila vůni kávy. „Já tam dolů dorazím kolikátého jsme to říkali?“

„Dvanáctého. A opovažte se nepřijet, pane.“

Chvíli jen tak stáli v objetí.

12.

MARSHALLTON, DELAWARE. 4. SRPNA.

Když Martin Watts postával před prázdnou klecí, snažil se zapudit pocit, že se v místnosti D přihodilo něco špatného. Smrt opice v karanténě, v tomto případě se jednalo o Macaca nemestrina 014, nebyla žádnou mimořádnou událostí. Když se zvíře převáží z jednoho konce světa na druhý, tak je nevyhnutelně vystavené novému mikrobiologickému prostředí, na které jeho imunitní systém není přizpůsoben. Když se poprvé dostávali do osobního kontaktu Evropané a Indiáni, často byly výsledkem epidemie. Bakterie nebo vir, který Mayovi způsobil zánět hrtanu, mohl být pro Španěla smrtelný, a naopak. Tomu všemu se říká ekosystémy. Přesto se mu něco nezdálo, něco na způsobu, kterým všech osm opic naráz onemocnělo jen s několikahodinovým odstupem, a jen pohled na mrtvé zvíře mu připadal nebylo snadné to popsat nepřirozený.

Ale v karanténním středisku je všechno nepřirozené. Co očekával? Jeho zájem o zdraví zvířat, který až hraničil s neprofesionalitou, když ho hodnotil podle svých kolegů, přerůstal v odpor k celému karanténnímu projektu, k celému podobnému obchodu. A nyní připouštěl, aby mu tyto názory zasahovaly do práce. Události v místnosti D byly jasné a s nimi spojené procedury také. To, co cítil on, nemělo žádnou důležitost. Profesionálové používají hlavu. Profesionálové, připomněl si, mají studentské půjčky, které musí splatit. Zabouchl dveře od klece a na zámek přilepil nálepku: NECHAT PRÁZDNÉ.

Podivné věci se začaly dít před třemi dny. Indonésští makakové se novému místu přizpůsobili dobře. Několik hodin po příletu se začali pohybovat po klecích, nadšeně pokřikovali, když dostávali jídlo, a vždy snědli celé své příděly. Ale potom, náhle, osm z nich přestalo potravu přijímat. Úhledné komínky opičích sušenek, které normálně zmizely jako první, zůstaly netknuté. Watts si tuto skutečnost zaznamenal do svého deníku, ale to bylo všechno. Pro opice, stejně jako pro jejich lidské příbuzné, byl podrážděný žaludek normálním znakem cestování. Povlaku neškodných bakterií ve střevech střevní flóře chvíli trvá, než se přizpůsobí. Pak se vrátí ke své práci, budou trávit všechno, co enzymy hostitele strávit nemohou, a útočné mikroby budou pohlceny.

Teprve až druhého dne si Watts začal dělat starosti. Stejných osm opic začalo projevovat známky průduškové nákazy, pokašlávaly a těžce oddychovaly. Nejstarší samec, 014, se zdál skoro nehybný. Toho dne se u nich rovněž objevila slabá forma střevní úplavice. Watts se postaral o to, aby byl po ruce dostatek vody, aby se snížilo nebezpečí dehydratace, a každých pár hodin čistil klece. Nikdo mu moc nepomohl, protože většina pomocných zaměstnanců měla dovolenou. Situace se ztížila tím, že některé opice začaly být agresivní, když je vyrušil. Jedna samice prokousla Bertovi Levymu silnou gumovou rukavici, až mu skoro tekla krev.

Potom, v neděli odpoledne, se 014 dostal do šoku a po několika hodinách zemřel. Watts ho našel následujícího rána se shrbenými zády jako nějakého opilého pobudu, hlavu měl opřenou o zadní stěnu klece. Zvíře vypadalo, jako by spadlo svrchu klece, kolem pusy a nozder mělo stopy krve. Ale Wattse především uhodil do očí napjatý upřený výraz v jeho obličeji: oči měl otevřené dokořán, přesto se zdály vmáčklé do lebky, zuby byly odhalené v rozšklebených ústech Watts nikdy nic podobného nezažil, alespoň ne na veterině.

Watts na příjezd Berta Levyho nečekal. Vzal si k ruce záznamník, pomalu procházel místností a kontroloval každou klec Většina makaků se zdála být ve skvělé kondici vlastně na tom byli lépe než mnohé opice, které se do střediska dostaly po odchytu ve volné přírodě. Měli spoustu břišního a podkožního tuku, což byl dost spolehlivý znak. Pouze sedm makaků bylo nemocných a k žádnému zjevnému zhoršení u nich nedošlo. Tři z nich začali znovu jíst a všichni pili. Ať je nakazilo cokoli, tak to skolilo nejprve toho starého.

Watts již skoro skončil, když zaslechl venku těžké kroky Berta Levyho. Když vešel dovnitř, některé opice zneklidněly a začaly v klecích skákat. Možná že všechno to jídlo, které do sebe Levy nacpal, mu vycházelo ven všemi póry těla. Možná měly opice pocit, že jsou nyní na řadě ony.

Levyho hlas zaburácel místností: „Tak jak to jde, Marty?“

Nyní již skákaly v klecích všechny opice. Některé začaly vřískat a za okamžik byla celá místnost na nohou. Watts nenáviděl, když tohle lidé dělali, když se chovali, jako by tam zvířata ani nebyla, jako by byla jen řadou položek, zbožím. Neměli k nim žádnou úctu.

„Všechno v pořádku?“

Watts se otočil. „Neměl byste sem chodit bez chirurgické roušky. Máme zde nemocná zvířata.“

„Rozhodně páchnou. To je pravda.“

„Jděte si pro masku, ano?“

Wattse překvapila tvrdost v jeho vlastním hlase. Ale měl pravdu. Bezpečnostní opatření nebyla pro legraci.

„Ale proboha, Marty,“ odpověděl Levy. „Některé opice mají průjem. No a co?“

„Jedna z nich zemřela.“

„Jedna z nich vždycky zemře. Alespoň jedna. Musíte si to přestat brát osobně.“

Levy ho poplácal po rameni. Watts to ignoroval.

„Neměli bychom riskovat, dokud neprovedeme pitvu a nebudeme vědět, s čím máme tu čest.“

„Pitvu?“ zasmál se Levy nevěřícně. „Kdo tady něco říkal o pitvě?“

Watts začal znovu pracovat. 036, mladá samice. Zjevně zdravá.

Levy si ho na chvíli prohlížel. Potom stočil pohled na zvíře proti sobě.

„Dobrá, dobrá.“ Začal šátrat ve svém laboratorním plášti. „Vezmu si roušku. Chcete pomoct, nebo ne?“

Zavázal si přes své odulé tváře zelený obdélník látky, který se na něm úplně ztratil.

„Jsem skoro hotový,“ odvětil mu Watts. „Zbývá mi už jen zkontrolovat šest zvířat.“

Levy se podíval na záznam.

„Snažíte se mě zbavit práce? No, co to tady máme?“

Watts čekal, když si Levy prohlížel záznamy. Tento člověk strávil příliš mnoho času v jídelně a bylo pro něj snadné zapomenout na to, že kdysi získal doktorát v dietetice opic ve státě Montana a měl skoro deset let praxe v práci s opicemi. Jen práce pro zásobovací firmu Farrell Research Supplies ho zbavila veškerého vědeckého zájmu. Možná si přišel na dobré peníze, ale byl to jen obchod, nic jiného než obchod. Watts tomu začínal rozumět.

„Takže vy v tom vidíte souvislost?“ optal se Levy po chvíli.

„Máme zde shodné příznaky a velmi přesné načasování.“

„Z čeho tak usuzujete?“

„Jeden den opice potravu přijímaly a druhý den ne.“

„Aha. A co kdyby další přestala jíst dneska nebo zítra?“

„No, pak se domnívám.“

Levy se usmál a svou zelenou roušku si utáhl přes ústa.

„Že bychom zde měli nepravidelné příznaky, správně? Máme zde čtyřicet osm zvířat.“

„Čtyřicet sedm.“

Levy potřásl hlavou.

„To je pravda, Marty. Jedno zemřelo. A vy tvrdíte, že jsou

tyhle příznaky shodné?“

014 byl dost starý.“ namítl Watts. „Jeden z nejstarších v zásilce.“

„A byl nejstarší?“

„NO, to. to přesně nevím.“

„Podle záznamů jsou zde alespoň tři zvířata, která musí být tak stará jako 014, a jsou všechna doposud v pořádku.“

Watts si povzdechl. Alespoň mluvili pro změnu jako veterináři.

Takže vy si o tom nic nemyslíte? Jde jen o příznaky způsobené stresem a ojedinělý případ chřipky?

Levy nahlédl do záznamu, potom mu ho podal nazpátek.

„Co si myslíte vy?“

„Řídím se předpokladem, že jde o bakteriální nebo virovou infekci a že je nakažlivá.“

„Proto chcete provést pitvu na 014?“

„Myslel jsem, že by bylo dobré vědět, co ho zabilo. Nevím, mám takový pocit.“

Watts se zarazil. Už je to tady znovu: pocit.

Levy pomalu procházel kolem řady klecí. Po několika metrech se zastavil.

„Patří číslo 029 k nemocným?“

Watts ani nemusel nahlédnout do poznámek.

„Ano. Samec, asi dva roky starý. Ten mi dělá obzvlášť starosti. Má stále průjem a přijímá jen málo vody.“

Levy nahlédl do klece, zachovával určitou vzdálenost od pletiva. Zvíře sedělo ve vzdáleném koutě, krčilo čumák a mělo zpola odhalené zuby. Levy na okamžik zúžil oči. Nehnutě stál, zdálo se, že si pokouší něco vybavit.

„Uvědomujete si,“ začal tiše skoro jako sám pro sebe, „že kdybychom prováděli pitvu na každé opici, která v naší péči zemřela, potřebovali bychom vlastní soukromou armádu chirurgů?“

„Máme doktora Maynarda.“

Levy se napřímil a znovu začal přecházet kolem.

„Je srpen. Maynard v srpnu odjíždí na dovolenou. Do Catskills. Společně s paní Maynardovou a všemi malými Maynardčaty.“

„A doktor Aldiss?“

„Doktor Aldiss nepoužil skalpel již roky, tedy alespoň na ničem mrtvém. Doktor Aldiss se chce nyní stát výkonným úředníkem. Snadná kariéra u Farrella.“

Watts k němu došel. „Ale jestli zde máme vir, něco nakažlivého “

Levy se znovu zastavil. „A co tenhle, O22?“

„Ano, ten je také nemocný. Tři roky stará samice.“

Levy nyní přemýšlel. Watts to vycítil.

„Víte, co by Aldiss řekl. Abychom se podívali na rozmístění nemoci. Jedno zvíře máme nemocné na jednom konci místnosti, druhé je sedm klecí od něj, další na druhé straně uličky a všechny mezi nimi jsou v pořádku.“

„Takže?“

„Takže, kdyby došlo ke vzájemné nákaze kdyby zvířata ohrožovala jedno druhé, řekněme pak bychom měli očekávat, že se nemoc bude šířit klec od klece. Rozmístění je vyloženě náhodné. To znamená, že zdraví zvířat závisí na jednotlivcích. A ne na nějakém vnějším původci.“

Watts se nad tím zamyslel. „Pokud nebyla tato skupina osmi zvířat vystavená infekci, než se sem dostala, a příznaky se u ní objevují dříve než u ostatních.“

Levy pokýval hlavou. „V tom případě jen musíme počkat, abychom zjistili, jestli onemocní také ostatní zvířata, nemyslíte? To je přece hlavní smysl karantény.“

Watts zmlkl. Z Levyho promluvila zkušenost, to on věděl. A měl pravdu. Karanténní střediska nejsou nemocnice. Jejich smyslem bylo, aby si tam zvířata ponechali, dokud nezjistí, jestli nejsou něčím nakažená, a potom je poslali na místo určení. Když onemocněla, nechal se nemoci volný průběh.

„Takže si myslíte, že doktor Aldiss pitvu odmítne?“ pozeptal se.

„Ano, alespoň do té doby, než se vrátí Maynard.“

„Ale to bude až za několik týdnů.“

„Pokud nebudeme mít nějaké důkazy, které k sobě spojují těchto osm makaků a které je odlišují od ostatních, pak nevím, proč by se do takové nepříjemnosti pouštěl. Podobné věci jsou nákladné.“

Watts se zamyslel. Musel připustit, že chtěl pitvu hlavně ze zvědavosti. Chtěl to vědět. Ale znalost rozhodně nebyla hybnou silou ve firmě Farrell, pobočce akciové společnosti Lancing.

„A když těch dalších sedm zemře?“

Levy neodpověděl. Zíral na 022, poulil oči přes okraj své roušky. Malý pramínek potu mu stékal po spánku.

„Dostaneme “

„Moment.“ Levy jen upřeně zíral.

„Berte?“

„Moment. Moment. Kde je ten další? Ten další nemocný?“

„Uhm. uhm, je.“ Watts spěšně nahlédl do záznamů. Levyho najednou něco zneklidnilo. „Je to 020, ob dvě klece.“

Levy tam rychle přešel.

„Berte, co je?“

„A tenhle?“

„Uh, 019. Je v pořádku. Co to ?“

Levy promluvil velmi tiše. „Kristepane, támhle je to. Přesně tam.“

„Co? Co je tam?“

„Marty, můj příteli.“ Levy se otočil, aby se na něj podíval. Watts ho nikdy neviděl tak vážného. „Myslím, že tu svou pitvu dostanete.“

Dr. Stephen Aldiss si vytáhl papírový ubrousek z krabice, která vždy byla součástí jeho pracovního stolu, a začal si rychle čistit otisky palců z brýlí. Toho odpoledne přijel ze schůze v New Jersey a vypadal unaveně. Watts a Levy seděli naproti němu.

„Jseš si zcela jistý, Berte, že jde o barvu?“

„Stoprocentně. Již jsem ji před tím viděl, nebo jí něco velmi podobného. Lovci ji používají, aby si poznali svá zvířata, když je odchytí ve volné přírodě. Zabraňuje to potom na trhu hádkám.“

„A všechna ta nemocná zvířata mají tuhle značku, tuhle červenou značku?“ „Všechna.“

„A 014 ji mělo také,“ dodal Watts. „014?“

„To mrtvé. Zkontroloval jsem to.“

„Takže vy se domníváte, že tato skupina osmi jedinců se vzájemně něčím nakazila, než se dostala do styku s ostatními?“

„Vypadá to tak,“ přitakal Levy. „Ta stoprocentní nákaza mi dělá starosti.“

Aldiss pomalu přikývl.

„Dobrá. Ty jsi ta zvířata viděl. Co si o tom myslíš, Berte?“

Levy sešpulil ústa a sklopil zrak na kolena. Potom znovu vzhlédl.

„Myslím, že máme co dělat s virem. Dost možná s KHO, nebo s nějakým jejím indonéským příbuzným.“

Watts otevřel ústa dokořán. Krvácivá horečka opic zkráceně KHO znamenala snad to nejhorší možné řešení. Byla velmi nakažlivá a mohla by vyhladit celou opičí kolonii v několika týdnech. Není na to lék. Opice umírají na kombinaci zápalu plic a vnitřního krvácení a vykašlávají krev. A nyní si vzpomněl: 014 byl nalezen s krví po celém obličeji. Levy to určitě viděl. A ještě něco. Krvácení někdy porušilo krevní cévy v mozku, a tím způsobovalo změny v chování. Levy si určitě vzpomněl na to, jak ho jedna nakažená samice pokousala na ruce. Přesto až doposud nic o KHO neřekl.

Aldiss přestal na chvíli leštit brýle.

„Berte, jedním z důvodů, proč naši zákazníci přecházejí z Macaca fascicularis na Macaca nemestrina je, že je u nich omezený výskyt KHO. Nemestrina nežije v močálech.“

„Já vím,“ odvětil Levy. „Jejich původním životním prostředím je dešťový prales. Ale přesto se může prokázat, že jde o mírnější formu nemoci, nebo že jde o něco zcela jiného. Zatím jsme zaznamenali pouze jedno úmrtí.“

Aldiss povzdechl. Ve svém světle šedém lehkém obleku vypadal každým coulem na otráveného pětačtyřicetiletého výkonného úředníka snad jen s tím rozdílem, že byl vědec a že mu bylo jen třicet osm.

Nemůžeme riskovat. Jestli máš pravdu, pak je lépe, když se o tom přesvědčíme nyní. K čertu! Proč se tohle musí přihodit zrovna v srpnu? Nedržel jsem skalpel roky.“

„Můžeš si k tomu někoho zavolat,“ uklidnil ho Levy.

Aldiss potřásl hlavou.

„Ne, děkuji. Když budeme muset vyvraždit celou zásilku, nechci, aby se to dostalo do záznamů. Už tak je to s námi špatné. Dost špatné.“

Watts a Levy na sebe pohlédli. Mezi lidem se šeptalo o Lancing a.s. a jejímu přístupu k celému obchodu s laboratorními zvířaty, nebo alespoň pokud šlo o primáty. Nový ředitel byl na vztahy s veřejností očividně dost háklivý. Možná právě toho se týkala celá schůze v New Jersey.

„Dám vědět diagnostikům,“ řekl Levy. „Kdy to chcete provést?“

Aldiss povstal a začal si uvolňovat kravatu.

„Asi hned, jak pro mě najdete skalpel.“ ,

13.

MUARATEBO. 4. SRPNA.

U bambusového baru se Wayan v odpoledním světle oslnivě vyjímal. Oblékl si sako západního stylu, které mu tuan Habibie koupil na trhu u stánku jednoho odpoledne, když byl opilý. V klopě měl zasunutou povadlou měkkou hvězdu květu červeného jasmínu. Když do místnosti vstoupila madam Kim, zeširoka se usmál. Ihned poznala, že přichází za nějakým důležitým obchodem, za obchodem svého pána. A to znamenalo peníze.

„Nu, Wayane,“ začala sladce. „To je ale nečekané potěšení. Doufám, že nám odpustíte, že jsme vás hned nepřišly uvítat. Je to tady. na zbláznění.“

Wayan blahosklonně pokynul hlavou.

„Bezpochyby vás oblíbený zákazník zaměstnával až do samého rána,“ pronesl s chápavým úšklebkem, který madam Kim považovala za více než jen drzý. „Ten člověk má ale chutě.“

Oblíbený zákazník. Koho jiného by mohl mít na mysli než Ahmada? A jak se na ni díval. Ten jeho nepatrný přidrzlý úsměv na hladkých bronzových tvářích. Pohrával si s ní. Věděl on sám nebo jeho pán, co se přihodilo? Jak by se to mohli dozvědět? Pokud Sami, Segma snad. pokud mu to některá z dívek neřekla.

„Ano, ano, Ahmad,“ vypravila ze sebe. „Ty jeho chutě, přesně jak říkáte.“

Wayan se podíval na svou směšnou květinu a prsty vyrovnával zvadlé okvětní lístky.

„Té. co myslíte. je příliš brzy, abychom ho vzbudili?“

Madam Kim cítila, jak se jí do bledých tváří žene krev. Ale odmítala kápnout božskou, obzvláště tomu Habibieho klukovi. Není mu nic do toho, co se odehrává za zavřenými dveřmi. Jestli má něco na srdci, pak to bude muset vyklopit. Ona mu s tím pomáhat nebude. Bude velmi potěšená, až uvidí Wayanův výraz, potom co spatřil Ahmadův krvavý úsměv.

„Ne, ne. Vůbec ne. Bohužel se zdá, že mé dívky ještě spí. Budeme ho muset jít vzbudit sami.“

Jak se mu tohle zamlouvalo? Zrovna moc ne, protože nahlas polknul a nervózně se zavrtěl na barové židličce.

„Ale no tak, madam. My oba víme, že by dnes ráno bylo poněkud obtížné ho vzbudit.“

Tak on to přece jen ví! Madam Kim se nevesele zasmála a zrovna se chystala promluvit, když on pokračoval dále: „Přijel jsem cestou kolem doků. Všiml jsem si, že je Ahmadova loď pryč. A s ní pravděpodobně i Ahmad.“

Madam Kim došla za bar a nalila si velkou skotskou. Vypila ji a oči upírala na toho chlapce, který byl navlečený ve hloupém západním obleku. S čím se asi vytasí za chvíli?

„Proč jste sem tedy přišel a ptáte se po muži, který již odešel?“

Wayan se na stoličce zavrtěl.

„Musíte mi odpustit, madam Kim. Jen jsem žertoval. A nebyl jsem si zcela jistý. K tomu si mohl nějaký blázen vzít do hlavy, že ukradne Ahmadovu loď, i když si nedovedu představit, proč by to dělal.“

„Ale stačilo, abyste se zeptal.“

Wayan pozvedl ruku. Začíná si osvojovat manýry svého pána, povšimla si madam Kim, jen s tím rozdílem, že hlavu má úplně dutou, a proto se k němu vůbec nehodily.

„Madam, madam. Jestli tady Ahmad je nebo není, mě nezajímá. Důvod, proč jsem přišel. důvod, proč jsem si s vámi chtěl pohovořit. nu, týká se to obchodní transakce, kterou Ahmad navrhl před několika dny tuanovi Habibiemu.“

Madam Kim zazářily nad upatlaným okrajem sklenice oči.

„Přemýšlel o tom. úhrn, zboží, a říkal, že možná odmítl příliš kvapně. Je nyní v Jambi, kde prodává své opice, ale dnes ráno mi zavolal a požádal mě, abych sem zašel. Když jsem viděl, že je loď pryč, napadlo mě, že je možná již pozdě. Je pozdě?“

Zdálo se, že si Wayan najednou není tak jistý sám sebou. Nebylo divu. Prozradil příliš mnoho. Madam Kim potlačila úsměv. Takže Habibie našel v Jambi kupce. Vyplatilo se mu, aby Wayanovi zavolal a vyslal ho v jeho nejlepším saku, aby jednání obnovil. Dopila skotskou a vyčkávala. Zbavit se Ahmada bude trochu nepříjemné, ale možná jeho smrt není úplně marná když jí z toho po straně něco kápne.

„Ne, Wayane. Není ještě příliš pozdě. Když Ahmad odjel, řekl, abych zařídila všechno, co bude v mých silách. Nechal to. to zboží, jak si to hezky nazval, nechal ho u mě.“

Wayan si skoro směšně oddechl.

„Tuan Habibie mi řekl. požádal, abych se na zboží podíval. Než tedy zaplatím zálohu.“

Strávily skoro celou noc v posteli a stejně je ráno nemůžu z postele vykopat!“

Došli ke dveřím a madam Kim zašmátrala po klíči. Za starých časů jsme tady praly. Ale nyní to tady používám jako skladiště.

Našla klíč, který hledala, a strčila ho do zámku. Wayan nemohl skoro dýchat, ta žena tak strašně zapáchala, že se ve svém obleku cítil přiškrceně. Byl to špatný nápad. Ale přesto chtěl udělat dobrý dojem. Srdce mu rychle bušilo, sevřel za zády své útlé hnědé prsty.

Madam Kim již byla připravená otočit klíčem. Zastavila se a pohlédla na Wayanův obličej, který se leskl potem. Rozhodla se vyhnat cenu velmi vysoko.

„Jen se podíváte, domluveno?“

Wayan přikývl, dveře se otevřely dokořán. Objevila se dvě smaltovaná umyvadla a hluboké police, na kterých ležely cáry povlečení. Madam Kim se zhluboka nadechla. Zboží zmizelo.

Wayan následoval madam Kim nahoru po schodech a přidržoval si přes ústa a nos kapesník. Zápach toho místa byl mnohem horší, než si ho pamatoval. Byl to těžký zápach, zápach hniloby. Dalo se jen sotva uvěřit, že takhle může bordel zapáchat. Zápach hříchu, napadlo ho, když došli k odpočívadlu.

Zahnuli do chodby, která byla zakončená jedněmi dveřmi. Madam Kim bouchala na dveře, kolem kterých procházela, a křičela na svá děvčata.

„Vstávejte, vy líné coury! Vy špinavé děvky! Máte práci!“

Usmála se přes rameno na Wayana.

14.

PADANG, SUMATRA. 4. SRPNA.

Po sedmnácti hodinách strávených v ekonomické třídě měla najednou energii na to, aby byla nervózní. Jak se letadlo naklonilo a Holly se otevřel výhled na hory Bukit Barisan, které byly zahalené v nadýchaných šedivých mracích, pocítila, jak se jí svírá žaludek. Tři tisíce metrů pod sebou má svoje děti.

Pohlédla na jednu z polaroidových fotografií, které jí Jonathan poslal. Děti stály po obou stranách vedle otce, třímaly rybářské pruty a zubily se do kamery. Smály se kvůli ní, napadlo ji? Co jim Jonathan řekl, že se rozesmály? Prohlížela si jejich obličeje, jestli neobjeví nějakou známku neupřímnosti nebo předstírání. Místo toho poprvé spatřila obličeje žen, které se jednoho dne stanou z Lucy a Emy. Namísto otevřenosti a zvědavosti, spatřila Holly znalost, názor na svět, přesvědčení. Náhle jí došlo, že za několik krátkých let bude jejich dětství to tam.

Rychle zasunula fotografii zpátky do kabelky, zavřela oči a snažila se na to nemyslet. Rovněž chtěla vymazat i představu Kristýny, Jonathanovy nové partnerky. Pod ní se s žuchnutím otevřel podvozek. Chystali se na konečný sestup. Pod sebou spatřila hrbolaté prostory neupravených polí a kousků lesů, některé zalité sluncem, jiné ve stínu.

A dále do všech stran se táhnoucí cesty, železnice, dráty s vedením, shluky jednopatrových budov s zrezavělými plechovými střechami a na obzoru, zelenomodré moře. Holly pozorovala, jak se kolem ní míhají, pohled ji těkal z detailu na detail: prádlo pověšené na šňůře na dvorku, stádo volů hnané po cestě, člověk, který zapaloval oheň. Byl to nový svět, úrodný, rašící svět. Holly pocítila, že se znovu zklidňuje. Jak se kola dotkla betonové přistávací dráhy, hrstka cestujících začala tleskat.

Malá příletová hala byla nacpaná lidmi a zavazadly. Holly se na chvíli zastavila a hledala v davu známou tvář. Kolem ní se protlačila mohutná žena v sarongu, která táhla dvě nákupní tašky a obrovský kufr převázaný provazem. Holly se zapotácela a skoro upustila svá zavazadla.

„Taxi? Taxi, paní?“

Hubený mladík v potištěném tričku již svíral držadlo jejího kufru.

„Ne, děkuji,“ odvětila Holly. Musela mu ho vytrhnout.

„Taxi třicet dolar.“

Holly mu nevěnovala pozornost a začala se prodírat davem. Jak daleko je to do města? To je stejně jedno. Čeká asi s dětmi venku.

Další taxikář, malý podsaditý muž kolem čtyřicítky stál u dveří s rukama v kapsách.

„Taxi?“ pronesl nevrle.

Holly zakroutila hlavou a zatlačila do jedněch dveří.

Vedro a vlhko do ní udeřily jako tlaková vlna. I když byla obloha skoro zatažená, cítila, jak jí na zádech a na ramenou začal vyrážet pot. Bavlněná blůza se na ni začala lepit. Odložila kufr a rozhlédla se po cestě. Naproti terminálu bylo malé parkoviště, které stínily dvě řady dřevěných přístřešků. Za ním se rozprostíral nevábný prostor plakátovacích ploch, elektrického vedení, pouličních světel a shluky povadlých palem. U chodníku zahálela řada šesti žlutých taxíků. Řidič v čele řady se na ni podíval a odhodil špačka z cigarety na silnici.

Holly se podívala na hodinky. Přijela jen asi o dvacet minut později, ale ne o víc. Měla časová pásma v pořádku, tím si byla naprosto jistá. Jonathan jí řekl, že kdyby se z nějakého důvodu nemohl dostat do Padangu včas, že se má vydat přímo do hotelu Pangeran Beach, který se nacházel poblíž letiště a byl ve městě nejmodernější. Kdyby příliš pršelo, vysvětloval, některé cesty na druhé straně hor by přestaly být sjízdné a vždy existovala možnost, že nebude mít k dispozici žádný vůz, kdyby se náhodou objevil jeden z jeho nadřízených z farmaceutického průmyslu. Ale nic z toho nebylo příliš pravděpodobné, alespoň to tak vyznívalo. Holly se vrátila do budovy terminálu a postavila si kufr kousek ode dveří. Měla by si zachovat chladnou hlavu. Počká ještě chvíli, a pak vyrazí. Ta mohutná žena se uprostřed haly velmi rozčilovala. Jedna nákupní taška jí praskla a lidé šlapali po jejím obsahu. Venku projelo nákladní auto plné vojáků.

Ten hubený mladík k Holly znovu přistoupil. Na tričku měl vybledlými růžovými písmeny natištěno Lucky Bar.

„Taxi, paní?“ optal se a již ukazoval jen dva prsty. „Dvacet dolar.“

Rezervaci tam stále měla, ale již byla tři týdny stará, a nikdo ji nepotvrdil. Po několikaminutovém projíždění počítače si recepční vyžádala kreditní kartu, než jí vydala umělohmotnou kartičku, která jí otevře dveře pokoje. Nebyly tam pro ni žádné vzkazy.

Za hodinu seděla Holly zabalená ve vlhkém ručníku na kraji manželské postele a dívala se skrz dvojité sklo na terasu a .na výhled na moře, které ohraničovaly palmy. Studený vzduch byl vháněn skrz hliníkovou mřížku vysoko na zdi, skoro jí byla až zima. Zvedla telefon a vytočila číslo. Nejprve zaslechla úryvky hovorů, nejprve hlasité, potom vzdálené, než uslyšela jednotné syčení, po kterém následoval ten důvěrně známý vyzváněcí tón v Americe. Snažila se představit si samotný telefon na nočním stolku.

„Haló?“

Richardův hlas zněl skřehotavě a otráveně.

„Richarde, to jsem já.“

Zdálo se jí, že ho slyší zívat nebo to byl povzdech? Přes slabou ozvěnu ve spojení to nemohla určit. „Ach, ahoj. Ahoj, drahoušku. Jak se vede?“

„Fajn, fajn.“

Jaká byla cesta?!

„Bez problémů. Kolik tam máš teď hodin?“

Slyšela jak dýchá do mluvítka.

„Asi za deset minut pět.“

„Promiň. Jen jsem ti chtěla zavolat, dokud jsem ještě v Padangu. Z tábora to není tak snadné.“

„To je v pořádku. Jedeš tam hned teď?“

Holly zaváhala. Osamělý Číňan ve fialové potištěné košili a sandálech prošel po terase a držel srolovanou podložku na pláž a velký koktejl.

„Ne, hned ne. Ale velmi brzy.“

„Aha. Tak jaké to tam je?“

„Venku vedro a vlhko, můj hotelový pokoj je jako chladírna.“

„To nezní tak špatně.“

Nahlas si zívnul.

„Je to tady překrásné. Tedy podle toho, co jsem viděla z letadla.“

„Nemohu se dočkat. Už ses setkala s Jonathanem?“

Holly se snažila promluvit uvolněně. Nemělo smysl Richarda znervózňovat, když stejně nemohl nic udělat.

„Ne, ale už budou na cestě. Pršelo, myslím, takže ty silnice. Jonathan psal, že k tomu může dojít.“

„Zajisté. Tvůj průvodce říká, že na hory nad Padangem spadne asi pět metrů srážek. Měla sis vzít s sebou deštník.“

Holly obtahovala prstem okraj velké květiny na povlečení.

„Takže je všechno v pořádku? Žádný velký hadi nebo pavouci?“

„Ne. Ale objevila jsem na stropě v koupelně gekona.“

„Dobrý. Alespoň bude žrát šváby.“

„Je asi deset centimetrů dlouhý a má béžovou barvu. Jen tam tak sedí nad ventilátorem.“ Richard znovu zazíval, ale tentokrát se to pokusil zakrýt. „Stejně bys měl jít ještě spát. Pokusím se ti zavolat z tábora.“

„Dobře. Ne, počkej. Zavolej mi ještě, než tam vyrazíš. Jen proto, abych věděl, že jsi na cestě. Kdykoli, O.K?“

„Tak jo. Zavolám. Neboj.“

„Já se nebojím,“ odtušil. „Všechno bude v pořádku. Vím to.“

Usmála se. On nemluvil jen o cestě. Mluvil o dětech, o ní a o něm. Musel o tom přemýšlet, zatímco cestovala.

„Doufám, že jsi v pořádku,“ odpověděla.

„Samozřejmě, že jsem v pořádku. Všechno bude fajn,“ řekl.

ČÁST DRUHA TŘETÍ PROSTOR

1.

ASPEN HILL, MARYLAND. 7. SRPNA.

Podplukovnice Carmen Travisová na sebe zběžně pohlédla do zrcadla v hale, když si brala klíče od dodávky.

„Nezapomeňte si vzít čepice,“ zvolala. „Nechci, abyste se moc vystavovali slunci.“

Vzadu na krku se jí uvolnilo několik jemných hnědých vlasů. Spěšně rozepnula sponku a zasunula je zpátky. Přesto se jí to stále nezdálo. Před třemi dny se rozhodla, že se nechá ostříhat nakrátko, protože se chtěla zbavit posledních centimetrů nepovedené trvalé, ale nový, „praktický“ sestřih v ní zdůraznil něco neelegantního. Najednou skutečně vypadala na svých třicet devět let a mnohem více vojensky, než se jí zamlouvalo. Vtáhla tváře, naklonila se blíž k zrcadlu a podrobně zkoumala drobné vrásky kolem svých modrých očí.

Joey přiběhl z kuchyně a měl na hlavě baseballovou čepici s kšiltem dozadu.

Carmen se odtáhla od zrcadla a otočila se.

„Kšilt dopředu, mladý muži,“ pronesla a otočila mu ho. „Můžeš ho mít obráceně, až budeme mít pořádnou ozónovou vrstvu.“

Oliver se objevil o chvíli později a teatrálně zíval.

„Opravdu nemůžu přijet později, mami? Jsem ještě ospalý.

Carmen otevřela dveře.

„Už jsme o tom hovořili, Ollie. Až bude Joey dost starý, aby mohl jet s tebou “

„Já umím jezdit,“ odporoval Joey.

„bez postranních koleček, potom můžete jet oba na kolech. Do té doby budete jezdit k Ryanovým autem, domluveno?“

„No jo,“ odpověděl Oliver a odšoural se k výjezdu z garáže.

K Ryanovým to netrvalo vozem ani deset minut, měli elegantní dvoupatrový dům vzadu s pěkným trávníkem a všude kolem verandy jim rostly růže. Andy Ryan byl starý kamarád Carmenina manžela, Torna, z vysoké školy a pracoval v advokátní kanceláři ve Washingtonu. Julie Ryanová se na částečný úvazek zabývala charitativní činnosti. V průběhu školních prázdnin Carmen nechávala Olivera a Joeyho u Ryanových, kteří sami měli dvě malé děti. Julie Ryanová říkala, že jí to nevadí, a Carmen s Tomem se jim snažili laskavost oplatit, kdykoli se Ryanovi chystali někam odjet. Jediným problémem snad bylo, že Carmen jim musela děti předat před devátou, jestliže se měla dostat včas do práce do pevnosti Detrick, protože kromě Andyho, Ryanovi nebyli zrovna ranní ptáčata. Carmen se děsila, že je vyruší od snídaně.

Toho rána byl dům stejně tichý jako obvykle. Carmen vylezla z dodávky a pomalu vyrazila po cestičce, Joey a Oliver ji následovali. V uniformě se cítila nesvá. I když byla v dobré kondici, vojenské kalhoty zrovna nebyly navržené tak, aby byly slušivé, a jejich neumělý střih jen zdůrazňoval rozložitost jejích boků. Kromě toho se v takovém útulném místě každá uniforma zdála jako nežádoucí pronikání tvrdšího světa.

Carmen se zrovna chystala zazvonit, když Julie Ryanová otevřela dveře.

„Ahoj! Jen pojdte dál.“

Zavazovala si při tom do svých bujných hnědých vlasů kus třpytivé modré látky. Měla na sobě bílý rolák, dlouhou koženou sukni a krásně vyšívanou vestu. Carmen si sundala sluneční brýle a usmála se na ni.

„Doufám, že jsme nepřišli moc brzo, Julie“, řekla a uvedla Olivera a Joeyho dovnitř. „Já prostě musím. „

To víš, že ne. Scott bude za minutku oblečený a.“ Pohlédla nahoru na schody. „Michaelo? Vstáváš už?“

Odněkud seshora se ozvalo slabé dětské zakňourání. Julie protočila oči ve směšném zoufalství.

„My bychom tady rozhodně potřebovali vojenskou disciplínu, to je bez debat,“ poznamenala a usmála se na Carmen. „Máš čas, aby sis s námi dala kafe? Už ho dělám. Dobrý, černý a silný.“

Vešly do její nové kuchyně a jen tak deset minut klábosily o ničem, zatímco si Oliver a Joey na dvorku ne moc ochotně kopali s fotbalovým míčem. Oliver nepovažoval Scotta Ryana za nejlepšího kamaráda ve třetí třídě a Michaela byla jen trochu starší než batole. Přesto však stále museli pro chlapce představovat lepší společnost, než tu, co by jim nabídla nějaká profesionální paní na hlídání. Armáda měla denní stacionář, vládou poskytnuté montované chatky uprostřed opuštěného přehlídkového prostoru ale kluci to tam přímo nenáviděli. Takže museli jít k Ryanovým. A Julie Ryanová byla velmi milá, velmi chápavá. Její otec sloužil jistou dobu u armády a ona strávila část svého dětství na vojenské základně v Německu. Zároveň však Carmen přemýšlela o tom, jestli něco nepromarňuje, když pokračuje ve službě v pevnosti Detrick, když má děti tak malé. Všichni ji v tom však podporovali Tom, přátelé i lidé u nich v institutu. Oliver a Joey byli jediní, koho se nikdy nezeptala, protože co ti dva mohli vědět o věcech dospělých, třeba o takové kariéře?

„Tom se pro ně staví asi kolem šesté,“ řekla, když znovu procházely halou. „Tedy, jestli vám to tak vyhovuje.“

„V pohodě,“ odvětila Julie se širokým úsměvem na rtech. „Budeme tady.“

Za pět minut deset již Carmen seděla ve své dodávce a vyrážela k východním svahům Appalačského pohoří. Cesta se vinula zemědělskou půdou a dubovým lesem, dál přes řeku Monocary do Fredericku, kde byla umístěna pevnost Detrick. Šlo o velmi málo frekventovanou silnici, přesto ale měla perfektní povrch a byla označená nepřerušovanými bílými čárami. Carmen cítila provinilé potěšení, když jezdila každé ráno po tomto hladkém asfaltu, pozorovala dojnice za pěknými dřevěnými ploty a dívala se na žluté slunce na kopcích. Měla pocit, že by to měla s někým sdílet.

Pevnost Detrick byla přísně zabezpečená oblast na rozloze asi sto akrů, ohraničená ostnatým drátem a hlídaná psy. V samém středu se rozkládala ohromná budova bez oken a kolem ní byl shluk menších stavení. Velká budova sloužila jako ředitelství Lékařského výzkumného ústavu nakažlivých nemocí armády Spojených států LVÚNNASS, kde byla Carmen vedoucí patologického oddělení. Lidé od vojska tomuto místu říkali „VÚNN“ nebo někdy jen „institut“.

Hlavním úkolem LVÚNNASSu byly biologické zbraně. Byl založen skoro před půl stoletím, kdy existovaly značné obavy ze sovětských možností. LVÚNNASS se zabýval výzkumem, jak by se mohli vojáci chránit před biologickými zbraněmi a přirozeně se vyskytujícími nakažlivými nemocemi. I když současné množství zaměstnanců tvořilo jen zlomek z původního počtu, LVÚNNASS byl stále jednou pouze ze dvou podobných organizací v zemi, Středisko pro kontrolu nemocí v Antlantě bylo druhou, které byly vybavené k tomu, aby pracovaly s celým spektrem lidských patogenů. Všechny laboratoře byly hermeticky uzavřeny a měly nezávislé filtrování vzduchu. Ve speciálních laboratořích na biologické látky, ve kterých se zkoumaly ty nejnebezpečnější vzorky, byl podtlak vzduchu, aby byl v případě úniku vzduch vháněn do místnosti a ne ven z ní. Veškerá činnost v těchto laboratořích byla prováděna v tlakovaných oblecích.

Hlídka u brány se na Carmen usmála, když jim podávala svůj průkaz totožnosti. Voják měl svůj automat vzorně zasunutý vzadu za kalhotami, skoro mimo dohled.

„Dobré ráno, paní.“

Carmen se na něj také usmála, když její kartu projížděl snímačem. I pod jasnou modrou oblohou, vypadal VÚNN ošklivě, tato nehezká betonová krabice napůl zapuštěná do země, bez oken, jen se shlukem antén vztyčených v jednom rohu střechy, která byla odolná proti výbuchu.

„Děkuju, paní.“

Hlídka jí vrátila průkaz a zasalutovala. Carmen počkala, až se zvednou závory, a vjela dovnitř.

Dr. Marcus Gaunt zavěsil sluchátko a zkontroloval hodiny nad elektronovým mikroskopem. Kdyby odešel ze střediska před pátou, měl by ještě dost času, aby se dostal domů a povečeřel se svou rodinou. Byl si jistý, že nezůstane dlouho. Pro změnu k tomu tentokrát neměl důvod.

Během posledních několika dní, od té doby co zavolal na ředitelství Stephen Aldiss, bylo v Marshalltonu práce až nad hlavu. Možnost, že se ve středisku zachytila krvácivá horečka opic, se nemohla brát na lehkou váhu. Kdyby se podezření potvrdilo, pak to mohlo znamenat smrt skoro celé tamější populace primátů asi tři sta dvaceti druhů. KHO se, ve většině svých podob, přenášela vzduchem uvnitř malých částeček vlhkosti. Zakašlání, kýchnutí nebo jen vydechnutí mohly poslat miliony takovýchto částeček do atmosféry. I přes dokonalé ventilační systémy, které byly v Marshalltonu zabudované, by bylo velmi obtížné zabránit viru, aby se po středisku nerozšířil. Pravděpodobně by nakazil i pracovníky karantény, jestli se tak již nestalo. A zatímco u nich by se objevily příznaky pouze jako u chřipky, museli by je od ostatních primátů izolovat alespoň na tři týdny. Na mezidobí by se musela dopravit náhradní četa, což by bylo rozhodně nákladné. Prozatím se budou muset úplně přepracovat rozpisy služeb, aby se zajistilo, že pracovníci, kteří pracovali nablízku nakažených zvířat v místnosti D, nebudou pracovat nikde jinde.

Téhož dne Aldiss provedl sám pitvu. Než Gaunt vyrazil z New Jersey, Macaca nemestrina 014 již byla otevřená, vnitřní orgány jí byly vyjmuty, provedeny výtěry z krku a nosní dutiny a mrtvé tělo bylo odesláno do spalovací pece. Když dorazil do Marshalltonu, očekávala ho Aldissova zpráva. Nevypadalo to růžově. Vše nasvědčovalo KHO: zaprvé, zvíře mělo zvětšenou slinivku a ledviny typický příznak a dále zde byla ta četná poranění spolu s mírným vnitřním krvácením. Gaunt měl za úkol izolovat a určit samotné viry, potvrdit nebo vyvrátit prozatímní příznakovou diagnózu. Neztrácel čas.

Imunofluorescence byla nejrychlejší a nejjednodušší volbou a laboratoř v Marshalltonu na ni byla plně vybavená. Před Gauntovým příjezdem začal Wesley Southern, místní technik, připravovat sadu kultur tkání. Odebral malý vzorek z jater 014 a rozetřel ho v třecí misce paličkou. Potom udělal to samé se vzorkem sleziny. Rovněž připravil vzorky buněk z výtěrů v krku a poskytl mu tři sady infikovaného materiálu. V každém z nich, mezi miliony a miliardami buněčných částic, se skrývaly drobounké shluky viru, tak nicotné a bylo jich tam tak málo, že se nedaly ani rozpoznat. Významem tkáňových kultur bylo rozmnožit viry v takovém množství, aby se staly pro biochemii a elektronový mikroskop rozpoznatelné.

Hostitelské buňky každé skupiny virů byly buňky MA104 ledvinové buňky vyklonované z buněk africké zelené opice, standardní a komerčně dosažitelné prostředí pro zkoumání opičích virů. Buňky byly uložené na dně obdélníkové, umělé baňky o velikosti lahvičky s aspirinem. Živé jednovrstevné koberečky vypadaly pod optickým mikroskopem jako stěny, každá buňka jako zploštělá cihla.

Gauntovým prvním úkolem po příjezdu do Marshalltonu bylo, aby připravil vzorky infikovaného materiálu jako desetiprocentní roztoky v Eagleově minimálním živném prostředí, kapalině, která obsahovala dost solí a živin, aby udržela naživu živé buňky a mikroby, ale ne dost na to, aby jim umožnila rozmnožování. Dr. Aldiss stále přecházel sem a tam po laboratoři jako nastávající otec a Gaunt chráněný rouškou a ochrannými brýlemi opatrně nakapal pipetou H pět krychlových centimetrů roztoku do každé baňky kulturou s kobercem buněk MA104. Když nechal absorbci hodinu působit při třiceti sedmi stupních Celsia, dodal směs bohatších živin většinou získaných z plodového séra telete Hned jak těsně zašrouboval víčka, došlo k inkubaci. Jestliže vir, který zabil Macaca nemestrina 014, je krvácivou horečkou opic, buňky v kultuře by začaly odumírat po čtyřech až pěti dnech.

Co přesně způsobovalo aktivní působení virů bylo stále hádankou, na kterou existovalo mnoho teorií, ale žádné jasné odpovědi. Vir může být v klidovém stádiu roky po generace a potom najednou vybuchne jako nějaká mina, která zůstala z nějaké skoro zapomenuté války. Ale podmínky uvnitř kulturových baněk byly tak ideální, že by to probudilo každý vir, aby se ihned rozmnožoval. Když se dala rozpoznat výsledná škoda, kultura byla vystavena řadě fluoreskujících protilátek, každá z nich odpovídala jinému patogenu opic a jedním z nich byla i KHO. Jestliže byl přítomný zkoumaný patogen, protilátky by se napojily na infikované buňky a zářily by pod ultrafialovým světlem. Žádné záření znamenalo, že mají špatný vir.

Gaunta fascinoval divný, zvrhlý vztah, který měly viry s organickým životem. Šlo vlastně jen o maličké pouzdro, které obsahovalo jeden nebo více řetězců DNA nebo RNA materiál, který vytvářel genetický kód každého organismu v historii planety, od dinosaurů po octomilky, vir tedy obsahoval programové vybavení, genetický kód aby utvořil kopii sám sebe, to bylo všechno. Viry potřebovaly živé, metabolizující prostředí hostitelské buňky, aby začaly být aktivní, jinak byly zcela nečinné, a když se to vezme do důsledků, tak mrtvé. Některé z nich se v průběhu přizpůsobivé evoluce naučily, jak si najít cestu do středu jádra hostitelské buňky, kde se mohly usídlit ve vlastních genech buňky, kterou tak donutily, aby produkovala jednu kopii viru za druhou. Gaunt považoval za nejzajímavější otázku, zda jsou viry vedlejším produktem organického života, nebo zda existovaly již před ním, otázku, kterou býval mohl položit svým kolegům v Marshalltonu, když čekali, až se vir z místnosti D dostane na povrch.

Stephen Aldiss strávil od úterý v laboratoři již hodně času, ale jeho návštěv ubývalo, měl k tomu zjevný důvod: žádné další opice z místnosti D nezemřely. Naopak, většina z nich začala prokazovat jasné známky uzdravování. Normální vypuknutí KHO by si již dávno vyžádalo polovinu zvířat. Jak Gaunt rychle zdůraznil, inkubační doba se mohla velmi různit, ale skutečnost, že se nakaženým opicím nepřitížilo, byla velmi povzbudivá. Je možné, že půjde o slabší formu KHO nebo že Macaca nemestrina jako druh, podobně jako Homo sapiens, může lépe odolávat viru KHO než Macaca fasdcularis, její příbuzný, který žije v bažinách. Přesto to vypadalo, že se nutnost hromadného vyvraždění každou hodinu snižuje. A jak Gaunt poznamenal, bude se moci celé této záležitosti s trochou štěstí zbavit již koncem týdne. Wesley Southern byl velmi schopný, proto mohl zvládnout pár věcí samostatně.

V té chvíli stál zrovna Southern u inkubátoru a pečlivě třídil vzorky tkáňových kultur na jejich denní pozorování. Bylo mu dvacet tři, byl očividně bystrý, pozoroval a pečlivě si zaznamenával vše, co Gaunt v Marshalltonu provedl, s takovou horlivostí, až to staršímu muži zalichotilo.

„Všechno připraveno pro řadu jedna, doktore Gaunte.“

Gaunt měl zrovna shovívavou náladu.

„Vy se podívejte, Wesleyi,“ poznamenal. „Já budu tentokrát provádět záznam.“

Vzal si dokumentaci a trpělivě čekal, až Southern umístí první baňku pod mikroskop. Všechny baňky řady jedna obsahovaly kultury buněk z nakažených jater O14. Prostým okem se dala rozpoznat akorát růžová barva plodového séra telete, které se sesunulo k jedné straně, když baňku mírně naklonil, a tím ho vyrovnal s ohniskovou rovinou čočky.

„Tak co. Nějaká změna?“

Zdálo se, že Southern na buňky dlouho zaostřuje. Dr. Gaunt na něj pohlédl přes obroučky brýlí.

„Nějaké postřehy?“ Já si nejsem jistý. Tedy vlastně ano. Je to všechno.

Gaunt odolal pokušení, aby Southerna odstrčil stranou. To dítě se to nějak naučit musí.

„Jen mi řekněte, co vidíte, Wesleyi, ano?“

„Ano, doktore Gaunte.“

Southern znovu změnil zaostření. Zaostřoval do nejvyšší hladiny kultury a zároveň posunoval mističku nahoru, aby se mohl podívat rovněž do séra. Pak s chvějícíma rukama odsunul mističku zase dolů.

„Vypadá to. mrtvé, pane. Mám na mysli, že je to prostě rozervané na kusy. Polovina buněk je zbavená, je zbavená schopnosti života.“

Gaunt si zklamaně povzdechl. Rozervané na kusy zrovna nebyl uznávaný vědecký výraz.

„Dobrá, já se na to podívám.“

Přistoupil k mikroskopu, sklonil zaostření dolů do baňky jedním otočením volicího kotouče. V laboratorních podmínkách by KHO nezpůsobila normálně viditelné poškození kultury ještě alespoň další den. Pokud ano, pak by se buňky jevily zakrnělé, měly ztuhlé buněčné stěny a některé z nich by byly rozdrcené do slabých čárek. Živné buňky v této kultuře vypadaly, jako by je někdo prostřílel brokovnicí. Celé úseky byly jednoduše pryč, rozervané na kusy. Tisíce mrtvých a umírajících buněk se uvolnily ze dna baňky a vznášely se pryč, čímž kalily sérum. Smrt buňky byla náhlá a násilná. Gaunt se zašklebil. Laboratoř mu náhle připadala dusná.

„Co je to, doktore Gaunte?“

Povstal.

„Řekl bych, že bakteriální kontaminace,“ odvětil. „Pravděpodobně pseudomonas. Dá se snadno rozpoznat.“

Southern přikývl. Pseudomonas byla neškodná půdní bakterie, která měla nepříjemný zvyk, že se objevovala v laboratorních buněčných kulturách a zničila je i přes všechna ochranná opatření. Taková kontaminace byla rutinní záležitostí jedním z důvodů, proč se vždy vytvořila skupina více shodných kultur. Gaunt si ze strany poklepal na nos. Vždy se nabízel jeden snadný způsob, kterým se dalo určit, že tento nepořádek má na svědomí zbloudilá bakterie: byl to zápach. Když se bakterie rozmnožovaly, vydávaly určitý odér. To viry ne. V případě pseudomonas byl pach podobný džusu z hroznového vína. Gaunt se pyšnil tím, že byl schopen rozlišit typy bakterií jen podle pachu, který vylučovaly. Někteří lidé měli čich na víno, on měl nos na mikroby.

„Zkontrolujeme i ty ostatní baňky, doktore?“

„Nejprve dokončíme práci na této,“ odpověděl Gaunt.

Zde měl Southern lekci, jakou nenajde v žádné učebnici. Gaunt vyjmul baňku zpod mikroskopu a odšrouboval uzávěr.

„Nyní, jestliže se nemýlím,“ řekl, zavířil obsahem a pozvedl baňku k nosu, „zjistíme.“

Necítil však vůbec nic.

Gaunt vše znovu zopakoval, ale stále nic necítil, ani náznak. Buněčná kultura byla zpustošená přece jen virem, ale nešlo o KHO. Zkontroloval zbylé kultury jednu po druhé. Všechny prokazovaly podobný stupeň poškození. Nemohl si vzpomenout, že by kdy něco podobného viděl. Po patnácti minutách opatrného zapisování dat odstoupil od mikroskopu.

„Hned se na tohle podrobněji podívám. Imunofluorescenci vyzkouším později. Víte, jak se připravuje EMS?“

Southern přikývl.

„Dobrá. Odebereme vzorek z první skupiny. Jen odlijte trochu té tekutiny.“

Jediný způsob prozkoumání samotných virů bylo, aby se prohlédly pod elektronovým mikroskopem. Southern odpipetoval vzorek toho zakaleného séra z jedné z kultur a umístil ho do zkumavky. Potom ho nechal vířit na mikrocentrifuze, takže se na dně ustálil shluk mrtvých a umírajících buněk. Tento shluk, který nebyl větší než drobek, odebral malou dřevěnou stěrkou, sterilizoval ho a namočil ho v umělé pryskyřici. Příčné části tohoto vzorku, nakrájené diamantovým nožem, se dostanou pod mikroskop. Vyspělý program vzorek zvětší, zjasní obraz a dodá další barvení, když ho bude třeba. První část obrazu se začne zobrazovat na velkém počítači o devadesát minut později. Southernovi to připadalo jako jedna z těch satelitních fotografií Země, které tu a tam otiskovali v barevných časopisech, jako krajina deštného pralesa s vinoucími se řekami, jezery a močály, posetá neznámými tvary. Díval se na vrchol jediné buňky, buňku na obrazovce představoval tmavý modrozelený oblouk. Dr. Gaunt seděl, upřeně na to zíral a pohyboval obrázkem pomocí myši.

„Nic tady nevidím,“ pronesl. Zmenšil zvětšení a zároveň přesunul obrázek několikrát doprava. Southern spatřil další buněčnou stěnu a něco, co vypadalo jako část jádra, tmavou hmotu s roztřepenými okraji. I při pohledu z takovéto bezprostřední blízkosti bylo snadné rozpoznat, že se nedívají na zdravou tkáň, kde vládl pořádek a konejšivé opakovaní. Zde šlo o pohřebiště, chaos odložených a roztrhaných buněk, a oni se probírali kostmi.

Gaunt na chvíli obrázek zastavil, potom s ním znovu pohnul.

„Tady nic.“

Obrázek se znovu a znovu posouval. Southernovi z toho začalo být nevolno.

„Ne. Sakra. Tohle bude chvilku trvat. Hledáme jehlu v kupce sena, řekl bych.“

Znovu změnil poměr zvětšení a projel všechno dolů. Objevily se dvě pokroucené mitochondrie, měly zjevně rozervané povrchy, byly rozpárané. Southern si přisunul stoličku.

„Pane doktore Gaunte, chcete, abych připravil další vzorek? Jestli se do toho pustím, možná budu moci mít další připravený.“

Obrázek se přestal pohybovat. Gaunt se nakláněl k obrazovce, brýle měl nadzvednuté z očí.

„Doktore Gaunte?“

Gaunt dvakrát poklepl na myš a pokaždé změnil zvětšení. Potom je spatřil i Southern.

Carmen se poprvé dozvěděla o problému v Marshalltonu, když si ji ve dvě třicet toho odpoledne k sobě do kanceláře zavolal velící důstojník. Generálmajor Rob Bailey byl hubený muž kolem padesátky, s hlavou plnou vlasů, s rovným, poněkud zašpičatělým nosem a pronikavýma hnědýma očima. Velel pevnosti Detrick teprve tři měsíce, protože byl přeložen z místa poradce v Pentagonu. I když Baileyho neměli tak rádi jako jeho předchůdce, respektovali ho pro tichý výkonný styl a proto, že dobře zvládal detaily.

Prohlížel si zrovna jednu její starší zprávu, když Carmen vstoupila do místnosti.

„Posaďte se, Carmen,“ řekl. „Udělala jste pěkný kus práce na filo virech, že ano?“

Carmen si poposedla.

„Ano, pane. Většinou na skupině Ebola. To bylo před několika lety.“

Bailey se usmál a zavřel desky.

„Proč jste přestala?“

Carmen se na okamžik odmlčela, aby zvážila, co v sobě ta otázka skrývá. Bailey ji pozoroval.

„Nu, jistou dobu byl zájem o to, jakým směrem může vir Ebola mutovat. Některé linie se začaly šířit vzduchem. Ale ty se prokázaly pro člověka neškodné. Takže se z toho jaksi vytratila naléhavost.“

„Aha, chápu.“

„Objevila se nějaká.?“

„Epidemie? Ne. Nic podobného. Ale něco zde mám a myslím, že by to stálo za prozkoumání. Vy náhodou neznáte doktora Stephena Aldisse, nebo ano?“

Bailey si začal něco zapisovat do poznámek.

„Ne. A měla bych?“

„Ne. Jen mě to tak napadlo. Řídí karanténu opic. Znal jsem ho na vysoké škole.“

„Karanténu opic?“

„Přesně tak.“

Railey se naklonil přes stůl a podal Carmen kousek papíru s adresou a telefonním číslem do střediska v Marshalltonu.

„Tam právě ve středisku karantény opic vypukla poslední epidemie Eboly.já vím.“

„Ta se přenášela vzduchem, pane.“

„Přesně tak. A tohle asi taky, ať už se jedná o cokoli. Kultury, které tam dole mají, nevypadají moc pěkně a pořídili i nějaké elektronové snímky na porovnání.“

„Ale nedošlo k nákaze člověka? Nemají tam žádné oběti?“

Bailey se usmál.

„Kdyby se jednalo o podobný případ, jel bych tam dolů sám. Nakazilo se několik primátů a jeden z nich zemřel. I tak vypadají laboratorní údaje zajímavě. Proto chci, abyste to ihned kriticky zhodnotila. Jen tak pro všechny případy.“

Carmen přeložila kus papíru.

„Teď hned, pane? Mám být u testování v dolní laboratoři“

„Slíbil jsem doktoru Aldissovi pomocnou ruku. Pravděpodobně se prokáže, že jde o nějaký kmen exotické chřipky, ale jeden nikdy neví.“ Položil si ruce na stůl a znovu se na ni usmál. „Zavolejte mi, až tam dorazíte, ano? A nezapomeňte na všechna bezpečnostní opatření, až budete zacházet s infekčním materiálem. Dvakrát měř, jednou řež, že ano?“

Carmen se na okamžik zarazila, když za sebou zavírala dveře. Zaslechla, jak Bailey zvedl telefon.

Během dlouhé cesty k pobřeží, měla Carmen dost času, aby si znovu v mysli prošla svou starou práci na filovirech. Byl to její první důležitý projekt po skončení patologického školení VÚNN před několika lety a relativně byl velmi riskantní. Zacházení s patogeny BP4 bylo jako zacházení s výbušninami. Přes sebedokonalejší procedury, přes opatrnost a systematičnost v přístupech, nebylo možné pominout skutečnost, že čím více se u nich člověk zdržoval, tím se zvyšovaly naděje na smrt.

Když se Carmen ohlížela nazpátek, napadlo ji, jestli by se ochotně znovu do filovirů pustila. I nyní, po letech, pro ni bylo těžké, aby si toto období svého života vyvolala bez zachvění, bez pocitu, že riskovala všechno, co si spolu s Tomem vybudovali. Ve třetím roce manželství přišli o své první dítě, Annii. Zabila ji mozková embolie, když jí bylo jen osmnáct měsíců. Jedné noci šla jako obvykle spát a druhého dne ráno ji Tom našel v postýlce studenou a bledou. Carmen skutečně věřila, že ji zármutek zabije, že její vlastní život skončil se životem její dcery, ale potom, jen za několik týdnů, zjistila, že je znova těhotná. Chtěli s Tomem další dítě. Takhle si to vždy plánovali. Ale Carmen nebyla ze svého objevu nadšená. Nemohla se zbavit pocitu, že jí nenarozené dítě zasahuje do jejího zármutku, do její vzpomínky na Annii, tak rychle se dostává do pozice její prvorozené. I po Oliverově narození v ní něco z toho pocitu zůstalo.

V takovém případě by bylo zcela přirozené, kdyby se práce na BP4 vzdala. To ostatně i všichni v institutu očekávali, ale ona je všechny překvapila. Ještě v sobě nosila Olivera, ale do práce se vrhla se skoro zuřivou odhodlaností, znovu se k ní vrátila ihned po Oliverově narození. Den za dnem se soukala dovnitř a ven ze skafandru, snášela nezáživnost dekontaminačních procedur, chemických sprch, dezinfekčních postupů jenom proto, aby měla tu výsadu, že mohla řezat krvavé kusy poraněných tkání a zírat na smrt skrz okulár mikroskopu. Když se nyní Carmen ohlížela nazpátek, snažila se pochopit, co ji tak nutilo. Za tichou oddaností a rozvážnými protokoly vědeckého zkoumání cítila skoro až nezdravé okouzlení.

Přestala s prací v laboratořích BP4 kolem doby, když se Oliver naučil mluvit. Tehdy začalo pomalu svítat na lepší časy. Tomova veterinární praxe pro malá zvířata v Bethesdě se nakonec začala rozjíždět a ona začala cítit, jak mají k sobě každým dnem stále blíž. Začali se držet za ruce, když se dívali na televizi nebo když v místní samoobsluze tlačili vozík, jak to dělávali, když se do sebe na veterině zamilovali. Život, její vlastní život, a životy její rodiny jí znovu připadaly vzácné, ještě vzácnější než před tím.

Laboratorní oddělení v VÚNN byla rozdělená do čtyř různých podlaží podle toho, jak smrtelný byl materiál, se kterým se v nich zacházelo. Nejnebezpečnější patogeny ze všech, smrtelné viry, proti kterým neexistovala žádná očkovací látka a léčba byly biozabezpečené na čtvrtém podlaží uchovávané ve vzorcích zvířecích tkání a krevního séra, zmrazené na minus sedmdesát stupňů Celsia. Mezi těmito viry byla skupina známá pod označením filoviry nebo filoviridae, protože měli zvláštní nitkovitou podobu.

Filoviry Marburg a Ebola se objevily poprvé asi před třiceti lety z tropických dešťových pralesů Afriky. Jejich přesný původ nebyl známý, ale jejich dopad na primáty, obzvláště pak na člověka, byl velmi podrobně zdokumentován. Z vojenského hlediska nejdůležitější věcí, která souvisela s filoviridae, byla jejich neuvěřitelná smrtící síla. Asi 88 procent lidí vystavených jedné skupině Ebola Zaire zemřelo, což z něj udělalo jeden z nejnebezpečnějších virů doposud objevených. Jako podklad pro vojenskou zbraň nebo zbraň hromadného ničení byl velmi slibný. Právě proto Carmen a její tým strávili skoro dva roky práce ve skafandrech v biozabezpečovacím čtvrtém podlaží a snažili se přijít na nějaký způsob léčení filovirové infekce. Jejich úsilí nebylo odměněno.

Než dorazila do laboratoře v Marshalltonu, již tam provedli celou řadu imunofluorescenčních testů. Jak jí dr. Aldiss vysvětlil, žádné enzymy, které na kulturách nakažených buněk vyzkoušeli, nereagovaly, což vyloučilo KHO a většinu známých patogenů primátů.

„Myslím, že je jistá pravděpodobnost, že zde máme něco nového, podplukovnice,“ poznamenal, když jí podával chirurgickou roušku. „Alespoň pro nás to nové je.“

V laboratoři se jí představil robustní muž ve středních letech s poněkud zarudlým obličejem jako dr. Marcus Gaunt a následoval ho mladý černoch Wesley Southern. Zdálo se, že jsou pyšní a radostně vzrušení z toho, co objevili. Pouze Aldiss prokazoval jisté známky úzkosti.

„Právě připravujeme další vzorky na EMS,“ pronesl Gaunt. „Na sklonku dne budeme mít více snímků.“

„Mohla bych se podívat na to, co jste doposud objevili?“

„Zajisté.“

Gaunt přistoupil k počítači a vyťukal nějaká čísla.

„Tak tady to máte,“ řekl. „Tihle vypadají na pachatele. Roztomilí, že ano?“

Carmen musela potlačit touhu zaklít. Obrázek byl přesně zaměřen do oblasti jedné buněčné stěny, roztřepané, nestejnoměrné, na vnějším okraji měla puchýřky. Uvnitř ležela stočená jako hromada tlustého černého provazu nejsilnější koncentrace filoviridae, jakou kdy viděla. Ebola, Marburg, ať šlo o cokoli, rozhodně však věděla, že to je něco, co si nikdy nepřála vidět mimo hranice VÚNN mimo hranice kontrolovaného prostoru obklopeného dvěma metry betonu. Hlavou se jí začaly honit různé možnosti. Snažila se vzpomenout na to, co jí říkal generálmajor Bailey: nebyla zaznamenaná žádná nákaza člověka. Zemřela opice, to je všechno.

Obrátila se na dr. Gaunta a nucené se usmála.

„Je to velmi působivý obrázek. Chtěla bych, aby se na to podívali mí lidé.“

„Samozřejmě,“ odvětil Gaunt. „Můžeme vám to okopírovat na disk.“

„Rovněž bych si ráda prošla veterinární záznamy,“ řekla a otočila se na Aldisse. „Vy se domníváte, že se tento vir může do jisté míry přenášet vzduchem.“

Aldiss přikývl.

„To je jen hypotéza. Víte co? Proč si nepromluvíte přímo s člověkem na místě činu?“

Na lavičce byl telefon. Aldiss zmáčkl knoflík. Ozval se vyzváněcí tón.

„Kancelář veteriny je osm šest sedm dva,“ sdělil jim ochotně Southern.

Vytočil číslo Na druhém konci zvedl telefon Larry

Gaunt řekl v tichu diagnostické laboratoře hlasitě „Spaldingu, jak se vede?“

„Dobře dobře.“ Je tam Marty Watts? Rád bych s ním něco probral? Hm bohužel není, doktore Aldissi. Vzal si na odpoledne volno. Říkal, že se necítí dobře. Mohl bych vám s něčím pomoct já?

2.

PADANG. 7. SRPNA.

Již od rána nepršelo, ale stále to na déšť vypadalo. Ve vzduchu byl divný tlak.

„Je to led,“ řekl Graham Willis. „Můžete si na jídlo dávat sebevětší pozor. Můžete kupovat vodu v lahvích. Ale na sklonku dne, kdy jste v tomhle vedru k smrti vorvaný, máte tu sílu, tu morální sílu, abyste odmítl led ve své skotské?“

Iwan, mrňavý barman, vypadal zmateně.

„Já brát led, tuan?“

Willis zakroutil hlavou, pozvedl sklenici a vychutnával si hru elektrického světla na kostkách, které mu plavaly ve sklenici.

„Ne, ne, ne.“ Trochu si usrkl a zamlaskal. „Protože v mém případě, Iwy, pokud se mě týká, já nemám sílu a ani žádné morální zábrany. A jestli to znamená trochu nafouklé břicho nebo místní.“

V tu chvíli vstoupila do místnosti Holly Beckerová. Willis ji pozoroval, jak prochází barem, aby se posadila na terase. Měla na sobě letní šaty s potiskem a plátěné boty. Willis neviděl západní ženu po celých šest týdnů, co byl v Padangu. Všichni tam byli šlachovití malí obchodníci z Austrálie s diplomatickými kufříky, Japončíci s nohama do O nebo zasnění místní obyvatelé, ale aby zde spatřil takovou krásnou ženu, to na něj rozhodně udělalo dojem. A ona byla opravdu kus. Husté, tmavé vlasy měla svázané fialovou sametovou stuhou a její oči byly nejkrásnější, jaké kdy viděl mimo. stránky módních časopisů. Velké tmavé oči s hustými řasami

Otočil se, aby se podíval na Iwanovu reakci, ale malý bar Iwan už odešel, prodíral se mezi stoly, aby mohl nabídnout své služby.

Willis pozoroval s pusou dokořán, jak Iwan, kterého považoval spíše za posluchače, začal na ženu hovořit, jako by ji znal.

„Všechno v pořádku? Můj bratr přijet v džíp?“

Vypadala unaveně. Unaveně a sklíčeně. Zdálo se, že jí chvíli trvalo, než zaregistrovala, na co se Iwan zeptal. Potom přikývla a požádala ho, aby jí přinesl kolu.

U baru Iwan mrkl na Willise, když otevíral láhev.

„Hm, Iwy “

Ale než mohl Willis ze sebe něco vypravit, byl Iwan zase pryč.

„Ne dobré? Ne najít přítele?“ otázal se Iwan ženy.

Dlouze se napila, než odpověděla. Třicet pět. Možná víc. Willis si povšiml dlouhých atletických nohou. Není moc opálená, takže usoudil, že právě přijela. Nadzvedla si z krku vlasy. Zůstala jí tam malá mokrá kadeř jako otazník. Willis si olízl rty.

„Cesta byla neprůjezdná,“ odvětila. „Váš bratr mě dovezl k dálnici, ale odbočka byla zablokovaná.“

„Mnoho pršet?“

„Ne, nebyl to déšť. Podle toho, co jsem viděla, se zdála cesta v pořádku. Blátivá, ale pro džíp bez problémů. Ale byli tam vojáci. Já to nechápu.“ Povzdechla si. „No a nepustili nás tam. Byli jsme u řeky Hari. Váš bratr říkal, že to je cesta dolů do tábora Rafflesia. Pak jsme jeli po dálnici k odbočce na Jambi, ale ta byla rovněž zatarasená. A to je asfaltová silnice.“

„Jak“?

„Vojáci. Armáda.“;

„Ano. Ano.“ Iwan sklonil hlavu na stranu a usmál se tím zasněným způsobem, který byl již nyní Willisovi tak známý, výraz, který ho nadzvedl tak, jako nic jiného. Sklouzl z barové židličky.

„Ach, ach,“ řekl Iwan s úsměvem. „No. Možná zkusit znovu.“

„Promiňte.“

Holly vzhlédla.

„Nechtěně jsem si váš hovor vyslechl. Říkala jste, že jste měla problémy se dostat do provincie Jambi, do Muarateba?“

Pohlédla na Iwana a potom zpátky na něj. Velké hypnotizující oči.

„Ne, ne do Muarateba. Bylo to na řece Hari, hned nad Muaratebem, alespoň myslím. Tedy to říká moje mapa. Tábor Rafflesia.“

Willis pomalu zamyšleně přikývl.

„Ach ano. To je pravda. Je tam nějaké výzkumné středisko, že ano?

Zdálo se, že ožila.

„Vy o něm víte? Možná znáte mého…, doktora Jonathana Rhodese.“

„Ne, nikdy jsem tam dole nebyl.“

Napřáhl ruku. Druhý stupeň. Fyzický kontakt.

„Graham Willis. Zabývám, se rozvojem rekreačního střediska. Znám tuto oblast velmi dobře.“

Znovu nastalo ticho. Potom ta žena řekla: „Vy jste Australan.“

„A to vadí?“

Usmála se. .„Ani ne.“

Pokračuj v hovoru, pomyslel si Willis. Jen ať to plyne.

„Zaujalo mě, když jsem slyšel, co jste říkala o zablokování silnice do Jambi. Doslechl jsem se něco o situaci nedaleko Muarateba. Rád bych vás upozornil, že se zde stále vyprávějí nějaké příběhy. Tady musíte brát vše trochu s rezervou. Spíše s velkou rezervou.“

„O jaké situaci?. Co jste tím myslel?“

„Nějaký druh výtržnosti. Měli tam nějaké problémy s Kubuy Nelíbí se jim, co s jejich zemí dělá vláda. Že kácí stromy Že vysekávají lesy. Že těží. Hodně za tím stojí japonský kapitál. Byl tam i nějaký problém s usedlíky.“

Zdálo se, že ji to zajímá, že je znepokojená. Rozhodl se, že bude pokračovat tímto směrem.

„Vy asi víte, jak to chodí. Městský přebytek obyvatelstva z Jávy. Vláda to svinstvo posbírá a odloží ho v džungli. To je další způsob, jak se zbavit domorodců. Lidé přicházejí ze špinavých a chudinských čtvrtí. Všichni se chtějí stát farmáři, takže přijdou sem s motykou a trochou semen a doufají, že se uživí.“

„Ale co jste slyšel o Muaratebu?“ „Nu nebude vám vadit, když se ?“ „Samozřejmě že ne, prosím.“

Willis se pohodlně usadil. Po třech měsících, co se zabýval tímto úkolem, toho o oblasti hor a o tom, co znamenala pro politiky v Jakartě, hodně věděl musel to znát. A zde měl hezkou ženu, která mu bude dělat posluchačstvo.

„Hm, samozřejmě jsem neměl možnost se tam v poslední době podívat. Ale jestliže vojsko zatarasilo silnice, pak je to pravděpodobně proto, že je tam nějaký problém “ „Mohl byste se tam dostat, kdybyste chtěl?“ Tato žena stále ještě nevěděl, jak se jmenuje byla velmi dychtivá. Willis si představil, jak řídí džíp po cestách v džungli. Tahle žena sedí vedle něj. Propocené triko se jí lepí na záda. Samozřejmě by potřebovali průvodce. Otočil hlavu a uvažoval. Uvažoval o tom po svém.

„No, myslím, že pro někoho, kdo skutečně les zná, vždycky existuje cesta. Některé stezky v džungli, některé jsou velmi staré stezky vysekané samotnými Kubuy nebo stezky vyježděné pásy aut a upravené společnostmi, které pracují v lese některé se táhnou rovnoběžně několik kilometrů se silnicí, a potom zmizí. Mezi vámi a velkou cestou může být jen padesát metrů a vy to nikdy nezjistíte. Musíte vědět, kde máte z cesty sejít.“

„A vy to víte?“

„Mám přítele, který to ví. Je to poloviční domorodec. Vyzná se v džungli, jako by to bylo nákupní středisko. „Zajisté byste musela zaplatit. Sto dolarů za džíp a za řidiče. A nevím, jestli byste chtěla být v džungli samotná s tímto chlápkem.“

Pochybovačně potřásl hlavou. Ženu to očividně zklamalo. Zaváhal, až příliš dlouho, aby to vypadalo, že skutečně nechtěl říct to, co pak následovalo.

„Na druhou stranu se domnívám. se domnívám, že bych mohl jet s vámi. Musíme mít představu o politické situaci v této věci. Turisty je snadné zastrašit. Tohle jsem si ale neplánoval.“

Žena se na něj již nedívala. Willis ohodnotil její prsa. Vypadalo to slibně. Potom se na něj náhle zpříma podívala. Cítil, jak se mu rozpaluje obličej.

„Musím se dostat do tábora Rafflesia. Mám tam. příbuzné.“

Willis se zamračil.

„Doktor Rhodes on není váš.?“ Holly se začervenala a Willis si k sobě přitáhl pod stolem nohy. „Váš manžel?“

„Můj bývalý manžel.“ Rozhlédla se na okamžik po baru, jako by se ztratila. „Podívejte, to je dlouhá historie. Skutečnost je. skutečnost je, že jsem sem ze Států přijela, abych se setkala se svými dětmi, jsou v táboře. Před dvěma dny na mě měli všichni čekat na letišti. Pokoušela jsem se s nimi rádiem spojit, ale bez výsledku.“ Odehnala si od obličeje komára. „Iwanův bratr mě tam dnes vezl. Doufala jsem, že se tam tak dostanu. Ale cesta byla zatarasená a vy jste říkal, že ti lidé tam.“ Otřásla se a trochu se napila koly.

Willis to riskl. Položil jí ruku na rameno. Jen na okamžik.

„Podívejte, jsem si jistý, že vaše děti budou v pořádku. Musíte si uvědomit, že to tady není jako doma. Předně, vojsko si tady dělá, co se mu zachce. Když mají chuť zatarasit cestu, tak ji jednoduše zatarasí. A jestli se v Muaratebu něco děje, pravděpodobně půjde o nějakou tahanici mezi usedlíky a domorodci. Asi se něco stalo na tržišti. Někdo chtěl příliš mnoho za kuře, a než si to stačíte uvědomit, někdo mu podřízne krk.“

Přikývla. Tohle byla asi první slova útěchy, která se ji od příjezdu dostala.

„Lidé, kteří řídí tyto výzkumné stanice, mají často velmi blízko k domorodému obyvatelstvu. Častokrát je tohle vlastně náplní jejich práce. Lidé od společností, které se pokoušejí objevit nové farmaceutické prostředky, často místo toho, aby chodili a sbírali listy a kořínky, tak mluví s místními obyvateli, zjistí, jaké má ta která rostlina asi účinky třeba na revmatismus, ekzém nebo něco jiného. Potom svůj výzkum zaměří směrem lidové moudrosti.“

Willis se napil ze své sklenice. Žena na něj nyní pohlížela a snažila se ho odhadnout. Docela si přál, aby měl na sobě něco jiného než tohle batikované triko. Kdyby si to špatně vysvětlila, mohlo by mu to hodně ubrat na ceně.

„Takže se nemusíte strachovat.“

Stále si ho prohlížela.

„Rafflesia,“ prohodil a snažil se změnit téma. „Nejsmradlavější kytka na světě.“

Nyní vypadala zmateně.

„Co tím myslíte?“

„Jen jsem si vzpomněl na jméno tábora. Hádám, že právě proto mi utkvělo v paměti. Přicházejí sem turisté, aby si vyfotili tuhle skvělou velkou kytku. Když to potom zjistí, tak si to poněkud rozmyslí, a začnou hledat orchideje.“

„Co zjistí?“

„Jak zapáchá. Je to až neuvěřitelné. Napodobuje složení a zápach rozkládajícího se masa, aby přilákala mouchy, které potřebuje k opylení.“

„Masa?“

„No, smrdí jako hnijící maso. Říkají jí zapáchající, mrtvolná lilie. Můžete ji cítit ze vzdálenosti dvaceti metrů. Asi evoluce. Kvete jen velmi vzácně a dlouho nevydrží. Objeví se jako velké špinavé šufle. Patrně potřebuje co nejvíce hmyzu, aby zvýšila své naděje na opylení. A jestli má něco přilákat hodně much, pak je to mrtvé tělo. Ta příroda je pěkně ďábelská, nemyslíte?“

3.

PEVNOST DETRICK, FREDERICK, MARYLAND.

9. SRPNA.

I když se Carmen osprchovala chladnou sprchou, stále měla trochu opuchlé oči. Případ v Marshalltonu si stále vybíral svou daň. Noc před tím špatně spala, sešla do kuchyně ve čtyři ráno, aby vypila sklenici vody. Tom jí říkal, ať trochu poleví, trval na tom, že jí rozmasíruje napětí v ramenou, ale nepomohlo to. A u snídaně jí Joey a Oliver na jejichž upřímný názor se mohla vždy spolehnout řekli, že vypadá úděsně.

To, co viděla u opic v Marshalltonu, ji znepokojilo, ale pomyšlení, že by mohli i lidé brzy trpět stejně že by ji samotnou mohl postihnout podobný osud to ji velmi rozrušilo. V krátkosti si telefonicky pohovořila s Martinem Wattsem. Drželi ho v izolaci v Taylor Trust, v malé soukromé nemocnici poblíž jeho bydliště. Snažil se to brát na lehkou váhu, ona ho v tom podporovala a ujišťovala ho ze všech sil. Zjevné neměl sebemenší tušení, co ho upoutalo na lůžko. Možná že to bylo dobře. Nějaký bacil, pronesl, říkal, že od opic chytu nějaký bacil.

Nešlo však o bacil, ale o vir.

Přestože měl generál Bailey ve své kanceláři zapnutý větrák, bylo tam vedro.

„Pěkně to se mnou otřáslo, pane když jsem to viděla mimo laboratoř. Obrazovka byla přecpaná.“

„Viděl jsem obrázky, podplukovnice.“

Rob Bailey nadzvedl ubrousek, kteiý měl na karafě s vodou a chystal se nalít dvě sklenky.

„Zajisté, pane děkuji.“

Carmen přijala sklenici a opřela se na dřevěné židli. Nikdy si nebyla docela jistá, co si generál myslí. Bailey oblékal uniformu dostatečně dlouho na to, aby věděl, že ženská přítomnost v situacích profesionální rovnosti je zneklidňující, a protože přišel z Pentagonu, kde ta hrstka žen, kterou potkával, byly buď manželky, které neměly co na práci, nebo přitroublé sekretářky, a proto by bylo pochopitelné, kdyby mu bylo zatěžko brát ji vážně. Ale Carmen napadlo, že možná půjde o něco jiného.

Mělo její chování po smrti jejího dítěte stále vliv na jeho přístup k ní? Bylo to někde zanesené v nějaké psychologické zprávě, kterou nikdy neviděla, že není plně schopná ovládat své emoce a že má sklony k nelogickému uvažování? Rychle tu myšlenku zahnala. To je již dávno za ní. Plně držela věci v rukou a chtěla, aby to Bailey věděl.

„Přečetl jsem si vaši zprávu,“ poznamenal a začal pokyvovat hlavou. „Je zde jedna věc, která. Říkáte, že se některá zvířata uzdravují?“

Pohlédl na ni pronikavýma hnědýma očima.

„Vypadá to tak, pane. Martin Watts “

„Ten nemocný muž?“

Carrnen přikývla.

„Zřízenec, který pracoval se zvířaty, když byl problém poprvé objeven. Dělal si podrobné záznamy. To je jasné. Mají to v Marshalltonu vše pod kontrolou. Zvířata spočítali a není pochyb o tom, která z nich začala prokazovat příznaky.“

„Ale je možné, že byly účinné rozdílné patogeny?“

„Ano, pane.“

Takže některé opice mohly být infikované něčím jiným

„Ano, pane. Ale nechala jsem našim lidem odebrat vzorky ode všech zvířat, u kterých se příznaky rozvinuly, a všechna byla nakažená virem. To se nedá popřít.“

Bailey se zamračil a sepjal ruce do stříšky. „Takže, jaké vyvozujete závěry, podplukovnice?“

„Nu, kdybychom vycházeli z příznakových údajů, museli bvchom předpokládat, že tyto opice, tento druh Macaca nemestrina, museli bychom předpokládat, že jsou jistým způsobem odolné.“

„A co ten zřízenec.“

„Watts.“

„Ano. Co je mu?“

Carmen se trochu napila vody. Nechtělo se jí na to myslet.

„Nevypadá to dobře, pane. Před dvěma dny dostal horečku, to víme jistě. Je příliš brzy, abychom to mohli prohlásit s jistotou, ale já bych řekla, že se u něj rozvíjí virová krvácivá horečka.“

Bailey roztáhl před obličejem bledé konečky prstů, pak je znovu spojil. Odfrkl si. Začínal být netrpělivý.

„Podplukovnice, kdyby šlo o Ebolu, o nějaký známý druh Eboly, pak bychom zde neměli opice, které se uzdravují. Ebola je pro ně vždycky smrtelná.“

„Já netvrdím, že se jedná o kmen, se kterým jsme se již někdy setkali, pane. Pitvy odhalily skutečnosti, s kterými jsme se v žádných zaznamenaných případech nesetkali.“

„Jako třeba?“

„Spolu se zvětšenými ledvinami a slinivkou měly mrtvé opice zánět plicní výstelky.“

Bailey se postavil. „Skutečně?“

„Přesně tak.“

Bailey na okamžik nic neříkal. Carmen ho pozorovala, jak si vyndal cigaretu, kterou si potom zapálil. Jeho chování se změnilo. Nyní byl zamyšlený.

„A zdá se, že u Wattse se nemoc rychle rozvíjí. Je příliš brzy, abychom to mohli určit, pane, ale myslím, že nemoc může mít ještě rychlejší průběh než Ebola. Jako kdyby vir dosáhl největšího dělení rychlejším tempem.“

Potom Bailey hovořil skrz kouř a vrtěl hlavou. Jako by si sám pro sebe něco vyvracel, ačkoli nebyla schopná odhadnout, o co se jedná.

„Zapečetili jsme karanténu. Izolovali jsem všechny, kteří se dostali do styku s těmito zvířaty.“ Hodil po Carmen pohledem. „Nyní se za ty chudáky v nemocnici můžeme akorát modlit. Jedině.“ Přešel k tabuli na stěně a držel si ruku u úst. „Jedině při tom všem. můžeme být vděční, že se toho nezmocnil tisk.“

Carmen nemohla uvěřit svým uším. Opravdu ho zajímalo jenom tohle?

„Pane?“

Otočil se na ni a pozvedl obočí.

„Copak, podplukovnice?“

„Jeden ze zřízenců si všiml, že zvířata, u kterých se jako první začaly objevovat příznaky, byla všechna poznačená stejnou značkovací barvou. Očividně ji lovci používají, aby si odlišili své zboží, než ho dají do klecí.“

„Snažíte se naznačit, že všechny ty nemocné opice pocházely od jednoho lovce, z jednoho místa?“

„Možná. Dalo by se to zjistit. Víme, že přišly ze Sumatry. Myslím, že by nemuselo být obtížné vystopovat, odkud přesně dorazily.“

Bailey přikývl. „Promluvte si s kontaktními osobami u Světové zdravotnické organizace. Ti na podobné věci mají zdroje.“

Carmen upíjela vodu. Seděli v jednom z nejvyspělejším mikrobiologických střediscích na světě. Zdálo se, zejí Bailey čte myšlenky.

„V žádném případě tam nikoho z našich lidí nepošlu. Indonésané nejsou zrovna zdvořilí, když jim strýček Sam strká mikroskop tam, kam nechtějí.“

„A co Marshallton, pane?“

Bailey se na chvíli zamyslel.

Co si myslíte vy, podplukovnice? „Musím říct, že zrovna příliš nesympatizuji s lidmi, kteří si na živobytí vydělávají utrpením hloupých zvířat.“

„Máte tím na mysli, že bychom to tam měli zavřít, pane?“ „Ne, podplukovnice. Ptám se, co si myslíte vy, že bychom měli udělat.“

Já to vidím takto, pane. Obchod s těmito zvířaty stejně bude pokračovat. Chce to tak věda i obchod. Musíme mít karanténní střediska, abychom tu cestu kontrolovali. Tito lidé v Marshalltonu v žádném směru nic nezanedbali. Možná je zajímá jen podstata věci, ale přece jen jde o obchod. Nesnaží se tam o zoo. Jen neměli štěstí, řekla bych.

„Takže navrhujete, podplukovnice?“

„Myslím, že bychom měli zabít zbylá zvířata v místnosti, kde se nemoc rozšířila. A zjistit o tom, co nejvíce. Můžeme jim povolit znovu otevření za dva měsíce.“

„Jestli to však bude možné.“

„Zároveň bychom měli zpravit Světovou zdravotnickou organizaci a zjistit, jestli se dá nějak vzbudit zájem o pátrání po zdroji této nákazy. A když budeme mít organizaci na své straně, mohli bychom se rovněž pokusit přispět svým dílem.“

Bailey na ni pohlédl.

„Mám k této organizaci velký respekt, pane. Ale zdá se mi, že práce, kterou jsme prováděli v VÚNN, techniky, které jsme vymysleli, plus veškeré vybavení, které máme k dispozici nu, byla by docela škoda, kdybychom propásli příležitost je využít.“

4.

PADANG. 9. SRPNA.

Hotel, ve kterém Graham Willis bydlel, se nacházel na severním konci ulice Dobi, rušné dopravní tepny uprostřed města, jež byla plná skútrů a zásilkových dodávek, které vypouštěly do okolí mraky naftového kouře. Když Holly vylézala z taxíku, napadlo ji, proč tomu zde dává přednost před pohodlím hotelu Pangeran Beach.

„Jezdím tam jen občas, abych se podíval, kdo je ve městě nový,“ poznamenal, když se usadili u baru. „Podívat se na klientelu. Ale tady bují ten pravý život.“

Pozvedl sklenici, usrkl si whisky a nesouhlasně pohlédl na kolu, kterou pila Holly. Holly se rozhlížela po místnosti. V rohu seděli dva lidé ze západního světa: vousatý muž kolem dvacítky v nevyžehleném triku a starý muž, kterému muselo být přes osmdesát. Kromě nějakých mladých párů v Pangeran Beach to byli skoro první západní občané, které v Padangu viděla.

„Normálně se objevují trochu později,“ poznamenal Willis. „Po setmění. Tohle je oblíbené místo pro cizince. Další věc, kterou mají hned po klubu.“

Staromódní dřevěnoproutěný větrák se jim otáčel nad hlavami. Byla to příjemná změna po arktické klimatizaci v Pangeran Beach.

„Je to pěkné,“ řekla. „Autentické.“

„A rovněž diskrétní, více k jádru věci,“ poznamenal s významným kývnutím. „Ne jako lidé ve vašem hotelu.“

Holly to překvapilo. „Co tím myslíte?“

Willis se usmál a znovu si hodně přihnul whisky. Holly si všimla, že tentokrát má na sobě khaki safari kabátek bez poskvrnky, protiklad proti tomu křiklavému batikovanému triku, které měl oblečené minule. Asi se také nechal ostříhat.

„V takovémto místě si vládní úřady rády dávají majzla na cizince, obzvláště, když nejsou jak bych to měl říct obvyklí. Nejsou to typičtí výletníci.“

„Ale já jsem “

„Na dovolené. Já vím. Ale mladá žena, samotná. Mohla byste být reportérka nebo něco podobného. Oni jsou na podobné věci hrozně hákliví. Říkají tomu zasahování do vnitřních záležitostí. Imperialismus. Lidé ze západního světa jim říkají, aby nekáceli lesy, aby nestavěli tuhle nebo tamtu přehradu či továrnu, protože to zničí životní prostředí, radí jim, jak mají zacházet se svým domorodým obyvatelstvem, dělají jim přednášky o lidských právech, neustále otravují s demokracií a se svobodou. Vždyť víte.“

Holly se zamračila. Vůbec to tady nevypadalo, jako v těch barevných zářivých průvodcích, které ukazovaly místo plné rozesmátých lidí v pestrých domorodých krojích.

„Ale já jsem si myslela, že zde západní návštěvníky chtějí. Myslela jsem, že chtějí podporovat turismus.“

Willis se usmál.

„Někteří ano. Ministerstvo financí, obchodníci, podnikatelé. Ti peníze chtějí. Dolar je jediná věc ze západního světa, které nemají nikdy dost. Ale ne všichni jsou tak nadšení, nejméně armáda. A jestliže se jim sem má nahrnout mnoho cizinců, chtějí je mít pod kontrolou. Všechno divné je třeba nahlásit. U vás v hotelu s nimi velmi slušně spolupracují.“

„A proto se scházíme zde.“

„Přesně tak.“ Willis vyprázdnil sklenku. „Dám si další. A vy?“

„Ne, děkuji. Ale dejte si na mě.“

Barman byl Indonésan s hluboce rozbrázděným, počasím ošlehaným obličejem. Formálně přikývnul a přinesl láhev JB.

„No, víte, měla byste se ke mně přidat s něčím silnějším,“ prohodil Willis. „Zde v tropech vám to pomáhá, abyste si zachovala zdravý smysl pro perspektivu.“

„Já se po tom akorát opiju.“

„Přesně,“ řekl Willis a pozvedl svou sklenku. „Snažte se tomu tady přijít na kloub, a jen se z toho zcvoknete. Na zdraví.“

Holly se dívala na Willise, jak pije. Pramínek potu mu stékal po krku a mizel mu za límcem.

„Takže jste mluvil se svým přítelem?“

Willis postavil sklenku.

„Uhm hm.“ Trochu se k ní naklonil. „Řekl jsem mu o tom problému a myslím, že nám s trochou štěstí pomůže. Ale bohužel to nebude levné.“

„On to místo zná? Zná tábor Rafflesia?“

„Ví, kde je. To je hlavní. Ale lidé zde začínají být pěkně nervózní. Očividně.“ Kolem prošel pár úředně vyhlížejících mužů s aktovkami. Willis je pozoroval, když procházeli kolem. „Očividně se něco děje. Někdo mluvil s vojáky v kasárnách Bayur. Četa jejich mužů vyrazila před dvěma týdny do kopců a ještě se nevrátila.“

„Vědí proč?“

Willis zavrtěl hlavou.

„Abych řekl pravdu, nemyslím si, že někdo něco ví, ale už jim to leze na mozek, jak o tom vymýšlejí hypotézy. A přijeli sem rovněž ti chlapíci z Jakarty. Nějaký tým specialistů, já o tom nic nevím. Všechno je to velmi tajné.“

Holly polkla. Pročítala si Jonathanovy dopisy znovu a znovu a snažila se přijít na zmínku o něčem, co by se mohlo přihodit. Varoval ji, že silnice mohou být špatně sjízdné, když zaprší, a že rádiové spojení je někdy mizerné kvůli horám. Ale nějaký vážný problém? O ničem takovém se nikdy nezmínil. Jestli se něco stalo dětem, nikdy Jonathanovi neodpustí.

„Může mě tam váš přítel zavést?“

Willis přikývl.

„Myslím, že ano. Jen nám na to nechte pár dní, abychom . se připravili. Ale obávám se, že vám z osmi set dolarů moc nezbyde, lidé začínají být nervózní. Budeme muset podplácet, jestli nechcete, aby vás někdo kontroloval.“

Holly přikývla. Byly to skoro všechny její peníze na dovolenou, ale co na tom nezáleželo? Richard vždy může přivézt další. Richard. Skoro zapomněla na to, že sem přijede, aby se k ní připojil. Musí mu zavolat a dát mu vědět, co se děje.

„Ráda bych, abychom vyrazili co nejdříve, pane Willisi,“ odvětila. „Chci vidět své děti.“

„Pak dobrá. Ale buďte připravená vyrazit na zavolání. A ještě něco.“

„Ano?“

„Říkejte mi Grahame, ano?“

Měsíc se již odrážel na oceánu černém jako inkoust, když Holly vytočila číslo do New Yorku. S dvanáctihodinovým zpožděním bude Richard sedět v bance vysoko ve čtyřicátém poschodí a bude shlížet na Woolworth Tower a zamlženou kostru Brooklynského mostu. Poprvé, když mu z Padangu volala, se nezdál tak daleko. Tehdy byla pryč pouze den. Takový krátký čas zkrátil vzdálenost a zdálo se jí to až neskutečné. Ale nyní měla pocit, že mezi nimi stojí celý svět. Cítila to tak, jak to ve skutečnosti bylo.

Linka v Richardově kanceláři jednou zazvonila, a pak již zaslechla jeho hlas, s ozvěnou, velmi vzdálený.

„Ahoj Holly. Jak se máš, drahoušku?“

V místnosti byl ještě někdo jiný. Poznala to. Slyšela, jak Richard něco mumlá, asi přijímal šálek kávy.

„Mám se dobře. Ale jsem stále v Padangu.“

„V Padangu? Myslel jsem, že pojedeš do tábora.“

„To ano. Ale nemám od Jonathana ještě žádnou zprávu. Od nikoho. Začínám mít strach.“

Ve spojení zachrastilo. Richard pohyboval sluchátkem.

„Tome nebude ti vadit, když ti zavolám nazpátek za pár minut? Mám. Fajn. Bude to jen. Fajn, díky. Promiň, drahoušku. Říkáš, že od nich ještě nemáš žádnou zprávu? Co se to k čertu děje?“

„Nerozčiluj se. Něco se muselo přihodit. Před několika dny jsem se tam snažila dostat, ale cesta byla uzavřená. Na druhé straně hor se něco děje, ale nezdá se, že by někdo věděl, o co jde. Byla jsem “

„Moment, počkej chvíli. Něco se tam děje? Co tím myslíš? Co se děje?“

Zněl pěkně rozrušeně, jako by si myslel, že se ona chystá někam vyrazit a udělat něco hloupého. Podráždilo ji to.

„Nevím. Jak jsem ti řekla, nikdo to neví. Je tam jen plno vojáků a některé silnice jsou uzavřené.“

„Pane bože, blízko tábora?“

„Na cestě k němu, ano. Ale to s tím nemusí mít nic společného.“

„Ale ty jsi v pořádku?“

„Jo. Mám jenom strach.“

„A byla jsi na policii?“

„Samozřejmě, Richarde. Oni také nic nevědí. A ani vědět nechtějí. Já jsem však mluvila s chlapíkem, který se tady vyzná. Mám přítele, místního člověka, který mě tam může dostat. Použijeme malé stezky, tam kde to bude nutné.“

Hlasité zasyčení přehlušilo skoro celou Richardovu odpověď. Náhle si Holly vzpomněla na to, co jí Willis řekl: v jejím hotelu s úřady velmi ochotně spolupracují. Možná hovor poslouchali.

„Drahoušku? Budu tam za pár dní. Počkej na mě, ano?“

„Richarde, podívej. Myslím, že by pro tebe bylo lepší, kdybys to trochu odložil.“

„Cože?“

„Jen s tím vším. Myslím, že by bylo pro tebe lepší, kdybys sem nejezdil alespoň do té doby, dokud já nezjistím, co se děje. Nestrachuj se. Ten chlapík jmenuje se Graham Willis říkal, že jim to několik dní potrvá, než všechno důkladně promyslí. Hned, jak budu vědět, o co jde, zavolám

„Kristepane, Holly!“

„Já ti zavolám i tak. Zavolám ti zítra ve stejnou dobu. Dobrá?“

Zahřmělo a Holly se vyděšeně probudila. Na stěně se pohyboval stín. Sedla si, pozorovala a naslouchala. Vítr nabíral na rychlosti. Slyšela, jak kvílí nad střechou a ševelí ve stromech. Z venku se ozvalo tlumené duté žuchnutí, vítr odfoukl plážové lehátko, otevřela se okenice. Blížila se bouřka. Pomyslela na déšť, na úzkou stezku džunglí, džípy ponořené až po nápravy do bláta. Džungle se jí objevovala ve snech. Viděla své děti, jak běhají bosé po lese, oblasti jantarově žlutého světla jim pableskovaly na bílé kůži. Před čím utíkaly? Povzdechla si a znovu se natáhla. Vedle ní ukazovaly zelené světélkující ručičky hodin půl čtvrté ráno.

Pak se znovu ozval hrom, jen s tím rozdílem, že to nebyl hrom. Znělo to, jako by někdo bouchal na skleněné dveře na terasu. Měsíc vrhl na zeď stín mužské hlavy a jeho zvednuté ruky.

„Holly?“

Nebyla si jistá, že to skutečně slyšela. Zvuk pohltil lomoz větru. Překulila se a dosáhla na vypínač. Z náhlého jasu ji rozbolely oči.

„Kdo je to?“

Nikdo neodpovídal. Odhrnula přikrývku a pomalu vyrazila k terase. Šla vratce, jako by ještě spala.

„Holly?“

Tentokrát věděla, že to skutečně slyšela. Doběhla k oknu a roztáhla závěsy.

„Richarde?“

Stál venku, jednou rukou tlačil na okno a mžoural ve světle. Byl to Willis. Chvíli jen stála a zírala na něj, snažila se Přijít na smysl toho, co vidí.

„Otevřete!“

Willis ukázal dolů na kliku. Holly zaváhala, potom otevřela dokořán. Vítr se jí opřel do okraje županu. Náhle se cítila vydaná napospas.

Willis vstoupil dovnitř a zavřel za sebou.

„Omlouvám se za to vyrušení, ale nechtěl jsem jít předem.“

Mluvil naléhavě, sotva dechu popadal.

„Proč? Co se děje?“

Willis si ji prohlížel od hlavy k patě. Instinktivně si založila ruce.

„Jde o to, že jestli se chcete dostat přes hory, aniž by o tom někdo věděl, pak tohle může být vaše poslední šance. Telee chce odjet nyní.“

„Teď? Ale vy jste říkal “

„Já vím, já vím. Ale oni dávají zátarasy na všechna kontrolní stanoviště a Telee má strach. Chce vyjet, dokud to jde.“

„Nemůže to počkat do rána?“

Willis za sebou zatáhl závěsy.

„Poslouchejte. Jestliže odjedete z hotelu zítra ráno, všichni vojáci odsud až po Jambi vás patrně budou hledat. A jako minule vás vrátí nazpátek. Telee by se kvůli tomu mohl dostat do nesnází. Když vyrazíme teď, nikdo nebude vědět, kdo komu pomáhá, rozumíte? Jen si pospěšte a oblékněte se.“

„Ale hotel. Nebudou “

„Budou účtovat vaši kreditní kartu, nedělejte si starosti.“

Holly si sedla na postel a natáhla se pro telefon.

„Slíbila jsem, že zavolám svému. svému manželovi, a “

Willis k ní přistoupil.

„Řekněte mu po telefonu, co hodláme podniknout, a je po všem. Mějte na paměti, co jsem vám o tomhle místě říkal.“

Holly se zadívala na sluchátko a pomalu ho zavěsila.

Několik metrů od hotelu prosvěcovala stíny palem dvě světla. Byl to Telee, který čekal za volantem své potlučené dodávky toyota. Holly překvapilo, že je mladý, asi tak kolem pětadvaceti, oblečený v džínách a maskovací vestě. Podle toho, jak o něm Willis mluvil, očekávala někoho staršího, nějakého kmenového stařešinu. Vážně si ji prohlédl. Holly si vylezla dozadu.

Projeli kolem starého černobílého znaku, na kterém stálo TABING. Před nimi v dáli viděla Holly několik teček světla, nějaké malé město nebo vesnici. Telee jel rychle, do vozu občas narazil nápor větru. Náhle zabočil a pod zadními koly se rozprskl štěrk.

„Jen klídek, kamaráde,“ řekl tlumeně Willis.

Tečky světel se přibližovaly. Napravo nad stromy se za slabou žlutou září ukrývaly hvězdy. Telee začal zpomalovat. Willis se naklonil přes okraj svého sedadla.

„Tady na chvíli zastavíme. Zůstaňte ve voze, ano?“

Sto metrů před sebou zahlédla Holly ve světle reflektorů dřevěný domek a před ním dva muže v uniformách. Jeden z nich pozvedl ruku a přistoupil k nim blíž. Přes rameno mu visela puška. Telee svezl náklaďák ke straně silnice a natáhl k Holly ruku.

„Já se o to postarám,“ řekl Willis. „S paní Beckerovou se můžeme vyrovnat později.“

5.

PROVINCIE RIAU. 10. SRPNA.

Slabé hnědé písmo nebylo ve změti vrstevnic skoro vidět. Když si dr. Peter Jarvis jednoho večera prohlížel starou lesnickou mapu, všiml si, že podél svahu asi patnáct centimetrů od červené čáry, která představovala silnici do Pekanbaru, byla roztažená písmena. Když si mapu přiblížil k jediné blikající žárovce, zjistil, že písmena dávají dohromady jedno slovo: JESKYNĚ.

O dva dny později si již prosekával cestu k příkrému svahu podél stezky, která nebyla používaná dvacet let. Nebýt mapy, vůbec nikdo by nevěděl, že tam ta stezka je. Jeho průvodci, Agga a Rulek, se zručně oháněli mačetami, ale rozhodně nebyla šance, že by mohli terénním autem dojet až tam, dokud by lesní správa nedala proklestit cestu nějakým těžkým strojem. Jarvis si nechtěl ani představit veškeré ty nervy a diplomacii, které by si to vyžádalo aby k tomu vůbec někdy došlo.

„Tak si na chvíli odpočineme, ano?“ prohodil a vyhnul se velkému létajícímu broukovi, který proti němu vyrazil s bzukotem ze stínu. „Nemá smysl to přehánět.“

Rulek zapálil dvě cigarety a podal jednu Aggovi, který z ní potáhl, a potom jejím žhavým koncem poklepal na pijavici, která mu visela přisátá na vnitřní straně ruky.

„Jak je to ke svahu ještě daleko?“ optal se Jarvis.

Agga na něj zamžoural. „Uh?“ Ke kamenům? „Jak daleko je to ke kamenům?“

Rulek přikývl a ukázal směrem na západ.

„Tam,“ řekl a prstem vykreslil ve vzduchu smyčku. „Dojedeme tam. Brzy, brzy.“

Jarvis souhlasně přikývl. Brzy. Byl na Sumatře již skoro dva měsíce, ale ještě se nesetkal s jediným člověkem, který by rozuměl významu tohoto slova. Ani by mu to tolik nevadilo po několika letech v Africe si na to zvykl ale šlo o to, že musí být ani ne za týden zpátky v Londýně. Výbor fondu pro průzkum při Muzeu přírodní historie měl své provizorní dotace rozdělit 18. srpna. Jeho projekt si ve výboru našel své zastánce, ale bez patřičného prezentování a uvedení všech podrobností bylo nepravděpodobné, že by mu potřebné peníze poskytli.

Jarvis vyprázdnil svou hliníkovou láhev na vodu a zastrčil ji zpátky do ruksaku. Voda byla středem všeho. Terén v oblasti byl perfektní, směs úplně a částečně zničeného deštného pralesa. Bylo to ideální místo pro studium dlouhodobých účinků lesnictví a rychlosti, s jakou se les vzpamatuje po vykácení. A ještě tam byla jedna zvláštní odměna: pás vápencové vrstvy, který se rozkládal na vyšších svazích. Mnohé z širokolistých stromů, které se nacházely ve zbytku lesa, tam nerostly, a tím nechávaly volný prostor pro jinou řadu druhů. Ty zase poskytovaly přírodní prostředí pro zcela odlišný hmyz a zvířata. Stálá polní stanice by zde nabízela dva ekosystémy za cenu jednoho. Polní stanice však může být pouze na místě, kde se vyskytuje zdroj čerstvé vody. Zde by měly údajně být poblíž starých dřevorubeckých táborů prameny, ale ty buď byly znečištěné nebo se nedaly najít. Jeskyně pro něj znamenaly jedinou naději.

Jarvis se podíval na hodinky. Vlhkost opět napadla jejich mechanismus a ten se znovu zastavil. Odhadl, že budou asi dvě hodiny. Tak za hodinu se budou muset vrátit nazpátek, promarní další cenný den a bezvýsledně. Doufal, že tentokrát brzy bude skutečně znamenat brzy.

Rulek šátral v krabičce po druhé cigaretě.

„Fajn,“ řekl Jarvis a vyrazil. „Půjdeme dál.“

Klestil si cestu obrovským kapradím, pod botama mu praskalo suché dřevo spadlých větví.

„Občas zkontrolujte čas,“ prohodil a ohlédl se přes rameno. „Nechceme mít “

Přerušil ho hlasitý zvuk, který se mu ozval skoro přímo nad hlavou, něco jako volání. Znělo to jako opice. Další odpovídaly ze vzdálenějšího místa: vřískot a výkřiky jako z viktoriánského blázince. Byli to paviáni. Jarvis znal dobře zvuky, které vydávali. Plantážní dělníci, kteří pracovali blíže u pobřeží, si zvířata vycvičili, aby jim snášela kokosové ořechy, chovali je při tom v řetězech, pokud šlo o hodně vysoké stromy. Vzhlédl do klenby stromů. Slyšel, jak se větve otřásají, jak listy ševelí, ale neviděl nic. Instinktivně dostal strach.

„Zajímavé,“ prohodil nahlas a pokračoval. „Opice přece musí pít, že ano?“

Agga mířil imaginární zbraní do vrcholků stromů a sledoval hluk.

„Bum! Bum, bum!“ zvolal, zmáčkl spoušť a zubil se u toho. „Všechny mrtvý. Všechny mrtvý.“

Vchod do jeskyně nebylo snadné najít pod spletí kořenů stromů, ale Jarvis přibližně věděl, kde má hledat. Z druhé strany srázu viděl, že je tam voda. Většinu srázu tvořily holé kameny, trsy trávy a nízké keře. Ale v jednom místě se zdálo, že vegetace všechno zakrývá, překypuje, její úponky visely dolů přes drsný povrch vápence. Bylo to znamení, které rozpoznával. A velká kolonie primátů v takové oblasti byla druhým znamením. I když se již dostali na druhou stranu, stále je slyšel, jak štěkají a vřískají. Hrozby nebo šlo o varování? se stávaly hlasitější a naléhavější, jak se blížili ke kamenům.

Ústí do jeskyně bylo vysoké, ale úzké, a po obou stranách byl sráz asi metr a půl. Jarvis se spustil dolů, druhý konec provazu zavázal kolem kmenu velkého mahagonu, posvítil si baterkou pod sebe a hledal vhodné místo, kam by mohl šlápnout, a rovněž se snažil odhadnout velikost prostoru kolem sebe. Agga a Rulek nad ním nahlíželi do tmy a šeptali, jako by měli strach, že by je někdo uvnitř jeskyně mohl zaslechnout. Jarvis se jich zeptal, jestli se k němu chce někdo z nich přidat. Oba shodně odpověděli, že ne.

Se zapraskáním dopadl nohama na zem. Země v jeskyni byla posetá úlomky kamenů a pokrytá zvířecím trusem. Hučelo to kolem něj, z každé strany měl kolem sebe stěny. Opatrně se otočil a narazil si široký khaki klobouk proti slunci těsněji na hlavu. Obloha nad ním vrhala slabé světlo na tvrdou úhlopříčku vápence, který mu stál přímo v cestě. Musel se sehnout, aby si za něj mohl posvítit,

„Okay, doktore Jarvisi?“

Byl to Rulek, který strkal hlavu dolů to tmy.

„Zatím ano,“ odpověděl Jarvis. „Jen bych si přál, kdybych měl na hlavě správnou pokrývku.“

„Správnou přikrývku?“

Paprsek světla zmizel v tmavé prázdnotě asi metr nad podlahou jeskyně.

„Počkejte tam,“ zavolal Jarvis nazpátek. „Já se tady dole porozhlédnu.“

Skrčil se a nahlédl skrz štěrbinu. Paprsek světla se zdál nyní silnější, jak si jeho oči postupně přivykaly na tmu. Zachytil pohledem další světlou stěnu kamenů asi sedm metrů před sebou.

„Možná je zde ještě další dutina,“ pronesl.

.,Co říkáte, doktore Jarvisi?„ Rulkův hlas zněl již velmi vzdáleně.

„Ale nic.“

Jarvis se shýbl na všechny čtyři a doplazil se do štěrbiny, vzduch z dutiny vycházel studený, ale zamořený štiplavým čpavým zápachem. A bylo tam na okamžik zhasnul baterku světlo tak slabé, že bylo skoro nerozpoznatelné. Ale bylo tam. Muselo přicházet z.dalšího vchodu do jeskyně poblíž, možná někde nad ním. Znovu rozsvítil baterku a pomalu se sunul dopředu. Kameny pod ním mu připadaly studené a tvrdé.

Připadalo mu, že se plazí již několik minut, stěny po obou stranách se nejprve se stáčely doleva, potom doprava, zachytily ho, někdy se mu otřely o bok nebo o rameno. Ani se nesnažil zvednout, protože se obával, že by se mohl praštit do hlavy. Každých několik metrů se zastavil a zaposlouchal se, doufal, že zaslechne kapání vody, ale všude kolem bylo ticho. Když se otočil po délce svého těla, již neviděl světlo od vchodu do jeskyně a ani neslyšel Rulekův hlas. Ve skutečnosti neviděl vůbec nic.

Uchopil provaz a zatahal jím, jen aby se ujistil, že je stále jištěné.

„Jste tam stále se mnou?“

Byli od něj příliš daleko, aby ho mohli slyšet. Cítil, jak se mu zrychluje dech a začíná zhluboka nasávat ten štiplavý, zatuchlý vzduch.

„No tak, no tak,“ zamumlal. „Jen pokračuj.“

Bez provazu by bylo to, co dělal, zcela idiotské, a on to věděl. Lidé ztratili orientaci v jeskyních, které nebyly větší než jídelna, a nikdy se jim nepodařilo znovu najít cestu ven. Když člověk ztratil světlo od vchodu, byl ve vážné nesnázi. Kdyby tak jen přišel na jeskyně před pár týdny, mohl zorganizovat patřičný tým. Kdyby tak měl dost času.

A pak se náhle úzká chodba otevřela. Neviděl to, ale poznal to podle zvuku. Každý jeho pohyb, každé zaskřípání bot, dokonce i jeho dech, se nad ním jemně odrážely. Jak se zaposlouchal, začal si uvědomovat i něco jiného, ne ani tak zvuk jako jistý tlak na svůj bubínek. Převrátil se na záda a zamířil světlo baterky přímo nad sebe.

„Sakra.“

Právě toho se bál: strop jeskyně, asi patnáct metrů nad ním, byl pokrytý netopýry, tmavými stíny, které kroužily a kroužily kolem, a jejich ultrazvukové výkřiky byly pro sluch člověka příliš vysoké. Měli do jeskyně vlastní přístup, to bylo jasné, a jejich trus znamenal, že tam bude veškerá voda znečištěná. Kde byli netopýři, byla voda vždy nebezpečná.

Jarvis zasténal. Bude muset najít ještě dále další jeskyni. Stále měl ještě trochu času a skutečnost, že zde jeskyně jsou, znamenala, že tam někde musí být využitelný zdroj vody. Možná by to výboru, který rozděluje fond na výzkum, stačilo. Možná že by přesné umístění zdroje mohlo počkat. Schopný hydrolog by ho našel asi tak za půl hodiny.

Znovu pohlédl nahoru na netopýry. Byli velcí, s rozpětím křídel asi třicet centimetrů, možná i víc. Snažil se potlačit strach, snažil se nemyslet na to, o jaký druh jde. Na kaloně jsou příliš malí.

Jeden z nich se snesl dolů, tak blízko, že si Jarvis zakryl obličej. Slyšel, jak kolem něj třepetají křídla. Potom zvuk zesílil. Stahují se za světlem?

Najednou se chtěl ze všeho nejvíce dostat ven, pryč ze tmy. Do tohohle místa nepatřil. Snažil se obrátit, ale neměl na to prostor. Kameny vystupovaly po obou stranách. Vysoukal se k dutině, jen hledal dost místa na to, aby se mohl otočit. Ale zem pod ním najednou zmizela. Baterka mu vypadla z ruky, když zašmátral po něčem, čeho by se mohl chytit.

„Panebože!“

Baterka žuchla se šplíchnutím do vody. Prsty škrábal na vroubkovaný kraj kamene, zlámal si nehty. Nahlédl přes okraj a spatřil baterku, která ležela v hloubce jednoho nanejvýš jednoho a půl metru pod ním v mělké kaluži vody. Stále ještě fungovala, paprsek osvěcoval roj malého hmyzu, který se vznášel nad jejím povrchem. Nedokázal snést pomyšlení, že by se měl bez baterky vydat zpátky. Pevně se držel za provaz, dolezl dolů k vodě se strachem, že každou chvílí bude odsouzený k temnotě. Snažil se prsty nahmatat cestu mezi kameny, ale ty zde byly ještě ostřejší, krystalické, břitké jako nože. Cítil, jak mu rozdírají kolena, paže, ruce, ale bylo mu to jedno. Pro něj bylo nejdůležitější světlo.

Když uchopil rukojeť svítilny a opatrně ji nadzvedl, ani si nevšiml pramínků krve, které za sebou zanechal a které se mísily s čirou vodou.

6.

ASPEN HILL. 10. SRPNA.

Carmen Travisová se zastavila na cestě z koupelny a zaposlouchala se. Slyšela, jak dole v hale tikají hodiny a jak Tomovo pravidelné oddechování přichází z druhé strany dveří ložnice. Osm hodin v neděli ráno a všichni jako obvykle ještě spali. Zívla si a po špičkách sešla dolů chodbou do pokoje pro hosty, kam si předchozího večera uložila uniformu. Než se všichni probudí, bude ona již pryč, na půli cesty do Fredericku, možná i dále snad i hluboko v samotné pevnosti Detrick a bude pracovat navlečená do skafandru ve studených bílých světlech kontrolního prostoru BP4.

Oblékla se a sešla dolů do kuchyně. Dnes se měla konat velká rybářská expedice a ona ji propase. Tom všechno připravil návnady, rybářské pruty pro kluky a nafukovací dětský člun, kdyby rybaření přestalo kluky bavit. A pečlivě vybral mělkou oblast, aby nehrozilo nebezpečí, kdyby Joey spadl do vody. Měla neblahé tušení, že se výpravy nebude moci zúčastnit, ale s jistotou to věděla teprve tehdy, když jí generálmajor Bailey zavolal zprávu, že Martin Watts umírá. Tom to chápal: „Mám za to, že rozkazy jsou rozkazy,“ řekl. Byla ráda, že nemusí vysvětlovat všechno o naléhavosti případu a o tom, co vlastně bude v ústavu dělat. Skoro celou noc nespala a to úplně stačilo.

Potichu si pustila rádio a vyndala z ledničky zbytky sobotního kuřete a velký plátek švýcarského sýra. I když se nebude moct rybářské expedice zúčastnit, alespoň jim připraví sendviče. Vložila do toustovače čtyři krajíce chleba děti to tak měly rády a začala obírat kosti nožem a vidličkou. Maso bylo trochu vláknité a drželo na kosti. Většinu musela odloupnout prsty.

„Mami, můžu “

Carmen nadskočila.

„Ach!“

Joey stál ve dveřích a jeho malá postavička Se ztrácela v příliš velkém pyžamu.

„Tys mě ale vyděsil, drahoušku.“

„Můžu se napít džusu?“

Carmen vyndala ze skříně pohárek.

„Prosím, posluž si. Ale nerozlij to.“

Joey se odšoural, otevřel ledničku a oběma rukama uchopil dvoulitrový karton pomerančového džusu. Carmen ho pozorovala, jak si opatrně nalévá půl sklenice a hlučně při tom dýchá otevřenou pusou.

„Šikovný kluk,“ pochválila ho a vrátila se k sendvičům. Joey potichu pil. V rádiu hráli starou písničku, kterou si Carmen pamatovala z mládí.

„Proč s náma nejdeš na ryby, mami?“

Carmen odložila nůž. Takže to slyšel.

„Joey, hrozně bych chtěla jet. Mám ale práci.“

„Co?“

„Musím do práce.“

„Ale proč?“

Carmen se na okamžik zamyslela. Cítila se příšerně, že nemůže dodržet slib. Šlo jen o jednodenní rybaření, ale pro děti to byla jedna z těch věcí, které mohly mít velký význam. Dobře si to uvědomovala.

„Máme problém, Joey,“ začala. „Něco nečekaného. A já to musím pomoct ihned napravit. Budu doma večer. A až se z rybářského výletu vrátíte, tak mi o něm můžeš všechno vyprávět, ano? A za dva týdny “

„Jaký problém?“

„Jen.“

Carmen zaváhala. Joey si zasluhoval vysvětlení, přijatelné vysvětlení, nic obvyklého, a přesto neexistoval způsob, jak by mu to mohla vysvětlit. Šla a sedla si vedle něj na bobek.

„Někteří lidé, Joey. někteří lidé onemocněli, víš? A my nevíme, jak jim pomoci. Takže se musíme pokusit, abychom našli způsob, jak jim pomoci, než. než onemocní ještě více lidí. Rozumíš mi?“

Joey pomalu přikývl, přemýšlel o tom. Carmen mu projela prsty vlasy. Vyrůstal moc rychle. Potom se na ni podíval a otázal se:„A ty taky onemocníš, mami?“

Carmen se zasmála, spíše ze šoku, než že by se ho snažila uklidnit.

„No, to víš, že ne, drahoušku. To víš, že ne.“ Objala ho oběma rukama.

Watts byl úředně prohlášen za mrtvého ve dvě hodiny ráno. Jeho tělo bylo zabaleno do třech pytlů týmem pracovníků VÚNN a odvezeno v neoznačené sanitce do ústavu. Ve tři, třicet již leželo v chladicím boxu při teplotě minus sedmdesát stupňů Celsia. Carmen našla kopii nemocniční zprávy na svém stole. Rovněž měla na záznamníku namluvený vzkaz od generálmajora Baileyho, ve kterém jí uděloval příkaz, aby ihned provedla pitvu. Zavolala mu do kanceláře, ale Bailey časně vyrazil za nějakým dalším úkolem. Chystala se znovu zvednout telefon, když ten zrovna zazvonil.

„Podplukovnice Travisová?“

Carmen byl hlas povědomý, ale nevěděla odkud.

„U telefonu.“

„Tady George Arends. Budu vám dnes ráno pomáhat. Je to rozkaz generálmajora Baileyho.“

Plukovník George Arends stál v čele oddělení veterinární medicíny. Carmen již věděla, o koho se jedná.

„Máte mi pomoct s čím?“

„S pitvou. Dostavím se na shromaždiště za půl hodiny s majorem McKinnonem. Počkáme tam na vás.“

„Je tělo “

„Nyní se vyndává z chladicího boxu. Měla jste již příležitost si projít nemocniční zprávu?“

„Právě jsem ji dostala.“

„Nu, myslím, že byste se na ni měla podívat. Zjednoduší nám to začátek.“

Arends byl patolog jako Carmen, jeden z nejstarších a nejzkušenějších v ústavu působil na oddělení patologie ještě rok po jejím příchodu po škole. Ale skutečnost, že byl povolán k pitvě, ji zneklidnila. Pravda, tělo infikované patogenem BP4 rozhodně nepitvali každý den. Bylo to riskantní. Ale měla ve svém týmu mnoho schopných lidí, ne jen Adama McKinnona. Nepotřebovali volat na jiné oddělení, aby získali třetího. Co tím Bailey zamýšlel? Měl pocit, že potřebuje na pomoc starou zkušenou ruku? A co chtěl Arends říct tím zjednoduší?

„Budu dole za třicet minut, plukovníku,“ odvětila a zavěsila.

Vyšla do chodby a nalila si černou kávu, potom se posadila za svůj pracovní stůl. Zpráva byla krátká a krutá. Uváděla datum Wattsova příjmu a zaznamenávala rozvoj příznaků od začátku extrémního rozšíření viru až po samý konec. Carmen upíjela kávu, očima přejížděla řádky textu a mračila se nad tou rostoucí katastrofou, kterou popisovaly.

Skoro ihned potom, co byl Watts přijat do nemocnice, začaly jeho plíce shromažďovat vodnatý hlen a objevil se u něj náhlý syndrom úzkostného dýchání. Zároveň se mu po těle vyrazily skvrnité vyrážky, které charakteristicky doprovází nákazu filoviry. Dva dny si stěžoval na prudké bolesti hlavy, pak upadl do stavu polovičního bezvědomí. Krvácel z vpichů od podkožních injekcí, které mu dával nemocniční personál. Dva dny před tím, než se jeho tělo nakonec vzdalo, se mu rozšířily panenky a zůstaly nehybné, čímž naznačovaly mozkovou smrt. Alespoň nebyl při smyslech, aby vnímal závěrečné utrpení, pomyslela si Carmen. Během stavu agónie se objevily podkožní kapsy krve, stav, na který bylo odkazováno ve zprávě jako na třetí rozmístění, třetí rozmístění v protikladu s prvním, kdy pacient krvácel do plic, a druhým, kdy došlo ke krvácení do žaludku a střev. To, co zbylo z Martina Wattse devátý den jeho nemoci, krvácelo do prostoru mezi kůží a podkožním vazivem. Zpráva uváděla, že byla i taková místa, kde to vypadalo, že se kůže oddělila od podkožního vaziva. Carmen dopila zbytek kávy a začala chápat, proč Arends chtěl, aby si zprávu přečetla: bude lépe, když bude připravená. Na Wattsovo tělo nebude příjemný pohled.

Když jela výtahem čtyři podlaží pod povrch, nemohla potlačit narůstající rozčilení. Za všechna ta léta, co pracovala na patogenech BP4, nebyla nikdy tak blízko k obětem a nikdy žádnou z nich nemusela rozpitvat. Věděla však, že Arends již tohle dělal. Za prvé byl členem prvního týmu VÚNN v Zaire, když se tam objevila Ebola. Ale předpoklad, že nebude vědět, jak se má chovat, že by mohla nějak pohořet, byl velmi nespravedlivý. Do jejích záznamů nikomu nic nebylo. Cítila, že již vykonala dost, aby si vysloužila Baileyho důvěru.

Dveře výtahu se nehlučně otevřely, a přerušily tak její myšlenky. Rychle prošla monotónní bílou chodbou k šatně se skříňkami, svlékla se a již podruhé za dvě hodiny se vysprchovala. Tentokrát však používala hrubé karbolové mýdlo místo modrého levandulového gelu, který jí dal Oliver k narozeninám. Přesně podle instrukcí odložila šaty, ve kterých přišla, a došla ke sterilní skříni, kde na ni čekal sterilizovaný oblek s dlouhým rukávem, chirurgická čapka a pár bílých ponožek, všechno proprané silnými ultrafialovými paprsky. Ponožky byly o několik čísel větší ve skutečnosti to byly pánské ponožky a když pomalu přecházela ke dveřím a snažila se, aby neuklouzla na naleštěné podlaze, a nemohla se zbavit myšlenky na Joeyho, který se šoural doma po kuchyni v nadměrně velkém pyžamu. Napadlo ji, co asi dělal hned potom. Pravděpodobně se hašteřil s Oliverem nebo ještě snídali a poslouchali tátu, který jim vysvětloval, jak přechytračit rybu? Připadalo jí to jako jiný svět, teplejší, přívětivější. A přesto byl jen několik krátkých kilometrů od karanténního střediska v Marshalltonu, od viru, který vybuchl uvnitř těla Martina Wattse. Vlastně jen kousíček odsud, šlo o součást toho samého světa, toho jediného světa, který existoval.

Bezpečnostní snímač u vchodu do šedé zóny zpracovával její identifikační kartu a podrobil ji kontrole. Po chvíli se červené světlo nahoře na panelu rozsvítilo zeleně. Zámky se rozestoupily a dveře se se zasyčením rozjely. Když se za ní zavřely, pak se další, zcela identické dveře, které byly čtyři metry před ní, otevřely. Kontrolní prostor číslo sedm ležel na protější straně, podtlaková oblast shromaždiště BP3 se nacházela jen dvoje dveře od samotné zóny s infekčním materiálem. Arends a McKinnon tam již čekali, stejně jako ona měli na sobě zelené sterilní obleky. Ze vzduchových odsávačů se ozývalo nepřetržité šumění.

Ti dva muži povstali. Major Adam McKinnon byl Carmeninou pravou rukou, světlovlasý, dvaatřicetiletý, trochu při těle. Arendsovi bylo asi pětačtyřicet, byl hubený, vyšší, černé vlasy mu řídly a na obličeji měl hluboké vrásky. Carmen o něm mnoho nevěděla. Říkalo se o něm, že je to tichý člověk, uzavřený sám do sebe.

Nezasalutovali a ani si nepodali ruce. Bylo zde nevyslovené pravidlo, že pokud člověk prošel vzduchovým uzávěrem v VUNN, nechal všechny vojenské formality za sebou. Zaměstnanci zde měli mezi sebou zakázaný veškerý kontakt, vyjma případů nebezpečí.

„Doufám, že jste na mě nemuseli dlouho čekat, plukovníku,“ pronesla Carmen.

Arends se usmál. Poprvé si všimla, že musel být hezký, když byl mladší.

„Bez problémů. Ve skutečnosti jsem rád, že jsem měl příležitost k tomu. k tomu, abych si prošel několik věcí s majorem McKinnonem.“

McKinnon byl zarudlý a potil se. Carmen si všimla, že má vlhké čelo. Přečetl si zprávu? Snažila se vypadat uvolněně.

„Je to od vás milé, že jste sem přišel na pomoc, plukovníku,“ poznamenala. „Jestli se nemýlím, máte v této oblasti velké zkušenosti.“

„Jsem rád, že mohu prohlásit, že jsem v poslední době nic podobného nedělal. Ale již jsem si svým prošel.“

„Poskytl vám generál Bailey všechna fakta, pane? Řekl vám, s čím zde pracujeme?“

„V kostce. Zajisté jsem si přečetl nemocniční zprávu.“

Carmen otevřela zásuvku a vyndala tři páry zavařených balíčků s gumovými chirurgickými rukavicemi.

„Bezpochyby jde o filovir,“ pokračovala. „Možná o novou řadu Eboly.“

„Až na ten zánět dýchacích cest. To je pro Ebolu neobvyklý příznak.“

„V takovém raném stádiu, ano.“

„A aerosolový přenos, nejen přenos tekutinami. Na ten je rovněž podezření, pokud jsem to dobře pochopil.“

„Ano.“

Arends pomalu přikývl.

„Chápu, že vám to všem dělá takové starosti.“

Carmen podala Arendsovi jeden balíček.

„Ještě strach nemáme, plukovníku,“ řekla a pohlédla přitom na McKinnona. „Ještě ne. Jen si kryjeme záda. Pro všechny případy.“

Arends od ní převzal balíček.

„Já bych strach měl,“ pronesl. „Já už ho vlastně mám.“

„Veškeré procedury perfektně zvládáme, plukovníku,“ řekla Carmen a pracně si navlékala rukavice. „Všichni jsme schopní pracovat v jejich rámci. Nikdy jsme neměli jediný případ “

„To je velmi uklidňující,“ vpadl jí do řeči Arends. „Jen, že v prostředí pitevny, s nedávnou obětí na stole, nejde o stejný případ jako. No, řekněme, že jde o něco, co se nedá nacvičit. Člověk musí být připraven na rozdílné emoce.“

Carmen se pokusila o úsměv.

„Zajisté, plukovníku. A my jsme rádi, že zde máme zkušeného pracovníka. Půjdeme?“

Lepicí páskou neprodyšně připevnili vnitřní chirurgické rukavice k rukávům svých sterilních obleků a vyndali si skafandry z další skříně ozářené ultrafialovým zářením. Používali obleky typu Chemoturion, které byly vyrobené ze světle modré umělé hmoty a měly měkkou helmu s průhlednou tvrdou lícní deskou. Na spodní straně byl ventil, ke kterému se dal připojit vnější zdroj vzduchu. U těsnění v oblasti zápěstí byly připojené další gumové rukavice, tentokrát silnější. Carmen vstoupila do obleku, vrazila ruce do rukávů a nasadila si helmu na hlavu. Náhle zcela zmizel zvuk shromaždiště, dmýchadel vzduchu a tvrdých stěn, od kterých se odrážela ozvěna. Nyní slyšela jen vlastní dech. Velmi pečlivě si zapnula nejprve vnitřní ocelový zip a potom vnější nylonový.

Pohlédla na ostatní. Stáli naproti ní s rukama u těla a měli již zadýchaná hledí svých helem, obzvláště McKinnon. Uvědomila si, že se jí helma rovněž zamlžuje. Zdálo se, že celá místnost mizí v husté bílé mlze. Arends na ni pokynul, že je všechno v pořádku, a ukázal k šedé zóně, která vedla k oblasti BP4.

V řadě za sebou prošli prvními dveřmi, které byly polepené zářivým červeným trojlistem mezinárodním znakem pro bionebezpečí. Stěny vzduchové komory byly vydlaždičkované stejně jako na veřejném plaveckém bazénu nebo na jatkách. Podél všech stěn byly odvodňovací kanály a na jedné straně galvanická vana s chemickým dezinfekčním přípravkem, která byla dost velká, aby se v ní dalo stát. Až Carmen a ostatní odejdou, chemická sprcha vysterilizuje prostor, kterým prošli, a zajistí, že žádné organismy z infekční oblasti neproniknou do shromaždiště. Tatáž procedura se bude opakovat, až se vrátí nazpátek, a budou mít na sobě obleky. Když se Carmen natahovala po tlačítku, které otevíralo druhé dveře, vytanul jí na mysli obraz. Viděla Olivera a Joeyho, jak vhazují své návnady do vody ozářené slunečním svitem. Slyšela, jak se smějí, rovněž zaslechla i Tomův klidný, veselý hlas.

Infekční zóna se lišila od ostatních částí výzkumného ústavu snad jen tím, že ze stropu visely žluté vzduchové hadice. Bylo jich tam dostatečné množství, aby se člověk mohl volně pohybovat po místnosti a stále mohl mít svůj vlastní zdroj vzduchu. Bylo nutné dávat pozor, když pracovali v týmu, aby se jim hadice nezamotaly. Carmen došla napravo k ocelovým skříním a připojila si k helmě jednu hadici. Vzduch vlétl do obleku s burácivým náporem, takže nic neslyšela, ale během několika vteřin se jí odmlžila lícnice. Když se mlha vypařila, objevily se před ní ostré keramické a ocelové tvary: lesklé bílé stěny, plechová umývadla a pitevní stůl, nad kterým byly zavěšené tři velmi kvalitní televizní kamery.

Skříně obsahovaly páry hladkých gumových bot, další páry chirurgických rukavic, krabice s pitevními nástroji a odběrové nádobky. Narozdíl od klasické pitevny zde byly všechny nádobky umělohmotné. Sklo bylo příliš nebezpečné, protože kdyby se rozbilo, mohly by skleněné úlomky prorazit ochranný oděv a rovněž i kůži člověka, který ho měl na sobě. Pět nebo deset virových částic suspendovaných v mikroskopické kapičce krve nebo lymfy by zcela stačilo na smrtelnou nákazu a právě taková kapička by se mohla dostat dovnitř dírou o rozměrech vpichu po špendlíku. Každý, kdo se řízl uvnitř nakažlivé zóny, byl ihned odvezen na speciální izolační jednotku nemocnice v VÚNN, která byla známá pod označením „lapák“. Režim v lapáku byl stejně přísný jako v samotné nakažlivé zóně, dokud se stoprocentně neprokázalo, že je člověk úplně zdravý, nebo dokud ho nevynesli v trojitém vaku.

Právě takový vak ležel na pitevním stole ve vzdáleném rohu místnosti a pod vrstvami silné umělé hmoty se dal jen stěží rozpoznat tvar lidského těla. Carmen si přes měkká chodidla skafandru natáhla žluté gumové boty, a potom si nasadila latexové rukavice. Možná to způsobil vzduch, který proudil do obleku, že měla tak vysušená ústa. Pozvedla ruce ve třech párech rukavic a jemně s nimi zahýbala. Zvenku se nedalo rozpoznat, že se jí třesou.

„V pořádku?“

Arends křičel, ale jeho hlas se zdál zastřený a velmi vzdálený. Carmen chvíli trvalo, než ho zaregistrovala. Potom přikývla. Jeden po druhém došli k pitevnímu stolu a zaujali svá postavení: Arends na jedné straně, Carmen a McKinnon na straně druhé. Ve třech rozích stolu stály umělé tácky napůl zaplněné bělicím prostředkem chlorox, ve kterých si mohli z rukavic opláchnout krev. Nad nimi malá červená světla televizních kamer naznačovala, že jsou kamery zapnuté a že nahrávají. Carmen položila krabici s chirurgickými nástroji dolů na vozík s kolečky a vyrovnala zářivé ocelové nástroje jeden vedle druhého. Když byla hotová, Arends se naklonil k vrchu pytle a pomalu rozepnul zdrhovadlo. Silná šedivá umělá hmota se rozestoupila a pod ní se objevila další, tentokrát krémově bílá, jako rubáš. Nyní již Carmen mohla odhadnout obrysy těla šířku ramen, boků a oblouk čelisti. Ale stále to ještě nevypadalo jako člověk. Vypadalo to skoro až příliš masivní, příliš těžké, jako něco vytesaného z kamene, jakýsi pomník.

Nejspodnější pytel byl černý s jemným nylonovým zipem po třech stranách. Zdálo se, že Arends váhá a že upřeně hledí na lesklý povrch umělé hmoty, pod kterým byly částečně viditelné obrysy Wattsova obličeje. Carmen byla zvědavá, proč ten pytel nerozepnul. Koutkem oka zahlédla McKinnona, jak trochu odstoupil od stolu.

„Plukovníku?“

Arends na ni pohlédl a přikývl. Otočil se k vaničce po pravé ruce a obě ruce v rukavicích ponořil do chloroxu. Potom se obrátil zpět ke zdrhovadlu, které nejprve celé rozepnul, než opatrně odhrnul kus vaku z umělé hmoty.

Carmen zaslechla, jak McKinnon zaklel, když se objevila horní část trupu, a pocítila, jak se jí rozbušilo srdce. Na pitvě bylo tělo obvykle nahé, ale Wattse zabalili do pytlů oblečeného v nemocničním plášti, ve kterém zemřel. Přilepil se mu na nafouklý hrudník a měl na sobě fialovou skvrnu ohromného květu zmrzlé krve. Nepravidelná zčernalá zranění byla zřetelně vidět tam, kde se kůže v podpažích a kolem loktů roztrhla. Ale Carmen soustředila pozornost na obličej: na otevřené oči, krvavé štěrbiny bez panenek a bělma a na ústa, zmrzlá do křivého úsměvu s krvavými zuby nebo to byl úšklebek? Věděla, že šlo jen o účinek viru, poškození mozku, které zapříčinilo neovladatelné svalové stahy. Watts člověk byl již dávno mrtvý před smrtí svého těla, protože žádné šklebení rozhodně nepřipadalo v úvahu. Přesto se nemohla zbavit pocitu, že se jí tělo vysmívá, že se vysmívá jim všem a jejich bezmoci pomoct jemu nebo sobě samotným. Stále od něho nemohla odtrhnout zrak, zadržený dech jí v helmě burácel. Jako by byl jeho obličej dírou, do které ona nyní padala. Měl. opuchlý obličej. Vypadalo to, jako že se mu maso těsněji přitáhlo k ostré horní části nosního hřbetu, a pak ho něco stáhlo dolů, jako by se země, zemská přitažlivost, nemohly dočkat, až ho pochovají. Pak si vzpomněla. Byl to kolagen. Vir napadl pojivovou tkáň pod kůží. Podobně jako v případě Eboly Zaire nacházel i tento vir mimořádné zalíbení v kolagenovém proteinu. Zuřivá reprodukce Eboly udělala z kolagenu kašovitou hmotu, tento vir provedl přesně totéž. Došlo k mozkové smrti a zániku buněk pojivové tkáně, která umožňovala ovládání výrazů. Carmen jen stála a zírala. Zkáza byla tak úplná. Musela se přinutit, aby odvrátila pohled jinam. Uchopila do ruky skalpel. Chtěla to mít již za sebou. Chtěla jen odebrat vzorky a dostat se pryč.

Chvíli jí trvalo, než rozřízla košili. Šest hodin v chladicím boxu zmrazilo krvavou skvrnu na krunýř. Bylo důležité, aby objevili, kde se přesně nacházejí poranění. Arends soustředěně pozoroval Carmen při práci a zasáhl, jen když mu tak naznačila. Dvakrát zvedl ruku, aby zabránil McKinnonovi, který již chtěl odvézt materiál, než ho o to někdo požádal. Carmen věděla proč: důvodem byl její malý špičatý nůž. Již na něm byla nakažená krev, a proto byl v celé místnosti nejsmrtelnějším předmětem. Stačilo jedno uklouznutí, jedno náhodné píchnutí. Dalo se jen těžko uvěřit tomu, že historie virových krvácivých horeček byla poznamenaná náhodnými bodnutími jehlami a říznutím o skalpel. Věděla, že se musí soustředit, že musí pokračovat pomalu, zcela metodicky, ale to, že věděla proč, viděla proč, viděla to ležet před sebou na stole to ještě ztěžovalo.

„Všechno v pořádku, Carmen?“

Vzhlédla a překvapilo ji, že slyší své křestní jméno. Arendsův obličej byl ztmaven odrazem jeho lícnice. Neviděla jeho výraz.

„Ano, všechno je fajn,“ vykřikla.

Přikývl a ukázal na nejbližší vaničku s chloroxem. Pohlédla na své rukavice. Měla na nich šmouhy tmavé krve, kde se její prsty dostaly do kontaktu s Wattsovým tělem. Odložila skalpel a opláchla si obě ruce. McKinnon učinil ihned totéž. Když znovu uchopila do ruky skalpel, Arend odstraňoval poslední kus pláště z horního trupu. Krev pod ním měla světlejší odstín a poranění byla soustředěná kolem prsních bradavek. Okolní kůže byla znetvořená skvrnitou vyrážkou, povrch zvrásněný granulkami. Skoro to nevypadalo jako lidské tělo.

Carmen pohlédla na kamery a nadechla se, jako by se měla potápět. Pohlcovaly každý detail, proto nebylo nutné zaznamenávat nálezy ústně. To všechno bude provedeno před monitory. Bylo to opatření, které se snažilo maximálně omezit dobu pobytu v infekční zóně. Arends odstoupil s rukama v bok. Znamenalo to, že jsou připraveni, aby otevřeli břišní dutinu, po čemž vyjmou vnitřní orgány. Provedení čistých řezů bylo obtížné. Všude byly puchýře s krví, obzvláště v oblasti střev, a praskaly, když jimi projelo ostří skalpelu. V určitých oblastech se kůže zcela oddělila od podkožní tkáně. Watts byl mrtvý pytel krve. Vlastně ani ne krve. Jeho krev zničil vir, takže již nešlo o červené krvinky a sérum, ale o změť zbytků tkáně, kaše z virů a rozpadlých buněk.

Řez svalem byl již relativně snadný Watts byl štíhlý člověk i před tím, než onemocněl a když bylo tohle provedeno, vydezinfikovali skalpel a odložili ho stranou. Arends otevřel hrudní koš kleštěmi na žebra, a od té doby se snažili Pracovali s chirurgickými nůžkami, jejichž konce byly zaoblené, čímž se snížilo nebezpečí náhodného říznutí. Carmen odebrala vzorky z tkáně jater a slinivky, které byly obě zvětšené, a uložila je na skleněné destičky, na jediné skleněné předměty, které byly v infekční zóně povolené. Práci jí ztěžovalo velké množství krve uvnitř tělní dutiny. Jen střeva jí byla plná. Carmen objevila poranění na spodině žaludku a odebrala třetí sadu vzorků odtamtud. Plíce si nechala na konec, částečně proto, že bylo jasné, že také budou skoro zaplněné krví, kterou bude nutné odsát. Přesně se potvrdilo, co očekávala. Macaca nemestrina 014 vypadala stejně, tedy podle zprávy z Marshalltonu. Než Carmen sáhla po dalším skalpelu, ukázala na kameru tmavé zbarvení, které způsobilo krvácení. Doposud šlo o jeden specifický znak toho, jak filovir pracuje: jako první napadl plíce své oběti, ať to byla opice nebo člověk. Výsledné kašlání vypadalo jako součást strategie viru na vlastní šíření.

To, co se přihodilo potom, bylo velmi zneklidňující. Carmen již nedokázala zvládat věci kolem sebe. Zpětně si na ten okamžik pamatovala jako na křeč, ale na křeč, která se stala uvnitř, jako kdyby se její duše dostala do křeče. Všechno bylo najednou nad její síly. Tolik destrukce a smrti. Něco v hloubi její duše odmítalo veškerý kontakt, nezáleželo na tom, jak moc se snažila postupovat podle svého výcviku, zkušeností a pevné vůle, byla proti tomu jednoduše bezmocná. Nebyla schopná pracovat a ztráta kontroly byla skoro horší než její pocit hnusu. Odložila nůžky, krví potřísněné rukavice ponořila do nádobky s chloroxem a doufala, že tak získá několik vteřin krátkého odpočinku. Snažila se ovládat dýchání, zajíkavě lapala po dechu a vdechovala již vydýchaný vzduch ve svém obleku. Omdlí a spadne na zem. Pomyšlení na to, že by mohla spadnout, že by opravdu mohla padnout na zem v oblasti BP4, ji k smrti vyděsilo.

Pohlédla na Arendse. On a McKinnon přestali pracovat. Arends jí něco říkal, ale ona ho neslyšela. Zmáčkla si svou hadici, aby zpomalila nápor vzduchu do obleku.

„.moc nezbývá,“ zaslechla ho, jak říká. „Já to tady dokončím, Carmen.“

Pohlédla z Arendse na McKinnona. McKinnon přikyvoval. Důkladně si opláchla ruce v chloroxu, odpojila přívod vzduchu a odcházela od propasti, která se náhle otevřela v útrobách Martina Wattse.

Horká sprcha šuměla kolem a zaplnila šedivou zónu párou. Carmen měla celou dobu zavřené oči a snažila se soustředit na Joeyho, Olivera a Toma, nutila se, aby si představila, co asi tak právě dělají, jaké je slunce na řece. Ale obrázek se jí stále rozpadával, jako by oblek nechtěl propustit její mysl, jako by v něm byla uvězněná i její představivost. Sprcha se náhle vypnula. Pára se pomalu rozplynula a nahradil ji závoj dezinfekčního přípravku. Carmen stála ve vaně s dezinfekcí, pečlivě si drhla gumové boty kartáčem a říkala nahlas jejich jména, Tomovo jméno pořád a pořád dokola. Konečně se spustila další vodní lázeň a smyla dezinfekci z jejího obleku a ze stěn. Od začátku do konce trval dekontaminační okruh pět minut.

Uvnitř shromaždiště si Carmen rozepnula skafandr a vystoupila z něj. Zdálo se jí, že vystupuje ze strachu, že ze sebe setřásla smrt, špinavý kožich smrti. V hlavě jí bzučelo a najednou se jí zdálo, že jí pod nohama ujela podlaha, jako kdyby výtah spadl mezi dvě poschodí.

Přišla k sobě, Arends nad ní stál a pohlížel jí do tváře.

„Carmen?“

Poplácal ji po tvářích, aby znovu neomdlela. Na okamžik nevěděla, kde je. Zírala na zdi shromaždiště.

„Co.?“ Náhle si vše uvědomila. Upadla. Popadla Arendse za rukáv. Zvedl ji z místa, kde se u zdi sesula, a pomohl jí k lavičce.

Křečovitě svírala jeho rukáv, dívala se na něj, zděšená tím, co se přihodilo, svou neschopností se s tím vyrovnat. Hleděl na ni s vážným výrazem, ve kterém se však někde skrýval náznak úsměvu, byla v něm laskavost.

„Panebože,“ řekla Carmen.

Zdálo se jí, že Arendsův úsměv je ještě patrnější. Carmen cítila, že se uvolňuje. „Přesně tak,“ pronesl. „Stačí pět minut. Je to jen strach.“

7.

PEVNOST DETRICK. 11. SRPNA.

Generálmajor Bailey měl puštěnou klimatizaci na nejvyšší výkon, takže u něj v kanceláři byla skoro až zima.

„Oceňuji, že jste přišla tak krátce po mém zavolání, podplukovnice. Vím, jak jste zaneprázdněná.“

Carmen uctivě přikývla, ačkoli ji Baileyho laskavost poněkud zarazila. Nejprve Arends a nyní Bailey. Každý je na ni tak milý, jako by byla nějaký invalida. Modlila se, aby George Arends a Adam McKinnon neříkali nic o tom, jak odešla od pitvy. Beztak to všechno zachytily televizní kamery. Přesně však nevěděla, kolik je z toho, co se přihodilo, vidět. Bailey vypadal unaveně. Jako kdyby celou noc nespal.

„Slyšel jsem o pitvě,“ pokračoval a Carmen znervózněla. Slyšel co? „Vyrozuměl jsem, že bylo tělo v hrozném stavu. Velmi si vaší práce cením.“

On to nevěděl.

„Jen jsem provedla svou práci, pane.“

Bailey se ještě usmál a stále ji svýma vážnýma hnědýma očima pozoroval. Vyčkávala. Nyní, když ji měl před sebou, se zdálo, že najednou neví, co jí má říct. Když si několikrát nervózně poposedl, dal konečně dohromady několik úvodních poznámek.

„Tak, podplukovnice, chtěl jsem vám především poděkovat za to, jak jste se vypořádala s případem Marshallton. Velmi mě mrzelo, když jsem se dozvěděl o Martinu Wattsovi, a mám za to, že ten pán, Bert Levy se jmenuje? Vypadá to, že se u něj může objevit to samé. uhm, ten samý problém.“

„To souhlasí, pane.“

„Důvod, proč jsem s vámi dnes odpoledne chtěl mluvit. nu, já vlastně chci, abyste si promluvila “

Zazvonil telefon a Bailey nadskočil. Zmáčkl jedno tlačítko, aby mohla Carmen slyšet, kdo je na druhém konci linky. Měla pocit, že jde o jeho sekretářku, Karin.

„Mám na lince Pentagon, pane.“

„Spojte nás.“

Ozvalo se cvaknutí, a pak oba naslouchali velmi pomalé verzi vojenského pochodu na elektronické zvonkové hře. Bailey se ospale usmál.

„Dal mě do pořadí.“

On, kdo? pomyslela si Carmen. Nastalo trapné ticho, kdy se Bailey naklonil přes svůj pracovní stůl a poslouchal, jako by šlo o nějaký zakódovaný vzkaz. Carmen se upřeně dívala na své boty a snažila se odhadnout, o co jde.

Hudba pokračovala. Bailey vzhlédl s nervózním úsměvem. V interkomunikačním zařízení se rozezvučel měkký hlas.

„Roberte?“

Jako by Baileymu v krku povolily kosti, pokyvoval hlavou až příliš přátelsky.

„Dobrý den, generále. Jsem rád, že vás znovu slyším, pane.“

Na druhém konci spojení se ozval šramotivý škrábavý zvuk. Znělo to, jako by se generál, ať již to byl kdokoli, snažil pohodlně usadit v hlučném koženém křesle. Bailey se na Carmen usmál a záměrně pospíchal.

„Mám zde podplukovnici Carmen Travisovou, pane. Podplukovnice “

„Carmen?“

Carmen se nadzvedla na židli a překvapilo ji, že ji ten neznámý člověk oslovuje křestním jménem.

„Generále?“

„Carmen, nevím, zda vám Robert něco vysvětlil, ale zajímá mě, čím se tam dole v Marylandu zabýváte nejen z rozpočtového hlediska a. obzvláště mě zajímá ta věc z Marshalltonu. Bob sem zasílá vaše zprávy a má spoustu bláznivých doporučení. Tak jsem si myslel, že bychom si měli všichni popovídat.“

Hlas ustal a ozvaly se další skřípavé zvuky. Bailey zíral na svůj diář.

„Chápu, pane,“ odvětila Carmen a zachytila Baileyho pohled. Jako by jí něco v jeho výrazu říkalo Jen buďte proboha příjemná.

„Takže půjdu rovnou k věci. Já to vidím tak, že jsme zadrželi šíření nemoci. Naštěstí se tato věc objevila za okolností, které to umožnily.“

Carmen pozorovala Baileyho. Proč byla přizvaná do hovoru, který se měl odehrávat mezi ním a generálem? Jak do něj zapadá?

„Nejsem si jistá, pane, že vám rozumím.“

Rozhostilo se ticho. Carmen se zdálo, že zaslechla povzdech.

„Nu, problém se soustředí na Marshallton, správně?“

„Pokud je nám známo, pane. Existuje možnost nákazy ze sekundárních zdrojů, ale věříme, že jsme izolovali všechny rizikové skupiny.“

„A co to samotné středisko? Mluvím o tom opičinci.“

„Ano, pane. To jsme zapečetili a uzavřeli. Stará se o něj několik lidí z VÚNN, všichni jsou náležitě chráněni.“

„No, podívej se, Bobe, to je místo, kde můžeme něco podniknout. Chci, abys zlikvidoval celé středisko.“

Bailey se zpříma posadil.

„Ale, pane,„ zaprotestovala Carmen, “mají tam klimatizaci, která prakticky znemožňuje vzájemnou infekci. Při nejhorším bychom museli zabít pouze “

„Chci, abyste tam zabili všechna zvířata, podplukovnice.“

Bailey stiskl rty.

„Jestliže se tato záležitost dostane do tisku, chci, aby bylo vidět, že VÚNN zareagoval okamžitě a s konečnou platností.“

Carmen se zavrtěla na židli. Zdálo se, že všichni myslí pouze na tisk.

„A co letiště, pane?“ Zněla jako když vznáší obvinění. Bailey přikývl. Měla pocit, že ji podporuje.

Nastalo ticho.

„Co máte na mysli těmi letišti?“

„Nu, pane, tato zvířata se dostala do země přes letiště. Ještě je brzy, abychom si byli přesně jistí cyklem této nákazy, ale já si myslím, že je zde nebezpečí, že některé z opic byly nakažlivé již v průběhu tranzitu.“

„Kudy projížděly?“

„Vypadá to, že všechny nemocné opice přišly z jednoho místa, někde na Sumatře. Přijely přes letiště v Jambi, pak přes Singapur a potom Washington.“

Znovu nastalo dlouhé ticho. Jestliže seděl generál ve skřípavém křesle, pak nyní seděl bez hnutí.

„Měli jste nějaká hlášení?“

„Čeho, pane?“

„Vypuknutí epidemie. Dostali jste z těch míst nějaké zprávy?“

„Ne, pane.“

„No tak poslouchejte, Carmen.“ V hlase toho muže zazněl slabý náznak sarkasmu. „Připadá mi, že jestli je tahle věc tak nakažlivá, jak naznačujete tedy, jestli se skutečně může přenášet v aerosolové formě pak si myslím, že bychom v současné době již něco zaslechli od našich malých hnědých přátel v Indonésii.“

Carmen skoro nemohla uvěřit svým uším, bude mu muset odpovídat chladněji a tvrději.

„Je rovněž možné, pane, že došlo k nějaké nehodě, ale oni nevědí, s čím se dostali do styku. Je také možné, že se to úřední místa snaží ututlat, aby ochránila cestovní ruch a obchod.“

„Pokračujte, podplukovnice.“

Tak už nebyla Carmen, ale jen další voják.

„Přesně to se stalo v Africe, pane.“

„O čem to mluvíte?“

„Přesně to se stalo s HIV. Dlouhou dobu nechtěla úřední místa nic přiznat, protože se obávala dopadu, který by to mělo na ekonomiku těchto zemí.“

Ozvalo se ostré zaskřípání.

„Snažíte se mi namluvit, že mají v Indonésii epidemii, že jim tam lidé krvácejí na ulicích a nikdo o tom neví?“

Bailey se nyní díval přímo na Carmen.

„Ne, pane. Pokouším se “

„Protože si myslím, že by jinak muselo jít o nějakou nadsázku.“

Bailey vrtěl hlavou. S kým nesouhlasil?

„Snažím se říct, že tahle věc, tenhle vir, se mohl rozšířit v malé oblasti,“ řekla. „Ale každý den prodlení může mít katastrofické následky. Tato věc roste geometrickou řadou. Šíří se jako. jako mor.“

Carmen zaslechla ťuknutí šálku o talířek.

„Co tedy navrhujete, že bychom měli udělat, podplukovnice?“

„Navrhuji, abychom informovali Světovou zdravotnickou organizaci, a měli bychom do Sumatry vypravit tým, abychom “

„Myslel jsem si, že tohle řeknete.“

„Pane?“

„Očekával jsem, že přijdete s něčím podobným. Bobe? Co si myslíš o tom, abychom tam dolů poslali tým?“

Bailey si zasunul prst za límec a trochu zatahal.

„Myslím, že potřebujeme radu od indonéské vlády, generále,“ řekl. „Nebo alespoň musíme počkat na pozvání od Světové zdravotnické organizace.“

„Ale čím déle budeme “ vložila se do toho Carmen.

„Zdá se, že nemáte ponětí, s kým chcete jednat, podplukovnice,“ přerušil ji generál. „Mluvíme zde o největší muslimské komunitě na světě. Mluvíme zde o dvě stě milionech lidí, kteří se modlí k Mekce.“

„Nechápu, co s tím má společného náboženství, pane.“

„Nu, podplukovnice, když dáme Indonésanům důvod k tomu, aby upevnili své spojení s ajatolláhy, pak to s tím může mít hodně společného. To mi věřte. Existuje mnoho lidí, kteří by rádi viděli, abychom se s Indonésany znepřátelili. Dokonce i našim japonským přátelům by se líbilo, kdyby nás viděli klopýtnout o naši velkou oporu. A můžete mi věřit, že nyní není vhodná doba na to, abychom poukazovali na Indonésany jen proto, že mají malý problém s hygienou.“

Malý problém, s hygienou! Carmen a Bailey na sebe udiveně pohlédli.

„Ale pane “

„Takže v současné době počkáme a uvidíme. Chci, abyste pokračovali ve stálém dozoru nad nakaženými lidmi, a dále chci, aby bylo zlikvidováno středisko v Marshalltonu.“

Linka oněměla. Bailey chvíli počkal, a potom telefon zavěsil.

„No, alespoň jsme udělali, co bylo v našich silách, podplukovnice, “ poznamenal a vyhýbal se jejímu pohledu.

Napadlo ji, co chtěl asi opravdu říct, a proč se to bál vyslovit.

ČÁST TŘETÍ MHÁRÁTEBO

1.

NA SEVER OD MUARATEBA. 15. SRPNA.

Čekali u silnice již dvanáct hodin přesně od rozednění. Čekali na nové instrukce. Věděli jen, že v noci byl na silnici postaven zátaras a že všechna nákladní auta, která dovážela zásoby jídla a zdravotnických potřeb, musela čekat. Jeden z velkých transportů sjel ze silnice, vyházeli zásoby z korby. Nyní dávali vojáci dohromady něco jako jídelnu, jako by se tam měli utábořit na dlouhou dobu. U jednoho náklaďáku postával mladý důstojník s plochými rysy domorodého obyvatelstva Sumatry a pozoroval, jak mu nad hlavou proletěl vrtulník Chinook směrem na sever. Když zmizel za stromy, obrátil svou pozornost zpátky na skupinku mladých vojáků. Pohledem je odhadl na brance, kteří dohlíželi na dopravu. To, co spatřil, ho donutilo, aby vystoupil ze stínu.

„Co je?“ zeptal se jeho řidič, který seděl na stupačce do kabiny a kouřil cigaretu.

Mladý důstojník, který měl na starosti tři náklaďáky, nespouštěl z mužů zrak.

„Vojáci.“ Ukázal. „Jsou ozbrojení. Mají kalašnikovy.“

„No a?“

„Předtím je neměli. Před půlhodinou měli jen obušky.“

„No tak jim někdo rozdal zbraně. Co je na tom divného?“

„Ale proč potřebují útočné zbraně?“

Upřeně pozoroval ozbrojené vojáky, některým z nich bylo sotva sedmnáct. Vypadali nervózní, jako by jediné, co si přáli, byla výmluva, aby mohli vypálit několik ran a proděravět roztroušené banánovníky, které rostly u silnice. Kalašnikovy jsou nebezpečné zbraně a mladý důstojník na vlastní oči zažil, co dovedou střely ráže 5.4 mm udělat s lidským masem. Měl pocit, že je ve válečné zóně. Znervóznilo ho to.

„Když s nima nebudou mířit sem, pak mě to nezajímá,“ prohodil řidič.

Důstojník vylezl do kabiny a zavřel dveře. Oba pozorovali vojáky předním sklem posetým mouchami. V kabině bylo ještě větší vedro a ze zásob se linul nepříjemný zápach. Řidič se poškrábal na noze. Černý kouř, který se nesl z jihu, visel nad džunglí jako plášť. Nevydržel však dlouho potichu.

„Možná právě to se stalo Salimovi,“ pronesl.

Důstojník si zapálil cigaretu a vypustil kouř spolu s dlouhým povzdechem, protože již neměl chuť, aby si znovu vyslechl ten příběh. Nadporučík Amir Salim a hrstka vojáků z kasáren v Bayuru zmizeli, zatímco byli na hlídce v oblasti Jambi, a od té doby se v Padangu nehovořilo o ničem jiném než o tom, co se jim mohlo přihodit. Někteří tvrdili, že padli za oběť domorodcům Kubu.

„Uvízli v přestřelce,“ řekl řidič. Nechtěl to nechat jen tak. Důstojník jen pokuřoval cigaretu, občas stočil pohled na černý kouř a každou chvíli kontroloval ozbrojené vojáky. Jistě věděl jen to, že jsou v Muaratebu civilní oběti a že on je součástí pomocné operace.

Jak k těmto obětem došlo, se dalo jen těžko zjistit. Řekli, že jsou to zásoby určené pro přírodní katastrofu, ale nic konkrétnějšího. Oblak kouře ho přiměl, aby znovu začal myslet na oheň, ale nevypadalo to, že hoří les, ten na to byl příliš vlhký. Zdálo se, že hoří samotné město, ale nenapadala ho žádná přírodní katastrofa, která by měla za následek požár města.

A k čemu ty zátarasy? A obrněné vozy? A vrtulníky? Na jakého nepřítele se připravovali? Bylo dost nepravděpodobné, že by se Kubuové dostatečně vyzbrojili, aby si vyžádali takovou odpověď.

„Mám hlad,“ prohlásil řidič.

Důstojník se zavrtěl na sedadle.

„Musíme vidět.“

Zmlkl. Díval se na chlapce a starší ženu, asi jeho matku, podle toho, jak se k němu tiskla. Vycházeli mezi stromy po pravé straně. Neviděl by je, kdyby se tím směrem nedíval. Jejich roztrhané ohořelé šaty od hlíny dobře splývaly se zemí. Zastavili se hned, jak vyšli z lesa. Byli asi padesát metrů od něj. Důstojník ztuhl, cigareta mu visela na okoralém rtu.

„Musíme vidět co?“ otázal se řidič.

Chlapec s matkou o krok postoupili. Mladý důstojník si všiml, že upírají oči na jídelní stan a na balíčky jídla, které byly vyházené z korby náklaďáku. Očividně měli hrozný hlad. Došlo mu, že museli projít džunglí až z Muarateba. Utečenci. Poblíž nebyly žádné osady a dokonce i Muaratebo bylo vzdálené dvanáct kilometrů. Muselo jim trvat několik dní, než prošli hustým lesem. Chlapec se zapotácel. Matka mu ihned přispěchala na pomoc. Měli tmavé špinavé vlasy, jejich kůže vypadala skvrnitě. Zdálo se, že žena krvácí z nosu.

„Museli něco vidět? Co?“

Důstojník pohlédl na vojáky na silnici. Potom vzal za kliku. Zrovna sestupoval z kabiny, když vzduchem prosvištěl první výstřel.

Ze silnice vypálil jeden z nervózních branců. Důstojník se obrátil a spatřil, že mu ze zvednuté zbraně vychází kouř. Mířil přímo na uprchlíky a něco křičel. Několik dalších vojáků pozvedlo zbraně. Ostatní přibíhali ze svých stanovišť podél silnice. Důstojník cítil, jak se mu sevřelo srdce. Oni ty uprchlíky zastřelí.

Řidič mu něco řekl, ale on ho neslyšel, protože křičel a vydal se k uprchlíkům a zároveň volal přes rameno.

„Nestřílejte, přišli z Muarateba. Přišli. potřebují pomoc.“

Ze silnice zaburácel hlas.

„Stát, ani hnout!“

Důstojník se napůl otočil, potom ztuhl, po obličeji mu nyní stékal pot, cigareta mu stále hořela mezi prsty. Voják, který vypálil první ránu, přicházel směrem k němu, útočnou zbraní mu mířil na hrudník. Vypadal vyděšeně. Důstojník viděl jeho prst na spoušti. Viděl okousaný nehet a kus odřené kůže u otřepaného lůžka. Všechno mu začalo zcela jasně docházet, ale nedávalo mu to žádný smysl. Nemělo to vůbec žádný smysl. Oni sem přijeli, aby tyto lidi zachránili.

Ze silnice se ozval křik. Vojáci na sebe něco gestikulovali. Dva z nich zamířili. Důstojník se otočil, aby se podíval na utečence, kteří nyní utíkali, klopýtali o hrbolatou půdu zpátky směrem ke stromům, žena křičela. Vypálili rány. Ty se do nich zasekly, roztrhly jejich těla těžkým úderem a mrštily jimi dopředu. Bezbarvá země se zbarvila krví. Náhle z nich byly jen rance hadrů. Chlapec, asi tak desetiletý, otevřel a sevřel špinavou ruku.

Potom důstojník vyrazil kupředu, ani si neuvědomoval své nohy, které dopadaly na nerovný povrch. Klopýtal a potácel se, trvalo mu nekonečně dlouho, než se dostal k rozstříleným tělům, pak spatřil obličeje, které na něj koukaly z lesa. Ihned se postavil. Ze silnice se ozvaly další výstřely. Tentokrát varovné. Větve stromů se rozlétly na třísky a kolem svištěly kulky a dopadaly do listů stromů. Nyní byl asi jen metr od místa, kde ležela ta dvě těla. Postoupil kupředu a poklekl na jedno koleno. Sáhl ženě na krk. Byl teplý, měkký. Otevřela ústa a na rozpraskaných rtech se jí utvořila malá růžová bublinka. Tváře v lese ho pozorovaly, čekaly, co podnikne dál.

„Jsme zde, abychom vám pomohli,“ zavolal na obličeje.

Malý chlapec vystoupil, takže se mu roztřepaný list banánovníku dotýkal ramene. Ze stromů rovněž vyšla stará žena. Ruku si tiskla na spánek a vypadala, že trpí velkou bolestí.

„Pomozte nám,“ řekla.

Kolem se rozvířily pohyby, jak lidé vycházeli ze svých úkrytů. Všichni vypadali nemocní a unavení. Oblečení měli roztrhané a špinavé. Někteří z nich si nesli uzly se svým majetkem. Uprchlíci. Nic jiného.

„Prosím,“ ozval se malý chlapec.

Výkřik donutil důstojníka, aby se otočil.

„Ustupte stranou!“

Postavil se na nohy.

„Vy ne.“ Vyschlo v krku, musel nejprve polknout. „Nerozumíte. Jsou to uprchlíci. Přišli z města.“

Ukázal na oblak kouře nad Muaratebem.

Náhle se rozhostilo takové ticho. Les, náklaďáky na silnici, vojáci, lidé mezi stromy, zdálo se, že všechno znehybnělo, jako by ze vzduchu vykrvácel veškerý zvuk. Důstojník cítil, jak mu buší srdce až v krku. Dostalo se mu něco do oka a on se to pokoušel mrkáním vyplavit. Vojáci zamířili. Z hlavní zbraní vyšlehlo nebezpečné světlo. Důstojník znovu zamrkal, pokoušel se vidět všechno tak jasně, jak jen to bylo možné.

2.

JAKARTA. 15. SRPNA.

„Zdá se dobře vrostlá, ale můj chlapec ji narouboval na strom teprve loni v létě.“

Ministr se odvrátil od kaméliovníku, na kterém se pohupovala bílá orchidej a její kořeny očividně visely ve vzduchu.

„Ale tak to tady chodí. Je zde takové podnebí, taková půda. Má vulkanický původ, jak asi víte. Říká se, že byste mohl do země zasadit vycházkovou hůl, a ta by vám dalšího jara rozkvetla.“

Hasan Afiff Suharto se odvrátil od orchideje a pohlédl na Boba Wheelera, amerického velvyslance, který měl na sobě bílý oblek. Suharto se rovněž zadíval na nemotorné ruce, dvě modré oči ve velkém červeném obličeji. Komická plešatost. Suharto již s lidmi ze západního světa jednal přes čtyřicet let, ale stále mu připadali směšní.

„Vy jste ale samozřejmě nepřišel, abyste obdivoval mou zahradu, pane velvyslanče.“

Wheeler znehybněl.

„Ne, pane. Pravda je, že se nám doneslo.“

Suharto odmítavě zamával jemnou hnědou rukou.

„Povídačky, povídačky. Ne že bych popíral, že v oblasti Jambi se vyskytly jisté problémy. Ale aby někdo naznačoval, že je situace mimo kontrolu.“

Suhartův hlas zeslábl, když došel ke kamenné modle, která vypadala,jako že chrání malý banyán, který rostl kousek od slaměných stínidel velkého domu. Sundal zvadlý květ červeného jasmínu ze sevřené ruky modly.

„Naši lidé nikdy nenaznačili, že vaše vláda nemá věci pod kontrolou, pane.“

Suharto se otočil a na okamžik se na Američana zadíval. Wheelerovi se ten jeho posměšný výraz nelíbil. Vůbec mu nepomáhalo, že věděl, že tenhle chlapík je ministrem pouze díky svým rodinným konexím. Ministerstva v Jakartě byla takových lidí plná. Člověk by si myslel, že mají Indonésané patent na protěžování příbuzných.

„Tak potom jste přišel obdivovat mou zahradu. To mi hluboce lichotí.“

„Abych řekl pravdu, pane.“ Wheeler se zhluboka nadechl. „Abych řekl pravdu, tak jsem přišel nabídnout naši pomoc, jestliže “

„si ji vyžádáme.“ Suharto se usmál a odhalil tak malé zažloutlé zuby. „Samozřejmě je od vás velmi hezké, že se snažíte myslet na naše potřeby, ale jsem si jistý, že určitě víte, že nám Světová zdravotnická organizace poskytuje veškerou pomoc, kterou potřebujeme.“

Wheeler uctivě přikývl.

„Ve Světové zdravotnické organizaci mají odborníky, pane. Věřím, že “

„Já rovněž, pane velvyslance. Nyní, pokud se týká vás, pokud se týká občanů Spojených států, mohu kategoricky prohlásit, že zde není žádné nebezpečí. uhm, epidemie. Letiště v oblasti jsou v současnosti uzavřená, vojsko pomáhá postiženému obyvatelstvu a je jen záležitostí času, kdy přijde Světová zdravotnická organizace věci na kloub.“

Došli na verandu. Suharto se usadil do proutěného křesla a Wheeler udělal to samé. Na chvíli se dívali na zahradu. Bylo tam tolik vegetace, že okolní zdi nebyly vidět. Wheelerovi to připadalo tísnivé.

Potom se objevil chlapec oblečený v modrém sarongu s červenou šerpou. Došel na verandu s úzkým mobilním telefonem v ruce. Suharto na něj pokývl, aby přistoupil, a vzal si od něj telefon. Wheeler se okamžitě postavil.

„Jen se projdu “

Ale Suharto ho gestem ruky zarazil a Wheeler se tedy znovu usadil. Wheeler uměl indonésky jen velmi málo, ale podle Suhartova tónu byl schopen rozpoznat, že mluví se svým nadřízeným a že téma hovoru je velmi důležité. Zdálo se, že spolu hovoří nekonečně, dlouho. Suharto seděl v křesle, kůži mezi tmavýma očima měl svraštělou do tenkých vrásek. Hodil po Wheelerovi pohledem a ten začal znovu obdivovat zahradu.

O pět minut později Suharto odložil telefon a usmál se. Vypadal rozpačitě.

3.

ASPEN HILL. 15. SRPNA.

Carmen se podívala oknem na verandu na Toma, který šaškoval ve své šéfkuchařské zástěře. Kouř z masa, které se peklo na roštu, se mísil s paprsky slunečního světla, které prosvítaly větvemi velkého javoru. Carmen ho zamyšleně pozorovala. Dokonce i zdálky viděla šediny v Tomových kudrnatých hnědých vlasech. Došlo jí, jak spolu již dlouho žijí. Pamatovala si, jak vypadal, když se s ním poprvé setkala právě na kursu o drůbeži, který byl součástí univerzitního programu veterinární školy George Washingtona. Ukazoval Ryanovým malou lahvičku s kořením, uděloval jim nějakou vysvětlující přednášku a trochu to dramatizoval. Carmen na něj hleděla a usmívala se. I přes své šediny vypadal mladistvě. Zadek měl stále tak pevný a sexy ve svých vybledlých džínách, jako když si ho před tou spoustou let ve škole všimla. Řekl něco Julii Ryanové a oba se zasmáli. Ryanovi seděli v lenoškách, talíře s jídlem měli položené na klíně a Scott Ryan a Oliver píchali zatím vidličkami do hamburgrů na roštu. Carmen pozvedla ruku a zamávala na Joeyho, který se díval přímo na ni s vážným výrazem ve tváři a na hlavě měl směšně nasazenou Tomovu kuchařskou čepici.

Grilování byl Joeyův nápad. Carmen napadlo, že chtěl patrně znovu prohlásit, že má nárok na svou matku. Když byl Marshallton uzavřen, trávila více času se svou rodinou a Joey chtěl, aby to tak i zůstalo. Takže dnes bylo na programu grilování a zítra se půjde plavat. Společně. Po náporu paniky, který ji postihl v prostoru BP4, Carmen hodně přemýšlela o svých dvou synech, o Tomovi a o životě, který spolu vedli. Právě myšlenka, že kdyby se nakazila krví Martina Wattse, nikdy by již nemohla své děti políbit na rozloučenou, všechno změnila. Uvědomila si, že by vir mohl roztrhat její buněčné stěny, ale než by k tomu došlo, zlomilo by jí to srdce a srdce všech členů rodiny. Relativní důležitost, kterou připisovala své kariéře, šla najednou stranou a v okamžiku té velké hrůzy cítila, že to vede v životě špatně. Rozhodně se nechystala odejít z VÚNN, práce pro ni znamenala až příliš, ale věděla, že je nezbytně nutné, aby si znovu všechno nechala projít hlavou, aby probrala otázku, jestli je správné, že dále riskuje svůj život s agenty BP4. Joey ji pozoroval oknem a ujišťoval se, že mu neproklouzne mezi kečupem potřísněnými prsty. Carmen se usmála.

Poslala mu pusu, políbila si prsty a přitiskla je na sklo, a zrovna v tu chvíli zazvonil telefon a ozval se Bailey.

„Podplukovnice Travisová?“

„Generálmajore?“

„Omlouvám se, že vás ruším ve dnu volna, ale něco se objevilo. Nu, myslím, že si to vyžaduje vaši pozornost.“

Carmen sklopila oči a Joey se ihned vydal přes trávník k oknu.

„Právě jsme obdrželi zprávu z velvyslanectví v Jakartě, která nás upozorňuje na jistou epidemii, na jisté propuknutí nemoci v Indonésii.“

„Na Sumatře?“

„Přesně tak.“

„Zatraceně.“

„Plně s vámi souhlasím. Doposud máme jen velmi málo podrobností. Ani nemusí jít, vy víte o co. Indonésané mají za to, že je situace pevně v jejich rukou, ale povolali Světovou zdravotnickou organizaci, a ta si nyní vyžádala VÚNN.“

Joey stál u okna. Sundal si kuchařskou čepici, přitiskl nos ke sklu a snažil se ji dostat zpátky ke grilu.

„Myslela jsem, že tam zrovna moc nestojí o zásah Američanů.“

Carmen zatlačila prstem na Joeyho nos, ale on jí na obličeji viděl, že je myšlenkami někde jinde. Telefonovala. Odstoupil od okna a zamračeně ji pozoroval.

„Tak to není. Právě proto si myslím, že situaci pod kontrolou nemají, i když to tvrdí. Ve skutečnosti, mám to z velmi spolehlivého zdroje neoficiálně, jak jistě chápete , může jít o další scénář typu Ngaliema.“

Carmen zavřela oči. V roce 1976 došlo ke vzplanutí epidemie Eboly v Kinshase s ohniskem v nemocnici v Ngaliema. Prezident Mobudo tam poslal vojáky s rozkazy, aby ihned zastřelili každého, kdo se pokusí z oblasti uniknout.

„Co chcete, abych udělala, pane?“

„Carmen, je to ode mne velmi troufalé, o co vás chci požádat, ale vím, že jste velmi dychtila po tom, abyste vyzkoušela zdroje VÚNN v terénu a, nu, zde máte příležitost. Již jsem hovořil s majorem Leighem bude členem vašeho týmu.“

„Rozumím.“

Carmen ztěžka polkla. Cítila, jako by na ni osud, Bůh nebo něco jiného velkého a neviditelného přímo shlížely a vysmívaly se jí. Vzhlédla, ale Joey se již vrátil zpátky ke grilu. Stačilo, aby řekla ne. Panebože! Byla ženou s dětmi a manželem. Nemohl od ní očekávat, že se vydá do situace, která je mnohem nebezpečnějšího než cokoli, s čím by se mohla setkat v institutu. Tam byly patogeny bud v mrtvých tělech, nebo v lahvičkách, a člověk měl na sobě oblek, který ho chránil. Jak by to asi vypadalo na Sumatře s virem ve volném prostranství? Baileyův hlas monotónně drmolil.

„Carmen, chci, abyste stála v čele týmu VÚNN, odjeďte tam a zjistěte, odkud ksakru tahle věc pochází.“ Carmen pohlédla na svou rodinu, která postávala v šikmých paprscích slunečního světla, a dále naslouchala Baileyho upjatému formálnímu hlasu v telefonu. „Pak chci, abyste zjistila, jak uzavřeme džina zpátky do láhve.“

Carmen, která zavřela oči nad zahradou a svými dvěma chlapci, slyšela sama sebe, jak nabídku přijímá.

„Oceňuji, že do mě vkládáte takovou důvěru, generálmajore.“

4.

ASPEN HILL. 13. SRPNA.

Generálmajor Bailey svěřil majoru Marku Leighovi na starost zásoby a Carmen mu za to byla vděčná. Moc dobře Leigha neznala, ale několikrát ho zahlédla v pevnosti, byl to velký člověk, s vlasy ostříhanými nakrátko a s přátelskýma zelenýma očima v podlouhlém obličeji, slyšela o něm jen samé dobré věci. Byl veterinární chirurg a jeden z mála lidí, kteří mohli s patřičnou zkušeností pracovat v oblecích Racal. Protože některé povinnosti přešly na Leigha, měla čas, aby se ráno viděla s Tomem a chlapci, než vyrazila do ústavu. Tom se nabídl, že si vezme odpoledne volno a že dorazí na vojenskou leteckou základnu Andrews, aby se s ní rozloučil, ale vojenské odjezdy obvykle probíhaly bez ceremonií a byly velmi uspěchané, a ona mu řekla, že by se s nimi raději rozloučila doma. Nepřipustila, že nechce, aby ji zbytek týmu VÚNN viděl plakat. Záleželo na tom, protože byla jediná žena, která velela sedmi mužům.

Nebylo jednoduché rodině oznámit, že tak náhle odjíždí, nebylo to snadné, zvláště když jim nemohla říct, kdy se vrátí. Nic podobného se před tím nestalo a dělala si starosti, co si o tom budou chlapci myslet. Už byli oba dost staří na to, aby věděli, že se rodiče občas rozejdou již se to stalo nejméně jednomu z Oliverových kamarádů ze školy a že se jednalo o něco, co se rodiče často snaží zamaskovat výmluvami. Takže se všechno pokoušela vysvětlit co nejpodrobněji, ale aby to neznělo příliš hrůzně. Popsala svou práci jako práci lékařského detektiva a Tom se k tomu přidal s vtipem, že by si měla zabalit nepromokavý plášť a lupu. Oliver se ptal na spoustu věcí Carmen si dovedla představit, jak o tom bude vyprávět všem svým kamarádům ale Joey neřekl skoro nic, byl rozzlobený a rozrušený, protože zase v souboji s VÚNN prohrál. Trochu se rozzářil jen tehdy, když mu řekla o všech různých druzích opic, které žijí tam, kam odjížděla, a slíbila mu, že mu je jednou ukáže, až na to bude dost starý, Joey měl opice rád.

Ráno v osm hodin čtyřicet pět minut ji přijelo vyzvednout štábní auto. Bylo klidné zlatavé ráno, kolem jen cvrlikali ptáci a někde v dáli vrčela sekačka na trávu. Carmen si sedla dozadu a stáhla okno, aby mohla zamávat Tomovi a chlapcům, kteří stáli na konci příjezdové cesty. Auto se již skoro rozjelo, když Tom otevřel schránku na dopisy.

„Tady!“ křičel a doběhl k autu. „Tady ti něco přišlo.“

Podal jí pohled a útlou obálku z tuhého papíru, která byla označená TAJNÉ A DŮVĚRNÉ. Pak se naklonil do okna a políbil ji.

„Budeš na sebe dávat pozor, vid?“

„Budu,“ odpověděla. „Neboj.“

Tom se usmál a bouchl do kapoty auta. Za pár okamžiků on, děti a dům zmizeli z dohledu za řadami živých plotů, pouličních lamp a akáciemi. Carmen se dívala ze zadního okna, dokud neprojeli křižovatkou na konci silnice.

Pohled jí přišel z Oregonu, kde trávila její sestra s manželem dovolenou. Na přední straně byl obrázek medvěda černého, který stál vztyčený na zadních nohou, zadní strana obsahovala vyčerpávající popis scenérie, počasí a jejich sjíždění peřejí, které zkoušeli poprvé. Taková byla Izabela: hltala život plnými doušky, jako by se neměla dožít konce jednoho ročního období. Nyní, ještě mnohem více než kdy jindy, to Carmen připadalo jako dobrý způsob života.

Pozorovala, jak se kolem ní míhají ulice Aspen Hillu, a pohled od Izabely třímala v ruce. Stále ještě nepřišla na to, proč přijala od Baileyho zadaný úkol, když již skoro vycouvala z práce na BP4. Jako by ji tvořily dvě zcela odlišné osoby, voják a matka. Věděla, že to byl voják, který se právě rozloučil s dětmi, ta silná osoba, která nechtěla, aby si dělali starosti, když byla pryč, a cítila se proto mizerně. Měli by si dělat starosti. Ona se bála šíleně. Stále ještě nebylo pozdě, aby se ze všeho vyvlékla. Kdyby to však udělala, v VÚNN by ji odepsali, tím si byla jistá. Ne že by ji propustili, ale již by jí nedůvěřovali a již by jí nesvěřovali zodpovědné úkoly. Možná to není přece jen tak špatné, pomyslela si. Alespoň by se dostala z práce na BP4, což přece koneckonců chtěla. Kromě toho by po ní musel tuto práci někdo převzít, někdo méně zkušený, méně kvalifikovaný někdo, kdo by mohl zklamat.

Zadívala se na pohlednici, kterou držela v rukou, na obrázek medvěda. Pro ni byla velkým problémem její vlastní pýcha. Prohru prostě nedokázala snést. A protože úspěchu se v profesionální sféře dosahovalo snadněji, člověk jen musel být profesionální, což se nedalo srovnat s rolí matky, ve které musela zvládnout tolik věcí, proto se tam cítila nejlépe. Někdy si přála, aby mohla změnit sama sebe, aby ji zajímaly odlišné věci. Šla nemilosrdně přes plány svých rodičů, když vstoupila k armádě. Chtěli, aby bydlela blíže k domovu v Connecticutu, chtěli, aby byla chirurgem jako její otec. Ale ji přitáhl příslib výzkumu na frontě, práce v terénu, nejmodernější technologická vybavení, která jí mohla zaručit jen armáda. Někdy za to sama sebe nenáviděla. Někdy se prostě nenáviděla.

Už byli na půli cesty do Fredericku, když si Carmen vzpomněla na obálku. Nejprve ji napadlo, že půjde pouze o další reklamní materiál nebo něco běžného z banky nebo od pojišťovny. Když se však podívala podrobněji, začala o tom pochybovat, protože si všimla, že je adresa vyťukaná tak nerovnoměrně z několika tečkami, které prorazily papír. Takhle nevypadalo nic, co vyšlo z laserové tiskárny společně s dalšími deseti tisíci stejných kopií. Podívala se na razítko: Washington, D. C. Roztrhla obálku.

Major Leigh se o inventář dobře postaral. Kromě veškeré předepsané ochranné výstroje a zkušebního a spojového zařízení, kterého měl ústav nadbytek, se mu podařilo získat zcela novou sadu na odchyt, kterou použijí ke shromažďování vzorků hmyzu a dalších členovců. Používalo se v ní nového aerosolového systému na bázi dieldrinu a tvrdilo se o nich, že je rychlejší a mnohem účinnější, než tradiční lapače plněné krví a drátěnými sítěmi možná jen trochu více škodila životnímu prostředí. Systém byl zabalen do dvou velkých kovových beden, každá z nich o rozměrech malé ledničky. Leigh rovněž splašil sadu loveckých pušek, aby mohli skolit primáty a větší savce. Podrobné mapy a satelitní obrazy Sumatry dorazily téhož rána společně se všemi náležitými zoologickými studiemi této oblasti, darem od přírodovědeckého muzea Smithsonova institutu. Mezitím odletělo nákladní letadlo letectva Spojených států z Midway Islandu do Jambi a ve svých útrobách mělo tři džípy Cherokee s náhonem na všechna čtyři kola a tunu bojových přídělů.

Carmen strávila dvě hodiny tím, že s Markem Leighem a Adamem McKinnonem procházela seznam a věnovala zvláštní pozornost vědeckému vybavení a zásobám. Chtěla provést maximum možné analytické a diagnostické práce přímo v terénu, aniž by musela posílat vzorky do Států nebo někam jinam. Generálmajor Bailey si vyžádal, aby byly ke spolupráci na této vojenské misi přizvány úřady v Singapuru, protože mají k dispozici nejlepší laboratorní vybavení v oblasti, ale ještě mu nedorazila žádná odpověď. Indonésané zrovna moc netoužili zasvětit sousední stát do věci, o které stále prohlašovali, že je jejich vnitřní záležitostí, a Američané nemohli ignorovat citlivost Indonésanů ze strachu, aby je z pomocných akcí rovněž nevyloučili. Právě z tohoto důvodu schválili, že VÚNN bude tak soběstačný, jak jen to bude možné.

V jedenáct třicet podepsala Carmen rozkaz na převoz do Andrews. Za několik minut po tom zavolal Bailey. Mluvil uspěchaně a příkře.

„Myslím, že máme všechno, co potřebujeme, pane,“ řekla mu. „Jen doufám, že to všechno uvezeme. Dozvěděla jsem se, že v tomto ročním období tam může být velmi mokro.“

„Obdrželi jsme ujištění, že se vám dostane plné spolupráce od místního vojska,“ pronesl Bailey. „Tam budete směřovat jako první.“

„Brigádní generál Sutami. Mám o něm veškeré podrobnosti, pane.“

„Dobře. On má na starosti karanténní operaci, takže může mít nějaké důležité informace. Je rovněž zodpovědný za spojení se Světovou zdravotnickou organizací. Obávám se, že to, co dostáváme z diplomatických zdrojů, je. poněkud nejednotné.“

„Není třeba se přehnaně znepokojovat? Situace je plně pod kontrolou?“

„Tak nějak.“

„A je to tak, pane?“

Bailey zaváhal.

„Nemáme již další zprávy o střílení, o kterém jsem se zmínil, ale to neznamená. Mám dojem, že to budete muset zjistit sama, podplukovnice. Vím, že se chce Světová zdravotnická organizace soustředit na epidemii, takže si myslím, že to bude asi dost vážné. Světová zdravotnická organizace nemůže poskytnout prostředky na to, aby se vystopovalo, kde ta věc začala. Takže si myslím, že v tom budete mít volnou ruku.“

Do jejího odjezdu do Andrews nezbývala ani hodina, když se u ní v kanceláři konečně objevil George Arends.

„Omlouvám se, že mi to tak dlouho trvalo, něž jsem mohl přijít,“ řekl. „Připravoval jsem materiál pro program EPD primátů. Nechtěl jsem to uspěchat.“

Což Carmen chápala. Epidemiologie primátů neboli program EPD byl podstatnou částí kampaně proti viru Muaratebo, jak ho nyní všichni nazývali. Zahrnoval nákazu řady primátů virem a jejich následné pozorování zda, kdy a jak začnou sami být nakažliví. V případě takto smrtelného viru měl přenašeč pouze omezené období k nákaze ostatních, pokud se tělem nehýbalo. Kdyby bylo možné definovat přesnou dobu a trvání infekce, mohlo by to týmu v terénu pomoct, aby vystopoval vir až k jeho zdroji. Ale než může program začít, musí být uvnitř kontrolního prostoru BP4 připraveny přesné a zvládnutelné dávky infikovaného materiálu. Tam dole nikdo nic neuspěchával.

„Chtěla jsem, abyste se na něco podíval ještě před tím, než odjedu,“ řekla Carmen.

„Já jsem se za vámi stejně chystal,“ poznamenal Arends a přitáhl si k ní židli. „To je setsakramentsky náročná práce, do které se pouštíte.“

„Chtěla jsem vám také říct,“ Carmen na chvíli sklopila zrak a snažila se najít správná slova. „Chtěla jsem říct, jak moc jsem ocenila, co jste nedávno udělal v laboratoři. Když jsem.“

„Když jste mě nechala dokončit práci. Když jste mi dala šanci, abych na kamery ukázal, jak šikovně dovedu podvázat duodenum.“

„Vy víte, co mám na mysli.“ Arends se usmál. „Bože, Bailey mi poblahopřál za dobrou práci.“

„To je správné. Byla to dobrá práce. Vy odvádíte skutečně dobrou práci, podplukovnice. A pokud jde o, pokud jde o to, o čem jsme mluvili, o strach, tak ten máme všichni.“

„Ale ten vás nedonutí odejít od práce.“

„Často se mi o něm zdá. Probouzím se uprostřed noci s krví uvnitř rukavic. Člověk nikdy neví, kdy se ho to zmocní. Nedá se to ovládnout, Carmen. Vzpomeňte si, když poprvé izolovali vir Eboly v Zaire, když tam letěl ten tým z centra pro kontrolu nemocí? Měli mezipřistání v Ženevě, když najednou z ničeho nic jeden z doktorů prostě odmítl pokračovat.“ Arends pozvedl obočí. „Odmítl. Dovedete si představit ty rozpaky, tu ostudu? Ten chlapík jednoduše nemohl pokračovat. V terénu vycvičení profesionálové utíkají, utíkají aby se dostali od nemoci. To jsou primitivní reakce, reakce, které jsou hluboko v každém z nás.“

Carmen se usmála. Celé dopoledne přemýšlela o tom, s kým by si mohla promluvit, a Arends byl jediný, kdo jí přišel na mysl. Nyní byla ráda, že mu zavolala. Vřelost, kterou cítila ve shromaždišti, nebyla pouhou představou. Jeho slova jí pomohla.

„No, rozhodně to v BP4 vypadalo primitivně,“ prohodila.

Oba se zasmáli.

„Ale ještě mám něco jiného. Tohle.“ Ukázala mu obálku. „Něco mi dnes ráno dorazilo v poště.“

Posunula obálku po stole. Arends se na ni chvíli díval, pak si ji vzal. Uvnitř byly pouze dva listy papíru, šlo o fotokopie. Dalo se to poznat podle nerovnoměrných černých okrajů po stranách. Několik úseků bylo začerněno tlustým zvýrazňovačem, zvláště v úvodu první strany. Arends si je chvíli prohlížel, pak se zamračil.

„Tento dokument je úředně utajený. Tedy spíše jeho originál.“

Carmen přikývla.

„A tohle přišlo normální poštou?“ Pohlédl na líc obálky. „Nic s tím nepřišlo?“

„Nic. Přečetl jste si, co se tam píše?“

Arends znovu uchopil první stranu.

„Nu, je to jistý druh vojenské zprávy. Jméno a jednotka začerněné. tady, řekl bych. To samé i v případě příjemce zprávy. Někde tady nahoře by mělo být jednací a pořadové číslo. Také je nevidím. Máte tu datum, tedy alespoň rok: 1988. To je všechno. Kdokoli vám tohle poslal, nechce, abyste věděla, kde to získal.“

„Člověk, který to napsal se jmenuje Jan a nějak dál. Nalevo jsou vidět spodní části písmen: Jan. Asi Janis nebo Janison, nebo tak podobně.“

„Správně, už to vidím.“

„Ale podívejte se, o čem ta zpráva je.“ Arends začal číst. Když přečetl několik řádků, náhle se předklonil a velmi napjatě se soustředil. Carmen ho nerušila. Chtěla vědět, jestli náhodou něco nepřehlédla, jestli si něco špatně nevysvětlila. Po minutě na ni Arends znovu pohlédl.

„Dekontaminace, že ano?“ podotkla. „Celý prostor BP4.“

Arends přikývl. „Bezpochyby. Oni to místo pěkně zaplynovali. Jak se jmenovalo?“ Otočil zpět na první stranu. „Willard. Zapečetili to tam jako hrobku.“

„Slyšel jste o tom někdy?“

„O Willardu? Ne, nikdy. Ale asi bych měl.“

„Přesně to jsem si myslela. Rozsáhlá dekontaminační operace, skoro jistě někde ve Spojených státech, před devíti lety. Zdá se, že se někdo energicky pustil do naší záležitosti.“

Arends se znovu zadíval na úvod první strany, tentokrát se snažil něco rozluštit pod černými čárami.

„Středisko pro kontrolu nemocí? Možná nějaký civilista?“ poznamenal.

„Skutečně dobře nás informují, že ano? Kromě toho má tato zpráva všude poznámky od armády.“

Arends přikývl. „Přesně, jde o zvláštní oddíly.“

„Cože?“

Arends ukázal na jeden ze začerněných rohů na první straně. „Jsou zde dvě závorky a dvě slova mezi nimi. Je tady í a o. Zvláštní oddíly. Co jiného by to mohlo být?“

Carmen se pomalu posadila zpět na židli. Před kanceláří byly slyšet hlasy. Jeden z nich patřil McKinnonovi. Na okamžik měla pocit, že by mohl někdo vstoupit. Ale hlasy jen prošly kolem. Povzdechla si.

„Mám za to, že bychom to měli ihned nahlásit generálmajorovi Baileymu,“ prohodila. „Očividně zde někde došlo k vážnému porušení bezpečnosti.“

Arends neodpověděl. Pozoroval ji, čekal, až se natáhne pro telefon. Carmen zvedla sluchátko a byla připravená vyťukat čísla. Byla si jistá, že něco řekne, ale on nic neřekl. Jen tam seděl. Zaváhala.

„Vy si myslíte, že bych to neměla udělat?“ zeptala se.

Arends pokrčil rameny. „K nějakému porušení došlo, to je zřejmé.“

Carmen se zamračila. „Takže si myslíte, že bych to měla nahlásit, správně?“

Arends se zavrtěl na židli. „Snad. V pravý čas.“

„V pravý čas? Co myslíte tím v pravý čas?“

Arends si založil ruce. Tohle viděla již před několika dny v infekční zóně: velmi opatrného člověka. Klidného, metodického, proti riskování. Možná to způsobila jeho každodenní práce s těmi smrtelnými mikroby.

„Nu, když podáte zprávu generálmajorovi Baileymu, tak on nebude mít jinou možnost, než o tom zpravit někoho v Pentagonu. A potom dojde k vyšetřování. V tom případě je velmi pravděpodobné, že odhalí osobu, která vám tyto fotokopie zaslala.“

Carmen měla stále prst nad tlačítky.

„No a?“

„No, řekl bych, že nám tato. informace v případě našeho filoviru nebude nic platná. Tedy, alespoň to tak nevypadá, že ne? Když budeme brát v úvahu fakta, která zatím známe.“

„Ne, nevypadá.“

„Ale dejme tomu, že nám pomůže, že nám trošičku pomůže? Tedy, vy jste byla právě určená pro úkol, kdy máte přijít na rozvoj Muarateba na Sumatře, a tenhle utajený dokument vám dojde poštou. Možná jde jen o shodu okolností. Možná ale ne. Možná se nám někdo snaží něco říct, nějak nám pomoct. Chceme, aby nám tato osoba dále pomáhala když budeme předpokládat, že je to v jejích silách nebo chceme, aby přestala?“

Carmen zavěsila sluchátko. Jestliže měla poprvé za svou kariéru vážně porušit vojenské předpisy, chtěla si nejprve ujasnit důvod.

„Co tedy máte přesně na mysli?“

„Je to velmi jednoduché. Je pravda, že nevíme, čeho je tenhle vir schopný. Určitě nevíme, odkud se objevil, nevíme, jak ho zastavit, dokonce ani nevíme, zda se zastavit dá. Všichni se k tomu nyní stavíme statečně, zůstáváme klidní, tak to přesně má být. Ale kdy před tím jsme měli co do činění s podobným virem, který se přenáší vzduchem? Tedy s lidským patogenem, který je jen zpoloviny tak nebezpečný jako tenhle? Musíme se vrátit o několik století. Musíme se vrátit až k tomu zatracenému moru. Takže se snažím říct, že jestli je tam venku někdo, kdo se nám snaží pomoct. no, pak si myslím, že bychom mu měli být vděční, ne?“

5.

PROVINCIE JAMBI. 15. SRPNA.

Narazili jen asi na pět nebo šest čtverečních metrů zválené země a několik zlomených větviček, ale Willis si byl jistý, že našli místo tábora Kubuů.

„Ty tady byli, to je jasný,“ řekl, když odšroubovával uzávěr své modré hliníkové láhve na vodu. „Patrně před několika dny odešli. Zatraceně typický.“

Telee se objevil zpoza křoví a držel prázdný balíček od cigaret a baterii do ruční svítilny.

„Tak vidíte,“ řekl Willis. „Důkaz.“

Holly stále nemohla po tom výstupu popadnout dech. Museli zanechat svou malou dodávku na druhé straně říčky a na protější stranu se museli vyškrábat po svahu s hustým porostem. V poledním vedru to bylo obzvláště namáhavé, něco jako aerobik uvnitř sauny. Holly měla zcela propocené tričko a na džínách rozmazanou červenou hlínu. Willis jí podal vodu.

„Jak dlouho odhaduješ?“ zeptal se Willis.

Telee obrátil nohou několik uschlých listů.

„Dva den,“ řekl a odvážil se použít několik slov ze své lámané angličtiny.

„Ale vrátí se zpět, ne?“ otázala se Holly.

Willis pokrčil rameny.

„To se dá těžko říct,“ odvětil. „Kubuové neradi zůstávají dlouho na jednom místě. Vláda se o to pokouší již roky chce, aby se usadili, aby se mohli naučit indonéštinu a platili daně. Bezvýsledně. Obchodují s farmáři. Někteří vykonávají sezónní práce na plantážích, ale sami se nikdy neusadí. Prostě jsou takoví. Jsou to lovci sběrači jako jsme jednou byli my všichni.“

Holly si povzdechla, rozzlobená Willisovou odevzdaností. Potřebovali Kubuy, jestliže se měli do tábora Rafflesia dostat nepozorovaně tedy podle Willisova mínění. Na východní straně hor byli Kubuové jediní lidé, kteří se skutečně v lese vyznali. Teleeho vědomosti začaly být velmi kusé, když se dostali přes pohoří Bukit Barisan, a on se obával, že bez pomoci Kubuů narazí na nějaký vojenský zátaras nebo hlídku. Holly si nemohla stěžovat. Alespoň se přibližovala k táboru, který se nyní nacházel ve vzdálenosti asi osmdesáti kilometrů.

„Co budeme dělat?“ řekla Holly a podrážděným gestem si odhodila vlasy z očí.

Willis se obrátil na Teleeho a vyměnil si s ním několik slov v malajštině.

„Nic.“

„Nic?“

„Půjdeme dolů k dodávce a budeme vyčkávat. Možná jim tady necháme několik dárků, abychom projevili dobrou vůli.“

Cestovali již tři dny tři dny bez sprchy, bez možnosti se převléct a on si chtěl nyní sednout a čekat, až se něco přihodí? Holly cítila, jak se jí hrne krev do obličeje.

„Dárky? O čem to mluvíte?“

„Vystřelovací nože, tabák. Kvůli tomu jsme je s sebou vzali. Jestli chceme, aby nám Kubuové “

„Kašlu na ně!“

„Holly, poslouchejte “

„Mě nezajímají vaše antropologické teze, zatraceně. Vydala jsem se sem, abych našla své děti, abych našla tábor. Vy jste mi řekl, že mě tam dostanete!“

„Nemůžeme jen“

„Mohou být v nebezpečí. Mohou být. Musím se k nim dostat hned!“

Hollyin hlas za sebou zanechal nezvyklé ticho. Chvíli trvalo, než se ten šum bzučení a halasení vrátil. Telee se podíval na Willise, jako by ho překvapovalo, že ji ještě neumlčel fackou. Willis sebevědomě napřímil ramena.

„Tak teď poslouchejte, Holly. Nemá smysl, abychom se za těmito lidmi honili po té zatracené pustině. Nikdy je nenajdeme, když si to oni nebudou přát. Naše nejlepší naděje je, že jim dáme svou přítomnost najevo a počkáme, až najdou oni nás.“

„Ale to může trvat “

„Jsou patrně blíž, než si myslíte. Mějte na paměti, že tohle je jejich prostředí. Cokoliv se zde šustne, okamžitě o tom vědí, to mi věřte.“

„Proč nemůžeme jet rovnou do tábora? Vždyť víme, kde je.“

„Ale nevíme, kde jsou stezky. Mohlo by nám to trvat týdny a na to nemáme zásoby. Museli bychom jet po silnici a víte “

Náhle ho přerušil Telee. Díval se nahoru do stromů a hovořil. Zdál se znepokojený. Holly se otočila.

„Už jsou tady!“

Zaslechla to jako první: tvrdé mechanické pulsování odněkud nad říčkou. Byla to helikoptéra, ramena její vrtule prorážela vzduch a zvuk se odrážel v mělkém údolí.

„Támhle jsou!“ řekl Willis a ukazoval napravo mezerou mezi stromy. Byly dva: masivní tmavě zelené stroje s dlouhými čumáky a protáhlou konstrukcí, že vypadaly jako supi, kteří hledají kořist. Letěly necelých třicet metrů nad vodou.

„Bože, snad si nevšimnou dodávky,“ pohodil Willis.

Holly na něj pohlédla.

„Co když ano?“

Telee ji popadl za ruku a odtáhl ji stranou. Jeden vrtulník zpomaloval. Zdálo se, že na okamžik váhá, jen tak visel ve vzduchu. Pak se obrátil směrem k nim, jeho tupý ošklivý čumák pomalu stoupal, jako by čenichal po cestě vzhůru po svahu. Náhle byl hluk skoro ohlušující. Okamžik před tím, než se vrhla za spadlý strom, zahlédla malou zbraň, která byla přidělaná zespodu stroje. Willis dopadl vedle ní.

„Co hledají?“ zvolala Holly, aby přehlušila hluk nad hlavou.

„To ví jen pánbu. Doufám, že nejdou po nás.“

„My ale neporušujeme žádné zákony.“

Willis se na ni nevěřícně zadíval.

„No, tak to nám potom nic nehrozí.“

Vrtulník se přibližoval, spodní tah ohýbal větve stromů a roztřásl listy. Holly ležela na břiše a rukama si chránila hlavu. Willis něco řekl, ale ona ho neslyšela. Zachytila koutkem oka, jak Telee zachází hlouběji do lesa a oči upírá na helikoptéru, která nyní od nich nebyla dále než sto metrů a jen částečně ji zakrývala lesní střecha z větví.

„Mohou zde přistát?“ zvolala, ale Willis ji neposlouchal. Vztyčil se na lokty a mířil malým foťákem na hrozivý stroj nad hlavou. Vyfotil dva nebo tři snímky a znovu zalehl.

Vrtulník byl skoro přesně nad nimi a vířil prach a suché listí. Na místě bývalého tábora Kubuů byla vegetace vysekaná nebo sešlapaná, takže půda pod ní byla volná a suchá. Za několik okamžiků již celou oblast halil černohnědý mrak. Vrtulník tam chvíli čekal, pomalu se otáčel dokola, pak se náhle vznesl na oblohu a vyrazil směrem ke vzdálenému konci údolí. Nikdo se nepohnul. Holly vzhlédla a poprvé si všimla velké žluté stonožky, která klouzala po straně spadlého kmene stromu jen několik centimetrů od jejího nosu.

„Není divu, že odsud Kubuové odešli,“ podotkl Willis, postavil se na nohy a zastrčil si foťák do náprsní kapsy. „Oni takovouhle pozornost nemají rádi. A já se jim nedivím.“

Holly se na něj podívala.

„Vrátí se?“

„Možná pro dodávku, jestliže ji viděli. Možná sem pošlou hlídku nebo něco podobného. Budeme ji muset převézt, to je jasný, převézt a schovat. Telee by se měl začít ohánět mačetou.“

Holly zkoumala Willisův obličej. Očekávala, že řekne, že to tady začíná být pro něj příliš nebezpečné a že se vydává zpátky na pobřeží. On však nevypadal poplašeně, spíše byl rozrušený, jako kdyby sem právě pro tohle přijel.

Náhle to pochopila. Lhal jí od samého začátku. Jeho zájem o vnitřní záležitosti ostrova byly více než jen pouhým rozvojem střediska. Proč by se jinak vydal sem, ptala se sama sebe, a riskoval krk? Napadlo ji, pro kterou tiskovou kancelář asi pracuje, a proč jí to neřekl. Pak jí došlo, že vůbec nemusí být novinář. Četla o obchodnících, kteří svůj příjem zvětšovali špionáží z podobných míst. Chtěla se ho na to přímo zeptat, ale k čemu vlastně? Pravdu by jí neřekl. A ani na tom nezáleželo, pokud jí pomůže, aby se dostala do tábora Rafflesia. To bylo pro ni ze všeho nejdůležitější.

Všiml si, že se na něj dívá, a usmál se. „Vyrazíme, ano?“ prohodil.

Odjeli s dodávkou asi tři kilometry dále po úzké stezce a potem ji svezli ze silnice, kde byla půda dost tvrdá, aby schovala jejich stopy. Zakryli jí listím a vydali se zpátky k říčce, vzali s sebou veškeré zásoby, které mohli unést. Ani ne hodinu po setmění se Holly uložila vedle doutnajících zbytků táboráku a cítila v ústech chuť sladkých sušenek a chlorované vody. Pár metrů od ní ležel Willis. Spal a přerušovaně chrápal.

Byla to první noc, kterou trávila utábořená v lese. Předchozí noci se jim vždy podařilo dorazit k nějaké usedlosti, kde bylo možné za několik rupií získat primitivní přístřešek a sušené jídlo. Ale Holly lesní podlaha nevadila. Možná to bylo jen díky snům, které se jí každou noc zdály, snům, ve kterých viděla Lucy a Emu, jak běhají samotné po džungli, možná právě proto se jí zdálo, že tam k nim má blíž. V jejím zmateném stavu byl ten pocit, že zažívá totéž co ony, něčím hmatatelným. Bylo to něco, na čem mohla stavět. Když ten pocit vymizel, zjistila, že začíná panikařit, a srdce jí divoce bušilo, i když ležela klidně. Někdy se v noci náhle probudila sevřená strachem, že své děti už nikdy neuvidí.

Dělala si starosti i o Jonathana, ale na něj se spíš zlobila. Ve svých snech ho viděla takového, jaký býval, pohledného, netrpělivého, napjatého. Viděla ho, jak stojí na verandě s rukama v bok a upírá pohled do tmavnoucího lesa, tak jak ho často vídávala v minulosti. Ptala se sama sebe, proč tak trval na tom, aby ho děti navštívily v tomto hrozném místě, v místě, kam nepatřily kam nikdo z nich nepatřil. Vzal si za cíl, že jim ukáže důležitost své práce, že jim jejich mladé mysli zaplní tím samým pocitem vzteku, který cítil nad ničením lesa, znásilňováním přírody, lhostejností moderního světa? Představovala si Emu a Lucy, jak kráčí lesem ve šlépějích svého otce, naslouchají jeho jemnému hlasu, vysvětlují, popisují, kladou otázky. Vrátily by se jí domů změněné, bojovnice v bitvě proti průmyslovému světu. A nenáviděly by ji za to, že jejich otce opustila právě uprostřed toho všeho a že na něm samotném nechala spasení celé planety.

Kolem se něco pohybovalo a ona se probudila. Na okamžik ležela úplně bez hnutí, jen očima pátrala po zdroji těchto kradmých zvuků. Náhle se vzpřímila. Byli tam dva. Byli malí, neměřili ani sto šedesát centimetrů, byli nazí, kromě bavlněné bederní roušky, černé vlasy měli nakrátko ostříhané. Zastavili se a dívali se na ni, třímali v rukou svá dlouhá kopí a ani nehlesli. Zubožený šedý voříšek k nim přiklusal a usadil se jim u nohou.

Holly se překulila a čapla po Willisově spacím pytli.

„Willisi, probudte se.“

Willis zavrčel a převrátil se na břicho.

„Willisi!“

Světlo z táboráku již skoro zmizelo. Holly zahlédla psa, jak čenichá kolem jednoho pytle se zásobami. Dloubla Willise tvrdě do zad.

„Hm?“

Probudil se. Za okamžik již popadl svítilnu a svítil dokola.

„Co je?“

„Kubuové. Byli tady.“

„Paprsek světla z Willisovy baterky prolétl nad místem, kde stáli ti dva muži: nic tam nebylo, jen nějaký hmyz poletoval ve vzduchu. Několik metrů od nich ležel Telee natažený na zádech a slamák měl přetažený přes obličej. Willis si unaveně povzdechl.

„Byli tady,“ řekla znovu Holly. „Viděla jsem je.“

„Dobrá,“ řekl Willis. „Museli najít naše dárky. Jsem zvědav, co nám přinesli.“

Byla to plástev medu zabalená ve vinných listech. Snědli ho k snídani s dalšími sušenkami a černou kávou. Za hodinu se lovci kmene Kubu znovu vrátili, chvíli rozmlouvali s Teleem a potom je odvedli do svého tábora po stezce, která se vinula nahoru do svahu. Bylo pozdní odpoledne, když tam dorazili.

Tábor se nacházel u zurčící říčky, na jih a na západ od toho minulého, v oblasti, která vypadala jako panenský les. Nad místem se zvedaly stromy meranti, takže ho chránily i ze vzduchu. Samotný tábor tvořilo osm vratce vyhlížejících chatrčí ze dřeva a z bambusu, do kterých se vešlo, jak Holly odhadovala, asi tak devět nebo deset rodin. Všechno zahaloval štiplavý zápach kouře hořícího dřeva.

Samotní Kubuové byli malého vzrůstu, měli světlou pleť a široké vzhůru obrácené nosy. Většina z nich byla oblečená jen do bederních pásů podobně jako ti dva lovci, i když některé ženy měly na sobě trička. Na rozdíl od většiny domorodců, které Holly viděla na fotografiích, neměli na tělech žádná malování ani tetování. Rovněž nenosili žádné čelenky z okvětních lístků nebo barevné náramky z korálků. Některé děti si povídaly a hihňaly se u toho, ale dospělí byli povětšinou potichu, pozorovali cizince se smíšenými pocity odevzdanosti a strachu. Holly tomu rozuměla. Podle Willise byli Kubuové na Sumatře velkými ztroskotanci. Dokonce i jméno „Kubu“ prý mělo něco společného s ústupem, který se odehrál již v dávné minulosti, kdy je král Jambi zahnal do hlubin lesa. Jméno znamenalo „trestný tábor“, protože tím se pro ně les i stal.

Willis a Telee seděli shrbeně před hlavní chatrčí naproti stařešinům, skupině šlachovitých starých mužů, jimž kůže visela na těle ve volných záhybech. Holly seděla s respektem kousek stranou a snažila se přijít na smysl toho, co říkají. Konečně na ni Willis pokynul. Zdálo se, že je sám se sebou spokojen.

„Ještě že jsme tady na tyto chlapíky počkali,“ řekl. „První důležitá informace, která se mi za týdny donesla.“

Jeden starý muž se na ni zazubil, prohodil něco žertovného a odhalil přitom ústa plná ulámaných žlutých zubů. Holly si povšimla, že muž vedle něj je na jedno oko slepý.

„Co říkají?“

„Zdá se, že je v Muaratebu problém. Vypadá to, že přesně o tom tohle celé je.“

„V Muaratebu? Kde to je?“

„Je to na cestě dolů do Jambi. Asi tak šedesát pět kilometrů na východ od místa, kde jsou vaše děti. Mají tam nějakou pohotovost. Proto nechtějí do té oblasti nikoho pouštět.“

„Jakou pohotovost?“

Jeden ze starců znovu promluvil. Willis zaváhal a čekal, až uslyší Teleeho odpověď.

„Oni to přesně nevědí. Ale musí to být vážné. Do té oblasti přemístili pěkné množství vojáků a nyní ji zcela uzavřeli. Zdá se, že se tam dolů .před několika dny snažili dostat někteří farmáři, ale nepodařilo se jim to.“

„Vědí něco o táboru Rafflesia? Vědí, jestli se tam něco stalo?“

Telee se otočil, podíval se na ni a potom na Willise. Willis mu přikývl. Telee začal znovu mluvit s tím starým mužem. Podle toho, jak mluvil pomalu a pečlivě vybíral slova, si Holly uvědomila, že nemluvil indonéštinou Bahasa ani malajštinou. Byl to nějaký jiný jazyk, který zjevně tak dobře neovládal. Willis z toho nerozuměl ničemu. Holly netrpělivě čekala na odpověď na svou otázku a ignorovala malé děti, které k ní zezadu přicházely a strkaly jí prsty do dlouhé kštice černých vlasů a hned potom zase odbíhaly a hihňaly se.

„Zdá se, že to místo znají,“ odvětil nakonec Willis. „Ale už tam dole dlouho nebyli. Kvůli vojákům. Vojáci. v lese. Šílenci.“ Pohlédl na Teleeho. „Šílenci? Tohle řekl?“

Telee přikývl a zavrtával si špičku ukazováčku do spánku. „Šílení, blázniví,“ řekl. „Vojáci.“ „Nai wataan,“ přisvědčil jeden starý muž. Telee ztuhl. „Nyní mrtví,“ řekl.

Jeden stařec vyplivl žvanec tabáku a pečlivě si otřel hřbetem ruky rty. Nějaké dítě vybuchlo smíchy.

„Mrtví?“ zeptala se Holly. „Nyní? O čem to mluví?“ „Počkejte chvíli.“

Telee a ten starý muž začali mluvit oba najednou. Telee vrtěl hlavou, jako by nerozuměl tomu, co říkají, a ti staří muži se stále opakovali a rozhazovali malýma rukama. Po chvíli to Telee vzdal a shrnul své poznatky výbuchem malajštiny.

„Duchové,“ prohodil Willis. „To oni vždycky říkají, když se přihodí něco špatného. Zlí duchové. Já bych si tím hlavu nelámal. To jsou jenom povídačky.“ „Zavedou nás tam?“

Willis přikývl. „Samozřejmě, samozřejmě. Myslím, že právě domlouvají cenu. Problém je v Muaratebu. Vaši přátelé, oni jsou jen izolováni, to je všechno. Já se s vámi klidně vsadím. Rádio mají rozbité a nemohou se dostat pryč po silnici. Když má vojsko manévry, je nejlepší zůstat v ústraní. Jako samotní Kubuové.“

Holly to trochu uklidnilo. I když byla pohotovost v Muaratebu, nebyl důvod, aby věřila, že to má něco společného s lidmi v táboře Rafflesia. Je to asi tak, jak říkal Willis: jednoduše nemohli přijet a vyzvednout ji.

„Kdy vyrazíme?“

Willis zaváhal.

„Vyřídíme to pro vás tady s těmi chlapíky,“ řekl. „Vypadá to, že já pojedu jen do Muarateba. Nejblíže, jak to bude možné.“

„Ale tam je to uzavřené,“ zaprotestovala Holly.

„Ale, vždy existují nějaké způsoby a prostředky. Jen chci zjistit, o co se jedná. Prodám svůj příběh třeba novinám!“

„Ale.“ Holly se rozhlédla po domorodcích. „Nemůžete mě opustit.“

Telee vyndával další dávku dárků z ruksaku svítilnu, kapesní nůž a malou ocelovou konvičku na čaj, ve které byla rulička peněz.

„Tito chlapíci se o vás postarají,“ řekl Willis. „Když dojde k nějakému problému, vždycky se sem můžete vrátit a počkat tady na mě. Vrátím se za několik dní.“

6.

LONDÝN. 15. SRPNA.

Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, kde je. Pokoj, chladný vzduch, nevýrazné šedé světlo za závěsy všechno mu připadalo nějak cizí. Potom si Peter Jarvis vzpomněl: byl doma. Pohlédl na elektrické hodiny vedle postele. Ukazovaly čtyři hodiny ráno, ale tolik být nemohlo, protože jinak by byla venku tma. Pozvedl se na lokty a snažil se přečíst čas z ciferníku svých náramkových hodinek. Dostal se k tomu, aby si je přeřídil během dvaceti dvou hodin běhu přes časová pásma? Slabě si vzpomínal, že si s nimi pohrával, když se nad ním vznášela letuška a nabízela mu kávu. Šest třicet večer. Jestli je to pravda, pak již spal asi deset hodin.

Přehodil nohy přes okraj postele a postavil se. Cítil se malátný a náhle ho rozbolela hlava silným tlakem na spánky a za očima. „Kristepane.“

Zase se posadil, ruce pozvedl k obličeji a snažil se ten tlak zahnat. Obvykle takhle po dlouhém letu nekončil. Normálně se držel až do večera, jak se doporučovalo, a potom šel brzy do postele. Ale dnes ráno toho nebyl schopen. Neměl ani sílu, aby se svlékl. Roztáhl záclony o několik centimetrů. Byl zatažený večer, klidný a mírný. Čtyři poschodí pod ním se po ulici Harrington pohybovala pomalu doprava, hranaté černé taxíky a osobní auta se střechami, které odrážely oblohu a siluety stromů. Západní Londýn: uklizený, spolehlivý, bezpečný.

V ústech cítil škrábavé sucho. Pomalu došel do koupelny .a pustil kohoutek se studenou vodou. Voda chutnala po blátě a staré mědi. Měl něco v nepořádku se svými chuťovými pohárky. Spolkl několik doušků a další vyplivl. Pak se podíval na svůj obraz v zrcadle. Oči měl podlité krví a víčka nateklá. Potřeboval se oholit oholit a vykoupat se v horké vodě. Sáhl pro holicí strojek a potom si vzpomněl, že ho má někde v hlubinách kufru.

Jak zápasil s popruhy, všiml si červeného světla, které blikalo na jeho záznamníku. Ráno se neobtěžoval vzkazy poslouchat. Nikomu nesdělil přesné datum svého návratu, takže to asi nešlo o nic naléhavého. Tekuté krystaly displeje mu oznamovaly, že měl šest telefonátů, šest telefonátů za deset týdnů. Přál si, aby byl býval někomu z Pekan baru nebo dokonce ze Singapuru zavolal a oznámil, že přijede, ale kdykoli měl k tomu možnost, zdálo se, že je ve Spojeném království hluboká noc. Rozhodl se, že se dá do pořádku a vyřídí několik telefonátů. Někdo bude určitě volný na , slavnostní přípitek v Anglesey Armes.

Odkašlal si a z plic mu vystřelila prudká bolest. V letadle bylo chladno, až příliš chladno, a on neměl po ruce svetr. Přemýšlel o prezentaci, kterou v pondělí přednese Výboru fondu pro výzkum. Do té doby toho musí hodně obstarat: musí si dát vyvolat fotky, roztřídit je, napsat zprávu. Bude to velmi rušný víkend.

„Doufám, že na mě nic neleze,“ řekl svému obrazu v zrcadle.

„Promiňte. Je zde volno?“

Nad ním stáli dva mladí muži v oblecích a proužkovaných košilích a drželi půllitry piva. Ten vyšší ukazoval na dvě prázdné židle na druhé straně stolu.

„Ano,“ řekl Jarvis a pokoušel se, aby mu bylo rozumět ve změti té stovky srdečných hovorů. „Jen. jen se posaďte.“ „Prosím?“

Jarvis se snažil odkašlat. Bolest na prsou byla opravdu prudká. Až z toho s sebou škubl.

„To je v pořádku. Jen se posaďte.“

Ten menší chlapík jemně šťouchl do svého přítele.

„Vlastně, proč nejdeme ven? Venku je tak hezky.“

Vyměnili si pohledy a ten větší pokrčil rameny. Jarvisovi bylo jasné, že si myslí, že je patrně opilý. Bylo mu to jedno. Cítil se mizerně.

„Sedněte si,“ pronesl. „Jsem právě na odchodu.“

Zvedl se a dopotácel se na pánský záchod. Začíná být nemocný. Nejde jen o pásmovou nemoc. Byl to nějaký bacil. Musel ho chytit v tom proklatém letadle. Možná to bylo z něčeho, co snědl. Přidržel se nad umyvadlem a zhluboka dýchal. I přesto, že strávil několik týdnů pod tropickým sluncem, byl bledý jako smrt. Další případ té jeho zpropadené smůly: musí chytit chřipku tři dny před svou prezentací.

Ze zadní kabinky vyšel muž, který si upravoval poklopec. Opláchl si ruce pod kohoutkem a spěchal pryč, jako by se bál, že uvidí něco, co vidět nechtěl. Jarvis si odříhl. V ulici Old Brompton jsou dvě lékárny. Alespoň jedna z nich bude otevřená do pozdních hodin. Ať to bylo cokoli, dávka antibiotik to patrně zdolá.

Každým okamžikem přicházelo do hospody více zákazníků. Na terase bylo jen místo k stání a lidé postávali na chodníku. Jarvisovi blokovali cestu statní muži, kteří se snažili přivolat pozornost nejbližšího barmana. Pokoušel se mezi nimi protáhnout, ale nedařilo se mu to.

„Uvolněte cestu!“ zahřímal muž se zarudlým obličejem, když šel pozpátku kolem a držel v rukou tři půllitry piva.

Jarvis záměrně pospíchal. Jestli se odtamtud nedostane, tak omdlí. Kouř a hluk byly nesnesitelné. Vyrazil mezi lidi a rameny je rozrážel na stranu. Nějaká žena zanadávala, rozlil jí koktejl na semišové boty.

„Dávejte si pozor na to, co děláte, ano?“

Došel ke dveřím. Betonová plošina, která vedla dolů na ulici byla stejně zaplněná jako samotná hospoda. Co tady všichni ti lidé dělají, takhle nacpaní na sobě, a hulákají na celé kolo! Zbláznili se? Jarvis se mezi ně vrhl, nedbal na protestování, zoufale se chtěl dostat pryč, musel se nadýchnout. Již byl jen kousek od silnice, když mu někdo zkřížil cestu a narazil do něj. Ozvala se hlasitá rána a plná sklenice se roztříštila o chodník.

„Ty zatracenej šašku! Co to ksakru “

Jarvis zamrkal a zavrtěl hlavou.

„Promiňte, musím. nemohu.“

Ten muž na něj ukazoval prstem. Byl mladý a vysoký.

„To byl půllitr Theakstona, to vám pěkně děkuji. A bar je támhle.“

Jarvis se otočil, ale ten chlápek ho držel za rameno.

„Ale ne, kamaráde.“

„Pusťte mě!“

Chlapík znovu zahrozil prstem.

„Půllitr Theakstona, jestli to hej!“

Jarvis se mu vytrhl a vyběhl na silnici. Slyšel, jak za ním ten muž volá, pak výkřik nějaké ženy a potom zaslechl skřípot brzd. Kabina mu narazila do stehna a odhodila ho na kanál.

Zdravotní sestra Rose Priestlyová si přičichla ke svému hrnečku s instantní polévkou Batchelor a vzala si zprávu od vrchní sestry. Dvě hodiny ráno a pozorovací oddělení v nemocnici sv. Anny nebo Svány, jak jí říkali zaměstnanci bylo konečně klidné. Nasadila si brýle a dívala se úkosem na hranaté klikyháky načmárané propiskou, které přisoudila Terrymu Pahadiovi.

Měla tam tři případy, na které musela obzvláště dohlížet. Šlo o paní Waldenovou, která ležela na oddělení 6, právě jí odoperovali ovariální cystu a špatně reagovala na anestetikum. Několikrát zvracela a nyní měla teploty kolem čtyřicítky. Dalším případem bylo dítě, které přijali se zraněním, mělo zlomená žebra a otřes mozku. Třetím případem byl dr. Jarvis, kterého přivezli z ambulantní ošetřovny po dopravní nehodě.

Ten poslední pacient byl nejzajímavější. Pahadia poznamenal, že na nohou pacienta našli kousance od hmyzu, když ho svlékali. To společně s jeho opálenou kůží a palubenkou, kterou mu našli v kapse, dávalo dohromady možnost, že se vrátil z ciziny, možná odněkud z tropů. Jeho horečka by mohla naznačovat případnou malárii nebo břišní tyfus. Ihned mu ošetřili zlomenou stehenní kost a ta již neprokazovala žádné další komplikace. Odebrali mu vzorky krve a Pahadia informoval lékařskou službu z Ústavu pro zdraví prostředí, který se zase spojil s nepřetržitou službou laboratoře Střediska veřejného zdraví při Centru pro kontrolu nakažlivých nemocí. CKNN doporučilo, aby byl dr. Jarvis převezen na soukromý pokoj, aby se snížila možnost nákazy, a Pahadia tomu vyhověl tím, že dal pacienta přemístit do pokoje 23. Dokonce zavolal na oddělení zásob, aby zjistil, jestli by mu mohli obstarat pružnou tenkou izolační fólii. Jestli dostal Pahadia odpověď, tak ji tam nezaznamenal. Nyní se mělo na dr. Jarvise dohlížet a čekat na výsledky testů.

Rose si znovu procházela poznámky dr. Pahadii, když se jí na panelu náhle rozsvítil bzučák z pokoje 23. Rose si vzala svůj blok a vydala se chodbou. Chtěla se na pacienta podívat a ujistit se, že je v pořádku. Když to bude vypadat vážně, spojí se s doktorem ve službě.

Pokoj byl na samém konci západního křídla nemocnice. Rose prošla požárními dveřmi, které oddělovaly jednotlivá oddělení, boty jí slabě vrzaly na čerstvě naleštěném linoleu. Ihned jak vešla do pokoje, uhodil ji do nosu příšerný zápach. Protože již pracovala v nemocnici tak dlouho, byla na ošklivé zápachy zvyklá zápachy nemocí a dokonce smrti ale tenhle se umístil vysoko na její soukromé Richterově stupnici. Byl to hutný zápach hniloby. Hodila zbytek tyčinky müsli do kapsy a utřela si drobek ze rtů.

„Propánakrále,“ řekla a snažila se promluvit co nejpovzbudivěji. Sundala mužovu ruku ze bzučáku a musela mu zvlášť uvolnit každý prst. „Můj bože.“

Zdálo se, že si jí Jarvis ani nevšiml. Ale jak ho uchopila za ruku, trochu natočil hlavu. Vtahoval vzduch, jako by byl nucen dýchat skrz brčko. Rose mu stáhla z hrudníku přikrývku. Bude muset zavolat doktora. Jarvis byl v zjevném nebezpečí. Do elektronického zařízení zadala číslo dr. Davise a vyťukala číslo svého umístění. Potom začala vysunovat prostěradlo, které Jarvis tak znečistil. Zabere to jen chvíli.

„Doktor je již na cestě,“ řekla. „Bude tady hned. Dá vám něco, aby vám ulehčil dýchání.“ Naklonila se nad něj, z toho zápachu se jí zvedl žaludek a ona se musela na chvíli odtáhnout. „Panebože,“ zopakovala. Celý pokoj tím byl nasáknutý. Nepomohlo jí to. Došla k oknu, trochu ho pootevřela a nalokala se pár doušků čerstvého vzduchu.

Pak se otočila.

Bylo to divné. Jarvis přestal na okamžik dýchat. Dech měl potlačený, jako by se velmi soustředil. Rose ho fascinovaně pozorovala, jak se snažil převrátit na bok. Smetal něco z postele pod sebou, zametal matraci. Zdálo se, že se snaží zbavit drobků nebo něčeho podobného. Trochu se otřásla a postoupila kupředu.

„Jen to stáhnu. Budete překvapen, jak “

Ztuhla, když ji Jarvis uchopil za zápěstí. Cítila, jak se napjal, když se pokoušel nadýchnout, potom vydal dusivý zvuk a zaškubal sebou. Začal zvracet a poslal na povlečení pramen zčernalých výměšků nebo zvratků. Rose se instinktivně stáhla, pozpátku došla na druhou stranu pokoje a stírala si cákance z brady a rtů.

„Kristepane,“ řekla tiše. Na chvíli se jí zdálo, že se pokoj kymácí jako paluba lodi. Pak se naklonila dopředu, malátná, jak se jí zvedl žaludek pouhou ohavností chuti v ústech. Odplivla si na podlahu.

7.

PEVNOST DETRICK. 15. SRPNA.

Od té doby, co byla skupina zdravých primátů nakažena virem Muaratebo, uběhlo již dvacet čtyři hodin a ještě se u nich neprojevily žádné příznaky. Čidlo na zápěstí jedné z opic registrovalo zvýšenou teplotu, ale to příliš neznamenalo. Když se věc posuzovala podle lidských případů mezi zaměstnanci karantény v Marshalltonu, tak měl vir inkubační dobu tři nebo čtyři dny, než se projevily první příznaky, ale u jiných druhů může být cyklus odlišný. Jestliže, jak se zdálo pravděpodobné, byli makakové s krátkým zakrouceným ocasem hlavním přenašečem ze zdroje viru na člověka, pak bylo velmi důležité zjistit, jak a kdy začaly být samy opice infekční.

Do programu EPD v pevnosti Detrick bylo zahrnuto devět macaca nemestrina. Plukovník Arends by dal přednost většímu počtu zvířat, ale když uzavřeli středisko v Marshalltonu, neměl čas, aby sháněl další.

Zvířata drželi dole v jedné z ochranných místností BP4, uvnitř neprodyšně uzavřených umělých kójí se samostatným přívodem vzduchu. Každých několik hodin byly odebírány vzorky jejich moči, výkalů a slin dokonce i dechu a byly odnášeny na analýzu, která kontrolovala přítomnost viru. Byla to nepříjemná a nebezpečná práce, obzvláště když jim odebírali vzorky slin. Museli zvířata přidržet zezadu za krk a vrazit jim vatový výtěr mezi obnažené zuby. Museli je držet skutečně pevně, protože existovalo nebezpečí, že prokousnou skafandry, které měli muži na sobě, ale kdyby je svírali příliš pevně, mohla by se zvířata udusit.

Arends právě vyjížděl nahoru z prostorů BP4, když mu zavolal synovec z New Yorku. Spěchal, aby telefon rychle zvedl,

„Haló, Stewarte?“

„Ahoj! To jsem já. Byl jsi na odchodu?“

Arends slyšel v pozadí hukot dopravního ruchu. Chlapec ho musel překřikovat.

„Ne, ne. Právě jsem dorazil. Kde jsi?“

„Jsem hned před veřejnou knihovnou. Kontroloval jsem tu věc, o kterou jsi mě požádal.“

„Myslíš Willard?“

„Ano. Něco jsem našel, ale nevím, jestli ti to pomůže.“

Arends si vzal propisku a blok papíru. Něco bylo lepší než nic. V krátké době, kterou měl mezi návštěvami infekční zóny a laboratoře a s nimi spojenými zdlouhavými dekontaminačními procedurami, na nic nepřišel. Ve velkém atlasu byla uvedená dvě jména Willard: jedno v Utahu na severovýchodním břehu Velkého solného jezera a druhé uprostřed Nového Mexika na hlavní dálnici asi osmdesát kilometrů na východ od Rio Grande. Arends si již prošel všechny katalogy rozsáhlé knihovny institutu a nezjistil, že by v nějakém z těchto míst byla nějaká pořádná lékařská střediska, rozhodně ne žádná, která by se zabývala tropickými nemocemi nebo virologií. Ve skutečnosti, kromě zdravotního střediska v Austinu, kde úředník rozhořčeně přísahal, že tam nikdy neměli žádné problémy s hygienou, se v okolí nenacházela jediná nemocnice, která by se jmenovala Willard.

Arends si již asi stokrát prošel papíry, které mu dala Carmen Travisová, a snažil se najít nějaké záchytné stopy, které by mu napověděly, kde se nachází to místo, které před devíti lety prodělalo celkovou dekontaminaci. Napadlo ho, že mohlo jít třeba o loď epidemie na lodích nebyly samozřejmě ničím novým ale v námořnictvu nebyla žádná americká lod” se jménem Willard. A pak mu došlo, že Willard může být místo, ale někdy v minulosti to byla pravděpodobně i osoba nějakým způsobem slavná.

Bohužel, pokud šlo o humanitní vědy, nebyla knihovna VÚNN dobře zásobená a Arends měl příliš práce s programem EPD, aby si mohl zajet do Washingtonu. Z pouhého zoufalství zavolal svému synovci, Stewartovi s chabou nadějí, že kluk má přece jako hlavní studijní obor americkou historii a kulturu na Brownu. Naštěstí byl Stewart bystrý nadšenec, kterému nevadilo, že strávil několik hodin ze svých prázdnin na detektivní práci pro svého strýce.

„Stewe, opravdu si cením toho, co jsi pro mě udělal,“ poznamenal Arends. „Na co jsi přišel?“

Ozvalo se zašustění, když otáčel stránky.

„No, našel jsem tři Willardy, kteří se dostali do učebnic historie, ale nemohu říct, že bych o nějakém z nich slyšel.“

„To je v pořádku. Tak ven s nimi.“

„No, tak zde mám anglického herce, Edwarda Willarda, který se narodil roku 1853. Měl na starosti mnoho divadel v Londýně.“

„Fajn. Tak na něj zapomeň.“

„Myslím, že na něj už všichni zapomněli. Pak je zde Frances Elizabeth Willardová, spisovatelka, přední činitelka protialkoholického hnutí. Narodila se roku 1839 poblíž Rochesteru, v New Yorku. Zemřela 1898. Říká ti to něco?“

Arends se nad tím zamyslel. Nebylo by na tom nic nezvyklého, aby dobří lidé v Utahu pojmenovali město rodinným jménem přední představitelky protialkoholického hnutí. Naopak to dávalo smysl. Možná Willard, kde skutečně proběhla dekontaminace, byla nějaká klinika založená hnutím a pojmenovaná po jedné ze svých hrdinek.

„A kdo má číslo tři?“

„Plukovník Arthur James Willard, hrdina indiánských válek z let 1885-86. Narozen v Texasu v roce 1838. Trochu jsem si tohohle chlapíka proklepl. To už vypadá zajímavěji, nemyslíš? Bojoval proti Geronimovi v Novém Mexiku a zjevně rozvinul použití taktiky partyzánské války v americké armádě. Hrál s Indiány jejich vlastní hru, dalo by se říct.“

„Partyzánskou taktiku. Skutečně?“

„Ano. Byl zabit v bitvě v roce 1886. Pevnost Willard byla pojmenována po něm.“

„Pevnost Willard?“

„Tak se to alespoň uvádí v knize.“

„Co je to za knihu?“

„Jak se jmenuje? Počkej. Dwyerova historie Unie. Pěkně stará a pěkně, jak asi víš, nekritická, ale důkladná až hrůza. Jsou v ní mapy a všechno. Vydaná v roce 1923 ve dvou svazcích. A víš co? Když jsem se k ní dostal, našel jsem většinu stránek nerozřezaných. Jen si to představ. Dřepí tady celou tu dobu ve veřejné knihovně v New Yorku a nikdo si ji pořádně neprohlédl, dokud jsem ji neuchopil do rukou já.“

Z jeho synovce bude dobrý historik, to Arends viděl. Ale chtěl si ještě něco vyjasnit.

„A v této knize se uvádí pevnost Willard. Hádám, že se tak před tím jmenovalo město Willard, mám pravdu?“

„Asi jo. Ty víš, kde to je?“

„Willard? Je to na mezistátní dálnici asi osmdesát kilometrů na jih od Santa Fe.“

Stewart něco odpověděl, ale jeho hlas pohltila policejní siréna.

„Cos říkal? Stewarte?“

„Promiň. Ani se sám neslyším. Říkal jsi na jih?“

„Ano, na jih od Santa Fe.“

„Ale. ne. Myslím, že to tak nebude. Pevnost Willard je hned poblíž místa, kde byl zabit plukovník Willard na západě státu. Tam, kde měli Navahové své rezervace. Tam dole byl celý řetěz pevností: pevnost Odpor byla další. Viděl jsem je všechny na mapě válečného tažení.“

Pevnost Willard. Vojenská instituce. To by vysvětlovalo použití vojenské posádky při dekontaminační operaci.

„Nevzpomínám si, že bych narazil na nějakou pevnost Willard,“ odvětil Arends. „Budu se k tomu muset vrátit a pořádně si prohlédnout mapu.“

„S tím bych se nezabýval,“ řekl Stewart. „Už tam stejně asi nebude.“

Arends si pronajal dodávku a vyrazil na západ asi sto šedesát kilometrů po mezistátní dálnici, než doplnil pohonné hmoty v malém městě, které se jmenovalo Thoreau, a vydal se směrem na sever. Neoznačená asfaltová silnice ho dovedla do Chacra Mesa, do sluncem vybílené vrchoviny, kde se zdálo, že se nic nepohybuje, kromě mraků prachu, které vířil vánek. Každých pár minut narazil na malou usedlost u silnice: shluky přívěsů nebo pojízdných domů, které neměly kola. Sotva zahlédl nějaké lidi, jen malou holčičku ve špinavých růžových šatech, která se houpala na staré pneumatice z náklaďáku, a dvě ženy, které věšely venku prádlo na šňůru. Podle jejich tmavé pleti a hustých tmavých vlasů by řekl, že jsou indiánského původu. Pak usedlosti skončily a on se již neměl na co dívat, kromě křovisek, chvějícího se roztaveného horizontu a oslňující oblohy.

Jel rychle, rádio měl vyladěné na španělsky vysílající stanici, která pouštěla mexickou hudbu. Nelíbilo se mu to, ale přesto se mu to zdálo lepší než nic. Vedle sebe, na místě pro spolujezdce, měl rozloženou mapu státu, svůj cíl si zakroužkoval propiskou. Jeho synovec mu zaslal fotokopii Dwyerovy historie Unionu, nemohl však počítat s tím, že bude přesná. Jen doufal, že ho tam cesta zavede. Pevnost Willard. Když viděl, jak Navahové dopadli, nutilo ho to přemýšlet o muži, který se za tím jménem skrýval. Prý to měl být hrdina, ale co to přesně obnášelo? Někdo, kdo si vysloužil slávu tím, že vjížděl do indiánských osad a brutálně tam vyvraždil obyvatelstvo pravděpodobně včetně žen a dětí. Tak se to v těch dobách dělalo.

Chtěl se na to místo podívat, jinak žádný zvláštní plán neměl. Kdyby se ukázalo, že je pevnost Willard činnou vojenskou základnou, pak by se pouze zeptal na směr a pokračoval by dál. Možná by si něčeho všiml. No a kdyby se ukázalo, že pevnost Willard je staré opuštěné místo, tak to by si to tam všechno dobře prohlédl. Něco se tam stalo. Něco nešlo podle plánu. Člověk nenařídí celkovou dekontaminační operaci ve čtyřicetistupňovém vedru jen tak pro legraci. To se udělá v případě, že se něčeho bojíte, něčeho, co by se mohlo dostat ven. A přesto jediným záznamem, že se vůbec něco takového přihodilo, byla nějaká zpráva zvláštních jednotek, kterou neměl nikdo spatřit a kterou někdo zaslal na adresu podplukovnice Carmen Travisové.

Devadesát minut od Thoreau projížděl východní část svého okruhu. Zpomalil a rozhlížel se po nějakém sjezdu ze silnice, který by ho dovedl tam, kde měla být pevnost. Nejezdila tam žádná auta, nebylo tam žádné dopravní značení, žádné elektrické vedení, nic, co by prozrazovalo nějakou vojenskou přítomnost. Povrch cesty se zhoršil, okraje byly rozdrolené a rozpadlé. Od podvozku dodávky odskakovaly malé kamínky.

Arends pohlédl na tachometr: pokud nebyla mapa válečných tažení pěkně lajdácky zaznamenaná, již brzy bude příliš daleko na severu. Ujel dalších pár kilometrů, ale na nic narazil. Sjel s dodávkou na okraj silnice a zastavil.

Ten, kdo poslal zprávu Carmen Travisové, chtěl, aby se začalo nějaké pátrání, aby se něco objevilo. Jaký jiný motiv by to jinak mohlo mít? Přesto narážka na Willard byla tou jedinou skutečnou informací, která nebyla začernělá. Znamenalo to, že se dal nějakým způsobem objevit. Arends se napil vody. Možná byl anonymní odesílatel cvok. Rozhlédl se po nekonečné ploché poušti. Bylo to beznadějné.

Již se otáčel nazpátek, když na východ od cesty něco postřehl. Byl to jestřáb, který létal vzduchem, mával velkými křídly a v pařátech mu visel hlodavec. Další pták pomalu kroužil nad ním a prohlížel ten samý pruh chvějící se země.

Arends zastavil auto. Nadzvedl se na sedadle, aby se lépe podíval. Draví ptáci lovili s oblibou nad cestami, protože pro ně bylo snazší zahlédnout kořist na rovném povrchu.

Sjezd ze silnice našel jen o několik set metrů dále. Byl si tak jistý, že je pevnost Willard na západ od něj, že kolem sjezdu projel a díval se jen na druhou stranu. I tak to nevypadalo slibně: šlo pouze o úzký pruh horkem rozpukané silnice, kam se vešlo jen jedno vozidlo. Po pár kilometrech narazil na žlutou značku ve tvaru kosočtverce, na které stálo: SKLÁDKA TOXICKÉHO ODPADU NEVSTUPOVAT. Vypadalo to, jako když ji někdo prostřílel brokovnicí.

Jel pomalu a snažil se zjistit, co se nachází před ním. Rádiový signál začal slábnout, žvanění diskžokeje se pomalu vytrácelo do pouhého šumění. Zmáčkl ladicí tlačítko, ale čísla na displeji jen projížděla a stále se ozývalo to samé šumění. Arends rádio vypnul.

Po dalších asi dvou kilometrech narazil na další značku, tentokrát větší, bílá písmena napsaná na tmavě modrém podkladu. Stálo na ní:

NEBEZPEČÍ

ZKUŠEBNÍ PROSTOR ARMÁDY SPOJENÝCH STÁTŮ VSTUP ZAKÁZÁN

Ale nebyl tam žádný zátaras, žádná brána, jen pořád stejný pruh cesty, kterou spalovalo dopolední slunce. Zastavil, byl připraven, že na něj odněkud najednou vyskočí komando vojenské policie s namířenými zbraněmi. Nic takového se však nestalo.

Na obvodový plot narazil ještě asi za dalších pět kilometrů: ostnatý drát, který držely betonové sloupy. Několik částí poblíž u silnice se zespodu uvolnilo a vznikly tak díry dostatečně velké, aby se pod nimi dalo prolézt. Také bránu tvořilo drátěné pletivo a na něm byl ještě stočený ostnatý drát. Brána byl přivázaná silným řetězem ke sloupu. Na druhé straně byla buňka, která měla místo oken kusy průhledného plexiskla.

Arends vylezl z dodávky a došel k bráně, v prudkém světle zamžoural.

„Haló? Je tady někdo?“

Cítil, jak se mu po obličeji pohybuje horký vzduch jako závan z trouby. Za obdélníkovými okny buňky se nic nepohnulo.

„Haló?“

Uchopil do rukou řetěz. Zabezpečoval ho masivní ocelový zámek. Chvíli tam jen postával, pod silnou bavlněnou uniformou se mu ukládal pot, nechtělo se mu do toho pouštět a doufal, že ani nebude muset.

„Je tam někdo? Jde o naléhavý případ! Pokouším se.“

Jen plýtval časem a věděl to. Kdyby ho někdo viděl, rozhodně by ho nenechal jít dál. Došel k zádi dodávky a na chvíli tam setrval ve stínu. Trvalo mu asi minutu, než sám sebe přesvědčil, že tam nikdo není. Ksakru, kdyby tam někdo byl, tak by řekl, že ho jen zajímalo, co je v téhle prázdné staré budově. Podlezl pod drátěným pletivem a již byl uvnitř. Asfaltová cesta pokračovala přímo k budově před ním. Objevil slova PEVNOST WILLARD na půlkruhové mosazné desce zapuštěné v patě stožáru na vlajku. Kolem stožáru stály dva dlouhé vojenské baráky ze škvárobetonu, měly staromódní střechy z vlnitého plechu. Byl tam rovněž přimáčknutý bunkr bez oken, který Arendsovi připomněl pevnost Detrick, byl však starší, což posoudil podle zastaralého interiéru, a byl mnohem menší. Jeden z vojenských baráků měl úzkou verandu, která se táhla po celé přední straně. Celý prostor byl vyčištěný od kamenů a roští, aby se udělalo místo pro kruh trávníku a malý záhon květin ve tvaru půlměsíce. Ale tráva a květiny již dávno zvadly.

Nedalo se určit, jako dlouho je toto místo opuštěné. Okra je dveří a oken byly zapečetěny stříbrnou lepicí páskou, kterou na určitých místech odchlíplo vedro. Arends v tom poznával standardní dekontaminační proceduru. Dveře, okna a ventilační potrubí byly vždy tímto způsobem zapečetěny, než je vykouřili formaldehydovým plynem. Dokonce i ve zdejší divočině. Obávali se, že by se něco mohlo dostat ven.

Do bunkru nevedla žádná cesta. Dveře byly železné a těsně uzavřené. Na jedněch z nich byl přinýtovaný hliníkový panel. Stálo na něm: POŽADOVÁNO IR414 POVOLENÍ NEPOVOLANÝM OSOBÁM VSTUP PŘÍSNĚ ZAKÁZÁN. Arends si do paměti zaznamenal toto číslo a vrátil se zpátky k hlavnímu baráku.

V oknech byly černé okenní žaluzie. Rozeznal jen plochu stolu, na které ležela hromada černých pytlů z umělé hmoty a na straně stála lampa. U dveří byl špinavý kbelík se smetákem. Pak tam viděl registraturu, která měla všechny zásuvky otevřené, a v rohu byly seschlé zbytky nějaké velké květiny v květináči. Dlouhé skvrny ve tvaru pramínků se táhly po bílých stěnách. Zkontroloval hlavní dveře: byly dřevěné se skleněnými čtverci s drátěnou vložkou asi ve výši hlavy. Mohl by se tam dostat, kdyby chtěl. Kdyby.

Ve stínu verandy si navlékl ochranné prostředky BP3, které si s sebou přivezl: bílý oblek Tyvek na jedno použití, ochranné brýle, masku s filtrem, gumové rukavice a boty. Potom uchopil do ruky kámen z květinového záhonu a mrštil jím proti skleněným panelům, které byly vyztužené dráty. Nějakou dobu mu zabralo, než je rozbil, ale nakonec přece jen mohl dírou protáhnout ruku a odsunout kolmou zástrčku. Chvíli si s dveřmi pohrával, pak již nebylo obtížné, aby je silou otevřel.

Ihned poznal, že chodbu používali jako šedou zónu. Na opačném konci byla další řada dveří a velký neprůhledný závěs z umělé hmoty, který visel asi třicet centimetrů před nimi. Koryta, ve kterých si muži opláchli boty v chloroxu, se tam stále povalovala společně s nepoužitými černými pytli a několika rejžáky. Tyto náznaky spěchu ho trochu znervóznily. Kdyby šlo o práci týmu VÚNN, napadlo ho, jistě by všechno zabalili do pytlů a zničili by to. Řídili by se předepsanou procedurou až do posledního písmene. Ale zase když se vezme v úvahu to vedro, práce bez nezbytných spalovacích zařízení v prostoru, možná nejrozumnější věcí bylo zabít a rychle se očistit, obzvláště, zavřel za sebou rozbité dřevěné dveře, obzvláště, jestli se vir přenášel vzduchem. Na okamžik zaváhal, měl chuť se obrátit a odejít. Umělohmotný závěs na konci chodby se v průvanu pohnul, jako by ho zval dál.

Nebyl připravený na to, co ho na druhé straně čekalo. Vypadalo to, jako by někdo vešel do kanceláře a bezhlavě všechno postříkal vodním dělem, než zase vyšel a zanechal to tam všechno, aby to shnilo. Zdi byly zažloutlé, omítka vypouklá a drolila se. Nábytek byl zpřeházený, čalounění odtržené a poházené po podlaze. Dokonce i pokrývky z jednoho gauče byly stažené a naházené na hromadě. Obrázky hlavně několikrát zvětšené fotografie pouště byly strženy ze stěn a zanechaly po sobě na stěnách rozmazané černé obdélníky. Každá zásuvka, polička a skříň byla vyprázdněná a vystříkaná, což usoudil podle usazenin špíny, které ležely po stranách a v rozích. Jedinou tiskovinou v celém tom místě byla řada vědeckých a lékařských textů, které byly vytaženy z poliček a ponechány na podlaze.

Arends pozvedl jeden díl s volnými listy. Byl zaplněný stovkami obrázků elektroforézy rozmazaných bílých čar na černém pozadí, které představovaly řadu genetického materiálu. Takové věci mohl člověk najít v kterémkoli výzkumném středisku nebo biochemické laboratoři na světě. Další knihy byly většinou standardní texty, i když některé byly ve francouzštině. V žádné z nich nebylo vepsáno nic, co by prozrazovalo jejího majitele. Arends se rozhlédl kolem po fotografiích manželek, dětí nebo spolužáků, ale žádné nenašel. Obávali se, že se něco dostane na povrch ve skutečnosti jim šlo hned o několik věcí. Jednou z nich byla identita lidí, kteří zde pracovali. Byli stejně bezohledně a systematicky vyhlazeni jako všechno ostatní.

Hrozně se v obleku potil. Procházel z pokoje do pokoje a hledal něco, co by mu umožnilo pokračovat dál.

Ve všech kancelářích, kromě dvou, našel počítačové terminály. Bez proudu bylo nemožné, aby zkontroloval, zda na nich něco je, ale Arends se dovtípil, že jestliže byli tak pečliví, aby zničili všechny záznamy, jistě si nechali čas na to, aby vymazali všechny pevné disky. Chvíli si pohrával s myšlenkou, že by nahodil zpět elektřinu, ale generátor je určitě schovaný uvnitř bunkru. Kromě toho je více než pravděpodobné, že dekontaminační tým vystříkal i vnitřek počítačů, které byly zapnuté, a nechal větráky, aby do systému natáhly lehký opar přípravku Envirochem. Což by je v každém případě zničilo.

Arends se nacházel v nejzazším pokoji a znovu se vracel do chodby, když mu něco zachroupalo pod nohama. Když pohlédl dolů, spatřil malou krabičku z umělé hmoty, čtverec o rozměrech tři a půl palce, který byl částečně ukrytý pod listy nepopsaného papíru, které se válely po celé podlaze. Byl to ten typ, který se používal na ukládání počítačových disket. Uvnitř našel jen kartu, na které bylo modrým perem napsáno N2.

Arends se chvíli díval do krabičky a potom přistoupil k terminálu. Nejjednodušším způsobem, jak vymazat všechny informace, bylo přeformátovat pevný disk. Zabralo by to pouze pár minut. Ale jestli měli naspěch, je dost možné, že zapomněli.

Shýbl se a zmáčkl tlačítko pod disketovou mechanikou. Šlo to velmi ztuha. Možná dezinfekční prostředek mechanismus rozleptal ten prostředek rozleptá skutečně všechno.

„No tak, sakra!“

Zatlačil silněji, ruku měl uvnitř rukavice zpocenou. Pak, bez varování, vyjel z mechanismu černý disk z umělé hmoty. Na nálepce bylo napsáno N2 toutéž rukou jako před tím. Natáhl se, aby disk vyjmul, ale potom se zastavil. Na disk sahal člověk, který zde pracoval, a jestliže dekontaminační tým disk přehlédl, pak ho přehlédl i Envirochem a formaldehyd. Nebylo moc pravděpodobné, že by cokoli virulentního přežilo roky vedra a vysoušení, ale stoprocentně to nevěděl. Sáhl do kapsy pro sáček na vzorky, který se dal neprodyšně uzavřít, částečně ho obrátil naruby a opatrně vyjmul disk bez toho, že by se ho dotkl rukavicí. Potom sáček uzavřel a vložil ho ještě do dalšího sáčku.

Celou cestu do Albuquerque a pak z Albuquerque do Washingtonu seděl disk uzavřený v sáčcích na vzorky uvnitř Arendsovy náprsní kapsy. Jednalo se o jediný hmatatelný důkaz pohotovosti v pevnosti Willard, pohotovosti, ke které vlastně nikdy nedošlo.

8.

PROVINCIE JAMBI. 16. SRPNA.

Carmen Travisová stála ve stínu hangáru a ovívala se poznámkovým blokem. Za ní parkovaly velké džípy cherokee s náhonem na čtyři kola, které již byly skoro naložené a připravené vyrazit. Desátník Baker a seržant Sarandon, kteří měli na starosti vozidla a rovněž jejich nakládání, pracovali podle seznamu se šedesáti položkami.

Povětšinou se vybavení skládalo ze základních věcí jako byly skládací balíčky sáčků na vzorky, filtry, lékařské kleště, samolepicí nálepky, ale také tam měli i dýchací přístroje, kapalný dusík na přechovávání hmyzu, členovců nebo jakýchkoli vzorků savců, které nasbírají, a pasti, které budou používat, aby nachytali bodavý hmyz.

Pak naložili i zařízení pro komunikaci přes družici a oranžové obleky Rascal, tytéž, které nosila Carmen v laboratořích BP4, ale byl k nim přidán základní ochlazovač vzduchu. A konečně tam měli i pušky dvaadvacítky, které získal Mark Leigh. Leigh měl pocit, že když vezme v úvahu nezkušenost týmu v používání loveckých zbraní, pak pušky se závěrem, které se musí ručně natáhnout po každém výstřelu, budou nejbezpečnější volbou. Sníží se tím nebezpečí, že někdo někoho náhodou provrtá kulkou.

V rámci přípravy na cestu strávila Carmen dvanáct hodin v knihovně VÚNN, kde se soustředila na práci provedenou samotným VÚNN, ale rovněž si procházela i výzkum Světové zdravotnické organizace založený na nejranějších výskytech nákaz krvácivé horečky. Své poznatky ještě doplnila o nejnovější studie v terénu, které publikoval časopis o tropickém lékařství ,American Journal of Tropical Medicine a další časopisy, které se zabývají epidemiologií a virologií.

Ve změti nejasných a často si odporujících údajů si Carmen vytyčila základní strategii pro tuto misi s hlavním důrazem na izolování pravděpodobného přenašeče nebo přenašečů nemoci a jejich místa výskytu jestli takové existovalo a tím doporučit indonéské vládě, aby zabránila dalšímu šíření nemoci. Jestliže pochází vir z jedné oblasti, mohly by se úřední orgány pokusit zabránit lidem, aby do této oblasti vstupovali. Kdyby se prokázalo, že jde o přenos členovcem, pak vždy existovala možnost snížení nakažené populace prostřednictvím insekticidů.

Předběžné zprávy od Světové zdravotnické organizace a indonéských vládních orgánů předpokládaly, že se epicentrum epidemie nachází v Muaratebu, ale že mu mohlo předcházet ještě jiné vypuknutí nemoci. Říkalo se v nich něco o tom, že jedna z prvních obětí nemoci přišla z deštného pralesa nad Muaratebem. Nicméně, dokud se nevyjasní fakta, která se týkají této osoby a přesného místa, odkud přišla, Carmen určila, že by se první ekologické pátrání mělo soustředit na samotné Muaratebo a mělo by mít formu rozsáhlé studie potencionálních přenašečů.

Dala dohromady sedmičlenný tým, který se skládal z ní samotné, Leigha, dr. Paula Lennoxe, veterinárního parazitologa VÚNN, majora Adama McKinnona, který se specializoval na virologii, a dr. Harolda Daintitha, epidemiologa. Ostatní členové nebyli specialisté: seržant James Sarandon, který řídil a k tomu měl ještě na starosti telekomunikaci, a pak desátník Edward Baker.

I když byla Carmen zpočátku proti, vezla si mise s sebou terminál na speciální použití o kmitočtovém pásmu 5,2 až 10,9 GHz, který jim umožňoval završit přímé oboustranné komunikační spojení přes satelit. Carmen namítala, že to operaci zatíží dalším nespecialistou a veškerým XSat zařízením i když se dalo ve skutečnosti převézt ve třech standardně velkých kufrech a vážilo necelých šedesát kilogramů.

Nakonec to byl právě Bailey, který ji přesvědčil o výhodě možnosti satelitní komunikace. Kdyby se situace s indonéskou vládou zhoršila existovala jistá možnost, že by epidemie vedla k úplnému embargu indonéského obchodu a komunikačních prostředků pak by mohla být Carmen ráda, že má s sebou XSat, který jí umožňoval bezpečnou ústní komunikaci a faxování.

Tři dny po zadání nového úkolu si již Carmen přála, aby byla přípravná práce za nimi. Netěšila se na velmi nebezpečnou situaci na Sumatře, ale všechno se jí zdálo lepší než nekonečné rozhovory a přípravy. Až budou v terénu, všechno se hodně zjednoduší, říkala si.

Ukázalo se, že se mýlila.

Hlavní důvod pokračujících těžkostí se k ní nyní blížil v džípu M38: byl to brigádní generál Utoyo Sutami. Když dorazili lidé z VÚNN do Jambi, byl to právě Sutami, který jim vysvětlil, že by si měl tým vzít s sebou dva indonéské pozorovatele, jestliže pojedou do vnitrozemí. Carmen o tom nechtěla ani slyšet a argumentovala tím, že jejich doprava a zásoby byly vypočítány pro sedmičlenný tým a že by se jim pozorovatelé jen pletli do cesty. Sutami pak jasně naznačil, že je indonéská vláda ochotná pomoci Američanům, když oni projeví ochotu spolupracovat.

Potom došlo ke krátkému zdržení a po dvou hodinách se zjistilo, že místní úřady musí ještě obdržet ze Singapuru potvrzení, které se týká laboratorních středisek, jež měla být Carmeninu týmu k dispozici, a že se zásoby jedna tuna včetně čerstvé vody nějak ztratily. Když se Sutamiho zeptali na překážky, tak se jen usmál a zdůraznil, že podobné věci se v rozvojových zemích stávají pořád.

Carmen již zoufale chtěla operaci rozjet a po jistých tahanicích se Sutamim nakonec jednoho pozorovatele přijala. Byl to seržant jménem Soesanto Kaoy a desátník Baker strávil půl dne, aby ho naučil, jak řídit jeden z džípů cherokee. Sutamiho zjevně toto částečné vítězství potěšilo, a proto slíbil, že se postará o zásoby. To se stalo již před deseti hodinami. Sutami zabrzdil v oblaku prachu a vylezl ze svého džípu. Kráčel směrem k ní, rozhlížel se a očividně se cítil nesvůj, když ji našel samotnou bez přítomnosti ostatních vysoce postavených šarží. Carmen bylo jasné, že si Sutami nedokáže vysvětlit, jak může malá žena v kalhotách velet sedmi silným mužům. Pokaždé, když mu položila otázku, byl na rozpacích a trval na tom, že odpoví majorovi Leighovi nebo někomu z ostatních. Samo o sobě již bylo špatné, že měli ke své skupině připojeného indonéského pozorovatele bez jejího souhlasu. Pozorovala ho, jak přichází, a rozhodla se, že mu celou situaci vyjasní.

„Brigádní generále,“ spustila. Počkala, až se na ni bude dívat. V obličeji měl mdlou žlutou barvu a nad horním rtem mu rostlo několik vousů, na kterých ulpívaly kapičky potu.

„Měla jsem za to, že dnes pojedeme do Muarateba.“

Sutami odvrátil pohled. Odkašlal si a tím mu nadskočil vyčnívající ohryzek.

„Již jsem to prodiskutoval s majorem Leighem, podplukovnice. Souhlasil se mnou “

„Mně je srdečně jedno, co jste s majorem Leighem prodiskutoval, brigádní generále. Já velím této jednotce a veškeré informace, které se týkají operace, se mi musí dostat do rukou. Rozumíte mi?“

Zvýšila hlas, přestože to neměla v úmyslu, a brigádní generál začínal být nevrlý. Zpříma na ni pohlédl, napřímil se a dal najevo, že on je nad takové projevy emocí povznesený.

„Muaratebo není bezpečné, podplukovnice. Nemůžeme si být jistí, že tam budete v bezpečí.“

Jeho hlas zněl klidně, jako by se ji snažil uklidnit. Carmen cítila, jak se v ní vaří vzteky krev.

„Cože?“

„V Muaratebu se situace horší. Každou hodinu nám docházejí zprávy. Byl tam problém s civilisty. Nemůžeme.., zajistit bezpečnost.“

„Brigádní generále, my jsme vycvičení vojáci. My ne “

V tom okamžiku dorazil ve své dodávce major Leigh. Zasalutoval, když došel do stínu hangáru. Sutami si slyšitelně oddechl.

„Našli jsme zásoby, podplukovnice,“ řekl Leigh. „Byly v hangáru přikryté plachtovinou. Vypadá to, že zásobovací důstojník udělal chybu v papírech.“

Carmen blýskla pohledem po Sutamim, pak pohlédla na majora Leigha: „Doslechla jsem se, majore Leighu, že jste prodiskutovával situaci v Muaratebu s brigádním generálem.“

Leigh pohlédl na džípy a změť pytlů a krabic na podlaze.

„Ani ne, podplukovnice. Brigádní generál Sutami mi pouze poreferoval o tamější situaci.“

Carmen se obrátila zpět na Sutamiho.

„Brigádní generál byl toho názoru, že jste souhlasil s tím, abychom se kvůli nebezpečí Muaratebu vyhnuli. Možná že vás špatně pochopil.“

Nastalo trapné ticho. Carmen si začala dělat výčitky. Ponižováním Sutamiho nic nezíská. Snažila se změnit téma hovoru.

„Brigádní generále, prohlížela jsem si dokumenty, které jste mi poskytl o epidemiologickém profilu výskytu nemoci v Muaratebu.“

Sutami se napřímil, byl připraven se bránit. . „Průzkum obyvatelstva se zdá velmi důkladný v tak obtížných podmínkách.“

Sutami přikývl, vážné oči upíral na její ústa.

„Světová zdravotnická organizace vyslala poradce,“ odvětil. „Pomáhají nám dát zprávu dohromady.“

„Ale jsou zde otázky, které se týkají přenosu nemoci otázky, které vznesl doktor Daintith, jeden z našich expertů na tyto záležitosti.“

„Ano?“

„Ano. Láme si hlavu nad nedostatkem záznamů o primární nákaze. Většina, vlastně všechny zprávy, se týkají sekundární nákazy.“

„Kromě toho muže, opice.“ Sutami se zamračil, nemohl najít vhodné slovo.

„Lovce opic, ano. Těžko dovedu pochopit. ani doktor Daintith nechápe, jak mohl jeden muž tak úplně nakazit celé město a takovou rychlostí. Muaratebo má čtyřicet tisíc obyvatel. A podle zpráv je již kolem pěti tisíc nakažených.“

Sutami pokrčil rameny.

„Problém, kterým se zabýváme. nabízí se nám jediné vysvětlení, že se tato nemoc liší od všeho, co jsme doposud viděli, anebo zpráva zaměňuje primární případy za sekundární. Víte, exploze nemoci by mohla být vysvětlená velkým množstvím primárních kontaktů, jak by se dalo očekávat, kdyby vektor nemoci “

„Vektor?“

„Přenašeč. Kdyby přenašeč této nemoci byl něčím velmi rozšířeným, jako je například komár.“

„Ne komár. Opice.“

Carmen pohlédla na Leigha. Pak pokračovala dále.

„Ano, možná. Problém s opičím vektorem “

„Mám jasný důkaz,“ přerušil ji Sutami. Na okamžik si sundal čepici a setřel si pot z čela. Carmen si s Leighem vyměnila pohled. Sutami hovořil dál. „Obchodník s opicemi “

„Lovec?“

„Ne. Obchodník. Muž, který prodával opice do Spojených států. Muž, který znát lovce opic. Vím, kde je. Můžete se ho zeptat. Řekne vám všechno, co budete potřebovat vědět.“

Dozvěděli se o obchodníkovi s opicemi ihned po přistání v Jambi. Indonésané ve spolupráci se Světovou zdravotnickou organizací vystopovali zásilku nakažených zvířat, kterou nahlásily Spojené státy, zpět do Jambi a obzvláště k jednomu muži, někomu dobře známému v Muaratebu.

„Zadržují ho v klášteře,“ pokračoval Sutami. „Můžeme tam zajet mým džípem, pokud nebudete dávat přednost vlastní dopravě.“

Carmen si povzdechla.

„Váš džíp bude zcela vyhovující, brigádní generále.“

Sutami se již chystal otočit na podpatku, když Carmen zahřímala na majora Leigha tím nejvíce vojenským hlasem, kterého byla schopná: „Majore, chci, abyste sdělil mužům, aby se připravili na odjezd ještě dnešního dne. Zabezpečte zásoby a doplňte palivo dopravním prostředkům.“

Mark Leigh zasalutoval, očividně ho překvapila její náhlá formálnost, a pak odešel. Carmen si vzala tašku na dokumenty a diktafon z jednoho džípu cherokee a vydala se směrem k čekajícímu džípu brigádního generála Sutamiho.

Klášter byl postaven v holandském koloniálním stylu a vůbec se mezi tradiční zašpičatělé střechy Sumatry nehodil. Původně byla budova určená pro padesát řádových sester, ale nyní jich v ní bydlelo pouze sedm a zbytek místností sloužil jako hostel a klinika. Jak Carmen pochopila, byl tam obchodník s opicemi držen v izolaci proto, že nemocnice v Jambi byla přeplněná.

Drobounká sestra uvedla Carmen a Sutamiho do jedné místnosti a nechala je o samotě. Po rozžhaveném venkovním vzduchu zde bylo překvapivě chladno a Carmen cítila, jak ji na zádech studí pot. Stáli v nehostinném pokoji s kříži na stěnách a s větrákem, který se na stropě pomalu otáčel. Rolety byly stažené.

Něco tam divně zavánělo. Jako citrony, které již nejsou čerstvé. Carmen postávala uprostřed místnosti na vyleštěné podlaze z týkového dřeva a nechávala si dostatečný odstup mezi sebou a čpavým potem brigádního generála Sutamiho. Oba mlčeli. V jednom rohu ležely kolem nízkého stolu ploché polštářky a uprostřed pokoje se nacházel dlouhý stůl se dvěma neladícími akrylovými židlemi oranžové barvy. Carmen byla stále rozhodnutá, že vyrazí do Muarateba, ale měla pocit, že zatímco Leigh velí nakládání džípů, ona stráví čas užitečně tím, že si promluví s tímto mužem, který vypadal, že prošel středem bouře bez jediného škrábnutí. Existovala zde jistá možnost, i když vzdálená, že by mohl mít v sobě určitý druh protilátek.

Zrovna o tom přemýšlela, když tento muž vstoupil do místnosti. Carmen polil studený pot. Očekávala, že ji dovedou do oblasti, kde tento člověk bude na druhé straně nějaké bariéry. Když ho však spatřila, jak vstupuje dovnitř v doprovodu jedné ze sester bez jakékoli ochrany, neměl ani chirurgickou masku, náhle si uvědomila, jak málo tito lidé vědí o tom, s čím jednají. O krok odstoupila.

„Zůstaňte, kde jste, pane.“

Byl od ní asi tři metry daleko. Zastavil se a pohlédl z Carmen na sestru. Carmen se obrátila na Sutamiho a na mysli jí vytanula myšlenka, že celá tato budova může být prolezlá virem.

„Mohl byste prosím se mnou na chvíli vyjít ven, brigádní generále?“

Nechala Sutamiho, aby jí otevřel dveře, a potom rychle vyšla z budovy. Počkala, až se dostanou mimo stín kláštera, než promluvila. Třásla se šokem a vzteky a chvíli nemohla promluvit.

„Vy si. vy si. Vy si neuvědomujete, s čím zde jednáte, brigádní generále.“

„Ale tohle je bezpečné, podplukovnice. Ten muž je zde ve stejném stavu již dlouho. Sestry, ony říkají “

„Mě nezajímá, co říkají sestry, brigádní generále. Dokud nejsou provedeny patřičné sérologické a virologické testy, pak člověk, který přichází z nakažené oblasti, musí být považován za nakaženého.“

Sutami vypadal poplašeně, ale začal ztrácet trpělivost.

„Ale ne nemocný.“

„Může ten vir přenášet!“

Carmen skoro křičela. Rozhostilo se ticho. Potom se oba otočili za zvukem, který doprovázel otevírání dveří kláštera. Ve stínu budovy stála sestra.

„Vysvětlete sestře, že musí postříkat zdi fenolickým.“

Carmen cítila, jak ji opouští síla. Sedla si do Sutamiho džípu jako náhradu za to, že by mu omdlela do náručí on by patrně její tíhu neunesl. Pak, rozzlobená na svou vlastní slabost, otočila klíčem v zapalování a vyrazila dolů po cestě.

Dojela na základnu pokrytá jemným filmem prachu, takže vypadala ještě hůře, než se cítila.

Leigh a Sarandon stáli nad krabicemi se zařízením XSat. Vzhlédli, když zabrzdila ruční brzdu. Podle výrazů na jejich tvářích poznala, že vypadá velmi špatně.

„Žádné strachy. Jsem v pořádku. Jen malé překvapení, to je všechno. Mají tam dole v klášteře toho chlapíka z Muarateba a on se jim tam prochází v pyžamu. Myslím, že se mi zrovna chystal potřást rukou.“

„Panebože.“

Leigh přistoupil k džípu, když vystupovala. Nesnažil se ji však zachytit.

„Jste si jistá, že jste v pořádku, podplukovnice?“

Carmen si oprášila uniformu a došla přímo k zádi jednoho z džípů cherokee.

„Jsem v pořádku,“ podařilo se jí ze sebe vypravit. Uvědomovala si, že to vypadá zle. Jak s ní mohli muži s jistotu vyrazit do nakažlivé oblasti, když ona zpanikaří v situaci nízké náročnosti? Bylo správné, že odešla z kláštera. Bylo správné, že se chce obléct do kombinézy, než se tam zase vrátí. Ale nemělo význam do toho zatahovat city, sakra! Je voják, profesionál. Má zkušenosti a vybavení nejlepší na světě. Vezme všechno do svých rukou a vypořádá se s problémem. Zjistí, jak zahnat džina zpátky do láhve. Přesné to udělá.

Opatrně rozbalila jeden z obleků Racal, které byly vyhrazené pro její použití. Byl menší než ostatní. Trochu rozpačitě se do něj soukala, ale byla ráda, že cítí klidný vztek, který jí začíná rozpalovat tváře. Muži ji pozorovali, když nasedala do džípu. Žádný z nich nepromluvil.

Byl ohromný. Kouřil doutník. Carmen byla ráda, že skrz její jemný filtr neproniká žádný ten zápach. Vysvětlila sestře a Sutamimu, že ten muž musí být zcela izolován, dokud ona neprovede sérologické testy. Nyní s ním seděla sama v pokoji s bílými stěnami a dýchala bezpečný vzduch skrz svou masku. Ten chlápek si může kýchnout nebo zakašlat a ji to nijak neohrozí. Chlazený vzduch, který vhánělo dovnitř přidané zařízení, byl po tom vedru a vlhkosti velmi osvěžující.

„Je úplně směšné,“ pronesl tlustý muž, „že se mnou zacházejí, jako bych měl lepru. Mně je úplně dobře. Žádné bolesti hlavy, žádná horečka.“ Silně potáhl z doutníku a vyfoukl vzduch nahoru ke stropu. Chvíli si Carmen prohlížel, nasával její chladný obličej skrz masku jejího průhledu. Carmen se trocho otřásla.

„Jsem podplukovnice Travisová z armády Spojených států,“ řekla. „Přijeli jsme sem, abychom našli zdroj této nemoci a poradili indonéské vládě, jak s ní mají zacházet. Cením si toho, že jste si našel čas na hovor se mnou, pane. Omlouvám se za to, co se stalo dříve. Obávám se, že má práce zde je příliš důležitá, abych se vystavovala zbytečným nebezpečím.“

Muž se usmál a pozvedl odulou ruku.

„Bacelius Habibie. Jsem rád, že vás poznávám, madam.“

Carmen pohlédla na nataženou ruku, potom natáhla svou vlastní v rukavici.

Nastalo trapné ticho. Pak Carmen zapnula diktafon a vyndala si nějaké dokumenty z aktovky.

„Pane Habibie, já “

„Vy to nahráváte?“

„Ano. Vadí to nějak?“

„Ne, ne. Jen doufám, že vám budu moci říci něco, co by vám stálo za všechnu tu námahu.“

„Pane Habibie, doslechla jsem se, že se zabýváte vývozem opic, které jsou pochytány v této oblasti a posílány do Spojených států.“

„Donedávna jsem se tím zabýval, to je pravda. Nyní trávím hodně času tím, že koukám do zdí svého pokoje.“

„A že mezi poslední zásilkou, kterou jste prodal panu.“

Carmen nahlédla do svých poznámek.

„Sudirmanovi.“

„Panu Sudirmanovi, ano. Mezi těmi opicemi, těmi posledními, které jste přivezl z Muarateba, byla zvířata, která byla označená červenou barvou.“

„Ahmadova zvířata, to souhlasí.“ Čí?

„Ahmadova. On byl tím lovcem, který mi ty opice přinesl.“

„Přímo z lesa?“

„Ano.“

„Kdy jste se s ním setkal? Kdy přišel z lesa?“

Habibie vyfoukl kouř nahoru ke stropu a uvažoval.

„Dá se to jen obtížně. Řekl bych, že asi kolem dvacátého šestého.“

„Minulého měsíce?“

„Července, ano.“

Za předpokladu že šlo o podobný cyklus jako u Marburgu s inkubační dobou kolem sedmi dnů od projevení příznaků a smrtí v následujícím týdnu měl Habibie dost času, aby se u něj projevila nákaza a aby na ni zemřel, kdyby došlo k přenosu nemoci 26. Samozřejmě se Ahmad mohl nakazit v té době prostřednictvím kontaktu s opicemi, aniž by sám byl infekční pro Habibieho.

„Projevoval Ahmad nějaké příznaky nemoci?“

„No, Ahmad vždy vypadal, že mu není úplně dobře, obzvláště když byl na návštěvě ve městě. Přebýval v poněkud zpustlém podniku u madam Kim.“

„Zpustlém?“

„Ano. V bordelu, v nevěstinci.“

Carmen se na chvíli odvrátila od stolu a vzpomněla si na okolnosti ostatních propuknutí nemoci, kde se právě sexuální promiskuita podílela na šíření nemoci. Jestliže Ahmad něco do Muarateba zanesl, mohl to rozšířit stykem s prostitutkami, které by to zase přenesly na své zákazníky. Tohle byl nejhorší scénář. Mohlo by to pomoct vysvětlit rychlost rozšíření epidemie.

„Takže říkáte, že vypadal nemocně?“

„Když jsem ho posledně viděl.“ Habibie se na chvíli zamyslel a potahoval z doutníku. „Ty jeho hrozné žluté oči a hnědé zuby. Vypadal příšerně, ale neřekl bych, že o nic hůř než obvykle.“

„Žádné kousance?“

„Prosím?“

„Nestěžoval si, že ho něco pokousalo? Opice nebo hmyz? Pravděpodobně ho za jeho pracovní kariéru čas od času něco pokousalo.“

„V džungli je jen málo věcí, které jsou dost nechutné nebo dost hladové, že by si chtěly kousnout do Ahmada. O tom vás ujišťuji. Snad jen.“ Pozvedl ruku a ukázal Carmen malé červené místo. „Když jsme překládali poslední zásilku zvířat, jedno z nich pokousalo Ahmada a mě také.“

Carmen se zamračila.

„Totéž zvíře pokousalo vás oba?“

„Ano. Velmi rychle. Jako blesk.“

Zdálo se neuvěřitelné, že se u Habibieho nemoc neprojevila.

„A kdy jste ho naposledy viděl?“

„To muselo být následujícího dne, dvacátého sedmého. Šel jsem k němu do. uhm. hotelu.“

Carmen na Habibieho přísně pohlédla. Zdá se, že měl pěkné štěstí. Pokud samozřejmě nechytil vir prostřednictvím styku s nějakou prostitutkou, kterou použil Ahmad.

„Pane Habibie, nechci se vás nijak dotknout, ale navštívil jste někdy madam Kim myslím jako zákazník?“

Ten tlustý muž zvrátil hlavu a smál se, až se mu celé tělo otřásalo. Nakonec si otřel oči a jemně potáhl ze svého doutníku.

„Samozřejmě že ne,“ odvětil.

„A kdy přesně jste odjel z Muarateba?“

„Odjel jsem dolů po řece na začátku měsíce. Třetího nebo čtvrtého.“

Nyní bylo šestnáctého. Carmen si byla skoro jistá, že Habibie vyvázl bez poskvrnky.

„Pane Habibie, nemusíte se ničeho obávat,“ pronesla.

Habibie se usmál.

„Přesně to jim také říkám, madam.“ Poklepal si na hrudník. „Nikdy před tím jsem se necítil lépe.“

„Ráda bych na vás provedla jisté testy, abychom si byli stoprocentně jistí, ale vy odsud budete moci pravděpodobně dost brzy odejít.“

Habibie vypadal spokojeně. Carmen pokračovala: „Máte od Ahmada nějaké zprávy?“

„Zprávy? Ne.“

„Nějaké informace o tom, kde se nachází? Možná se vrátil zpátky do džungle.“

„Posledně, kdy jsem o něm slyšel, opustil madam Kim. Obvykle tam přebýval, dokud neutratil všechny své peníze.“

„A potom dělal co?“

„Pak se vrátil zpátky do lesa. Nachytat další opice. Zůstával tam asi tři nebo čtyři týdny v jednom kuse. Byl to velmi jednoduchý muž. Ale zase.“

Habibie otočil mokrý konec svého doutníku v červených ústech.

„Co?“

Habibie zjevně váhal, nechtělo se mu hovořit v přítomnosti diktafonu. Potom se naklonil kupředu a příšerně se zašklebil.

„No, vím, že zamýšlel provést v Muaratebu nějakou obchodní transakci.“

„Obchodní transakci?“

„Ahmad obchodoval se všemi možnými věcmi. Ne jen s opicemi. Mám za to, že když byl v Muaratebu posledně, tak měl něco, co mi chtěl prodat. Něco speciálního. Ne opice. O opice nešlo.“

Carmen se zamračila.

„Co tedy? Drogy?“

„Jednou přijel dolů po řece se zbraní. Víte, šlo o velký samopal. Vyšlo najevo, že patřil vojákům.“

A potom vypověděl celý příběh o Ahmadových zločinech a přečinech. Zdálo se, že ta tajná biografie nikdy neskončí. Carmen viděla, že její slova byla pro Habibieho velkou úlevou, i přes tu jeho předstíranou statečnost. Uvolnil se na židli, požádal sestru, aby jim přinesla vodu, a potahoval z doutníku. Carmen to všechno připadalo nepříjemné, ale chtěla zjistit, jakou obchodní transakci Ahmad chystal. Bylo nepravděpodobné, že ať šlo o cokoli, že to mělo v případě epidemie klíčovou důležitost, ale nelíbilo se jí, že neznala ten detail, který Habibie stoprocentně považoval za důležitý. Několikrát na něj naléhala, až se konečně doznal.

Naklonil se dopředu, ruce měl doširoka rozložené na drsném dřevěném stole, z posledních pár centimetrů doutníku mu stoupal dým.

„Pro člověka, který to vidí zvenku, je to obtížné pochopit,“ začal.

„Co je obtížné?“

„Jak se můžou takové věci stát.“

„Jaké věci? Mluvíte o Ahmadovi? Co vám chtěl prodat?“

Habibie pohlédl na Carmen přes doutnající konec doutníku. Nyní se díval velmi vážně.

„Přicházíte sem z vaší země a soudíte nás. Já to cítím.“

„Jsem zde na pozvání indonéské vlády. Jsem zde, abych se pokusila zabránit tomu, co se děje v Muaratebu, aby se to rozšířilo všude kolem.“

Na stůl spadlo trochu popela a Habibie ho smetl rukou.

„Zajisté,“ poznamenal.

V místnosti bylo ticho.

„Co vám chtěl Ahmad prodat?“

Habibie se na ni nyní nedíval. Pokračoval dál, jako by mluvil sám k sobě.

„Dvě stě milionů lidí,“ řekl. „Asi ne tolik jako v Indii nebo v Číně, ale je to hodně lidí. Miliony a miliony lidí. Někteří velmi chudí. Hned z kolíbky vylezou na hromady odpadků za městem a hledají kosti od kuřat, prázdné láhve na vodu, aby je prodali sběrným surovinám. Tady v Jambi je také můžete zahlédnout. Žádné sociální zabezpečení, jak asi víte. Ne jako ve Spojených státech. Rodiče si myslí, že když budou mít hodně dětí, ty je budou ve stáří zabezpečovat. Synové a dcery.“

„Co to má co dělat s Ahmadem?“

Zdálo se, že ji Habibie začal znovu brát na vědomí. Podíval se na oranžový oblek Racal a na její obličej, který na něj koukal skrz umělou helmu.

„Víte, někdy Ahmad přicházel dolů z lesa s přáteli. Všichni si myslí, že lidé v lese jsou ušlechtilí. Ale není to pravda. Také vypalují les, aby mohli obdělávat půdu. Také znečišťují. Také pijí. Opíjejí se do němoty. Také jsou lehkovážní. Za určitou cenu vám prodají cokoli.“

Pohlédl na Carmen, již se neusmíval. Vypadal příšerně smutně.

„Asi vám dost dobře nerozumím,“ řekla Carmen.

Habibie upřel zrak na nedopalek doutníku a povzdechl si.

„Někteří lidé říkají, že to, co se děje v Muaratebu, je trest,“ řekl pohřebním hlasem. Pak se na ni usmál. „Ale jak by to mohla být pravda, pokud jsem byl já, z nějakého důvodu, omilostněn?“

9.

PROVINCIE JAMBI. 17. SRPNA.

Myslela, že je už stokrát ztratila. Ti tři domorodci Kubu se pohybovali lesem velmi rychle, jejich malé, přikrčené postavy kličkovaly spletí vegetace. Holly se za nimi prodírala, stále klopýtala. Zdálo se jí, že patří k jinému druhu lidí, neohrabanému, krutému, který již před dávnou dobou vyměnil půvab za velikost a hmotnost. Každých pár minut se musela zastavit, aby nabrala dech, a náhle zjistila, že je sama. Muži sledovali stezky byly jich tam tisíce, jak jí Willis vysvětlil, křižovaly džungli z jednoho konce ostrova na druhý ale ona žádné stezky neviděla. Kubuové po sobě nezanechávali žádné stopy. Vyděsilo ji to, a tak rychle vyrazila s nadějí, že jde správným směrem, a právě když začínala být zoufalá, narazila do jednoho z nich, jak stojí opodál a čeká na ni. A pak si uvědomila, že nebyla vůbec sama. Domorodci na ni trpělivě čekali. Ona je pouze neviděla.

Nemluvili mezi sebou, ani s ní, alespoň ne během prvního dne. Ale zase nebyli úplně potichu. Při vzácných příležitostech, kdy se jí s nimi podařilo na chvíli držet krok, si všimla, že si něco mumlají nebo broukají během chůze. Znělo to jako žalmy, modlení. Willis jí řekl, že Kubuové věří na zlé duchy. Možná že to zaříkávání mělo držet zlé duchy v patřičných mezích. Jednou se nad nimi objevila opice, skákala ze stromu na strom a rozhoupala jejich větve. Jeden z Kubuů, ten nejmladší, na ni ukázal a něco řekl. To bylo jedenkrát, kdy promluvil.

Holly vyrazila plná nadějí. Normálně by nazvala holým bláznovstvím to, že zcela vložila svůj život do rukou vyložených cizinců, mužů, o kterých vůbec nic nevěděla. Přesto se s Kubuy cítila bezpečněji, než kdykoli po svém příjezdu na Sumatru. Tohle byla jejich země, jejich půda. Pro ně les neznamenal obtíž, překážku v rozvoji. Byl jejich součástí. Jestli ji někdo může dovést k Emě a Lucy, pak to byli právě oni. Pro ně zátarasy na silnici a kontrolní stanoviště byly překážkami, kterým se vyhýbali jako samotným stromům, a každou hodinou, každým krokem se dostávali blíže k táboru Rafflesia. Tato myšlenka jí pomáhala zapomenout na puchýře na nohou, na kousání hmyzu a na lepkavý, páchnoucí pot, který pokryl celé její tělo. Jediné, co nebyla schopná ignorovat, byla její malátnost, která ji občas přepadala a kterou doprovázelo bolestivé svírání ve střevech.

Na konci prvního dne spali pod obrovskými zkroucenými větvemi fíkovníku. Holly snědla ztvrdlé sušenky, které jí dal Willis, a kusy ovoce zabalené v listech, které dostala od Kubuů. Pokoušela se jim oplatit jejich laskavost tím, že jim nabídla chlorovanou vodu ze své polní láhve, ale oni ji vyplivli, jako by byla otrávená. Té noci u ní propukla střevní úplavice. Začala se cítit slabá, ale snažila se to zamaskovat. Bála se, že by ji Kubuové mohli odvést zpátky do své vesnice, kdyby si všimli, že začíná být nemocná. Provedli by to, aniž by se jí o tom zmínili, a ona by to nebyla schopná poznat, až do chvíle, kdyby bylo příliš pozdě.

Willis říkal, že jim to zabere asi tak dva dny, než se dostanou do tábora. Když ležela na boku a rozednívalo se, poslouchala, jak se probouzí les, a představovala si, jaké to bude, až tam dorazí. Jonathan jí tábor popsal: půlkruh dřevěných domků natřených bílou a šedivou barvou, který se nachází na dobře vyčištěné mýtině. Budou tam ovocné stromy a rozkvetlé keře. Jonathan bude stát na verandě, tak jako tam stával v jejích snech, a bude se dívat do divočiny, kterou tak miloval. A možná si Ema s Lucy budou hrát venku i když na hraní jsou už dost velké. Vyděsí se k smrti, až uvidí svou matku vyklopýtat z lesa, rozcuchanou a špinavou se třemi domorodci kmene Kubu jako doprovodem. Možná i Jonathana překvapí její iniciativa, ale vedle Kristýny bude vypadat směšně. Holly se rozhodla, že se při první příležitosti pořádně očistí, alespoň si z obličeje smyje špínu.

Druhý den postupovali pomaleji. Většinu času scházeli z prudkého kopce. Domorodci skákali úzkými soutěskami, ale Holly se musela namáhavě drápat a držet se všeho, co by jí zabránilo v pádu. Často jí schované trny rozedíraly měkké dlaně a puchýře na nohou jen hořely. Dvakrát upadla, a i když se vážně nezranila, následná malátnost jí téměř nedovolila, aby se znovu postavila na nohy.

V časné odpoledne, kdy bylo horko v džungli největší, začali spolu domorodci rozmlouvat. Když je Holly dostihla, našla toho nejstaršího z nich Holly připadal tak na padesát, i když věděla; že mu patrně bude méně jak ostatním něco vysvětluje, hnědýma kostnatýma rukama doširoka rozhazoval. Holly chtěla naléhavě vědět, o čem mluví, jak blízko jsou od tábora, ale nemělo to smysl. Neznala žádný způsob, jak by se s nimi mohla domluvit. Po několika okamžicích se znovu vydali na cestu, tentokrát se jí zdálo, že postupují o hodně pomaleji a obezřetněji. Možná, napadlo Holly, se jen snaží, aby je mohla snadněji následovat. Nebo k tomu možná mají nějaký jiný důvod.

Začala myslet na to, co zaslechla ve vesnici. Kubuové říkali, že poblíž tábora Rafflesia byli v lese vojáci, že to byli blázniví vojáci, ale nyní jsou mrtví. A pak hovořili o zlých duchách. Mysleli tím, že jsou v lese duchové, duchové vojáků? Willis jí říkal, že se nemá strachovat. Říkal, že Kubuové svádějí všechno neobvyklé nebo nevysvětlitelné na duchy. Část jejich primitivní víry v osud přispěla k jejich nezadržitelnému úpadku.

Asi tři hodiny před západem slunce došli ke břehům velké řeky. Holly si jí nevšimla, dokud nestála skoro přímo u ní, u široké plochy hluboké zelené vody, která pomalu protékala kolem, její břehy pokrývala hustá bujná vegetace. Jonathan jí říkal, že se tábor nachází blízko u řeky jen několik kilometrů od ní. Dostanou se tam před západem slunce!

Potom se náhle nejstarší domorodec obrátil na ni a máchal rukama stejně jako před tím. Pokoušela se přijít na to, co jí říká, ale jeho slova jí nic neříkala. Zdálo se, že jde o něco důležitého. Ukazoval nahoru podél břehu řeky, směrem na jih.

„Je tam tábor?“ zeptala se. „Tam? Jdeme tam, ano?“

Muž jí stále něco říkal. Všichni ji pozorovali. Ten mladý mával rukou ze strany na stranu, gesto odmítnutí. Holly to zneklidnilo.

„Musíte mě tam zavést. Do tábora.“

Starý muž stále hovořil, položil jí dlaň své ruky prudce na rameno a potom znovu ukázal nahoru po řece. Holly měla pocit, že jim rozumí: měla tam jít, ale oni s ní nepůjdou.

„Ale jak to najdu? Jak budu vědět. Prosím, musíte mě tam zavést!“

Ale oni již odcházeli, světlo prosvítající mezi listy se odráželo na jejich zádech.

„Počkejte! Počkejte, prosím!“

Jeden z mužů, ten nejmladší, se zastavil a podíval se na ni. V jeho výrazu se něco skrývalo byla to lítost, zvědavost? Možná by ji do tábora zavedl, pomyslela si Holly, i když ti ostatní by s nimi nešli. Možná je příliš mladý na to, aby se bál duchů. Rozběhla se, aby ho dostihla, škrábala se po prudkém svahu s propletenými kořeny, ale on za okamžik zmizel. Holly se zastavila a naslouchala jeho pohybům po lese a doufala, že ho znovu objeví. Nevydal však ani hlásku.

„Vraťte se!“ vykřikla. „Vraťte se nazpátek!“

Hlas měla slabý, připadalo jí, že ani neprošel její lebkou. Cítila se malátně, chtělo se jí zvracet. Opřela se o kmen stromu.

„Čeho se tak bojíš?“ řekla, ale její hlas nezazněl hlasitěji než zašeptání. „Proboha, čeho se tak bojíš?“

10.

LONDÝN. 17. SRPNA.

Vojenská helikoptéra rozrážela vzduch ve výšce několik set metrů, když poslední skupina sanitních vozů zahnula do ulice Stanley a zrychlila směrem k nemocnici Northwick Park vzdálené asi dvanáct kilometrů. Ken Lyall, zástupce ředitele Centra pro kontrolu nakažlivých nemocí, se zhluboka nadýchl a vydal se směrem ke vchodu úrazového a pohotovostního oddělení, kde stálo označené policejní auto. Detektiv seržant Stevens mu otevřel dveře. Oba muži měli na sobě obleky Tyvek na jedno použití. V pět hodin ráno CKNN nahlásilo případ Jarvise Světové zdravotnické organizaci v Ženevě. Ani ne za hodinu jim dorazilo potvrzení, že příznaky odpovídají viru z Muarateba. V deset hodin dorazil do nemocnice sv. Anny tým, aby převezl Petera Jarvise do nemocnice pro tropické choroby v Camden Townu, kde byla k dispozici příslušná izolační zařízení. Tým byl oblečen do tlakovaných obleků a byl vybaven vzduchotěsnými nafukovacími nosítky. Zdravotní sestru Rose Priestlyovou, dr. Terryho Pahadiu a obsluhu sanitky, která dorazila na místo Jarvisovy nehody, rovněž odvezli do Camdenu na pozorování a testy. Úrazové a pohotovostní oddělení byly uzavřeny v jedenáct třicet druhým týmem Londýnského požárního sboru. V tutéž dobu začala evakuace přilehlého křídla nemocnice: sto čtyřicet pacientů, někteří z nich podstoupili operace teprve předešlé noci, bylo naloženo jeden po druhém do sanitek a rozvezeno do dalších nemocnic v Londýně a v jeho okolí. Jen sehnání tolika sanitek se stalo organizační noční můrou a pro každý případ museli najít samostatný pokoj a zajistit celodenní pozorování. Všechny dovolené pro členy kontroly infekcí v londýnských nemocnicích byly až do odvolání zrušené. Ve čtyři hodiny měl dorazit do nemocnice u sv. Anny dekontaminační tým z Královského zdravotnického sboru, přestože měli zjevně problémy se svými obleky, a to je zdrželo. Jejich práce v úrazové a pohotovostní jednotce bude trvat asi tři hodiny. Teprve po tom všem bude snad mít Lyall naději, že si konečně trochu pospí. Mezitím se musí věnovat jinému úkolu.

Hlas, který vycházel z domovního telefonu, měl silný cizí přízvuk. V pozadí zněla hlasitá hudba. Detektiv seržant Stevens se naklonil k mikrofonu.

„Tady policie. Můžete nás prosím pustit dovnitř?“

„Quoi?“

„Policie,“ zopakoval Stevens. „Můžeme dál, prosím?“

Lyall pohlédl nahoru na budovu. Na třetím podlaží zahlédl odkrytý závěs a siluetu. Vypadají jako banda hubičů škůdců, pomyslel si Lyall, když tam stáli navlečení v oblecích s dýchacími přístroji pod paždím. Alespoň policejní vůz, který byl zaparkovaný vedle jiného auta, se nedal s ničím zaměnit.

„Haló?“

Stevens znovu zmáčkl bzučák. Dveře se ihned otevřely, elektronická západka se hlučně rozjela. Stevens společně s konstáblem a dr. Lyallem vstoupili dovnitř a začali stoupat po úzkém schodišti do nejvyššího poschodí, kde měl bydlet Peter Jarvis. Došli do druhého podlaží, když se nad nimi za zábradlím objevila hlava. Byl to muž kolem třicítky, měl nakrátko ostříhané černé vlasy a na nose kulaté brýle.

„Ano?“

„Dobrý večer,“ prohodil Stevens a pokračoval ve stoupání. Když dorazil na úroveň toho druhého muže, dodal: „Hledáme byt doktora Jarvise. Horní poschodí, že ano?“

„Ano,“ řekl ten muž. „Ale on tady nebýt.“

„Ano, to víme. Nevíte náhodou, kde byl?“

Muž zakroutil hlavou.

„On tady moc nebýt. On jet.“ Rukama naznačil letadlo a jeho odlet.

„Máte od toho místa klíč?“

„Ne. Je to problém?“

„Ne. Ale budeme muset byt otevřít násilím. Necháme zde povolení, ano?“

Prošli kolem a pak nahoru po posledních schodech. Našli dveře natřené nabílo s jedním bezpečnostním zámkem a zástrčkou. Bezpečnostní zámek nebyl zamčený, ale i tak Lyalla překvapilo, jak snadno se policistovi podařilo dostat dovnitř. Zástrčka kladla jen nepatrný odpor.

Lyall si nasadil dýchací přístroj a počkal, až ostatní učiní totéž. Možná to nebylo nutné opatření Jarvis zanechal v bytě patrně jen málo infikovaného materiálu a za dva dny by jakékoli aerosolové částice vyschly ale stejně si tím nemohli být úplně jistí. Některé viry mohou přežít několik let mimo příznivé prostředí živé tkáně, pohybují se ve vzduchu jako částečky prachu a snášejí teploty, které by nemohl přežít žádný organismus nebo mikroorganismus. Dýchací přístroje stály za použití.

Byl to malý byt se dvěma místnostmi, které obsahovaly směsici jednoduchého prostého západního nábytku a předmětů z Afriky a Asie. Na jedné stěně visel obrovský vinný měch a na druhé umně potištěný kobereček. Mezi jednoduchou modrou pohovkou a koženým křeslem ležela vzorovaná předložka vyrobená z různobarevných rákosů. Když Lyall prošel hlavním pokojem, nemohl se zbavit pocitu, že muž, který zde žil, tohle všechno již nikdy neuvidí. Připadalo mu nesprávné, že sem přišli a narušili to tam, trochu jako by zohyzdili pomník jen s tím rozdílem, že tohle místo bylo mnohem osobnější, než jakýkoli pomník vytesaný z kamene.

„Kufr,“ poznamenal Stevens a hlas mu zněl z masky přiškrceně a nosově. V rohu pokoje ležela odřená hnědá brašna. Skrčil se dolů a prozkoumal visačky a nálepky na držadle zavazadel.

„Přiletěl společností Singapore Airlines,“ řekl. „A před tím Garudou. Patrně šlo o nějaký spojovací let.“

Lyall šel do koupelny a začal odebírat stěry z umyvadla a ze záchodu. Ty pak neprodyšně uzavřel do malých nádobek z umělé hmoty, kterou označil fixou. Potom sebral všechny toaletní potřeby mýdlo, žínku, holicí strojek, kartáček na zuby a pastu a vložil je do uzavíratelných sáčků z umělé hmoty. Mezitím Stevens prošel do ložnice.

Lyall prohlížel kufr. Povětšinou obsahoval oblečení, všechno bylo špinavé, kromě jedné čisté hedvábné košile, kterou si musel Jarvis šetřit na zvláštní příležitost, ke které nikdy nedošlo. Měl tam dále pár vycházkových bot, kabátek safari, švýcarský kapesní nůž, baterku, hliníkovou nádobu na vodu, přenosné krátkovlnné rádio a několik knih v měkké vazbě, jednou z nich byla Hrst prachu a bylo v ní vepsáno: ,Petrovi, bon voyage, od Francesky.

Všechno zapadalo do informací, které měli o Jarvisově cestě, ale nic nového jim to neřeklo Podle jeho rodiny se účastnil nějakého výzkumného projektu pro přírodovědné muzeum. Zjevně byl entomolog a získal doktorát za druh parazitických vos. Snažili se toho odpoledne zastihnout někoho v muzeu, ale nebyl tam nikdo, kdo by jim mohl pomoct. Jak by bylo snadné předpokládat, že Jarvis byl v Muaratebu a chytil vir tam, ale nemohli si dovolit učinit takový závěr, protože stále existovala možnost, že si ho přivezl odněkud jinud. Kdyby se to prokázalo, museli by sledovat jinou linii vyšetřování nebo možná jinou epidemii.

Stevens se vrátil zpět do pokoje.

„Hledáme tohle?“

V jedné ruce třímal svitek map a ve druhé černý sešit v tvrdých deskách. Jeho stránky byly zaplněné hustým písmem. Jarvis si vedl deník.

ČÁST ČTVRTÁ

VYSTAVEN NEBEZPEČÍ

1.

PROVINCIE JAMBI. 18. SRPNA.

Carmen čekala dvacet čtyři hodin, až Sutami změní své rozhodnutí, ale nemělo to žádný význam. Muaratebo je možná důležité pro pátrání VÚNN to byl Sutami ochoten připustit ale je to tam pro ně příliš nebezpečné. Cítila přítomnost nějaké neoblomné překážky někde ve vyšších sférách nějaký politik si snaží uchránit svou židli, jak se Carmen dohadovala a proto se rozhodla, že to vzdá. A kromě toho nebyla již ochotná déle čekat. Po dlouhé debatě se zbytkem týmu usoudila, že jim nezbývá nic jiného, než aby vyrazili do druhého nejpravděpodobnějšího zdroje epidemie, do osady poblíž Muarateba, kde byly hlášeny potíže asi ve stejnou dobu, ne-li snad o trochu dříve před vypuknutím epidemie v Muaratebu.

Osada, nějaký tábor, se má nacházet nad Muaratebem na řece Hari, takže existovala možnost, že ten lovec Ahmad, o kterém se vědělo, že používá řeku, aby svezl opice dolů z lesa, je spojovacím článkem mezi těmi dvěma místy. Kdyby zachytili zprávy o Ahmadovi ve spojitosti s táborem, patrně by měli místo, kde se poohlížet po vektoru, nebo dokonce po zdroji viru. A kromě toho by mohli začít sbírat vzorky z terénu nedaleko samotného Muarateba.

Bylo obtížné získat jakákoli podstatná fakta, ale zjevně do tábora dorazila hrstka vojáků z Padangu po rádiovém volání o pomoc kolem 24. července. Sutami byl přesvědčený, že vojáci oblast zabezpečili, a tak tým VÚNN vyrazil.

Museli jet po silnici na severozápad od Jambi, která se táhla tři sta dvacet kilometrů po okraji zdánlivě nekonečných východních solných bažin, než se stočila na západ do ospalého města Rengat. Potom vyrazili po této silnici na západ podél řeky Indragir, ujeli slušnou vzdálenost a napojili se na Transsumatranskou magistrálu na úpatí pohoří Pegugungan 18. srpna odpoledne.

Měli zvláštní pocit, když cestovali po prázdných silnicích. Muaratebo se rozkládalo asi sto šedesát kilometrů na jih, a přestože se neustále rozhlíželi, nespatřili jediný náznak něčeho špatného. Dalo se jen těžko uvěřit, že tam tisíce lidí umírají v agónii z nemoci, nebo že je tam při povstáních ubijí k smrti. Naladili si různé televizní a rádiové stanice, ale doposud to vypadalo, že sdělovací prostředky nemají o této události moc informací.

Carmen seděla ve vedoucím vozidle, těšila se ze společnosti Leigha a lépe ho poznávala. Rozmlouvali spolu o svých rodinách a o své práci, hovořili o krizi, prodiskutovávali možné epidemiologické scénáře. Narazili na otázku Habibieho a Leigh Carmen ujistil, že si myslel, že se zachovala obezřetně, když se k němu vrátila v obleku Racal.

„Když se podíváme na Marshallton, musíme předpokládat, že se tato věc přenáší vzduchem,“ pronesl. „Asi jako aerosol, ale počítám, že by nakažená osoba musela zakašlat nebo si kýchnout, aby byla nebezpečím. Je nepravděpodobné, že by pouhý pobyt s nemocným skončil nákazou.“

„Ale co třeba prach?“ zeptala se Carmen. „Může se zpotit do oblečení nebo do povlaků. Pot se vypaří, zanechá po sobě prach, který potom dýcháte.“

Leigh se zasmál.

„Ne v případě známých virových hemoragických patogenů. Ale jestli máte strach, tak jednoduše nečicháte k žádným prostěradlům.“

Carmen se také zasmála. Ale něco jí v Leighově lehkomy

slnosti dělalo starosti. Přesto byl pro tým požehnání. Někteří z ostatních měli sklony se stahovat do sebe, když se začali něčeho obávat. Daintith byl na tohle obzvláště špatný. Kdyby se Leighovi podařilo, aby každého uvolnil, pak by již tím misi velmi přispíval.

Bylo vedro a vlhko. Když vystoupili, aby se trochu protáhli, zůstávali poblíž džípů a nakláněli se dovnitř, aby se trochu nalokali klimatizovaného vzduchu. Pouze seržant Kaoy, mlčenlivý indonéský řidič, který se ani mluvit nesnažil, přestože hovořil slušnou angličtinou, odcházel do lesa, kde kouřil své hřebíčkem navoněné cigarety.

Když dorazili na Transsumatranskou magistrálu, začali mít pojem o tom, že nějaké problémy oblast sužují. Všude byli vojáci. Zamaskované nákladní vozy stály v řadách na silnici a unudění vojáci si vsedě čistili zbraně nebo si ve skupinkách povídali. Otočili se, když kolem projížděly džípy cherokee VÚNN. Nevypadali zrovna přátelsky.

Carmen měla dokumenty od Sutamiho, které jim umožňovaly přístup do zakázaných oblastí kromě Muarateba , ale Kaoy musel občas zasáhnout penězi, cigaretami nebo jen nějakým žertem, aby ten malý konvoj mohl pokračovat. Byla to prostě taková kultura. Carmen napadlo, jestli by přijali úplatky i v Muaratebu.

Ve čtyři hodiny odpoledne opustili dálnici a odbočili zpět na východ na prašnou cestu.

Nyní se jim postupovalo obtížněji. Listí jim pleskalo do předního skla a kameny se jim odrážely od poklic kol jako střely ze zbraně. Carmen se držela za palubní desku, když cherokee nadskakoval a trhal sebou. Zdálo se, že to nikdy neskončí.

„Jak dlouho ještě pojedeme, desátníku?“

Baker zápasil s volantem, díval se před sebe mouchami pokrytým předním sklem.

„Podle mapy pojedeme po této cestě asi třicet kilometrů.“

„Paráda,“ poznamenal Leigh, který byl namáčknutý vedle Carmen na předním sedadle. „No, myslím, že dnes večer nebudeme muset třepat s Martini.“

„Nemyslím, že v těchto oblastech nějaké Martini mají.“

Carmen pohlédla Leighovi do obličeje. I přes klimatizaci se velmi potil.

„Myslíte, že tam dorazíme do setmění?“ zeptala se.

„Myslím, že bychom se o to měli pokusit. Ten tábor bude o hodně pohodlnější, než nocování venku v lese, když to tam mají vojáci pod kontrolou.“

„Tak to bych tam rád dojel,“ řekl Baker. „Docela bych nepohrdnul sprchou a dal si studené pivo.“

Trochu přidal plyn a cherokee sebou trhnul, házel sebou zezadu dopředu na hrbolaté cestě.

„Jen nás nezavezte do díry, vojáku,“ poznamenal Leigh.

Kodrcavá cesta jim připadala nekonečná, přestože ve skutečnosti nejeli ani dvě hodiny.

Chvíli po šesté hodině se cesta rozšířila a nerovnosti se zmenšily. Vzduch byl o poznání studenější.

„Myslím, že se dostáváme k řece,“ prohodil Baker. „Měla by být asi támhle, podle měřiče kilometrů.“

Pokračovali ještě dál, nyní pomaleji, protože nechteli minout žádnou odbočku. Potom Carmen bouchla rukou na palubní desku.

„Co je to?“

Baker zastavil džíp. Nastal okamžik ohromujícího ticha, a potom Leigh otevřel dveře. Po řvaní motorů bylo ticho až skličující. Asi minutu seděli a dívali se dál po cestě a naslouchali, jak motor praská, když se ochlazuje.

Malá dodávka stála mimo cestu, předek měla zaražený do nízkého drátěného plotu. Začalo se stmívat, ale Carmen měla pocit, že vidí stíny budov asi sedmdesát metrů od nich.

Kaoy prošel kolem dveří pro spolujezdce, mezi prsty mu hořela čerstvě zapálená cigareta.

„Ne tak zhurta, seržante Kaoyi.“

Byl to Leigh. Kaoy se otočil, aby se na ně podíval předním sklem. Leigh slezl dolů z kabiny. Usmíval se, ale moc nezlehčil svou samozřejmou autoritu, která automaticky doprovázela jeho velikost.

„Může to být nebezpečné, příteli. Budeme pokračovat velmi pomalu, společně jako tým.“

„V pořádku,“ odvětil Kaoy a pozvedl ruce ve směšném gestu, jako že se vzdává. Nechal Leigha, aby ho předešel na cestě, když ostatní přicházeli z vozidel za nimi.

Leigh došel k dodávce. Jediným zvukem bylo nepřetržité bzučení hmyzu. Podíval se přes dodávku, ničeho se nedotýkal. Dal si na ústa papírový kapesník a nahlédl dovnitř. Nic. Kromě hnědé šmouhy asi třičtvrtě metru nad volantem. Ve šmouze se nacházela malá zrníčka, která mu připomněla sraženiny v krvi infikované Ebolou.

„Nepřepínejme své síly,“ pronesl měkce. Odstoupil a hodil papírový ubrousek dovnitř oknem.

„To jsme už tady?“ ptala se Carmen a zadívala se zpátky na Bakera.

„Neřekl bych,“ odvětil Baker. „Kde jsou všichni ti vojáci?“ Obrátil se na Kaoye, který stále pokuřoval svou cigaretu. „Co si myslíte?“ Kaoy pokrčil rameny.

Carmen se přidala k Leighovi u dodávky. Oba se dívali podél cesty na něco, co vypadalo jako vstup do tábora. Bylo tam další vozidlo, džíp. Byl zaparkován přes cestu a blokoval vjezd.

„Je tam někdo?“

Carmen otázku zakřičela a ta zůstala viset ve vlhkém vzduchu.

„Haló!“

Obrátila se na Leigha.

„Pojďme se podívat.“

Muži stále postávali u džípu a čekali. Carmen na ně zvolala.

„Jen se “

„Co je to za smrad?“

Daintith ji přerušil. Carmen cítila, jak na ni sáhla smrt. Vyrazila zpátky k mužům. Všichni se dívali na Daintitha.

„Jaký smrad?“ otázala se.

„Něco jsem cítil. Něco shnilého. Už to ale zmizelo.“

Carmen došla přímo k Daintithovi. Viděla, jak je vyděšený. A Daintith věděl, že ona to viděla. Zatnul zuby a mrkal za svými silnými brýlemi.

„Podplukovnice,“ začal. „Myslím, že tam mohlo k něčemu dojít. Myslím, že byste měli být velmi opatrní, až tam půjdete. Jestli se ta věc přenáší vzduchem.“

Carmen se obrátila a pohlédla na Leigha.

„Co si myslíte, majore?“

Leigh se k nim vrátil s rukama v bok.

„Nemá smysl zbytečně riskovat.“

„Dobrá. Nasadíme si masky. Ale myslím, že tohle místo je již jistou dobu opuštěné.“

„Za třicet minut se setmí,“ poznamenal Leigh. „Budeme mít dost času na to, abychom se kolem porozhlédli, ale řekl bych, že bychom se měli utábořit tady.“

Carmen a Leigh se oblékli do bílých plášťů z umělé hmoty, nasadili si rukavice a dýchací masky, zatímco ostatní vykládali vybavení. Daintith je pozoroval, když odcházeli směrem k táboru a kontrolovali si baterky proti svým rukám v rukavicích.

Světla rychle ubývalo, ze vzduchu se vytrácela barva. Došli až k džípu uvnitř brány. Pak se Carmen zastavila. Dívala se na něco, co muselo kdysi být banyánem. Nyní z něj zbyl jen pahýl uprostřed zbytků větví. Dvacet metrů napravo od stromu byla řada vyvýšenin. Země tam byla trochu tmavší. Z tábora Rafflesia se stal hřbitov.

Leigh svítil baterkou do džípu.

„Podívejte.“

Pozvedl útočnou zbraň AK47. Baterku odložil na kapotu a vyndal zásobník. Byl prázdný, ani v hlavni nic nebylo.

„Myslíte, že s ní postříleli tyhle?“ zeptala se Carmen a ukázala na mohyly.

„Je to možné. Je však také možné, že zemřeli na následky nemoci. Hádám, že sem přijela první hlídka, našla mrtvoly prolezlé virem a nakazili se jím sami. Vidíte ten M38?“

Ukázal směrem k budovám. Na severní straně byla zaparkovaná dvě vozidla a vedle nich šedý stan pro čtyři sesunutý na stranu. „Myslím, že hlídka dorazila v tamtěch. Tenhle dorazil později s posilou. Možná s nějakými experty. Vidíte to vybavení?“

Povalovaly se tam krabice základního lékařského vybavení a válec, který vypadal jako dezinfekční přípravek. Nevýhodou dýchacích masek bylo, že člověk nic necítil a nemohl tak rozlišit, s čím se setkal. Carmen odšroubovala uzávěr z válce a vylila slabě narůžovělou, viskózní tekutinu.

„Zůstaňte, kde jste,“ řekl Leigh. Vydal se od džípu směrem k plotu. „Tady něco je.“

Hlavní AK47 zvedl něco, co vypadalo jako dýchací maska. Carmen na to posvítila baterkou. Filtr a lícní průhled byly prostřílené a gumové popruhy zčernalé zaschlou krví.

„Co se tady k čertu stalo?“ zeptala se Carmen. „Nedává to smysl. Nejprve přijela první hlídka. Zavolala pro pomoc, a pak začali všichni střílet.“

Leigh odhodil masku a otočil se k džípu. Šli k němu spolu, ve světle baterek prohledávali zemi.

„Proč si vlastně myslíte, že zde byla druhá hlídka?“ otázala se Carmen.

Leigh se zastavil a zpříma na ni pohlédl. Ve špatném osvětlení mu přes masku téměř neviděla do očí.

„Základna v Padangu obdrží telefonát kolem dvacátého čtvrtého, správně? Je to jen volání o pomoc. Pošlou sem několik vojáků. Kolik jich asi poslali? Tři vozy? To si nemyslím. Řekl bych, že tak jeden, možná dva. My tady máme tři. Myslím, že ty u budovy přivezly první hlídku. Vojáci tady našli těla, došlo jim, že není něco v pořádku, a proto zavolali pro nějakou posilu expertů. Asi tady pár dní zůstali a čekali, až ti další dorazí.“

„Proč ale ta přestřelka? Ta druhá hlídka jim přece přijela na pomoc.“

„Vy předpokládáte, že vojáci stříleli po sobě. Možná že zde bylo něco jiného. Možná místní domorodci. Jestli byli ozbrojení.“

Carmen zavrtěla hlavou. „Neřekla bych.“ Znovu pohlédla na hroby a přemýšlela. „První hlídka se domnívala, že vykonala svou povinnost, a chystala se odjet. Patrně se jim ulevilo, když spatřili druhou pomocnou hlídku. Potom.“

Rozhlédla se po opuštěném táboře. Poslední zbytek světla uhasínal v korunách stromů. Tma nastala tak rychle, jako by se na ně náhle snesla. Podívala se zpátky k bráně, kde si muži rozdělali oheň a zapnuli reflektor jednoho džípu. Představila si, jak by se asi cítila, kdyby tam nebyli se svým generátorem a zásobami jídla

„Potom,“ rozváděl Leigh její myšlenku, „jim druhá hlídka řekla, že zde budou muset několik dní počkat. Aby se ujistili, že nic nechytili. Možná ta první hlídka sahala na těla. Udělali něco, co neměli.“

„Karanténa.“

„Přesně tak. Domnívám se, že ta druhá hlídka zablokovala vchod, sebrala jim zbraně, a pak čekala, jak se věci vyvinou dále.“

„To by vysvětlovalo ten strom.“

„Ano. Potřebovali dřevo. Chtěli si rozdělat oheň, uvařit vodu, připravit jídlo. Nemohli odsud odejít, tak osekali ten strom.“

„Banyán. Pro ně je to posvátný strom. Poskytuje přístřeší mocným duchům. Pěstují je v areálech chrámů. Ty obrovské. Mají je i ve svých domácích prostředích. Nikdy by ho neosekali, pokud by to nebylo nezbytně nutné. Potom začali umírat.“

Leigh nic neřekl. Posvítil baterkou na mohyly u banyánu. Vypadalo to, že je tam asi deset hrobů, možná i víc. Carmen si představila, jak se u vojáků začínají objevovat první příznaky. Již viděli mrtvoly. Věděli, co je čeká. Seděli v tom vedru a jen tak čekali. V určité chvíli se pokusili dostat pryč, polomrtví hrůzou se rozběhli ke vchodu, kde ti další muži, rovněž vyděšení, čekali. Hrozba zbraní se jim proti nemoci zdála malicherná. Člověk by popadl zbraň kdykoli. Možná jeden z nich popadl zbraň a zastřelil chlapíka v masce. Jestli to tak bylo, pak kde je jeho tělo?

„Co se stalo s tím mužem, který měl nasazenou masku? Ten by přijel s druhou hlídkou, že ano?“

Leigh zaryl špičkou boty do země.

„Věci se vymkly kontrole. Toho chlapíka v masce zastřelí. Ti zbylí, v domnění, že je nyní řada na nich, odsud rychle zmizí. Vezmou toho raněného s sebou.“

„Mrtvého. Podle masky se dá usoudit, že musel být mrtvý.“

„No tak odvezli jeho tělo. Nevím. V každém případě odjeli. Možná v dalším voze. Nebo se rozhodli, že k Transsumatranské magistrále dojdou pěšky.“

Leigh vykročil směrem k budovám.

„Co to děláte?“

Otočil se a posvítil si baterkou znovu na ni.

„To je v pořádku. Jen jsem se chtěl podívat dovnitř.“

„Proč?“

„Co tím chcete říct?“

„Mám na mysli, proč s tím nepočkáme až do rána?“

„Nemá smysl, abysme ztráceli čas. Večeře ještě není hotová. Tak bysme se tam mohli podívat. Zítra můžeme hned začít odebírat vzorky.“

Carmen nemohla přijít na žádný rozumný argument, který by Leighovi zabránil, aby pokračoval, takže ho následovala.

„Hlavně se ničeho nedotýkejte,“ upozornila ho. „Tohle místo je patrně nakažlivé až hrůza.“

V tichosti došli k budovám. Byly tam tři oddělené jednotky kolem trávníku, který vypadal, že ho nikdo asi měsíc nesekal. Uprostřed trávníku byl další pahýl stromu a pár poházených větví. Carmen se vůbec nelíbilo pomyšlení, že zápach, který Daintith ucítil, zde může být velmi silný a oni by si ho nevšimli. Hrozně se jí chtělo strhnout masku z obličeje.

Leigh vystoupil po několika schodech na verandu, která se táhla na přední straně hlavní budovy. Jeho bílá kombinéza jako by ve tmě zářila. Na okamžik se zastavil a svítil kolem baterkou. Na podlaze byly černé skvrny, možná od zaschlé krve. Beze slov ukázal na dva vystřelené náboje na dřevěné podlaze. Carmen se u něj na chvíli zastavila, pak vešla dovnitř.

Stála uvnitř místnosti, která vypadala jako obývací pokoj. Na stěně proti oknu visela oranžovohnědá drapérie. Předložka na podlaze byla odkopnutá stranou. Byly tam další šmouhy a zaschlé stříkance. Leigh vstoupil dovnitř za ní.

„Je tu jen málo hmyzu,“ podotkl „Povětšinou komáři. Můry.“

Sledoval dřevěnou podlahu paprskem baterky, dokud nenarazil na zeď, ve které byly dveře, které vedly do chodby.

„Co to tam je?“ otázala se Carmen a v tomto uzavřeném prostoru, který vypadal zlověstně s překoceným nábytkem a černými skvrnami, se jí zmocnila nervozita. Leigh na ni pohlédl a oči se mu usmívaly.

„Pojďme se podívat.“

Carmen se za ním vydala pokojem, baterku skloněnou na podlahu. Na okamžik zablikala, pak se znovu rozsvítila. Zatřásla baterkou.

„Přesně v takové chvíli vypadává ze skříně mrtvola a vám zhasne baterka,“ prohodil Leigh a pochechtával se uvnitř masky. Carmen se pokusila zasmát, ale vzešlo z toho jen ustrašené polknutí.

Po levé straně byl otvor. Carmen poklepala Leighovi na rameno.

„Pojďme si vyměnit baterky,“ řekla, protože mu chtěla ukázat, že je také schopná žertovat.

Ale Leigh jí neodpověděl. Ve dveřích se zastavil a díval se dovnitř něčeho, co muselo být ložnicí.

„Co se děje?“

„Panebože.“

Carmen se snažila nahlédnout do pokoje, ale on jí blokoval výhled.

„Co je?“

„Ach bože.“

Oďstoupil stranou, aby se mohla podívat. Carmen vyletěla ruka k ústům, ale narazila na filtr. Na okamžik zavřela oči.

Byl to jeden z vojáků. Ve své ztuhlé levé ruce držel automatickou zbraň. Podle výbuchu černých zbytků na stěně to vypadalo, že se střelil do hlavy. Ale tmavé potůčky krve, které mu pokrývaly obličej, které mu stékaly z očí a nosu, souhlasily se stavy agónie virové krvácivé horečky. Sako jeho uniformy bylo tvrdé a černé. Podlahu kolem pokrýval krunýř zaschlé krve a výkalů.

Náhle se Carmen cítila jen velmi málo chráněná ve své kombinéze z umělé hmoty. Snažila se to pochopit, rozumem vysvětlit. Většina hemoragických virů velmi špatně přežívá mimo živnou krev svých hostitelů. Pravdou bylo, že Ebola a Marburg mohly ve vysokých koncentracích přežít v zapečetěných nádobách při pokojové teplotě až dva týdny, ale dlouho nevydržely, když byly dehydrovány. Přesto si nemohla být jistá, že to kolem nich, se bude chovat jako Marburg nebo Ebola. Ve špinavém pokoji, potřísněném infikovanou krví a tělními tekutinami, na to rozhodně nemohli přijít.

„Myslím, že bychom to měli odložit na ráno,“ prohodil Leigh.

„Připadala bych si bezpečněji v patřičné kombinéze se správným “

Strnula hrůzou. Za ní zapraskala prkna podlahy. Někdo tam je. Pomalu, se zatajeným dechem, se otočila. Vykřikla. Pak nastala chvíle zmatku, když kolem ní prošel Leigh a paprsek jeho baterky poskakoval po stěnách. Potom zůstali v klidu a ztěžka dýchali v maskách.

Byla to žena.

Carmen s Leighem tam stáli, roztřesenými baterkami mířili jako zbraněmi. Byla špinavá, matné vlasy jí padaly do obličeje. Na ušmudlaném tričku měla stopy od krve, kde si otřela prsty. Ruce měla nateklé a konečky prstů zčernalé. Na levé ruce jí byla vidět ošklivá řezná rána, na kterou si přiložila provizorní obvaz, který byl rovněž špinavý. Pod tričkem byla úplně nahá, tmavý tvar písmene V jejího klína se jasně vyjímal proti její bledé kůži. Nohy měla potřísněné hnědou tekutinou. Carmen ani Leigh se nebyli schopní pohnout nebo promluvit.

„Prosím,“ řekla ta žena a postoupila o krok k nim. „Pomozte mi. Jmenuji se Holly. Holly Beckerová. Jsem.“ Ale větu nedokončila. Protočily se jí oči, když omdlela, skácela se dopředu a odhodila tím Carmen proti stěně.

2.

CENTRUM PRO KONTROLU NAKAŽLIVÝCH NEMOCÍ,

LONDÝN. 19. SRPNA.

Ken Lyall si protřel oči a vrátil se k hromadě papírů, které měl rozložené na klíně. Byly to kopie deníku Petera Jarvise společně s poznámkami, které si dělal v průběhu dne. Nyní se nacházel v komunikační místnosti CKNN a čekal, až ho spojí se Sumatrou přes Washington, D.C. Naproti němu seděla Moira Tennielová, jeho asistentka, a poslouchala něco ve sluchátkách. Ani se nepohnula, jen slabě poklepávala ukazováčkem.

Lyall byl rád, že již nemá původní deník. Když se jím probíral v hodinách po jeho nálezu, měl stejně nepříjemný pocit, jaký cítil, když tomu muži prohledávali byt a podrobně prozkoumávali kufr. Byl to pocit, že mu zasahuje do soukromí. S kopií v ruce se cítil lépe: měl pocit většího odstupu. V takto vážné situaci byla podobná přecitlivělost směšná, snad až hloupá nikdy se k ní samozřejmě nepřiznal , ale přesto trval na tom, aby originál při nejbližší příležitosti vrátili Jarvisovým rodičům. Doufal, že jim to celou záležitost alespoň trochu ulehčí, a obzvláště způsob, kterým se to všechno seběhlo. Pouze jednou směli svého syna spatřit, a potom jen krátce za vrstvou skla a další umělé hmoty v nemocnici pro tropické choroby. Za několik hodin po tom zemřel. Alespoň jim deník umožní, aby s ním sdíleli několik jeho posledních dnů a týdnů.

Pro výzkum, který nyní prováděla armáda Spojených států, měl Jarvisův deník patrně mnohem větší cenu. Entomolog si své myšlenky a činy začal s pozoruhodnou pečlivostí zaznamenávat hned, jak odjel ze Spojeného království, zčásti proto, jak se Lyall dohadoval, že za dlouhých večerů neměl nic jiného na práci. Než se jim podařilo v Britském muzeu zastihnout někoho, kdo věděl o Jarvisově projektu, Lyall si již pospojoval všechny kousky skládačky sám. Jarvis usiloval o to, aby se postavila polní stanice pro studium následků kácení a vypalování stromů deštného pralesa na rozmanitost biologického systému. Tato stanice by sloužila jako stálá základna botanikům, entomologům a zoologům všech odvětví, ze které by mohli vycházet, a poskytovala by jim základní laboratorní a úložné prostory, dálkové dorozumívání, lékařské zásoby a slušné ubytování. Byl to smělý nápad, nejen kvůli materiálně technickému zabezpečení, ale díky rozsáhlé spolupráci, kterou by si to vyžadovalo od indonéských úřadů, od Úřadu pro lesní hospodářství, kterému patřila veškerá země, od oblastní vlády a spousty ministrů v Jakartě, všichni se k tomu měli právo vyjádřit. A přesto se zdálo, že by to možná byl Jarvis dokázal. Nějakým zázrakem se mu podařilo dostat všechny na jednu loď. Potřeboval již jen správné místo a poslední dva měsíce svého života strávil tím, že ho hledal. Někde však našel vir Muaratebo.

A přesto o samotném Muaratebu nebyla v deníku ani zmínka. Jarvisova základna byla v Pekanbaru v provincii Riau severně od Jambi. Odtamtud se vydal směrem na jih k lesu v horách, dostával se blíže k Muaratebu, ale nikdy se k němu nepřiblížil na méně než dvě stě kilometrů. Existovala možnost, že Jarvis prošel samotným centrem viru, místem, kde se nacházel přirozeně v nějakém vzácném druhu klíšťat, roztočů nebo bodavých mušek, které mu poskytovaly přírodní zásobárnu. Lyall předal tuto informaci Světové zdravotnické organizaci a jejím prostřednictvím se dozvěděl o expedici LVÚNNASS. Světová zdravotnická organizace již poslala zprávu o londýnském vypuknutí nemoci do pevnosti Detrick a nyní se snažili komunikovat rovnou s lidmi od VÚNN, kteří působili přímo v terénu, pouze bylo obtížné spojení navázat.

„Kolik je nyní na Sumatře?“ pozeptal se Lyall.

Tennielová pohlédla na velké hodiny.

„Je tam skoro šest hodin ráno.“

Lyall se zamračil.

„Doufám, že dlouho nevyspávají.“

Otevřely se dveře a vstoupil Bernard Warner. Byl to lékařský pracovník z Ústavu pro životní prostředí, který zodpovídal za okres Westminster, ve kterém se nacházela nemocnice sv. Anny.

„Omlouvám se,“ zamumlal. „Skoro jsem se na zpáteční cestě ztratil.“

Warner přijel asi před dvěma hodinami, aby si prošel výsledky laboratorních testů z Colidale a aby se pokusil získat nějaké nové informace o viru. Zprávy o Jarvisově smrti s ním hodně otřásly. Lyall uchopil do ruky tužku a začal kreslit mřížku do rohu svého poznámkového bloku.

„Co jim k čertu tak dlouho trvá?“ pronesl. „To je směšné.“

Náhle začala Moira Tennielová hovořit. „Ano, je. Ano, vyřídím, děkuji.“ Pohlédla na Lyalla. „Je to LVÚNNASS. Jsou Ano, dobrý den, generálmajore Bailey. Spojím vás s doktorem Kennethem Lyallem, zástupcem ředitele Centra pro kontrolu nakažlivých nemocí.“

Vyťukala nějaké číslo na klávesnici počítače a telefon po Lyallově pravice jednou zachrčel.

„Haló?“

„Doktor Lyall? Tady je generálmajor Robert Bailey z pevnosti Detrick. Doufám, že se máte dobře?“

„Ano, děkuji,“ přistihl se Lyall při odpovědi. „Jak se daří vám?“

„Mám za to, že máte nějakou informaci, kterou byste rád předal našemu týmu na Sumatře.“

Hlas generálmajora Baileyho zněl silně a přísně, skoro agresivně. Lyalla napadlo, že možná nejsou Američané příliš nadšení z britské účasti. Přece jen jsou to vojáci. Patrně se domnívali, že mohou celou záležitost vyřešit sami. Nebo to možná bylo proto, že ten člověk nespal celou noc jako všichni ostatní, a začínalo se to na něm projevovat.

„Došlo nám zde k jednomu úmrtí, jak asi víte,“ začal Lyall. „Ale máme cennou informaci, která může vést k místu, kde došlo k nákaze. Mohla by značně zúžit pátrání po zdroji infekce.“

„Aha. Omlouvám se za zdržení spojení. Došlo k jistému. vývoji. Dostali jsme mnoho přednostních zpráv.“

Jen to samotné slovo nahnalo Lyallovi strach.

„Vývoji, generálmajore?“

„Ano, já. Můžete chvíli posečkat?“

Ozvalo se cvaknutí a spojení oněmělo. Lyall si povzdechl a projel si prsty vlasy. Jaký vývoj, proboha? Warner ho rozčileně pozoroval. Lyall bezmocně pokrčil rameny.

Pak se na lince ozvalo další cvaknutí.

„Dozvíte se to za hodinu nebo dvě prostřednictvím svých vlastních kanálů,“ ozval se Baileyho hlas, „pokud jste to již neslyšeli.“

„Neslyšeli co?“

„Obávám se, že se diplomatická situace velmi zhoršila. Naše zdroje uvádějí, že singapurská vláda hrozí tím, že jednostranně vyloučí všechny indonéské lodi a letadla ze svých vod a vzdušného prostoru. Chtějí, aby byla celá Sumatra pod karanténou, jinak uzavřou Malacký průliv. Malajsané se k tomu možná připojí.“

„Kristepane. To asi mají v Jakartě radost.“

„Je to ještě horší, bohužel. Prohlašují, že by vyloučení znamenalo porušení mezinárodního práva a že by šlo o čin ekonomického útoku. Většina jejich obchodu zjevně prochází přes Singapur nebo průlivem.“

„Zdá se to trochu předčasné. Mám na mysli “

„Obávám se, že tohle není to nejhorší. Ze všeho nejhorší je, že nám to dávají za vinu.“

„Nám? Co tím myslíte?“

„Američanům, Západu, vždyť víte. Tvrdí, že chceme vyvolat paniku. Schválně problém zveličujeme, abychom zničili jejich zájmy protože jsou muslimskou zemí. Ta je samozřejmě zaměřená proti Malajsanům. Za chvíli budou prohlašovat, že jsme vir vyrobili my a že jsme ho na ně shodili. Ani by mě to nepřekvapilo. V OSN budou mít několik perných dnů.“

„Došlo u nich k vypuknutí nemoci? Mám na mysli v Singapuru?“

„Nemáme o tom ještě žádné zprávy. Podnikneme pátrání. Výsledkem toho všeho je, že to může velmi ztížit práci našich lidí v terénu. Plánovali jsme, že tam pošleme další posily, ale nyní to může být velmi obtížné. Doufám, že k tomu nedojde, ale kdyby s námi přestali Indonésané spolupracovat, museli bychom oblast evakuovat.“

Již Baileymu rozuměl. Chtěl, aby jeho tým podnikl, co je v jeho silách, a odjel odtamtud, než se z nich stanou rukojmí v nějaké choulostivé diplomatické krizi. Nechtěl, aby jim jejich úkol kdokoli komplikoval, pokud to nebude vyloženě nezbytné.

„Chápu,“ odvětil Lyall. „Budeme doufat, že zvítězí rozum.“

Bailey se krátce chraplavě zasmál.

„S tím nepočítejte. Snad se nám nyní podaří vás spojit. Velícím důstojníkem je podplukovnice Carmen Travisová. Bude čekat. Děkuji, doktore Lyalle.“

3.

TÁBOR RAFFLESIA. 19. SRPNA.

Bylo takové vedro, že skoro nemohla spát. Za úsvitu ji probudil Leigh, který strčil hlavu do stanu a se svou neoholenou bradou vypadal připravený vyrazit do boje. Jedním z kanálů VÚNN došlo satelitní spojení nějaký dr. Lyall chce hovořit s vedoucím výpravy.

Za tři hodiny seděla Carmen ve stínu, láhev se studenou vodou si tlačila na čelo a snažila se přemýšlet. Vir se dostal do Londýna. Přenesl ho Peter Jarvis, entomolog, který pracoval na sever necelých sto kilometrů od tábora Rafflesia.

Na tom není zas tak moc překvapujícího, říkala si Carmen. Sumatra je vzdálená jen den letu od světových hlavních měst, kde žijí miliony obyvatel. Pokoušela se na okamžik si představit Londýn, ale vybavila si pouze Buckinghamský palác a vojáka v medvědici. Londýňané, kteří jsou zabraní do svých obchodů, plní své termíny, starají se o své drahé, přemýšlejí o tom, co bude k večeři, vůbec nemají ponětí o submikroskopickém pasažérovi, který opustil deštný prales na Sumatře a vydal se na krátkou cestu přes časová pásma v krvi Petera Jarvise. Dr. Lyall trval na tom, že vypuknutí infekce bylo izolováno, ale kdo mohl vědět, k čemu došlo na letištích a stanicích, kterými tento muž prošel?

Možná někdo, kdo se zrovna někde dívá do zrcadla v koupelně na svůj náhlý zánět spojivek, někdo s pulsující bolestí hlavy a počáteční horečkou, na to již přišel.

Lyall jim odfaxoval několik stran z deníku, který si Jarvis vedl v měsících před svou smrtí. Jednotný skloněný rukopis byl poněkud narušený, odrážel se od satelitů kolem celé zeměkoule, pak ho znovu sloučilo přijímací zařízení XSat, ale přesto neztratil nic ze své naléhavosti. Měla divný pocit, když četla něco přestože to bylo až dost neutrální co bylo napsané v soukromí a v klidu, co napsal někdo, kdo vůbec neočekával, že brzy zemře.

Carmen se pokoušela soustředit na informace, které deník obsahoval, některé z nich se jevily jako velmi cenné. Mezi Jarvisovými běžnými poznámkami bylo několik odkazů na zdroj čerstvé vody, který, jak Jarvis doufal, umožní zřízení jím navržené stanice. Na jedné straně byl dokonce i jistý odkaz na mapu. Tyto jeskyně se nenacházely v bezprostřední blízkosti Jambi nebo dokonce tábora Rafflesia, ale byly v sousední provincii. Vir se mohl mezi těmito dvěma oblastmi přesunovat v létajícím hmyzu, netopýrech nebo ptácích. Jestliže se potvrdí výskyt viru v jeskyních, zúží to pozoruhodně rozsah potenciálních hostitelských druhů. Alespoň deník dr. Jarvise odkazoval na jedno určité místo, kam by stálo za to se vypravit na průzkum.

Na levé straně něco zachrastilo. Carmen si sundala láhev z čela a otočila se, aby se podívala, co to bylo. Desátník Baker dával dohromady přenosnou sprchu, kterou budou na konci každého dne používat, aby vydezinfikovali obleky Racal. Vypadala chatrně a její barvy byly vedle jemných zelených a hnědých odstínů lesa křiklavé. Baker musel postupovat podle návodu, který byl součástí zařízení. Ani pro Carmen, která si během své práce jen upevnila velkou, neotřesitelnou důvěru v technologii, jež ji obklopovala, to nebyl zrovna přesvědčivý pohled.

Ozval se výstřel, hned za ním další. Všechnu rezonanci a sílu výbuchu pohltil vzduch, a proto to znělo jako kapslíková pistole. Leigh odešel s McKinnonem do lesa se zbraněmi a pastmi a doufali, že chytí hlodavce a uloví nějaké primáty. Dr. Lennox, parazitolog, a Harold Daintith rozmisťovali pasti, které pochytají různorodý hmyz Culicidae a Cimicidae uvnitř budov tábora Rafflesia. Komáry odchytili do skleněných trubic z míst, kde v budovách odpočívali. Štěnice odsáli z rafiových látek postelí nebo z podlahy. Potom je lehce znecitlivěli éterem a vložili do zkumavek, které uložili do kapalného dusíku. Byla to pomalá, pečlivá práce, kterou ještě ztěžovaly neohrabané rukavice a nesnesitelné vedro, které způsobovalo, že jim i přes klimatizování obleku stékal pot do očí.

Carmen nyní svůj hlavní zájem soustředila na tu ženu. Zůstala v táboře s Edem Bakerem a Jimem Sarandonem, zatímco ostatní odešli. Chtěla být u toho, až žena přijde k sobě.

Obrátila se a nahlédla do stanu, který postavili, aby ženu izolovali. Předpokládali, že je nakažená, přestože se u ní neprojevovaly žádné známky rozvinutí nemoci. Bylo možné, že se dostala do tábora poté, co přestal být vir aktivní, ale řezná rána, kterou měla na ruce, a naprostý nedostatek ochrany nevypadaly dobře. Trpěla průjmem a byla velmi dehydrovaná. Dali jí sedativa a zavedli jí do paže infuzi s fyziologickým roztokem, než ji v noci opustili. Sarandona nechali na hlídce.

Carmen pohlédla na spící obličej. Se zavřenýma očima vypadala žena starší. Když se objevila ve světle baterky, zářily její velké tmavé duhovky hrůzou, ale také barvou a vitalitou. Byla to kráska. O tom nebylo pochyb. Až jí umyjí vlasy a očistí obličej, patrně na ně silně zapůsobí. Carmen se zamračila nad představou nebezpečí, ve kterém se ta žena nacházela. Přestože nevěřila v žádnou nejvyšší bytost, stejně se krátce pomodlila.

Zvuk mumlaných slov se dostal skrz mlhu spánku vyvolaného prášky. Holly otevřela oči a spatřila přívětivé modré oči za chirurgickou maskou. Rovněž uslyšela hlas.

„Dobré ráno,“ řekla Carmen bezstarostným zvučným hlasem. „Jsem podplukovnice Carmen Travisová a přicházím z Lékařského ústavu nakažlivých nemocí armády Spojených států. Našli jsme vás včera v noci a jste nyní v naší péči. Možná se budete cítit trochu otupěle. Dali jsme vám něco na spaní.“

Holly se pohnula a pocítila nitrožilní výživu zasunutou na vnitřní straně zápěstí. Cítila tam bolest.

„To je kapačka,“ pokračovala Carmen. „Byla jste velmi dehydrovaná. Ztratila jste průjmem hodně tekutin. Na ten jsme vám také něco dali.“

Holly se chabě usmála. Všechno si vybavovala jen nejasně. Zamžourala na plachtovinu. Všechno viděla rozostřeně. Pak se jí začaly vybavovat události minulých několika dní. Zavřela oči.

Carmen na chvíli ztichla a přemýšlela, jestli se ta žena znovu pohroužila do spánku. Z lesa se ozval další tlumený výstřel. Nechtěla tu ženu příliš zatěžovat, nechtěla v ní vzbudit žádný strach, ale cítila, že v jistou chvíli, raději dříve, než později, by jí měla říct o tom, co možná přenáší. Na chvíli se zamyslela, pak se rozhodla, že bude nejlepší, když přesně zjistí, jak se ta žena do tábora dostala.

„Vím, že musíte být velmi unavená, ale musím vám položit několik otázek.“

Naléhavý, trochu formální hlas vytrhl Holly z obrazů lesa, pohybujících se stínů a zvuků vody. Zněl důvěryhodně. Připadalo jí, že jí přináší pomoc. Holly napadlo, proč ta žena mluví jako Američanka, a pomyslela si, že se jí to asi zdá.

„Možná byste mi mohla pro začátek říci své jméno.“

Aniž Holly otevřela oči, stále viděla les, opuštěný tábor mezi stromy v časném ranním světle, odpověděla: „Holly. Holly Beckerová.“

„Jak to, že jste tady, Holly? Co vás do tábora přivedlo?“

Jako by obrazy lesa ubíhaly pryč, a jediné, co Holly nyní cítila, byla úzkost, která ji tížila na prsou jako balón, který se stále zvětšoval a zvětšoval. Znovu nadzvedla hlavu, aby se podívala na obličej s maskou.

Carmen viděla, jak ta žena zápasí. V koutcích měla ústa křídově bílá.

„Co se jim stalo?“ zeptala se Holly.

„Prosím?“

„Lidem v táboře. Co se stalo?“

Carmen polkla. Žena zjevně věděla něco o tom, co se zde událo. Bude muset jít rovnou k věci.

„Holly, než se k tomu dostaneme “

„Prosím. Musím to vědět.“

Holly se snažila nadzvednout na loktech, ale neměla dost síly.

„Jsou mrtví, Holly. Vypukla epidemie zde a v Muaratebu, ve městě, které je dolů po proudu asi osmdesát kilometrů od nás.“

„Mrtví?“

Holly cítila, jak se hroutí. Zalila ji černá prázdnota jako dno výtahové šachty.

„My si to myslíme, Holly. Nejsme si tím však jistí. Ale ta nemoc no, nezdá se, že by někoho ušetřila.“

„Mrtví.“

Carmen pozorovala, jak ženiným tělem projela křeč zármutku. Z hrdla se jí vydralo chraplavé zakvílení. Obličej se jí zkřivil, zavřela pevně oči, aby zadržela náhlý příval slz. Ale bylo jich příliš mnoho. Stékaly jí na zaprášené spánky a do matných špinavých vlasů. Dlouhou dobu Carmen pozorovala pláč té ženy, hladila ji po noze a snažila se ji utišit. Nakonec přišel Baker a postavil se za ní.

„Je všechno v pořádku, podplukovnice?“

Carmen se na něj úkosem podívala. Držel stránku z návodu na použití sprchy. Pokývala hlavou a naznačila mu, aby je nechal o samotě. Tichý pláč pokračoval. Carmen za sebou zaslechla Bakerův pohyb. Daintith a McKinnon se brzy vrátí. Z lesa se ozval další výstřel. Carmen doufala, že nedojde k žádným nehodám.

Holly nakonec otevřela oči. Tiše zírala na plachtu nad hlavou.

„Mám tu nemoc taky?“ otázala se. „Proto máte nasazenou tu masku?“

„Je zde jisté nebezpečí,“ odpověděla Carmen. „Proto jsem chtěla, abyste mi vypověděla, jak jste se sem dostala. Je možné, že jste přišla, když vir již zahynul. Hemoragické filoviry, právě o tento vir se jedná, normálně nemohou dlouhou dobu přežít bez živého. hostitele. Musíme přesně určit, kdy jste sem dorazila.“

Holly se vzepřela, ve skutečnosti zatnula ruce v pěst.

„Našli jste je?“

Carmen to zarazilo.

„Koho?“

„Mé dcery, Emu a Lucy. Našli jste je?“

Nastalo hrobové ticho. Carmen pozvedla ruce k masce, nemohla uvěřit tomu, co slyší. Nebyla připravená na takovou možnost, že by venku mohly být mezi mrtvými těly v mělkých hrobech i děti. Měla to být výzkumná stanice. Předpokládala, že je tahle žena nějaká zatoulaná novinářka, která ztratila cestu v lese. S vypětím sil se snažila uklidnit.

„Holly, my jsme sem dorazili teprve včera večer. Ještě nevíme nic určitého o tom, co se zde přihodilo.“

Holly pohlédla do obličeje té ženy. Otevřené póry jí dávaly nepřirozený zrnitý vzhled. Modré oči vypadaly poplašeně.

„Říkala jste, že jsou všichni mrtví.“

„Je zde několik. hrobů. Bohužel by nebylo rozumné, kdybychom je otevřeli. Nebezpečí nákazy by bylo.“

Holly znovu pevně sevřela víčka a Carmen na okamžik nevěděla, co má říct.

„Nemohou být mrtvé,“ pronesla Holly skrz zatnuté zuby. „Jsou to jen děti. Ony sem. ony se nepatří. Ony.“ Její tmavé oči se dokořán otevřely. „Musíte je jít hledat.“

Carmen se natáhla a dotkla se Hollyina zápěstí rukou v rukavici. Chtěla jí velmi naléhavě říct něco, co by jí dodalo nějakou naději.

„Ano, Holly. Budeme je hledat. Ale.“ Snažila se z toho najít východisko. „Jste si jistá, že zde vaše dcery byly?“

Holly pozorovala modré oči. Připadalo jí, že se z ní řine bolest a na okamžik ji opouští, aby mohla dýchat.

„Mám dopis,“ odpověděla. „Ale byl odeslán před několika týdny. Myslíte, že mohly odjet?“

Žena v masce přikývla, ale oči měla stále vážné.

„Je to docela možné. Někdo je mohl odvést, když se problémy objevily, nemyslíte? Zajímalo by mě, co tady vůbec dělaly?“

Carmen pozorovala, jak se Holly Beckerové mění výraz v obličeji. Nyní se na ni dívala. Znovu nabyla naději. Nepatrná možnost, že by mohly její dcery katastrofě uniknout, jí zcela stačila, aby v ní zasela semínko optimismu. Holly potom vyprávěla Carmen příběh o Jonathanovi a dětech.

„Jonathan, váš bývalý manžel on je vědec?“

„Botanik. Měl zadaný projekt, hledal v lese nové možné léky. To ho vždycky zajímalo. Vždycky říkal, že velké obchodní společnosti se začnou zajímat o záchranu deštného pralesa, teprve až zjistí, že je pro ně výnosnější, když stojí, než když ho vykácejí.“

Carmen přikývla. „Jak jste se dostala do tábora?“

Hollyin obličej náhle strnul. Začala si vše vybavovat, les se jí vracel zpátky do mysli, ty nekonečné noci a strach. Jak s ní zmítala nemoc, dokud nepadla na kolena.

„Kolikátého je dneska?“ zeptala se za chvíli.

Carmen pohlédla na hodinky. „Devatenáctého.“

„Rozloučila jsem se s Willisem on je ten člověk, který mi pomohl, abych se sem přes všechny ty vojáky dostala myslím, že to bylo třináctého. Pak jsme byli dva dny v lese “

„My?“

„Místní lidé. domorodci mi pomohli. Kubuové.“

„A kde jsou?“

„Dovedli mě několik kilometrů od tábora, ale dál nešli. Kubuové vědí, co se děje. Vědí, že se v lese odehrává něco zlého. Nepůjdou sem.“

„A jak jste to našla vy?“

„Ukázali mi směr. Šla jsem podél řeky Hari.“

Carmen stiskla rty. Ta žena se pohybovala v oblasti, která byla dost pravděpodobně ohniskem nemoci.

„Pak si myslím, že jsem se ztratila. Došla mi voda. Ale měla jsem tablety do vody z řeky, tak jsem si ji naplnila do termosky. Jedla jsem nějaké ovoce. A právě z toho se mi asi udělalo špatně. Vyprala jsem si šaty v řece.“ Na chvíli se odmlčela a vrhla na Carmen pohled. „Tu noc, kdy jste sem přišli, jsem si zrovna sušila oblečení. Proto jsem byla.“

Najednou se znovu zatvářila nepřítomně. Carmen bylo jasné, že se jí myšlenky stočily na její dcery.

„Jak dlouho jste byla v lese?“

„Přesně to nevím. Ale jsem si skoro jistá, že jsem sem dorazila. alespoň přede dvěma dny. Všechno mi to splývá.“

Možná je zde přece jen jistá naděje, pomyslela si Carmen. Ze všeho nejdůležitější nyní je, aby se tu ženu snažila přivést na optimističtější myšlenky.

„Dobrá, Holly. Zdá se mi, že je velká naděje, že vaše děti možná i váš bývalý manžel odsud odjeli, než zde tyto problémy začaly, nebo jsou v nějaké nemocnici. Rozhodně nemůžeme předpokládat, že tady jen nečinně seděli. Všechno je zde poněkud chaotické to jsem měla možnost zažít na vlastní kůži a je docela možné, že se s vámi váš manžel jednoduše nemohl spojit.“

Holly na ni úpěnlivě pohlédla. Carmen by dala cokoli za to, aby měla pravdu.

„Nyní jsme zde my tedy tým VÚNN jsme zde, abychom zjistili, odkud ta nemoc přichází a jak začala. Zjistíme, co ji přenáší, a pak tu věc zničíme, nebo, což je pravděpodobnější, vytyčíme oblast zákazu vstupu, takže se s nemocí lidé nedostanou do styku. Existuje zde nebezpečí, že jste se mohla s tímto pato, s tímto virem dostat do kontaktu. Neprojevují se u vás žádné symptomy, i když jste zde již dlouhou dobu na to, aby se projevovat začaly. Takže to zatím vypadá dobře. Proto se musím postarat, aby vás odsud letecky odvezli, až nabydete dost síly “

„Ne.“

Holly se napjala. Znovu se namáhavě vztyčila na loktech, ze špinavých vlasů se jí řinuly kapičky potu.

„Holly, je zde skutečně “

„Ne! Já nikam “ Zalapala po dechu, rozzlobená na svou vlastní slabost, rozzlobená na obličej v masce, na monotónní hlas instituce. „Neodjedu bez svých dětí.“

Modré oči pod maskou jako by žhnuly.

„Holly, zde nejste nic platná.“

„Ne. Musím je jít hledat. Musím je najít. Nepojedu.“

„Holly “

„Nikam nejedu!“

Vytrhla si výživu.

„V pořádku, v pořádku.“ Carmen jí podržela ruce a odsedla si od vchodu do stanu. Nemyslela si, že existuje nějaké nebezpečí, že by ta žena vstala na to byla příliš slabá, díky bohu ale nemělo smysl zvyšovat její utrpení. „Není naspěch. Můžeme rozhodnutí odložit, souhlasíte? Jen se snažte zůstat v klidu.“

Holly na ni pohlédla očima zalitýma slzami.

„Carmen? Je to tak?“

Carmen přikývla.

„Carmen, nenechávejte mě někde čekat na zprávy. Ušetřete mě toho.“

Carmen pomalu přikývla. Přemítala o tom, jak na tento nápad civilního cestujícího, ke všemu ještě ženy, přistoupí Leigh a ostatní. S předpisy se to zrovna neslučovalo. Ale zase Holly Beckerová je jediným člověkem, který ví něco o práci Jonathana Rhodese a o životě v táboře. Taková informace může být pro ně nesmírně důležitá, aby zjistili, jak se dostal vir do kontaktu s jeho obyvateli. Když si Holly Beckerovou mezi sebou na několik dalších dní ponechají, mohou to odůvodnit tím, že je to nezbytné.

„Dobrá, Holly. Něco vám navrhnu. Bude trvat pět dní, než určíme vaši přesnou virologickou diagnózu. Mezitím potřebuji vaši pomoc. Dokud nebudeme vědět, dokud si nebudeme stoprocentně jistí, že tu věc v sobě nemáte, musíme vás držet v izolaci před zbytkem týmu. Kdyby k nějakému kontaktu došlo, všechny nás vystavíte riziku. Nemáme patřičné vybavení pro izolaci. Ale tento stan společně s jednoduchými pravidly bude zcela postačovat, jestliže s námi budete stoprocentně spolupracovat. Souhlasíte?“

Žena se prchavě usmála. Pak jí obličej znovu posmutněl.

„Najdeme je, Carmen,“ řekla. „Vím to.“

4.

POWDER MILL, MARYLAND. 20. SRPNA.

Slunce zapadalo nad změtí elektrického vedení a stožárů, když sjel George Arends z Beltway do průmyslové oblasti v Powder Mill. Lehké průmyslové jednotky natřené válcovité budovy se střechami z vlnité umělé hmoty stály ve třech řadách, každá měla nad hlavním vchodem natřené dva metry vysoké číslo. Nebyli tam žádní lidé, jen hrstka aut zaparkovaných v kójích a dvě pouliční světla, která vydávala bledý nazelenalý jas. Oblast byla otevřená teprve rok a ještě skoro celá byla prázdná.

Dojel k jednotce číslo 14. Saul Guthrie se tam před několika měsíci nastěhoval se svou firmou na programové vybavení. Přilákal ho tam levný nájem a speciální slevy, kterou mu nabídla jedna telefonní společnost. On a jeho pět zaměstnanců využívali jen třetinu prostoru, ale ještě ho nepřepažili, protože nikdo nechtěl ten zbytek. Guthrie se setkal s Arendsem u hlavního vchodu a uvedl ho do své kanceláře holou, neosvětlenou betonovou chodbou.

„Zrovna hezky to nepůsobí,“ řekl Guthrie. „Ale toho místa! Nemohl bych se vrátit do té díry ve městě. V žádném případě.“

Guthrie byl statný chlapík kolem pětačtyřicítky s vysokým čelem a šedivými vlasy sčesanými z čela. Jako bývalý soused ve Fredericku zůstával ve styku s Arendsem a jeho ženou, posílal jim přání k Vánocům a čas od času jim zavolal. Arends si o něm myslel, že je plachý a že si snadno přátele nedělá. Společenskou stránku vždy obstarávala jeho žena, která však před třemi lety odjela do San Francisca a Guthrieho nechala, aby se o všechno staral sám. V každém případě byl celý nadšený, že může Arendsovi pomoct s malým technickým problémem.

„No, tak jsme tady,“ řekl Guthrie. Rozrazil duté překližkové dveře. „Nové světové ředitelství.“

Kancelář ve tvaru L byla chaosem papírů, kartonů a počítačového vybavení. Dokonce i podle standardů VÚNN to bylo funkční. Všude byl cítit zápach schnoucí barvy.

„Dáš si kávu nebo něco jiného?“ otázal se Guthrie.

„Ne, díky,“ odvětil Arends. „Jen jsem “

„Víš co? Mám tady někde láhev whisky Jack Daniels. Je už na čase, abych. Už je po pracovní době, že jo?“

Arends se whisky jinak skoro nedotkl, ale nechtěl vypadat nespolečensky. Přijal hrníček a z povinnosti ho pozvedl.

„Rád tě zase vidím, Georgi,“ prohodil Guthrie. „Jak to vypadá u vás v ústavu?“

Arends si usrkl whisky. Potřebovala led, spousty ledu.

„Máme hodně práce, abych řekl pravdu. Jsme v jednom kole. Tlačí nás čas, vždyť to znáš.“

„To jo, to znám,“ odpověděl Guthrie. „V současné době ti všichni dávají termíny. Je to něco jako v páté třídě. Žádný čas na nic neočekávaného, nezáleží jim na tvých problémech nebo dalších příležitostech. Jde to jen způsobem: dejte mi tohle a támhle to, když to já potřebuji, nebo uvidíte. Všechno bez jediné chybičky. Často myslím na to, kam by se asi s podobnými zákazníky dostal Leonardo dá Vinci. Ten by zbankrotoval za půl roku.“

Arends souhlasně přikývl.

„To se s tebou vsadím.“ Arends zakončil to nevinné povídání a potom změnil téma hovoru. „Měl jsi chvíli na to, aby ses podíval na ten disk, který jsem ti poslal?“

Guthrie spolkl velký hlt whisky a odložil skleničku.

„Mmm, jasně. Promiň.“

Zvedl se a došel k jednomu ze svých počítačů.

„Mám to tady někde. Díval jsem se na to přede dvěma

dny.“

Arends si k němu přistrčil židli. Poslal po kurýrovi disk z pevnosti Willard přede dvěma dny, když ho vydezinfikoval chlórovým plynem a prodlouženou dávkou silného ultrafialového záření ani jedna z těchto metod by neměla uvnitř narušit magnetické prostředí. Než tohle všechno podnikl, pečlivě otřel vatičkou obal z umělé hmoty destilovanou vodou a stěry vložil do živného prostředí, jen aby zjistil, zda je tam přítomná nějaká forma škodlivého mikroorganismu. Kultury prokázaly zanedbatelné množství neškodné plísně, ale jinak nic. Až po všech těchto procedurách vložil disk do svého počítače a pokusil se přečíst informace z disku. Bez problému se mu objevilo pět souborů:

05GNTY4.TXT 06GNTY4.TXT 01GNTY5.TXT PGSYS90.SIM ANTLOG12.TXT

Dál se ale nebyl schopen dostat. Soubory se zakončením TXT byly jasně texty tuto příponu používalo zpravidla množství textových editorů ale přestože je projel všemi možnými systémovými překladači, vždy se mu objevila jen obrazovka plná nesmyslů: řada za řadou nic neříkajících tvarů a symbolů. Právě tehdy se rozhodl, že se spojí s Saulem Guthriem.

Guthrie prohledával horní zásuvku svého pracovního stolu. Arends si všiml krabice s mikročipy, štosů papírů a několika umělohmotných lžiček, které byly všechny špinavé.

„Říkal jsi, že ses s tím někam dostal,“ začal Arends s nadějí v hlase. „Cos tím myslel?“

„Jsem si jistý, že jsem to dal. problém je v tom, že nebyl označený, a. stejně jsem si to okopíroval na svůj systém.

Jen tak pro jistotu. Myslel jsem si, že budeš chtít originál zpátky.“

„S tím si teď starosti nedělej. Cos zjistil?“

Guthrie zavřel zásuvku.

„Fajn,“ řekl a položil si ruce na stehna. „Počkej, až si najdu tu kopii.“

Zmáčkl několik kláves a za okamžik se na obrazovce objevilo těch samých pět souborů.

„Měl jsem za to, že byl disk nějak znehodnocený,“ řekl. „Ale když jsem ho zkontroloval, jestli jsou na něm nějaké špatné sektory, vyšel z toho v pořádku. Ve skutečnosti je to zcela použitelný disk.“

„Takže ses dostal do těch souborů?“

Guthrie se usmál. Dobře se bavil, spojoval práci s potěšením takovým způsobem, jaký by se k žádné normální společenské situaci nehodil.

„Dostal jsem se do nich jako vždycky, ale nemohl jsem je rozluštit, když už jsem byl v nich. Nebo, abych byl přesný, můj počítač je nebyl schopen rozluštit. Docela rád bych věděl, kde jsi k tomu přišel.“

Guthrie se drze křenil, jako kdyby celé toto cvičení jen mělo prověřit jeho schopnosti. Patrně si i myslel, že to tak bude. Arends nebyl moc vstřícný, pokud šlo o podrobnosti.

„Někdo to nechal někde povalovat. Nevím, kdo to byl. Je to trochu záhada.“

„To bych řekl. I mně to dalo trochu zabrat, abych řekl pravdu.“

„Takže o co jde? O nějaký kód?“

Guthrie se zasmál.

„Ale ne, nic tak nudného. Údaje jen nebyly tam, kde být měly pokud šlo o můj počítač. Odvažuji se tvrdit, že kdyby ses vrátil zpět k počítači, na kterém byl disk používán, byl bys ho schopen přečíst bez sebemenšího problému za předpokladu, že bys byl ve správném operačním systému. Hádám, že tam najdeš více než jen jeden.“

Arends se zazubil. Operační systémy nebyly zrovna jeho nejsilnější stránkou.

„Co tím chceš tedy říct? Máš za to, že byl disk používán na nějakém neobvyklém typu počítače? Ten přístroj, na kterém byl používán, jsem viděl. Připadal mi docela standardní.“

„Nešlo o neobvyklý přístroj, ale o neobvyklý operační systém disku DOS. Nějaký parchant si dal na objednávku zhotovit svůj vlastní. Patrně se šťourali i v tabulce FAT.“

„V čem?“

„V tabulce FAT. Je to něco jako diagram, který počítači sděluje, kde má na disku hledat každý následující díl informací kde je přesně jejich začátek a konec. Jinak jde pouze o řadu čísel: bez začátku, prostředku a konce. Podobně jako by ses snažil utvořit větu, kdyby byla všechna slova pospojovaná dohromady, rozdělená na malé části a připojená k sobě ve zvláštním pořádku.“

Arends myslel na knihy, které našel v pevnosti Willard, stovky možná tisíce elektroforézních snímků. Sloužily k izolování individuálních genů, jedinečných, funkčních kusů informací. Byly to kusy mapy, přesně jak je Guthrie popisoval. Chápal, že někoho, kdo pracoval v genetice, mohl takovýto způsob ochrany dat přitahovat. Bylo to tak trochu jako kdyby si člověk vynalezl vlastní genetický kód.

„Takže,“ pokračoval Guthrie, „jestliže si pohraješ s tabulkou FAT na jednom počítači, budeš mít své údaje uspořádané způsobem, kterému bude rozumět pouze tvůj počítač. My si můžeme přečíst pouze jména souborů, neboť jsou uchována ve speciálním sektoru, který tabulka FAT neobsahuje.“

„Ale když získáš údaje zvenku, z jiných přístrojů, pak je nebudeš moct přečíst, že? Budeš mít jen jména souborů.“

Guthrie přikývl. „Proto jsem říkal, že ten počítač má v sobě patrně více než jeden DOS. Jeden standardní pro vstupní údaje a jeden na zakázku pro údaje, které nechceš s nikým sdílet.“

Arends cítil, jak se v něm zvedá vlna marnosti. Mohl natáhnout ruku a dotknout se jich, ale přesto kvůli nějakému zásahu, nějakému triku, kterému rozuměl jen napůl, před ním zůstávaly tvrdohlavě, vzdorovitě uzavřené.

„Tento způsob přístupu se ve skutečnosti vztahuje na ochranu dat na hard disku,“ řekl Guthrie. „Kdokoli na druhé straně systému, kdo by se pokoušel prohlédnout tvé údaje, by se ani nedostal na první stupeň. Zajištění přenosných disků, bezpečné zajištění, je velmi náročné. Musíš použít správné zakódování a podobné věci.“

Arends vzhlédl.

„Chceš tím říct, že tento disk není zcela zabezpečený?“

Guthrie se na něj podíval, jako by byl prostoduchý.

„No, můžeš se podívat na jednotlivé části na hrubá data. Pouze to nemůžeš pospojovat dohromady. Tedy, to by ti trvalo týdny. Něco jako ohromná skládačka, která se skládá asi ze dvaceti tisíců kousků.“

„Můžeš mi to ukázat?“

„Co, jednotlivou část? Ale jo, už jsem se na několik podíval prostřednictvím programu typu shell. Jde jen o nekonečné řady hexadecimálních čísel a několika slov.“

„Jakých slov?“

Guthrie pozvedl ruce.

„Fajn, fajn. Podívej, funguje to takhle. Počkej, až se tam dostanu.“ Natáhl se pro myš a vyvolal si program, který vypadal velmi složitě s takovým množstvím voleb a menu. Nyní již byla venku tma a jasná záře obrazovky byla dost silná na to, aby za ně na stěnu vrhala stíny.

„Tak,“ řekl Guthrie. „Když se podíváš na nějakou část, dostaneš na levé straně vzorce hexadecimálních vyjádření a na pravé straně automatický překlad ASCII. Když máš ve svém programu nebo souboru dat nějaký text, tak se právě zde slova projeví.“

„A ty můžeš tyto části získat z disku, který jsem ti dal?“

„Ano, a z kopie bitů, kterou jsem si pořídil, což je vlastně to samé. Ty mi jen musíš dát bud číslo jednotlivého sektoru něco jako souřadnici nebo něco, co může počítač vyhledávat, třeba jedno slovo nebo něco podobného.“

„Fajn, takže ty chceš slovo, které by začal počítač hledat.“

„Správně. A když to slovo najdeme, tak se ty potom můžeš podívat na ten sektor. Ale bez správné tabulky FAT nebudeš vědět, kde máš najít příští část, nebo tu část, která předcházela.“

Arends se zamyslel. Jak by se mohl dostat k podstatě toho, co bylo zaznamenáno na disku, k podstatě tajemství pevnosti Willard, prostřednictvím jediného slova? Kdyby měl více času, mohl dát zajistit, aby byla každá část z disku vyňata jedna po druhé dvacet tisíc obrazovek informací v náhodném uskupení ale na to čas neměl. Kromě toho nemusel disk obsahovat nic jiného než nějaký seznam věcí, snad jen, že každý seznam obsahuje i nějaká jména.

„Dobrá, Saule,“ zadej počítači slovo VIR.„

Guthriemu se na obličeji mihl záblesk pochybnosti.

„Říkal jsi vir? No tak jo.“

Vyťukal písmenka do šedého obdélníku na obrazovce.

„Je libovolné, jak to napíšu?“

„Cože? Ale jo. Ano.“

Guthrie zmáčkl tlačítko ENTER a čekali, až počítač projede miliony binárních znaků, které tvořily obsah disku. Ani ne za minutu se počítač zastavil, a oznámil NALEZENO. Guthrie pohnul myší na tlačítko EDIT a ihned se objevila obrazovka plná čísel, symbolů a písmen.

Unzoom File Advanced Mode PCShell..19:47

File Disk Options View Speciál Tree Help

Hexadecimal Offset ASCI Equiv !

0 1 2 3 4 5 6 7 8 9 A B C D E F

00 6F 66 20 76 69 72 61 6C 20 6F 6E 63 6F 67 65 6E všechny znaky vi

10 65 20 69 6E 20 62 6F 74 68 20 53 75 62 6A 65 63 rového onkogenu

20 74 73 20 52 42 31 20 61 6E 64 20 52 42 32 2E 20 v obou objektech

30 20 4E 65 65 64 20 6F 72 69 67 69 6E 61 6C 20 64 B1 a RB2 potr

40 61 74 61 20 66 69 6C 65 73 20 6F 6E 20 72 6F 75 ebuji původní so

50 73 20 73 61 72 63 6F 60 61 20 76 69 72 75 73 2E ubory dat o viru

60 20 20 20 20 52 2F 45 20 70 72 6F 74 65 69 6E 20 Rous sarcoma. R

70 6B 69 6E 61 73 65 20 66 75 6E 63 74 69 6F 6E 2C E funkce protei

80 20 73 65 74 74 69 6E 67 20 75 70 20 6D 65 65 74 nové kinázy, roz

90 69 6E 67 20 77 69 74 68 20 44 72 20 48 69 6C 6C jednané setkání

A0 69 65 72 2E 20 20 53 68 6F 75 6C 64 20 62 65 20 z Hillierem.

B0 61 76 61 69 6C 61 62 6C 65 20 74 6F 20 63 6F 6D Měl by mít čas p

C0 65 20 64 6F 77 6E 20 6E 65 78 74 20 77 65 65 6B říští týden. Dou

D0 2E 20 20 48 6F 70 65 20 74 6F 20 67 65 74 20 73 fám že získám d

E0 6F 6D 65 20 6D 6F 72 65 20 69 64 65 61 73 20 6F alší nápady na z

F0 6E 20 69 6D 70 72 6F 76 69 6E 67 20 74 68 65 OD lepšení

–––––––––––––––––––-

Help lnfo Exit Launch GoTo Viewer Search

Guthrie si založil ruce.

„Jak jsem říkal. Na levé straně máš hexadecimální vyjádření a tam, kde je to možné hele, ty máš docela štěstí. Určitě tam máš alespoň tucet slov. To je překlad ASCII. A tady máš svůj vir.“

Arends se pohnul blíž k obrazovce a díval se tam, kam Guthrie ukazoval. Stálo tam: vir Rous sarcoma.

„Bude ti to k něčemu?“

Arends měl pocit, jako by mu pod rukama zmizely veškeré naděje. Vir Rous sarcoma byl laboratorní oblíbenec, šlo o něco, s čím se každý student biochemie někdy setkal. Způsoboval těžké onemocnění u kuřat, ale byl zcela neškodný pro všechny ostatní včetně člověka. Mohli byste stát po kolena ve viru Rous sarcoma a rozhodně by si to nezasluhovalo takovou dekontaminační práci, kterou prodělala pevnost Willard pokud jste se nenacházeli hned vedle velké kuřecí farmy. Projel zbytek krátkého odstavce a doufal, že najde něco, co ho nasměruje jiným směrem. Dokonce i dlouhé seznamy obsahovaly jména.

A také tam jedno bylo, za polovinou: jméno Hillier.

5.

TÁBOR RAFFLESIA. 20. SRPNA.

Carmen čekala s rozkopáváním hrobů až do čtyř hodin. Major McKinnon a dr. Lennox ji následovali. Všichni tři měli na sobě skafandry a nesli lopaty. Seržant Sarandon zůstal u Holly, aby se o ni staral a aby také pozoroval Kaoye.

Pracovali tři hodiny, kopali pomalu, věnovali velkou pozornost přehazování země, která byla červená a skoro písčitá. Dalo se jen těžko uvěřit, že tato půda dokáže vyživovat takovou bujnou vegetaci. Občas přestali, když někdo z nich něco našel. Těla byla zčernalá a hnila, proces rozpadu a přeměny urychlil extrémní biochemický kolaps, který způsobila nemoc, vedro a prostředí bohaté na baktérie. Hmyz a červi, kteří hledali potravu, vylézali ze štěrbin již skoro neurčitelné tkáně a ošacení. Když Carmen obracela hlínu, modlila se, aby žádný z těch živočichů nebyl schopný vir přenášet.

I když je oblek izoloval, přesto šlo o jednu z nejhorších věcí, jakou kdy Carmen musela dělat. Ale brzy jim zbývaly již jen dvě mohyly a ještě nenašli ani stopy po nějakých dětech. Pomyšlení, že tam děti Holly Beckerové přece jen nemusejí být, že nějak mohly epidemii uniknout, jí dodávalo sílu. Kopala, obracela a prosévala červenou zem, zcela zabraná do práce.

Pak to objevila.

Tělo bylo v takovém stupni rozkladu, že byly viditelné holé kosti v kaši zčernalého masa a potřísněného oděvu. Carmen stála bez hnutí, hlasitě dýchala ve své částečně zamlžené masce a hleděla na charakteristickou stehenní kost dítěte. Povolala k sobě Lennoxe. McKinnon také přestal pracovat a přišel se podívat. Beze slov obrátil zbytky lopatou. Nikdo nic neříkal, zírali na pár znečištěných přezůvek ve tvaru myší. Uši a fousky měly slepené špínou a zaschlou krví.

6.

TÁBOR RAFFLESIA. 21. SRPNA.

Carmen se právě zdálo o domově, když ji probudil budík. Ve snu měla na sobě Joeyho baseballovou rukavici, chytala a vracela míč s vysokými nadhozy. Pak byla ve svém vlhkém stanu za studeného světla svítání a naslouchala zvukům džungle. Bylo neuvěřitelné, že ji měl probudit budík se známým bííp bííp bííp uprostřed toho ranního křiku, bzučení a kvílení, které se rozléhalo všude kolem. Bylo neuvěřitelné, že ji sám tento chór neprobudil již před půl hodinou. Začala se cítit unaveně. Způsobovalo to vedro a špatná strava. Mise se začínala táhnout a nápor toho, že musela jednat s někým, kdo byl tragédií přímo poznamenán, si vyžádal velkou daň. Když všechno prohovořila s Paulem Lennoxem a Adamem McKinnonem, rozhodla se, že Holly Beckerové neřekne, že v jednom hrobě našli dětské tělo. Jelikož byla stále v karanténě, nechtěli riskovat její zdraví. Kvůli úspěchu mise byla Carmen nucena lhát. Doufala, že to bude naposled.

Chvíli jen tak ležela a prohlížela si digitální budík, vychutnávala si to známé bípání, ten zvuk, který normálně považovala za nepříjemný. Napadlo ji, že ji tento relativně tichý zvuk probudil přestože se to džungli nepovedlo právě proto, že nechtěla džungli slyšet, a tak ji její mysl jednoduše zablokovala, zatímco pípání budíku bylo jako pohlazení domova. Necítila tolik fyzickou únavu jako spíš citové vyčerpání. Naslouchala mužům, kteří se pohybovali po táboře kolem jejího stanu. Patrně se jim rovněž stýskalo. Vysoukala se ze svého bavlněného spacího pytle. Měla k nim povinnost velitele, tak je tedy povede. Čím dřív všechno dokončí, tím dřív se budou moci vrátit zpátky ke svým rodinám.

Našla Jima Sarandona, který seděl u stanu Holly Beckerové a usrkával kávu ze šálku.

„Jak je jí?“

Sarandon vzhlédl. Znovu byl vzhůru skoro celou noc a držel hlídku.

„Spí jako dítě. Řekl bych, že odpočinek je tou nejlepší věcí, kterou by teď měla dělat. Zdá se mi skoro nekřesťanské, že bych ji měl budit.“

Carmen pokývala hlavou. Ztráta jejích dětí by rozhodně zničila jakoukoli úlevu, kterou mohla pociťovat ze svého stálého uzdravování a velkého štěstí, které s tím souviselo.

„Bude to pro ni velmi nepříjemný den,“ pronesla Carmen pološeptem. „Nechte ji, ať se vzbudí sama.“

Carmen nemohla snídat. Seděla vzadu v džípu cherokee s McKinnonem a Lennoxem a pila kávu. Jakmile vkročila na sumatranskou půdu, rychle začala ztrácet chuť k jídlu a trochu si dělala starosti s nesprávnou stravou. Špatná strava znamenala špatný výkon. Ale nezáleželo na tom, jak hodně byla unavená, jediná věc, po které toužila, jediná věc, kterou chtěla vpravit do svého těla, byla káva.

Teprve je práce čekala, ale už se všichni velmi potili. Probírali plán činností na celý den. Budou pokračovat ve sbírání vzorků, ale již se dostávali do stádia, kdy jim mnoho testování nezbývalo. Doposud všechno, co projeli různými analytickými procesy polní laboratoře, se prokázalo bez viru. Nezdálo se, že by nějaký hmyz, savci nebo hadi přenášeli tu věc, která teprve před několika týdny zcela vyhladila malou komunitu. Vypadalo to, že přenašeč nemoci na lidi v táboře se přemístil jinam.

„Zas tak mě nepřekvapuje, že pořád nic nemáme,“ podotkl Lennox a pohlížel do svého umělohmotného kalíšku.

„Máte na mysli jediný primární kontakt nahlášený v Muaratebu?“

Ozval se McKinnon. Carmen hleděla k místu, kde Sarandon seděl vedle stanu Holly Beckerové.

„Přesně tak,“ odvětil Lennox. „Jestliže došlo pouze k jedné primární nákaze, pak asi můžeme jako náš hlavní vektor vyloučit hmyz.“

„Ale jestliže jsou jediným vektorem primáti, proč jsme tedy tu věc neobjevili v opicích, které ulovil Leigh?“

Lennox se na chvíli zamyslel. Carmen stočila pohled na McKinnonův vymydlený obličej. Na rozdíl od ostatních, kteří se o sebe moc nestarali, se McKinnon stále snažil dbát na svůj vzhled, i když to byla předem prohraná bitva. Jeho rusé vlasy a bílá pleť se do tropů vůbec nehodily, už měl pleť zarudlou, přestože se každých pár hodin mazal krémem s ochranným faktorem dvacet. Ještě více než ostatní vypadal jako ryba na suchu. Když se natáhl pro konvičku s kávou, ucítila Carmen slabý závan kokosové vůně, která jí připomněla dovolenou na pláži.

„Opice žijí ve společenstvích a obývají určité území,“ řekl Lennox. „Není důvod k tomu, aby se jedna skupina dostala do styku s druhou, pokud nebylo setkání absolutně nevyhnutelné. Jestliže zde máme nakaženou skupinu opic, mohly tudy projít, aniž by předaly vir okolí.“

„Vy si stále myslíte, že to byl ten lovec opic, který tu věc přinesl z lesa?“ otázal se McKinnon.

Carmen se naklonila ke své kávě a trochu si usrkla.

„Vypadá to tak. Ale nepůjde jen o tohle, jelikož Jarvis se virem nakazil mimo území toho lovce a poblíž Muarateba nikdy nebyl. Nepřekvapilo by mě, kdyby Leigh a Daintith na něco narazili v těch jeskyních, o kterých Jarvis hovořil ve svém deníku. Když se to potvrdí, pak budeme muset najít mezi těmito dvěma případy spojitost.“

„A mezi zdejším případem,“ doplnil ho Lennox. „Nezapomínejte, co se stalo tady.“

Carmen pohlédla na cestu, která se táhla k tichému táboru. Co se stalo? Něco se v džungli zvrhlo. Něco se z biochemických hlubin na chvíli vynořilo do nepravého života, pak to zase zmizelo a vzalo to s sebou tucet lidí. Carmen se podívala na Lennoxe a potřásla hlavou.

„Někde tu spojitost máme,“ poznamenala. „Ještě jsme ji ale neobjevili.“

Ve čtyři odpoledne měli telefonní hovor. Volal Arends. Sarandon, kterého telefon vytrhl z hlubokého spánku, převzal vzkaz a předal ho Carmen, když se chvíli před západem slunce vrátila. Zavolala ihned nazpátek. Arends pracoval v infekčním prostoru a nemohl ihned k telefonu dojít. Carmen ponořená do svých myšlenek snědla k večeři misku rýže. V Arendsově vzkazu stálo, že pro ni má nějaké zprávy. Nemohla se dočkat, až zjistí, čeho se týkají. Během těch pár týdnů na Sumatře úplně zapomněla na anonymně zaslanou tuhou obálku. Leželo jí na mysli tolik jiných věcí a navíc bylo obtížné najít nějakou spojitost, kterou by mohl mít ten tajemný obsah s událostmi na Sumatře.

Když Arends zavolal nazpátek, vzala si telefonát do džípu a znovu ji překvapila kvalita digitálního spojení. Připadalo jí, že Arends volá z města v okolí.

„Jen jsem si myslel, že byste ráda věděla, jak pokračuje mé pátrání.“

Carmen vycítila, že je Arends spokojen sám se sebou, i když zrovna nebyl typ člověka, který dával něco takového najevo.

„Máte něco užitečného?“

„Nejsem si tím zrovna jistý. Ale přesto. Mám určitou stopu. Další informace budu mít tak asi za dva dny.“

„Takže o co vlastně jde?“

Arends začal zeširoka vysvětlovat, jak objevil pevnost Willard a jak v ní našel počítačový disk. Carmen si v džípu zavřela dveře.

„Moment, Georgi. Nechcete mi tím říct, že jste se vloupal dovnitř?“

„Ne, ani ne. No. je tato linka bezpečná?“

„Naprosto.“

„Pak ano. Ale to místo bylo opuštěné. Nikdo tam nebyl a já jsem měl takový pocit.“

„Pocit, že se musíte vloupat dovnitř,“ zareagovala Carmen. Arends na okamžik zmlkl.

„Měl jsem pocit, že to bude stát za to. Že má nějaký význam, mám na mysli ten dopis. Když jsem tam byl, vlastně jsem ani nečekal, že něco najdu, ale pak jsem narazil na tu opuštěnou laboratoř. Museli ji vyřadit už před několika lety. Všude byly nálepky s bionebezpečím, všechno zapečetěné lepicí páskou. Dělá se to, aby se místo neprodyšně utěsnilo. Celé to tam vyplynovali, vystříkali a zavřeli.“

„Tak na co jste přišel?“

„Všechno to tam bylo vystříkané, Carmen. Pořád ještě nevím, co se tam stalo, ale objevilo se jim tam něco velmi nevítaného, to se vsadím. Pokouším se zjistit, na čem tam pracovali, ale není to tak jednoduché. Stále ještě nevím, kdo ti ani vlastně byli. Ale odvezl jsem si odtamtud počítačový disk, což může být pro nás začátek.“

„Vy jste ho odnesl z laboratoře?“ Carmen se v džípu opřela. Bylo tam neuvěřitelné vedro a dusno, ale byla ráda, že ji nikdo neslyší. „No, když se člověk už někam vloupá, pak je asi patrně dobré, když si něco odnese.“

„Co jste čekala, že udělám?“

Neodpověděla. Když ten dopis Arendsovi předávala, vůbec ji nenapadlo, že by mohlo dojít k nějakým důležitým objevům. Ale celá tahle špionážní záležitost ji velmi znervóznila. Arends zašel příliš daleko a ona byla jeho komplic. Vlastně ho na tu stopu přivedla. Doufala, že tuto záležitost nebude nikdy muset vysvětlovat generálmajorovi Baileymu.

Arends jí pověděl, jak se pokusil disk .dekódovat. „A na konci textu je zmínka o doktoru Hillierovi. Říká vám to jméno něco?“

Carmen se na okamžik zamyslela. Nebylo jí povědomé.

„Bohužel ne,“ odpověděla. „A vám?“

„Ne. Já ještě podniknu nějaké pátrání. Můj přítel stále projíždí informace na disku. Naneštěstí je většina disku prázdná, ale možná narazíme na další jméno.“

„Dobře. Vynasnažte se udržet věc v tajnosti, ano? Připadá mi, že jsme toho obešli již celkem dost.“

„Rozumím. A. Carmen?“

„Ano?“

„Ještě tam něco bylo. Na začátku textu byla zmínka o objektech RB1 aRB2.“

„O jakých objektech?“

„To se tam neuvádí. Může to znamenat cokoli. Myslel jsem si, že by R mohlo zastupovat Rattus, jako že šlo o laboratorní krysy, ale nemohl jsem najít druh, kterému by druhé slovo začínalo na B. Tak jsem si potom myslel “

„Rhesus?“

„Přesně tak. Jako opice. Macaca mulatta.“

Možnost, že v pevnosti Willard používali primáty z rodu makaků, byla první konkrétní spojitostí s vypuknutím epidemie na Sumatře, která se za celou tu dobu objevila. Znělo to slibně.

„Máme zde však jeden problém,“ pronesla Carmen. „Opice rhesus žijí v severní Indii. Tady dole nežijí.“

„Možná to náš zdroj nevěděl. Možná nesprávně spojil Willard a Sumatru. Možná zde ani žádná spojitost neexistuje.“

Carmen pohlédla na krabice s vybavením, které byly nacpané v zadní části džípu. Už měli tolik nevysvětlených věcí, a proto po žádné další netoužila.

„A,“ pokračoval Arends, „mám v plánu, že vyhledám toho doktora Hilliera. Možná nám poskytne nějaké cenné informace.“

„Dobrá, Georgi. Jen se už nevloupávejte do žádných budov.“

7.

PROVINCIE RIAU, SUMATRA. 21. SRPNA.

Veškeré důkazy ukazovaly k jeskyním. Mark Leigh nebyl příliš nadšený, že se bude tým VÚNN muset rozdělit, hlavně proto, že se jim donesly zprávy o odvolání celé expedice. To se však stalo před tím, než si přečetl fax Jarvisova deníku. Nyní byli s Daintithem přesvědčení, že deník obsahuje informace, které jsou příliš vzácné a patrně příliš důležité, než aby je mohli ignorovat. Jestli se doktor Jarvis nakazil virem Muaratebo prostřednictvím kontaktu s primárním zdrojem spíše než nějakým nezaznamenaným setkáním s infikovaným člověkem, pak byly jeskyně místem, kde k tomu došlo. A oni od nich tak daleko nebyli.

Pro Leigha bylo nejpřesvědčivějším důkazem načasování. Když ho určoval podle vypuknutí nemoci v Marshalltonu a ze zpráv, které dostali od Světové zdravotnické organizace v Indonésii, měl vir Muaratebo relativně předvídatelnou patogenezi, alespoň tedy v případě člověka. Ve všech případech uběhlo od nákazy do smrti devět dní a příznaky se projevily někde uprostřed. Vir byl, jak jednou poznamenal seržant Sarandon, devítidenní bomba.

Jarvis hledal devět dní před svou smrtí zdroj pitné vody asi třicet kilometrů na severozápad od vesnice, která se jmenovala Muaralembu, na úpatí pohoří Barisan. Jarvisův deník byl velmi podrobný hlavně proto, že se chtěl očividně na stejné místo znovu vrátit. Našel vodu v několika jeskyních, i když v některých z nich žili netopýři, kteří představovali vysoké procento rizika znečištění. Jeho popisy doprovázely velmi pečlivě zaznamenané souřadnice.

Jak Daintith potvrdil, byli netopýři dalším slibným ukazatelem. V minulých případech vzplanutí infekcí krvácivých horeček byla naznačená jistá souvislost s jistými živočišnými druhy. V jednom zaznamenaném případě, v továrně na bavlnu v jižním Súdánu v roce 1977, netopýři druhu Tadarida trevori znečistili střechu budovy a jejich moč a výkaly napadaly na pracovní místa, která oběti používaly. Zde, stejně jako v případě Súdánu, jestliže se netopýři živili hmyzem, který přenášel vir, pak by se mohl vir objevit i v jejich trusu. Nebo netopýři mohli hrát roli hostitele druhům, které vir přenášely, klíšťata nebo roztoči. V každém případě tam, kde byli netopýři, existovalo smrtelné nebezpečí. Nějaké říznutí nebo oděrka mohlo člověku nebo opici úplně stačit, aby došlo k nákaze.

Snad jen že v této specifické oblasti se žádné opice nenacházely, alespoň ne Macaca nemestrina. Jarvis to pečlivě zaznamenal, jako vlastně ostatně všechno. Místo toho tam žila hlučná kolonie paviánů. To znamenalo problém. Paviáni si nelítostně bránili svá území. Stejně jako lidé nebyli schopní žít v mírumilovném soužití, napadali nebo odháněli jiné opice, které se pokoušely nastěhovat do jejich části lesa, hlavně ty malé jako třeba Macaca nemestrina.

To bylo důležité, protože právě tento druh krátkoocasého makaka přenesl vir Muaratebo. Právě makakové přenesli vir do Marshalltonu. To byla skutečnost. A s makaky se obchodovalo ve městě Muaratebo, kde se vir vrhl na obyvatelstvo jako nějaká plenící armáda, rozšířil se, jak to vypadalo, z jednoho primárního místa, pravděpodobně jediné primární nákazy. Z toho plynulo, že jestliže makakové nikdy nevkročili do jeskyně, pak mohly být jeskyně vyloučené jako epicentrum nemoci. Že by ve stejné oblasti existovaly dva zdroje a oba se nezávisle ve stejnou dobu projevily, to byl předpoklad dost nepravděpodobný.

Leigh si stále pročítal části deníku, které se zmiňovaly o paviánech, a všiml si, že Jarvis nikdy nezaznamenal, že je skutečně viděl: jen si poznamenal, že slyšel jejich řev. Jarvis byl entomolog. Bylo možné, že jeho znalosti primátů nebyly tak silné, jak si myslel? Jestli výkřiky, které Jarvis zaslechl, nepocházely od paviánů, ale od makaků, pak by poloha jeskyní mohla znamenat skutečný krok vpřed. Mohla se jim nabízet možnost, jak vrátit džina do láhve. ; ,;

Jeli Transsumatranskou magistrálou čtyřiadvacet kilometrů a potom vyrazili na severovýchod do provincie Riau. Silnice byly skoro prázdné a k východnímu svahu Muaralemba dorazili následujícího dne hodinu po východu slunce. Leigh hned pochopil, proč si Jarvis tuto oblast vybral pro svou polní základnu: i když zde v posledních desetiletích docházelo jen ke sporadické těžbě dřeva, byl zdejší terén příliš nerovný na obdělávání a lidská obydlí tam dlouho nevydržela. Vepředu zahlédli záblesky holých vápencových útesů, které se tyčily skrz hustou spleť deštného pralesa a zdály se v ranním světle žluté. Připadaly jim lákavé a nádherné.

Podařilo se jim dojet autem ještě blíže k rozsedlině, než se to podařilo Jarvisovi, protože byla země tvrdší a protože jejich džíp cherokee neměl rozbitý tlumič, tak jako terénní vůz Angličana. Postavili si stan pod nejširším svahem, který směřoval na východ, a vybalili přístroje a vybavení. Operace se měla skládat ze tří stupňů: zaprvé Leigh a Daintith prozkoumají systém jeskyň, aby si udělali představu o zvířeně, která ho využívá, zadruhé rozloží pasti uvnitř jeskyní, aby z nich mohli získat co největší možný vzorek hmyzu, a za třetí zabijí a uloží do pytlů všechny savce z bezprostřední blízkosti jeskyně, aby je později na hlavní základně rozpitvali a zkontrolovali jejich tkáně kvůli přítomnosti viru Muaratebo. Baker byl nejlepší střelec, a proto byl pověřený odstřelem. Kdyby se některé z těchto testů prokázaly jako pozitivní, vrátili by se později zpátky s větším týmem za předpokladu, že by dorazila potřebná posila.

Na obhlídku okolí se Leigh a Daintith oblékli do zářivých oranžových tlakovaných obleků Racal, které si s sebou přivezli z pevnosti Detrick. Kromě čerpadla na baterie a filtračních jednotek, které museli nést v batohu, byly obleky vybavené obousměrnými rádii, která si muži zkontrolovali, než si neprodyšně uzavřeli hledí obleků.

„Všechno připraveno, majore?“

Baker byl rovněž naladěn, i když stál jen několik metrů od nich se sluchátky. Hlas mu zněl tak jasně a hlasitě, že měl Leigh pocit, že mu vychází z vnitřku jeho vlastní hlavy. Zvedl palec, a potom si uvědomil, že může odpovídat. Překvapilo ho, že tyto věci nepoužívají doma v VÚNN.

„Trochu si to ztlumte, ano, Bakere?“ řekl. „Mohl bych ohluchnout.“

„Promiňte, majore. Je to lepší?“

„Ano. Dobrá, vyrazíme.“

Nesli s sebou lana a baterky a opatrně stoupali ke svahu rokliny po příkré kamenité stezce, kterou pravděpodobně vymlela voda, která stékala z úbočí. Mířili k velkému útesu, který měli po levé straně, kde to vypadalo, že je vegetace nezvykle přebujelá, přesně tak, jak ve svém deníku popsal Jarvis. Právě tam našli první vstup. Leigh slyšel přes rádio Daintithovo dýchání. Směšně doplňovalo jeho vlastní dech, snad jen že Daintith nedýchal tak pravidelně a lehce.

„Potíte se hodně, Harolde?“

„Trochu. Bude to lepší, až budeme ve stínu.“

Leigh se zastavil a podíval se vzhůru. Roklina se před nimi tyčila jako věž, horní polovina stěny se k nim nakláněla, jako by je chtěla přivítat, odevšud shora visely úponky popínavých rostlin. Ve stínu zahlédl pohyb hmyzu, asi hejf. no komárů. Všechno se tam zdálo zlověstné, a přesto si Leigh uvědomil, že má ten pocit pouze díky tomu, co věděl nebo spíše co předvídal, že poslední člověk, který toto místo spatřil, je nyní mrtvý.

„Sakra!“

Leigh se otočil. Daintith ztratil rovnováhu a sunul se zpátky.

„Jen klid.“

Daintith ztěžka dopadl na jedno koleno.

„Já ty svý nohy prostě nevidím,“ pronesl. Opatrně se zvedl. „A tyhle boty tak kloužou.“

„Už tam skoro budeme,“ odvětil Leigh. „Měl byste si raději zkontrolovat oblek.“

Daintith si smetl špínu z kolena a zmáčkl oblek, aby se přesvědčil, jestli mu neuchází tlak.

„Bez problémů, majore,“ řekl.

Za několik minut narazili na první vchod. Byl dost velký na to, aby jím mohli prolézt, ale na každé straně byl sráz asi metr a půl. Když Leigh posvítil baterkou dovnitř, zahlédl na zemi v jeskyni něco lesklého. Byla to mince.

„Slyšíte mě, Bakere?“

„Jasně a hlasitě, pane. Ještě asi před minutou jsem vás i viděl.“

„Dobrá. Myslím, že jsme dorazili k úzkému vchodu, o kterém se zmiňoval Jarvis. Je zde jakýsi předpokoj a potom. pěkně úzký otvor, který pokračuje hlouběji.“

„V pořádku.“

„Jsou zde nějaké zvířecí výkaly. Nevím, o jaký druh se jedná. Možná ptáci.“

„Půjdete dovnitř, pane?“

Leigh šmejdil kolem baterkou, aby se mohl lépe rozhlédnout.

„Ne. Ještě ne. Vypadá to, že se budeme muset plazit po kolenou. Nemyslím si, že by to tenhle oblek vydržel. Pasti zde nalíčíme později.“

„Fajn. Trochu výše napravo by měla do toho samého systému vést ještě jedna cesta.“

Tentokrát nešli po žádné pěšince. Drželi se těsně u skály, sunuli se vzhůru, přelézali změti rostlin a malé pokroucené stromy, které se držely na každém dostupném kousku zvětralé země. Museli postupovat pomalu, protože se báli, aby obleky nezachytili o křoví a velké větve. Slunce už stálo vysoko na obloze a Leigh přes oranžový oblek cítil, jak pálí.

Za patnáct minut dorazili na vrchol rokliny. Nad hlavou znovu spatřili nebesa z větví stromů, které zde rostly jako na druhé straně rozsedliny. Dole pod sebou jen stěží zahlédli roh stanu, kde na ně čekal Baker. Jeskyně byla ukrytá ve stínu a ležela v pravém úhlu od hlavní stěny, ale dala se snadno najít, protože Jarvis a jeho průvodci mačetami vegetaci u vchodu vysekali.

Vchod vypadal jako otevřená ústa a byl dost vysoký, aby jím mohl projít i Leigh, aniž by se musel sehnout. Světlo baterek se zdálo po zářivém slunečním jasu tlumené. Posvítili na strop a hledali netopýry, na které narazil Jarvis. Žádné však neviděli. Pomalu pokračovali vpřed.

„Bakere?“

„Ano, pane.“

Hlas zněl slaběji a byl trochu zastřený. Dal se ztěžka zachytit za stálého hučení ventilace.

„Jsme uvnitř první komory. Ještě nás slyšíte?“

Rozhostilo se ticho. Leigh se zastavil.

„Ano, pane. Ale začínáte se mi vytrácet. To bude tou skálou, která nás dělí.“

„Dobrá. Poletuje tady spousta hmyzu, takže i zde umístíme pasti. Ještě jsme nenarazili na žádné netopýry, ale již jsme zahlédli guáno. Co říká deník o struktuře jeskyně? Odsud se svažuje, že ano? K jezírku.“

Nastala další pomlka. Leigh si to celé sám přečetl, ale chtěl to slyšet ještě jednou.

„Jeskyně se nejprve zužuje, potom se otevírá do velkého sálu. Sestoupil asi dvanáct metrů a narazil na říčku, která vtékala do jezírka sladké vody. Stačí, když se budete držet zvuku tekoucí vody.“

„Já vůbec nic neslyším,“ řekl Daintith podrážděně. „Jen svůj vlastní dech a vás, Bakere.“

„Co to bylo, pane?“

„To nic,“ odvětil Leigh, Ale pak ho něco napadlo, „Hej, Bakere?“

„Ano, pane?“

„Slyšíte tam něco?“

„Máte na mysli vodu, pane?“

„Ne. Myslím opice, hlavně paviány. Měli by zde někde být. Doufám, že jsme je nevyplašili.“

V rádiu to zapraskalo.

„Zesiluju si váš signál, pane,“ poznamenal Baker. „Už to bude. Tak, ano. v pořádku.“

„Slyšel jste, co jsem vám říkal?“

„Ano, pane, opice. Soustředím se na ně.“

Paprsek Daintithovy baterky se zastavil na protějším konci komory, kterou tvořily špičaté kameny a světle šedé stalaktity. Vypadalo to jako jediná cesta vpřed.

„Pokusíme se najít tu hlavní chodbu,“ pokračoval Leigh. „Jsme přesvědčeni, že ztratíme rádiové spojení, takže očekávejte, že nás znovu uslyšíte asi za patnáct minut.“

„Jinak si okamžitě navlékněte oblek a přijďte si pro nás,“ dodal Daintith.

„Rozumím,“ odpověděl Baker. „Patnáct minut.“

Zajistili si lana u ústí jeskyně a pomalu našlapovali dopředu. Když spatřili, jak jsou kameny velké a ostré, usoudili, že se část komory zřítila. Opatrně kameny přelezli a objevili klenutý průchod, který tvořily další dva stalaktity, tentokrát obrovské a hladké jako mramor. Před nimi se země prudce svažovala. Nejprve šel Leigh, pevně se přidržoval lana, aby neuklouzl. Daintith se pokoušel svítit baterkou do prázdnoty před nimi, ale viděl jen hladkou klenbu.

„Vidíte, co tam dole je?“

Leigh si zajistil nohu a pomalu se otočil. Baterka vrhala dlouhé kolmé stíny na pustinu rozbitých kamenů. V paprsku tancoval malý hmyz.

„Počkat. Slyšíte to?“

„Co mám slyšet?“ otázal se Daintith.

„Tam. Vodu. Slyšíte ji?“

Zvuk Daintithova dýchání ustal.

„Myslím že ano. Zdá se, že je to přesně tak, jak to Jarvis popsal.“

„Bakere?“

Nikdo neodpovídal.

„Bakere, jste tam?“ řekl Daintith, ale již byli příliš daleko od ústí jeskyně.

„To nic,“ poznamenal Leigh. „Budeme pokračovat, dokud nenarazíme na jezírko.“

Zem jeskyně se asi po osmi metrech vyrovnala. Bylo tam více hmyzu. Narážel Leighovi do průhledu v masce, jako by se pokoušel dostat dovnitř. Něčím se živit musel, velmi pravděpodobně zvířecími výkaly. Ale kde jsou ta zvířata?

Použili druhé lano, aby mohli sejít hlouběji, sklonili se, aby měli stabilitu a spouštěli se dolů mezi průrvami v kamenech. Stěny nad nimi byly hladké a lesklé s nádechem tmavě růžové barvy, která vypadala jako barva živé tkáně. Klenba jeskyně byla nyní asi deset metrů vysoko a pokrýval ji les bílých stalaktitů. Leigh nadskočil, když se mu v paprsku baterky mihlo něco šedého.

„Netopýři,“ poznamenal Daintith, který si jich rovněž všiml. „Řekl bych, že mají svou vlastní cestu dovnitř.“

Proletěl kolem druhý, pak třetí. Měli dlouhé ocasy a světle šedivá břicha. Vypadali o mnoho větší než netopýři, se kterými se člověk setkával doma. Leigh měl chuť odejít.

„Věděl byste, o jaký druh se jedná?“ otázal se.

„Asi Molossus. Vidíte ty ocasy? Vypadají jako krysy, některé druhy běhají po všech čtyřech.“

„Paráda.“

„Žerou hmyz a mají stále dobrou chuť k jídlu.“

Sestoupili asi dvacet šest metrů, když si Leigh všiml odrazu své baterky na protějších stěnách. Před nimi se rozprostírala široká plocha temné vody, kterou na jednom konci napájel malý potůček. Jak se dostával blíže, spatřil na povrchu svůj vlastní odraz: nemotorná nafouklá postava jasně oranžová jako nějaká dětská hračka. Kolem hrany nádrže viděl ostré krystaly, které prorážely ze skály. Třpytily se v paprsku jeho baterky jako jarní sníh.

„Podívejte se na tohle.“

Daintith stál za ním a zíral na něco, co vypadalo jako hromada kamenů na jedné straně nad nimi.

„Myslím, že se jedná o zbytky zdi nebo něčeho podobného. Vidíte?“

Posvítil na to. O pravidelném uspořádání kamenů se nedalo pochybovat, i když jejich zamýšlená struktura již tak jasná nebyla.

„Lidská osada. Jak asi stará? Tisíce let, vsadil bych se.“

„Osada tady dole?“ zeptal se Leigh. „Není tady světlo.“

„Mohli si zapalovat ohně. Dřeva měli dost. Možná ji využívali jen pro kultovní obřady.“

„Nebo jako pohřebiště. Ta hromada kamenů může být pohřební mohyla.“

Daintith se rozhlédl kolem. Náhle se v rádiu ozvalo zapraskání, hlasité zachrčení, pak kliknutí. Byl to Ed Baker. Na několik sekund ho Leigh zaslechl: „.docela dost. všude kolem.“ Jeho hlas zněl rozrušeně a úzkostlivě. Pak se zase vytratil.

„Musíme být u dalšího vchodu,“ poznamenal Leigh. „Možná u toho prvního.“

Oba posvítili směrem doleva, kde měl být ten vchod. Trochu nad nimi se nacházela tmavá štěrbina ve stěně skály, ale nebylo možné určit, jestli někam vede.

Znovu se ozval Bakerův hlas, tentokrát mnohem naléhavěji: „.do jeskyně, pane. asi tucet. jestli můžete.“

„O čem to mluví?“ otázal se Daintith. „Ještě to není patnáct minut. Musí vědět, že ho neslyšíme.“

Leigh mu neodpověděl. Paprsek jeho baterky se zastavil na světle hnědé hromádce kůže, která ležela na kamenné vyvýšenině několik metrů od nich. Přistoupil blíže.

„Něco tady máme. Vypadá to jako primát.“

Daintith ho následoval. Zvíře leželo na boku, bylo mrtvé, hlavu mělo zvrácenou dozadu.

„Jeden z Jarvisových paviánů?“

Leigh vyšplhal asi šedesát centimetrů, aby se mohl lépe podívat. Množství malých mušek mu vzlétlo k obličeji.

„Ne,“ řekl spokojeně. „Macaca nemestrina. Makak se zatočeným ocáskem.“ Byl s ním nyní již na stejné úrovni, blízko, aby se ho mohl dotknout nataženou rukou. „A támhle vidíte i zakroucený ocásek, úplně stejné jako v Marshall bože!“

Kožich zvířete byl potřísněný tmavou krví. Když se nad ním Leigh nyní nakláněl, všiml si velkých kousanců, obrovské tržné rány, která se mu šklebila pod jedním uchem. Na zvíře někdo zuřivě zaútočil. Daintith se s námahou vyškrábal na plošinku a klekl si, aby mohl zdechlinu prozkoumat.

„Zdá se, že si sem zalezlo umřít,“ podotkl Leigh.

Daintith posvítil baterkou opici do obličeje. Rty měla zkřivené a odchlíplé od tmavě žlutých tesáků. Oční bulvy zakalené do fialová.

„Smrt nastala asi před třemi týdny, když to budu posuzovat jen podle stavu, ve kterém se nachází tělo.“

Leigh o krok odstoupil. Jestliže to byla pravda, pak mohlo být zvíře stále extrémně nakažlivé a jeho zbytky se mohly virem jen hemžit. Totéž pak platilo pro mouchy, které se tělem živily, a velmi pravděpodobně i pro to, co ho napadlo a pokousalo.

„Zabalíme ho, až se sem vrátíme, ano? Nebudeme tady nic riskovat.“

„Moment,“ zarazil ho Daintith. „Podívejte se na tohle. Sem.“

Posvítil paprskem světla hned nad levou zadní nohu zvířete: na kožichu mělo namalovaný zářivý červený kruh, který byl světlejší než ostatní kousance.

„Řekl jste, že toto zvíře vypadá stejně jako ty v Marshalltonu. Neměla ta zvířata rovněž takovou značku?“

Než mu mohl Leigh odpovědět, znovu se ozvalo rádio.

„.paviánů v jeskyních, pane. Vypadají.“

„Paviáni,“ zareagoval Daintith. „Ti zabili našeho nemestrinu. Zabloudil na jejich území.“

Na okamžik na sebe pohlédli.

„Tak jako my,“ řekl Leigh.

Za své polohy pod rozsedlinou je Baker viděl, jak se s vřískotem valí do prvního vstupu do jeskyně. Bylo jich asi patnáct a byli dost velcí na to, aby způsobili problémy. Nyní stejným směrem běželo asi dalších deset. Baker se vzdal pokusů navázat rádiové spojení s Leighem a Daintithem. Vzal do ruky zbraň a spěšně do ní zasunul zásobník.

„Zmizte odtamtud!“ zařval a vypálil první ránu.

V blízkosti se zvedlo hejno ptáků. U ústí do jeskyně se velký pavián postavil na zadní nohy, aby se podíval, co se děje, a potom zmizel. Skrz stromy něco propadlo. Dopadlo to na zem s ohromným zaduněním. Baker zasunul do zbraně další náboj a tiše proklínal rozhodnutí svých velitelů, aby nebrali normální útočné zbraně. Možná se účastnili mírového poslání, ale již samotnou džungli považoval za nepřítele. Stačilo, aby se člověk jen podíval na tábor Rafflesia.

Vypálil do větví další ránu.

V jeskyni se ozval náhlý křik. Všude kolem byli paviáni, natlačení blízko k sobě stáli u stěn jeskyně, takže množství žhnoucích očí a odhalených zubů zlověstně zářilo ve tmě.

„Panebože!“

Daintith vyskočil na nohy a srazil se s Leighem, který se zapotácel a uklouzl z plošinky. Ztěžka dopadl na zem a levým kotníkem mu projela palčivá bolest. Baterka mu vyklouzla a odkutálela se směrem k vodě. Pokusil se postavit, ale znovu ztratil půdu pod nohama.

„Harolde? Sakra, kde ?“

Pak k němu přiskočil Daintith, pomáhal mu na nohy. Uchopil ho tak pevně za ruku, že se mu kolem zápěstí až utvořil balón stlačeného vzduchu. Narazili do sebe průhledy v helmách. Daintith měl oči doširoka otevřené a jen zíral.

„Rychle! Musíme se odsud dostat. Nejsme panebože!“

Leigh se instinktivně otočil. Za ním stál velký samec. Byl jen pár desítek centimetrů od něj, zespoda ho osvěcovala Leighova spadlá baterka, která přímo mířila na napjatý rozzuřený obličej, upřené oči a odkryté žluté tesáky. Zaštěkal a klátil se ze strany na stranu. Pak vyskočil. Leigh zaútočil pěstí, ale nic nezasáhl. Potom zaslechl Daintithův výkřik, zvuk se v rádiovém spojení deformoval.

„Leighu, dostaňte ho! Pomozte mi! Leeeeighu!“

Ve změti světla a stínu Leigh spatřil Daintitha, který se zapotácel, když ho hmotnost zvířete zbavila rovnováhy. Leigh se postavil.

„Pomozte mi!“

Řval bolestí. Leigh znovu zaútočil celou svou silou. Tentokrát cítil, jak jeho rukavice o něco zavadila, a pak se podíval na Daintitha. Opíral se o okraj výčnělku a svíral si pravé předloktí. Zvíře zmizelo.

„Můj oblek! Můj oblek! Je prokousnutý. Kristepane! Kristepane!“

„Pojďme! Honem!“

Daintith se nepohnul.

„Prokousl mi ho až na kůži. Cítím to. Sakra, podívejte!“

Celý pravý rukáv byl splasklý a volně mu na ruce visel. Jestliže se vir přenesl z mrtvého makaka na populaci paviánů a přežil v nich, pak je tohle kousnutí tak smrtelné jako injekce do tepny. Částice viru ze slin zvířete se již roznášejí Daintithovým krevním oběhem a cévy ho krví dopravují do plic, sleziny, jater a mozku. Vir se z něj bude vyživovat, tak jako to udělal v případě Wattse, Jarvise, dr. Marcuse Gaunta a dalších mužů vědy, kteří si mysleli, že je chrání jejich znalosti a technologie. Leigh popadl baterku a posvítil paprskem ke vchodu.

„Musíme se odsud dostat, Harolde.“

„Styk s krví, Leighu! Styk s krví. Jestli je nakažená “

„To nevíme “

„Právě díky viru jsou agresivní. V Marshalltonu začaly být opice agresivní. Krvácely do mozku, to je “

„Pojďte!“

„Jestliže mě kousl až na. Ach, bože, ne. Ne!“

Daintith začal trhat zdrhovadlem svého obleku Racal, horečně se snažil svléknout, aby se podíval, jestli mu zranění krvácí právě tam v jeskyni s nakaženou mrtvolou kousek od nich, s hmyzem, který se živí krví a poletuje všude kolem nich.

Leigh ho uchopil za ramena.

„Tady ne, Harolde. Musíme “

„Dejte ty ruce pryč!“

Daintith ho odstrčil a sáhl na konec zipu.

„Harolde “

„Já musím “

„Ne! Musíme se odsud nejprve dostat. Víte, co máte dělat.“

Leigh natlačil Daintitha na kameny celou svou vahou. Cítil, jak se ten menší muž uvolnil.

„Předpisy, Harolde.“

Daintith polkl a přikývl. Bílá mlha již stoupala po vnitřní straně jeho obličejové masky, protože oblek ztrácel tlak. Vypadal, jako by se potápěl. Leigh posvítil kolem baterkou. Tmavý stín proletěl paprskem.

„Jsem v pořádku,“ pronesl Daintith. „Budu vás následovat.“

Spěšně se vydali po úzké stezce, naráželi na kameny, padli na všechny čtyři, když začalo být stoupání prudší. Daintith mluvil sám se sebou, drkotal zuby, pokoušel se uklidnit. Několikrát zavolal na Leigha, aby zpomalil, protože neviděl průhledem v masce. Vysoko nad hlavou zahlédli světlo od vchodu do jeskyně. Pak v rádiu znovu zapraskalo a promluvil k nim Baker. Slyšeli ho blíž než před tím.

„Slyšíte mě? Přepínám.“

„Máme tady problém, Bakere,“ řekl Leigh. „Harolda kousl pavián. Možná došlo ke styku s nákazou.“

Na druhém konci nastalo ticho.

„Bakere?“

„Ano, pane. Rozumím.“

8.

JAMFIL. 23.SRPNA.

Smetiště s odpadky se rozkládalo hned vedle řeky na západní straně města poblíž přístavních chatrčí Solok Sipin, které měly rozviklané verandy a špičaté střechy. Úřady to tam již přede dvěma lety uzavřely, ale stále sem v noci přijížděla nákladní auta, než aby musela platit za použití obecního místa, které se nacházelo asi pět kilometrů odtamtud. Děti tam každý den při východu slunce přicházely, aby se prohrabaly odpadky, které tam auta navezla. Nálezy byly v poslední době chabé. Řidiči tam jezdili velmi nepravidelně, protože věděli o vojácích, kteří dorazili do města. Měli strach, že je někdo zahlédne. Ale vždy se tam dalo něco najít.

Děti nejvíce vyhledávaly láhve. Šest láhví od kokakoly jim mohlo vynést dvě stě rupií a dokonce i ty umělé našly použití u mužů, kteří prodávali podél silnice na letiště doma vyrobené nápoje. Ale děti příležitostně našly i něco cennějšího nějaký přístroj, který se dal ještě použít na součástky, staré oblečení nebo boty a to se pak rozpoutávaly boje. Starší chlapci nepřetržitě hlídali ty mladší, aby viděli, zda nenarazili na něco zvláštního, a když k tomu došlo, tak se k nim vydali a věc jim násilím odebrali. Jen velmi zřídka menším dětem zůstalo něco dobrého, snad jen když u sebe měly nůž a nezdráhaly se ho použít, což se také občas stávalo. Mezi dětmi byl výrostek Suli, který měl přes tvář nepravidelnou jizvu, kterou mu udělal asi desetiletý chlapec břitvou. Od té doby toho desetiletého nikdo neviděl a nikdo nevěděl, jestli odešel, nebo ho Suli někde zabil.

Nejprve si mysleli, že je to pneumatika, která se vynořuje z vody a zase do ní zajíždí asi tak sto metrů proti proudu, blíž k jejich straně řeky. Dva velcí chlapci vyrazili podél břehu, klouzali po hromadách odpadků, které již shnily na černou kaši promíchanou se starými kusy papíru a igelitových pytlíků. Pneumatika znamenala velký nález, i když byla stará, protože muži v chatrčích ji uměli spravit, ať v sobě měla sebevíce děr. Problém byl, že chlapci neuměli dobře plavat a řeka tekla rychle, rozvodněná nedávnými dešti. Dělaly se na ní velké víry, když protékala kolem vlečných lodí a přístavních domů na kůlech, z nichž některé byly postavené až čtyřicet metrů od břehu. I zdatný plavec pod nimi mohl uvíznout a utopit se.

Pneumatika na okamžik zmizela, pak se znovu vynořila blíže u skládky. I když byla skoro celá pod vodou, vypadala dost velká na to, že by mohla být pneumatikou z nákladního vozu. Ta by byla ještě cennější. V okně jednoho domu se objevila stará žena a křičela. Hromada malých dětí se nacpala na její úzkou verandu s dlouhou bambusovou tyčí. Jedno malé dítě vítězoslavně skákalo a mávalo pěstí. Dostaly se tam dříve.

Stařena stále křičela, volala na děti, aby tam nechodily, ale nikdo si jí nevšímal. Nějaký chlapec v zašpiněném bílém tričku skočil do vody a držel se sloupu verandy, neodvažoval se pustit ze strachu, aby ho to nestáhlo pod ni. Ostatní děti co nejvíce napřáhly bambusovou tyč a doufaly, že se jim pneumatiku podaří zachytit, až popluje kolem. Nyní byla jen asi deset metrů od nich, pomalu se otáčela, jak proud narážel na pobřeží. Děti křičely jedno přes druhé, pokoušely se rozdávat rady, jak se má co udělat a kam umístit tyč. Z okolních domů začali vycházet lidé, aby se podívali, co způsobilo takový randál. Na cestě zastavil skútr a otlučená červená dodávka, aby se řidiči také podívali.

Chlapec ve vodě to spatřil jako první. Na chvíli to zůstalo na povrchu, pak to znovu zmizelo asi třicet centimetrů od hladkého černého oblouku, o kterém si každý myslel, že je z gumy. Byla to lidská čelist, přední spodní zuby vyceněné. Tělo leželo na zádech, bylo nafouklé skoro k nepoznání, hlavu mělo zvrácenou a končetiny schované pod vodou.

Chlapec vykřikl a prstem na to ukazoval, nikdo si ho však nevšiml. Konec tyče pleskl do černého oblouku a prorazil v něm velkou rýhu. Voda kolem se náhle zabarvila rozvířenou tmavě fialovou tekutinou. Potom, se hlava pomalu naklonila dopředu, pozvedla se asi o deset centimetrů, jako by se chtěla podívat, kdo ji to vyrušuje.

Ztmavlé maso již bylo skoro okousané, proto se ukázaly jen rozšklebené žluté zuby. Jedno oko bylo zavřené, na místě druhého zela jen prázdná díra. Vzadu na temeni hlavy byly vlasy svázané kusem látky. Jak se hlava znovu potápěla, jeden zub se zatřpytil. Byl zlatý.

Děti i stařena zaječely. Děti odhodily tyč a nahrnuly se na nejzazší konec verandy. Nahoře na silnici se muž na skútru postavil, aby se podíval, co se děje. Chlapec ve vodě se úpěnlivě snažil, aby se zachytil o verandu domu na kůlech, ale sklouzl po ní zpátky a zmizel pod vodou. Tělo se převrátilo na bok, projelo kolem něj a zanechávalo za sebou tmavě fialovou stopu. Kostra ruky se vynořila z vody a zachytila se na boku.

Děti utekly na břeh a vykřikovaly zprávy o těle a o moru, který rozneslo. Všichni již slyšeli o epidemii v Muaratebu, ne z novin nebo z rádia, které se o tom skoro ani nezmínily, ale od posádek tažných člunů, které přijížděly dolů po řece a stahovaly velké náklady dřeva na pily na druhém konci města. Odevšud se sbíhali lidé, někteří nesli plné náruče věcí, někteří drželi děti narychlo zabalené v tom, co jim zrovna přišlo pod ruku. Muž na skútru nastartoval a uháněl dolů k městu. Řidič dodávky tak přidal plyn, že se až kola protočila v prachu. Dvěma dětem se podařilo naskočit k němu na korbu, třetí se svalilo zpátky a skončilo na hromadě u silnice. Dodávka se skoro srazila s autem naloženým vojáky, které přijíždělo z opačného směru.

Dole ve vodě se chlapec v bílém tričku snažil dostat na břeh. Proud ho unášel pryč a spolu s ním i mrtvé tělo. Viděl ho přes rameno, jak se dokola otáčí v proudu. Měl pocit, že ho pronásleduje a pokouší se ho obejmout svýma kostnatýma rukama. Úpěnlivě cákal ve vodě, zprudka oddychoval a snažil se doplavat na okraj smetiště, plival vodu z pusy a dusil se.

Už skoro dosáhl břehu, když cítil, jak ho něco chytilo za nohu. Vykřikl a pokusil se vysmeknout, vůbec se neodvažoval pohlédnout za sebe na hnijící oči a odhalené zuby. Pak zaslechl smích. Byl to Suli. Proplaval kolem a vydrápal se na břeh. V jedné ruce držel nůž a ve druhé jeden zlatý zub.

„Deset tisíc rupií!“ zvolal a přiblížil ho k obličeji druhého chlapce, aby se na něj mohl podívat. „Dvacet tisíc! Třicet!“

9.

PROVINCIE JAMBI. 24. SRPNA.

Major Leigh navázal spojení o patnáct minut později, mluvil vyčerpaně. I přes polní vysílač a sluchátka byla únava v jeho hlase jasně patrná.

„Jeden z Elisa testů máme pozitivní. Jen jeden. Z makaka, kterého jsme našli v jeskyni. Je to však dost okrajové. Myslím, že již od smrti zvířete došlo k podstatnému molekulárnímu rozpadu. Přepínám.“

Poprvé narazili v terénu na vir, ale přesto se Carmen necítila blíže svému cíli. To, že se Ahmadovy opice někdy nakazily, bylo již známou skutečností. Kromě toho je tlačily ještě naléhavější věci.

„A co paviáni? Přepínám.“

„Prozatím negativní, díkybohu. Žádné z druhů, které jsme zabalili do pytlů, nevykazují známky nákazy. Ani vybavení Elisa nic neukázalo. Jestli se vir přenesl na populaci paviánů prostřednictvím makaka, kterého jsme našli, pak si nemyslím, že se tam udržel. S trochou štěstí bude Herold v pořádku. Přepínám.“

Carmen cítila, jak jí strnulost v ramenou povoluje.

„Bože. Jak se mu vede? Přepínám.“

„Je trochu nervózní. Ale jinak je v pořádku. Přepínám.“

Nervózní. Carmen si vzpomněla na slova George Arendse, když ji zvedl z podlahy: „To je jen strach.“ Všichni měli právo na to, aby byli trochu nervózní.

„Jak vypadají ty další vzorky? Přepínám.“

„Jde to pomalu. Ztěžují nám to tyhle prokleté obleky. Dovedou se vypořádat s vedrem, ale vlhkost nám ucpává filtry. Harold mi zde dneska ráno skoro omdlel. Přepínám.“

I když si džíp vzadu otevřela, přesto v něm bylo vedro.

„To se mi nelíbí,“ odvětila Carmen. „Nechci, abyste si zahrávali s dehydratací. Když tak se svlékněte a hodně pijte. Přepínám.“

„Provedeme. Už to tady brzy skončíme. Baker nám dnes ráno zabalil do pytlů nějaké hlodavce a my jsme dnes odpoledne odebrali vzorky zvířecích výkalů z jeskyně. Zítra musíme zkontrolovat pasti. Až naložíme vzorky, tak vyrazíme. A vůbec se mi nebude stýskat, to vám teda mohu říct. Přepínám.“

„A co netopýři? Můžete s sebou nějaké vzít? Přepínám.“

Nastalo ticho. Za klenbou stromů zapadalo slunce a hmyz se již začínal přesunovat ke zdrojům světla v táboře. Seržant Sarandon si zapálil cigaretu a opřel se o bok džípu. Vůně tabákového kouře byla povědomá a uklidňující.

„Ne, podplukovnice. Neobjevili jsme jejich hnízdiště. Musí být v systému jeskyň dále, než se můžeme vydat. Kromě toho si nemyslím, že jsou zde vektorem. Myslím, že nejsou podstatní. Přepínám.“

Hlas zněl pevně a věcně, což Carmen u něho ještě nezažila. Práce uvnitř obleků po celý den z něj vyhnala vtipkování, alespoň na čas.

„Chcete se se mnou podělit o své myšlenky? Přepínám.“

Velký létající šváb se rozplácl o postranní sklo džípu, kam ho přilákalo tlumené světlo vycházející zevnitř. Cvakl o sklo, jeho dlouhá tykadla kmitala ze strany na stranu, jako by se pokoušela rozhovor zaslechnout.

„Myslím, že jsme na správné stopě s našimi makaky, tak jak jsme se domnívali hned od začátku. Jsem přesvědčený, že sem to mrtvé zvíře, které jsme našli zde v jeskyních, zaneslo vir. Přepínám.“

„Dobrá,“ odvětila Carmen. „Jakou máte hypotézu? Přepínám.“

„Tento makak se dostal do zajetí to víme podle červeného označení, pravděpodobně ho ulovil stejný lovec, který přinesl do Muarateba další nakažená zvířata. Jen tomuhle se podařilo nějak utéct. Možná ho lovec pustil, protože začínal být nemocný. V každém případě to vysvětluje skutečnost, proč se tak zdezorientoval. Byl převezen na jiné místo a nemohl najít cestu zpátky domů. Putoval několik dní a skončil na území paviánů. Zbytek je jasný. Makaka zabili. Jeho krev se dostala do zdejší vody a možná také do hmyzích společenství i když bych řekl, že se nám vzorky z hmyzu projeví stejně negativní jako vzorky z paviánů. Nicméně Jarvis měl smůlu, že do jeskyně vkročil právě ve chvíli, kdy se to v ní virem jen hemžilo. Možná se napil vody nebo se poblíž ní řízl. Konec příběhu. Co myslíte? Přepínám.“

Carmen koutkem oka zachytila seržanta Kaoye, jak postává venku u stanu Holly Beckerové, která stále ležela v izolaci. Viděla, jak se její stín pohybuje proti napjaté plachtě. Asi myslí na své děti, na jejich osud, pořád doufá snad věří že jsou stále naživu. Takovou naději se Carmen neodvážila zahnat. Je to pravděpodobně jediná věc. která tu ženu drží nad vodou. Carmen nemohla ani pomyslet na okamžik, když už jí pravdu nebudou moct zastírat. Stočila myšlenky na vlastní děti, Olivera a Joeyho, a ptala se sama sebe, jestli by měla sílu žít bez nich. Než se objevila Holly, tak ji nejvíce trápila otázka její vlastní smrti.

„Zdá se, že jste o tom stoprocentně přesvědčen,“ odvětila. „Přesto je jediným spojovacím článkem ta trocha červené barvy, že? Ta dává dohromady makaka, kterého jste našel, s těmi Ahmadovými. Přepínám.“

„Všechno to do sebe zapadá. Máme tři ohniska primárního nakažení, která zahrnují lidi: jedno v Muaratebu, jedno zde včetně Jarvise a případy v Marshalltonu. Macaca nemestrina se objevuje ve všech třech případech. Nezáleží na přesném pořadí, na tyto druhy však musíme soustředit pozornost. Navrhuji, abychom se pokusili najít poslední šťastná loviště pana Ahmada. Z těch míst se ta věc rozšířila, tím si jsem jistý. Někde tam najdeme zdroj infekce. Přepínám.“

Carmen se na okamžik zamyslela. Nic z toho, co jí nyní Leigh sdělil, jí nepřipadalo nové. Přítomnost makaka v jeskyni byla jasným vysvětlením anomálie, kterou představovala nákaza Petera Jarvise.

„Rovněž jsem došla ke stejnému závěru,“ řekla. „Ahmad pracoval na březích řeky Hari. Tam bychom se měli vydat nejdříve, hned jak to bude možné. Máme zde jen několik skutečností, které mi do toho nějak nezapadají. Vy jste se zmínil o tom, že máme tři výskyty primární nákazy. Zapomínáme na ten přímo zde, který se objevil jako první, pokud se to dá určit. Již zde táboříme týden a ještě jsme neviděli jediného makaka. To je divné, nemyslíte? Přepínám.“

„Dají se snadno přehlédnout. Kromě toho je celá naše činnost mohla vyplašit. To mi připomíná: kdy dostaneme výsledky programu EPD primátů z pevnosti Detrick? Přepínám.“

„Každým dnem. Možná zítra. Přepínám.“

„Čím dříve tím lépe. Měli bychom k vám dorazit za dva dny. Budete připraveni na přesun? Přepínám.“

„Snad. Musím to ještě promyslet. Tedy, jestli budeme pokračovat. Když nebudeme brát v úvahu, že za mě neučiní rozhodnutí generálmajor Bailey. Přepínám.“

Jim Sarandon odhodil cigaretu a přesunul se na záď džípu. Snažil se vypadat nenápadně, ale Carmen věděla, že by si tenhle rozhovor rád vyslechl.

„To nechápu,“ odpověděl Leigh. „Proč bychom neměli pokračovat? Teprve začínáme přicházet věci pomalu na kloub. Přepínám.“

„V Jambi jsou nějaké problémy. Úplně zavřeli letiště a povídá se, že se vir dostal až do města. Nic není potvrzené, ale nevypadá to dobře. Sutami a jeho lidé začínají být nervózní. Přepínám.“

„Jak jsme na tom se zásobami? Přepínám.“

„Prozatím to jde, ale kdybychom si je potřebovali doplnit, pak bychom pro ně museli jet až do Pekanbaru. Všechna letište na jih od něj jsou uzavřená. Možná to je jen otázka času, než zavřou i Pekanbar. Přepínám.“

Leigh potichu zaklel.

„Řekl bych, že bychom měli pokračovat, pokud můžeme. Možná že je střed bouřky přece jen tím nejbezpečnějším místem. Tedy, kdo by se chtěl naším směrem vydávat? Přepínám.“

„No, rozhodneme to, až sem dorazíte. Stejně nemůžeme vyrazit, dokud si nebudeme jistí paní Beckerovou. Přepínám.“

„Jak se jí daří? Přepínám.“

Kaoy stále postával před stanem Holly Beckerové. Náhle si uvědomil, že ho pozorují, a proto odešel. Zašátral si v horní kapsičce po cigaretě.

„Je v pořádku. Myslím, že je bez viru. Nemá žádné příznaky. Přepínám.“

„Dobrá, dobrá.“ Leigh najednou promluvil, jako by byl zase ve své kůži. „Když vezmeme v úvahu, čím vším prošla, pak musím říct, že má z pekla štěstí. Přepínám.“

Carmen se zadívala na stín, který se odrážel od stěny stanu. Holly seděla na kraji postele, předkloněná, vůbec se nehýbala.

„Tím si nejsem tak jistá,“ odpověděla.

10.

JAMBI. 23. SRPNA.

Brigádní generál Utoyo Sutami se podíval na malou černou vlaječku a točil s ní mezi palcem a ukazovákem pravé ruky. Na stěně pod větrákem visela zelenošedá mapa Sumatry. Tu a tam zapíchnuté černé vlaječky označovaly potvrzené vypuknutí nemoci. Sutami zamžoural v rozvířeném kouři z cigarety a usmál se nad marností toho všeho. Vlaječky měly mít ten význam, aby mu dodávaly pocit, že má vše pod kontrolou, jako by každé takto označené místo ukazovalo nějakou útočnou armádu, armádu, které se mohl postavit s vlastními stroji a muži. Ale tento nepřítel byl tichý, neviditelný a smrtelný. Vysloveně krutý. Lhostejný k utrpení. Živil se obyvatelstvem, které si podmanil. Nepotřeboval obsazovat vyvýšená místa nebo strategické přechody přes řeku. Pohyboval se všude, kam se mu zachtělo, ale vždy po čáře nejmenšího odporu. Dorazil do Padangu na západním pobřeží, ohlásili ho až ze severních míst, jako je Medan, ale také se objevoval podél řeky Hari, kde byly vlaječky zapíchané nejhustěji u sebe v Muaratebu, Muarabungu a Muaratembesi.

Přede dvěma dny vytáhli z řeky tělo hned kousek nad hlavním dokem Jambi. Bezvlasé, nafouklé a černé. Když ho našel ten chlapec, který se pohybuje na smetištích, a pokusil se ho přitáhnout člunovým hákem, tak začala z těla vytékat tekutina jako ze shnilého vinného měchu. Smrt se plavila z džungle a z řeky Hari udělala kanál. Sutamiho utěšovala jediná myšlenka, že se Američané nacházejí uprostřed toho všeho. Ta Travisová, podplukovnice, se svým dokonalým vybavením, satelitním dorozumívacím spojením a svými zkušenostmi stojí uprostřed toho všeho hnití a brzy to je jen otázka času toho bude mít až po krk, až po tu svou velkou americkou pusu.

Sutami už od půlnoci nepřetržitě pil a již se trochu potácel. I když měl zapnutý větrák, silně se potil, kapičky potu mu uvízly v řídkém kníru. Napřaženou rukou pokračoval ve směru řeky Hari na jihovýchod, potom přiložil černý praporek na červenou tečku, která znázorňovala Jambi, a zapíchl ho tam.

Zpráva se k němu dostala chvíli po jedenácté hodině. Vyděšený seržant se skoro svalil, když k němu vběhl do kanceláře. O diagnóze nebylo pochyb. Dvanáctiletá dívenka. V malé civilní nemocnici. Bolesti hlavy a horečka. Zánět spojivek. Vyrážka s malými granulkami puchýřků. Byla v počátečním stádiu.

Sutami poručil okamžité uzavření nemocnice a nařídil zákaz vycházení. Představovalo to jistý stupeň brutality. Pouze však násilí nebo přinejmenším alespoň hrozba násilí stačilo, aby civilisty donutilo zůstat v nemocnicích, kde řádila smrt. Něco podobného již chtěl provést před několika dny, ale příkazy zněly, že se má vyhnout vystrašení obyvatelstva. Generálové, pod tlakem politiků z Jakarty, vyjadřovali svou nespokojenost se způsobem, jakým armáda zasáhla v Muaratebu. Kdyby armáda nezabrala ulice tak rychle, namítali, kdyby nepozvedla tak rychle své zbraně, situace by nikdy nedosáhla takového stupně. Sutami se zasmál suchým tichým smíchem. I přes opatrnost generálů se stejně obyvatelstvo v Jambi pěkně vyděsí.

Týdny horlivě sahali po zprávách, které prosakovaly z Muarateba. Našli se i tací, kteří tvrdili, že hrozná smrt je trestem za špatnost lidí. Někteří tvrdili, že se stejnému osudu Jambi nevyhne. Ani by ho nepřekvapilo, kdyby již celá Jambi dávno nevěděla všechny podrobnosti o té dívce. Lidé budou znát její rodinu, její domov. Již pravděpodobně zapálili dům i s rodinou uvnitř. Ale nedojde k žádnému rozšíření. V ulicích jsou vojáci. Hlavní silnice z města jsou všechny zataraseny. Nemoc se možná dostala do Jambi, pomyslel si Sutami, ale dál se už nedostane. Znovu si přihnul araku, posadil se a nepřestával upírat zrak na mapu.

Až do svítání tady bude sedět. Jestli se chtějí generálové vyjádřit, pak to řeknou přímo jemu. Představil si politiky a cizí diplomaty, jak spí ve svých klimatizovaných pokojích v Jakartě, a pozvedl svou upatlanou sklenici.

„Jděte všichni k čertu,“ pronesl.

„Obsadili tržiště,“ řekl voják a ukázal na mapu města. Sutami se předklonil a ztěžka dýchal. Potřeboval další kávu. Do svítání zbývaly ještě dvě hodiny a on se cítil příšerně unavený.

„Kolik jich je?“

„Jen hrstka. Většinou mladí muži. Jeden z nich je ozbrojen, myslím, že má pistoli.“

„Ještě něco?“

„Ne. Myslím, že čekali, že se jim podaří nepozorovaně proklouznout. Zastavili je na severní silnici a tak se vydali k tržišti aby se někde schovali, řekl bych.“

„Ne, měl jsem na mysli, jestli došlo k dalším výtržnostem?“

„Jeden požár. V jižní oblasti. A nějaké krádeže, ale myslím, že obrněné vozy a vojska je donutí, aby si to dvakrát rozmysleli.“

Sutami se postavil, točila se mu hlava. Došel ke svému otlučenému kovovému stolu a popadl svůj pás s pistolí. Vyndal si automat z pouzdra a zkontroloval zásobník. Když si připínal pás kolem pasu, zachytil vojákův pohled.

„Nějaký problém?“

Voják energicky zavrtěl hlavou. „Jen mě napadlo.“

„Napadlo co?“

„Jestli se vám ozvali z Jakarty.“

Sutami se usmál a nasadil si kšiltovku. Obličej se mu leskl potem. Ze všeho nejvíc by si dal cigaretu, ale už na ni neměl čas. Vyrážel do akce.

„Všichni spí, desátníku. Dají nám svůj názor včas vědět.“

„Tak co podnikneme?“

Sutami se vypjal a směšně zasalutoval.

„Vezmeme věc do vlastních rukou,“ odpověděl.

ČÁST PÁTÁ PŘENAŠEČI

1.

TÁBOR RAFFLESIA. 25. SRPNA.

Carmen se vracela po cestě z opuštěného tábora a nesla krabici nepoužitých zkumavek, když jí náhle vyrazil dech pohled na Holly Beckerovou, jak stojí v prostoru jídelny s Jimem Sarandonem a připravuje oběd. Musela si připomenout, že není důvod k poplachu. Holly je v pořádku tedy alespoň po fyzické stránce. A dokonce i mentálně prokazovala překvapující houževnatost. Když jí toho rána při rozbřesku oznámili, že jsou výsledky imunofluorescenčního testu Elisa negativní a že její pobyt v karanténě skončil, okamžitě trvala na tom, že musí nějak misi pomoct. Navrhla, že pomůže Sarandonovi s vařením.

Carmen to jen podporovala. Když se bude Holly zaměstnávat, bude se méně ničit špatnými myšlenkami. Zdálo se, že to funguje, i když čas od času se Holly zastavila a pohlédla směrem k táboru. Bylo vidět, že přemáhá své city. Ještě ne zármutek, pomyslela si Carmen, protože Holly si zatím nepřipustila, že její děti jsou mrtvé, spíše jako by ji trápilo, že to neví jistě.

Carmen došla k ochranné plachtě proti slunci, kterou vztyčili na zádi džípu.

„Ahoj!“

„Dáte si oběd?“ zeptal se seržant Sarandon energicky ve vykasaném šedivém tričku, které obepínalo jeho pevné bicepsy, identifikační známka se mu pohupovala a odrážela sluneční světlo. Bylo jasné, že se dal do pucu kvůli Holly. Carmen musela potlačit nutkání, aby ho trochu poškádlila, že se poprvé za čtyři dny oholil. Usadila se na nepohodlné rozkládací židli a usmála se na Holly.

„Jasně že jo.“

„Tady to máte.“ Sarandon podal Holly svou kouřící dřevěnou měchačku a chlapecky se usmál. „Půjdu zavolat ostatní.“

Carmen se rozhlédla. Zachmuřený seržant Kaoy kouřil ze svých nekonečných zásob jednu hřebíčkem navoněnou cigaretu a zíral na zem. Lennox a McKinnon rozebírali v lese pasti, myli je chloroxem a připravovali je k opětnému zabalení. Až se vrátí Leigh a Daintith, tak se přesunou na výběžek řeky Hari, kde Ahmad lovil, do oblasti, kde se spojení s nejranějším vypuknutím nemoci zdálo nejsilnější.

I když se o tom Carmen nikomu nezmínila, další cesty se přímo děsila. Neustálý strach z infekce byl kolem jako šum v pozadí, jako neklid, který cítila v žaludku a který vysvětloval její skoro nulovou chuť k jídlu. Rostoucí jistota, že se vir posunul z tábora Rafflesia, jí poskytoval jistou dočasnou úlevu, ale pomyšlení, že s tím začnou znovu, že budou prozkoumávat ohnisko .nemoci, ji naplňovala neblahou předtuchou. Dostávali se k viru blíže, cítila to, ale touha, aby již měla práci za sebou touha, která v jejím případě byla přímo nutkavá byla způsobená základním instinktem. Pomyslela na doktora, který odmítl odletět do Zaire, když vzplanula epidemie Eboly. Nyní již rozuměla, co cítil. Její instinkty jí napovídaly, aby odešla, dokud má ještě čas. Aby se vrátila ke své rodině a vložila mezi ně a vir co největší vzdálenost, kterou země dovolovala. Holly si při práci tiše pobrukovala a Carmen to vytrhlo z myšlenek. Na chvíli se zamyslela nad tou druhou ženou.

„Řekl vám Sarandon o Richardu Meyersovi?“

Došlo jim několik faxů od VÚNN, které se týkaly Richarda Meyerse, který očividně bombardoval americkou ambasádu v Jakartě nesčíslnými telefonáty a snažil se získat informace o místě Hollyina pobytu. Nahlásil, že se vydala do tábora Rafflesia, takže pátrání létalo sem a tam přes Atlantik, až nakonec skončilo u Carmen. Ihned se ohlásila zpět a sdělila, že Holly Beckerovou našli a že je v dobrém zdravotním stavu. Bezpečnostní opatření jí znemožnila, aby se zmínila o rozvoji situace na místě.

„Prosím?“

„Ptala jsem se, jestli vám Sarandon řekl o panu Meyersovi?“

„Ach. Ó, ano.“

Holly začala míchat jídlo, nyní přemýšlela o Richardovi a mračila se. Sarandon jí o Richardovi řekl hned, jak toho rána vyšla ze stanu, a ona na okamžik nemohla pochopit, o čem to vlastně mluví. Richard se jí zdál tak vzdálený, nejen zeměpisně, ale i citově. Během posledních několika dní se jí myšlenky točily jen kolem Emy a Lucy a Jonathana a vzpomínala na roky, kdy žili všichni společně, a na ty nevšední věci, které podnikali. V dlouhém toku vzpomínek jich zbylo tak málo špatných, že pro ni bylo obtížné, aby si vzpomněla, proč se nakonec rozhodla Jonathana opustit. Nyní ji napadlo, jestli vlastně někdy svým citům rozuměla, ptala se sama sebe, jestli skutečně někdy přestala Jonathana milovat, a znepokojilo ji, že na to neznala odpověď. Když zaslechla Richardovo jméno, když ho vyslovil Sarandon, měla pocit, jako by ji někdo vyvlékl z hluboké vody na světlo. Byl to nepříjemný pocit. I když chtěla být zpátky na světle, věděla, že pokud její děti a Jonathan pokud její skutečná rodina je ztracená, bude ji něco táhnout dolů, pohltí ji podstata jí samotné.

„Znáte ho dlouho?“

Holly pohlédla na Carmenin přátelský obličej a pocítila jemný tlak její taktní otázky. Rozhodla se, že se bude snažit.

„Myslím, že to bude dva roky. I když mi to tak dlouho nepřipadá.“ Pousmála se. „Moje dcery ho mají moc rády.“

„Co dělá?“ otázala se Carmen.

„Je investiční bankéř.“

Carmen sklonila uctivě hlavu a usmála se.

„To je fajn. Moje maminka mi vždycky říkala, že si mám vybrat muže s vlastními penězi nebo toho, který hospodaří s penězi druhých.“

Ted se usmála i Holly.

„Takže váš manžel je bankéř?“

„Ne. Bohužel, ne. Nikdy jsem svou drahou matku neposlouchala. Jak jinak by dcera skončila v armádě? To rozhodně neměla má matka na mysli.“

Nastalo trapné ticho.

„Tak tak, jak jste se k tomu dostala?“ zeptala se Holly. Pozorovala, jak Carmen přemýšlí nad odpovědí. Když ji poprvé viděla v masce, poprvé uslyšela její hlas, považovala ji Holly za pravého vojáka, ale nyní viděla, že se jí tato role tak snadno nehraje.

„No, vyznělo to od vás trochu jako.“ Carmen se otřásla a rozhlédla se po lese. „Vyznělo to od vás jako by vás to velmi překvapovalo. V armádě slouží mnoho žen.“

„To jsem nechtěla. Jen jsem zvědavá. Napadlo mě, proč jste se tak rozhodla. Tedy, co přiměje ženu k tomu, aby oblékla uniformu a nosila zbraň.“

Carmen se zasmála.

„Nedala jsem se k námořnictvu, Holly. Ne, já. já mám vědecký výcvik a armáda nabízí nesčíslně možností v oblastech, které mě zajímaly.“ Carmen bylo jasné, že ji Holly stále nechápe. „Je to stejné jako v každé jiné společnosti. A pokud jde o uniformu,“ pohlédla na své tričko a pytlovité bojové kalhoty „kdybych pracovala pro nějakou společnost, měla bych na sobě bílý plášť, a kdybych byla v kanceláři, měla bych na sobě sáčko a sukni takže jaký je v tom rozdíl?“

Holly ji na chvíli pozorovala a potom se zeptala: „Máte děti?“

Carmen přikývla. „Zajisté. Dva chlapce. Pět a osm.“

„Jak se jmenují?“

„Joey. To je ten mladší. A Oliver.“

„Musí to být těžké, když jste od nich tak dlouho pryč.“

Carmen zažívala ten známý pocit, že jsou její city jako vojáka a matky vystaveny přísnému zkoumání. Nebylo nic zvláštního, že si o ní ostatní ženy myslely, že je nějaká podivínka, to je kojila v uniformě? Vždycky si ji chtěly trochu prozkoušet.

„Vždy to tak snadné není,“ odvětila.

„Vím, že to Ema a Lucy těžce nesly, když Jonathan, můj bývalý byl pryč. A on byl pryč často.“

„Já jsem jen zřídka mimo domov,“ odvětila Carmen snad až příliš rychle.

„Stejně je to obtížné,“ trvala na svém Holly, „když děláte zajímavou práci, tedy, abyste se věnovala i výchově dětí.“

Carmen chvíli nic neříkala a druhá žena si ji pátravě prohlížela. Chtěla k tomu říct spoustu věcí, ale necítila se takto upřímná ve své kůži. Holly Beckerová rozhodně mluvila bez obalu a okolnosti ji patrně zbavily posledních zábran, aby se otevřela zcela cizímu člověku. Holly sklopila zrak, uvědomovala si citlivost té druhé ženy. Vrátila se k přípravě dalšího jídla.

„V mém případě to bylo přesně naopak,“ prohodila Holly. „Tedy, myslím, že jsem měla sklony, tedy mám sklony, je rozmazlovat. Byla jsem hrozné šťastná, když se dostavily zdravé a silné. Chci říct, když se narodily. Nikdy jsem se z toho tak docela nevzpamatovala.“

„Je to skutečně nádhera.“

Holly na ni pohlédla a vyprázdnila jídlo z konzervy do hrnce. „Nemyslím jen porod, i když ten sám je už velkým zázrakem.“

„Co tedy máte na mysli?“

Holly chvíli jídlo míchala a rozmýšlela odpověď. Zdálo se, že se dostaly na příliš soukromou půdu. Nezpůsobily to jen okolnosti, ale i tato žena. Holly se rozhodla, že je jí sympatická. Mírně souhlasně přikývla.

„No, potřebovala jsem trochu pomoct,“ odvětila.

„Ano?“

„Byly obavy, že bych mohla na děti něco přenést. Mám jistou dědičnou dispozici, která se může objevit jako nemoc u mých. Potomků, vždycky mi připadalo, že je to jako by se mluvilo o štěňatech nebo tak no, moje děti tou nemocí trpět mohou, i když já ne. Je to defektní gen.“

„Aha,“ zareagovala Carmen. Chvíli počkala. „Musela jste se léčit?“

„Ano. Mohli mi vybrat vajíčka, ale obnášelo to všechny druhy testů a procedur. Často jsem měla pocit, že to vzdám.“

„To si dovedu představit. Jedna moje známá prodělávala testy plodnosti po léta. Nakonec to vzdala. Vlastně se rozvedla.“ Carmen potřásla hlavou. „Ale ve vašem případě všechno dobře dopadlo.“

„Ano. Vyšly z toho zcela.“ Holly se na okamžik odmlčela a jen míchala. „Zcela v pořádku. Jak říkám, nikdy jsem se z toho úplně nevzpamatovala. Tedy z toho, jaké jsem měla štěstí.“ Holly semkla rty a míchala ještě energičtěji. „Tohle jídlo vypadá úděsně.“

Carmen pochopila, že Holly chce změnit téma hovoru.

„Když jsme sem přijeli, tak jsme do toho přimíchávali nějaké čerstvé přísady, ale teď už na to nemáme sílu.“

„Řekla bych, že chcete všichni už domů.“

„Ne.“ Carmen pokrčila rameny. „Tedy ano. Chceme se dostat viru na kobylku a ohradit ho velkým plotem, aby nebyl už nikdo další napaden.“

Holly vzhlédla od hrnce. Zaslechla v Carmenině hlase něco neoblomného, něco, co tam předtím nebylo. Carmen si všimla jejího pohledu a sklopila oči.

„Únava jde ruku v ruce s prací v terénu,“ pokračovala. „Den po dni vykonáváte jednoduché úkoly stále dokola a nesmíte si dovolit udělat žádnou chybu. Nesmíte nic přehlédnout. Je to velmi únavné. Jídlo je na žebříčku důležitých věcí až na posledním místě.“

„Všimla jsem si, že moc nejíte.“

Carmen se poplácala po bocích.

„Snažím se shodit několik kilo,“ prohodila, i když by řekla, že již o čtyři nebo pět kilo zhubla, možná i o víc. Zapínala si nyní pásek na poslední dírku. To se jí od té doby, co poprvé oblékla uniformu, ještě nikdy nepodařilo.

Holly se usmála a sloupla další alobalové víčko.

„Jak jste daleko k tomu, abyste vir objevili? Nachází se zde, že ano? V táboře.“

Carmen si povzdechla a pohlédla k táboru Rafflesia.

„Neřekla bych, že tam ještě je. Všechny naše vzorky jsou negativní. Byl tady, tím si jsem jistá, ale nemyslím si, že odsud pochází.“

„Tak proč jste stále zde?“

„Musíme dokončit průzkum místa, než odsud odjedeme. Do naší expedice patří ještě dva členové, kteří se vrátí někdy zítra. Až budeme všichni pohromadě, tak rozhodnu, kam vyrazíme.“

Holly se podívala na Sarandona, který rozdával talíře a příbory.

„Takže vy tu velíte?“

„Ano.“

„Jak je zvládáte? Takovou bandu chlapů zde v džungli.“

„Nemusím. Je zvládá armáda. Říká se tomu disciplína. Chovají úctu k mé hodnosti.“

„Ale musí respektovat rovněž i vás, nebo ne?“

„Ano. Ale vše je zde na kolegiální bázi, víte. Musíme pracovat jako tým, když jsme takhle vysoce specializovaní. Musíme mít všichni pocit, že se podílíme na společné věci. Proto se o všem hned vzájemně informujeme.“

Holly vyndala ze zádi džípu polní láhev a vyšla zpod natažené plachty. Napila se a držela si své tmavé kudrlinky z čela. Carmen se líbilo, jak se chová. Bylo v ní něco upřímného. Bylo hezké, jak řekla bandu chlapů. Bylo v tom něco domáckého. Když se Holly znovu obrátila ke Carmen, obličej jí pokrývala maska utrpení. Jako by se náhle změnilo počasí.

„Pořád se mi vrací ten pocit, že jsou stále naživu.“ Stalo se to tak rychle, že to Carmen překvapilo. Holly přetékaly oči slzami. Carmen k ní došla. Držela si polní láhev na prsou jako dítě. Carmen jí položila ruku na paži.

„Holly,“ začala. Chvíli nevěděla, co má říct. „Takové to je, když člověk někoho ztratí. Vzpomínám si, když má.“ Carmen na chvíli zaváhala, málem začala mluvit o své mrtvé dceři, ale potom si to rozmyslela. „Když mí rodiče zemřeli, nejprve táta a hned rok po něm maminka, nastalo období, kdy jsem to jednoduše nebyla schopná přijmout. Zdálo se mi neuvěřitelné, že jejich věci mohou existovat dále křeslo, já nevím co, krabička se šitím, kterou maminka používala roky že tyto věci stále existují, když oni již nežijí.“

Holly si hřbetem ruky utřela obličej. Zamračila se, celý obličej se jí stáhnul ve snaze, aby se nerozbrečela.

„Ale vy jste to alespoň věděla. tedy stoprocentně.“

Carmen stále držela Holly za ruku. Trochu ji stiskla, snažila se fyzickým kontaktem přenést trochu síly na tu druhou ženu. Ptala se sama sebe, jestli už nastala pravá chvíle, aby se Holly té jistoty dostalo.

„Tato nemoc je zabiják, Holly, Každý, kdo se jí nakazí, zemře.“

2.

TÁBOR RAFFLESIA. 26. SRPNA.

Krátce po poledni se na cestě objevil džíp, rozrážel obrovské kapradiny a převislé větve. Carmen zahlédla za zaprášeným předním sklem podlouhlý obličej Marka Leigha. Nikdy by ji ani nenapadlo, jakou bude mít radost, že vidí někoho, koho zná teprve měsíc.

Leigh s Daintithem vypadali velmi vyčerpaně. Leigh působil vyzáble hlavně kolem krku, zřejmě trochu zhubl. Oči měl zapadlé. Baker za volantem zasmušile kouřil.

První vystoupil Leigh a nesl nějakou zbraň.

„Zmeškali jsme jídlo?“ prohodil a přelétl pohledem Holly Beckerovou a zbytky jídla. „Měl jsem v plánu, že si dám trochu Sarandonovy domácí stravy.“

I když vypadal příšerně, hlas mu zněl stále silně a překypoval dobrou náladou. Carmen se zvedla a společně s ní i všichni ostatní a dívali se na Daintitha, prvního a jediného člena expedice, který byl zatím vážně vystaven nákaze. Carmen se zeptala.

„Co je to?“

Vzala zbraň Leighovi z ruky.

„AK47. Nabitá. Našli jsme ji na silnici. Všude se to válí. Zdejší vojsko nemá zrovna dobrý vztah ke svým zbraním.“

„Co se děje?“

„Slyšela jste o Jambi?“

Carmen přikývla. Poslouchali rádio celé dopoledne, snažili se zachytit úryvky informací o „situaci“ v Jambi, kde to začalo vypadat jako v Muaratebu.

„No, řekl bych, že nad situací ztratili kontrolu,“ pronesl Leigh. „Myslím, že se kolem této věci snaží zavést jistou oblast uzavřeného území. S každým novým vzplanutím nemoci se stáhnou a nakreslí v hlíně další čáru. My jsme uvnitř té oblasti. Vlastně podle našich epidemiologických předpokladů se nacházíme někde uprostřed bouřky. Na silnici jsou nějací uprchlíci, někteří mají zbraně, ale žádné vojáky jsme neviděli.“

„Díky bohu,“ odvětil Lennox. Carmen pohlédla do jeho ustrašeného obličeje. Chvíli jí trvalo, než si uvědomila, že jde o žert.

Carmen, skleslá vysilujícím vedrem, si od Leigha a Daintitha vyslechla hlášení o jejich nálezech v jeskyních. Z laboratoří VÚNN dorazil uprostřed noci fax. Program EPD odhalil u makaků dvanácti až třináctidenní cyklus infekce od nákazy ke smrti nebo uzdravení, přičemž devátého dne došlo k extrémnímu množení explozi ve virové populaci a objekt se v té době stával nakažlivým. Cyklus u makaků trval o čtyři až pět dní déle než u lidí, což byl nález, který odpovídal nižší úmrtnosti. Vir se mohl množit uvnitř některých opic, ale dával přednost lidem. Považoval je za svou oblíbenou potravu.

Přes celkový stav mise a nebezpečí, které jim všem hrozilo, byla Carmen schopná rozpoznat, že jsou Leigh a Daintith velmi rozčilení.

U Leigha šlo o intelektuální vzrušení. To, co v jeskyních viděl, ho natolik zaujalo, že začal důkladněji uvažovat o hypotézách, jak k epidemii došlo, hypotézách, na kterých společně pracovali, a nyní si chtěl prověřit vlastní nápady, aby mohla být mise úspěšně skončena. Objevení cyklu od nákazy ke smrti jim hodně pomůže. Daintithovo rozčilení bylo zcela jiného charakteru. Byl jako zoolog, který objevil nový druh velké kočky. Možná se cítil bezpečněji než všichni ostatní proto, že tak těsně unikl nákaze v jeskyni. Možná cítil, že mu nebylo určeno stát se obětí nemoci.

Oba chtěli, aby mise pokračovala.

„Dalším krokem budou Ahmadova loviště,“ řekl Leigh už asi po dvacáté. „Klíčem ke všemu je ten lovec opic. Když se podíváte na načasování pro Jarvise, zjistíte skoro stoprocentně, že to chytil v jeskyních. Odkud? Nenašli jsme žádný vir v okolí. Savci, členovci, primáti, komáři všichni negativní. To samé i tady. Ale našli jsme zbytky opice, kterou, jak předpokládáme, si označil Ahmad. Když vezmeme v úvahu, co víme o Ahmadově práci, byla opice chycená pravděpodobně blízko řeky, kde, jak víme, Ahmad obvykle lovil. Tak máme dvě vzplanutí nemoci s Ahmadem nebo jeho prací jako společným jmenovatelem.“

„Ale nevíme, jak dlouho byla opice v jeskyni nebo jak se tam dostala,“ odvětila Carmen a přešla k problému, nad kterým se zamýšlela snad již stokrát. „Proč bychom měli předpokládat, že jde o součást úlovku, který nakazil Muaratebo?“

„Musí to tak být,“ odvětil Leigh, i když si zřejmě uvědomoval, že jsou zde důvody pochybovat. „Kolikrát sjel Ahmad po řece? Tedy, jak dlouho zůstal v lese, než odjel dolů do Muarateba, aby prodal svůj úlovek?“

„Habibie říkal, že to bylo různé. Ale nikdy nebyl pryč déle než tři neděle.“

Leigh pohlédl na Daintitha.

„Co si myslíte, Harolde?“

„Nemyslím si, že tam opice byla příliš dlouho. Řekl bych, že můžeme předpokládat, že se Jarvis nakazil bud od zdechliny, nebo od něčeho, co se samo od zdechliny infikovalo. Opice se dostane do jeskyně, asi ji přilákala vůně čerstvé vody. Napadnou ji a skoro roztrhají na kousky. Její krev a krevní tekutiny se pravděpodobně roznesou po značně velké části jeskyně. Možná se nemoc projevila i u některých paviánů a ti pak sami uhynuli.“

„Ale paviáni, které jste testovali, dopadli negativně.“

„To souhlasí, ale je možné, že mě kousl nějaký, který nemoc přežil, nebo se s ní nikdy nedostal do kontaktu.“

„Nebo je možné, že nemocná zvířata tlupu opustila,“ navrhl Leigh. „Není to tak neobvyklé.“

„Ale jak se tam vůbec ta nakažená opice dostala?“ zeptala se Carmen. Stále tu otázku v mysli obracela a zvažovala různé možnosti.

„Utekla,“ řekl Leigh. „Nebo ji možná Ahmad pustil. Možná si všiml, že se u ní začínají projevovat nějaké známky nemoci. Třeba krvácela z nosu, byla zesláblá. Ahmada napadlo, že za ni asi moc peněz neutrží, proto ji pustí na svobodu. A za ni si může odvézt zdravé zvíře.“

„Potíž je v tom,“ zareagovala Carmen, „že opice, které přivezl Ahmad po řece, nebyly ve Spojených státech infekční až asi do druhého nebo třetího srpna, kdy s nimi přišel do styku Marty Watts. K nákaze u nich mohlo dojít nejdříve dvacátého pátého července, když budeme brát v úvahu, že je u makaků inkubační doba viru devět dní, než dojde k extrémnímu množení. Kdyby tomu bylo jinak, pak by byl stoprocentně mrtvý i Habibie. Pokousala ho, kristepane, tatáž opice jako Ahmada. Jeho opice nebyly infekční, když procházely Muaratebem, teprve až později.“

„Nemuselo to tak být,“ odvětil Leigh. „Dejme tomu, že měl Ahmad plný náklad zdravých opic a byl připraven, že vyrazí domů. Ale potom narazí na jednu nemocnou, která mu připadá jako sladká odměna. Možná je moc nemocná, aby mohla utéct, prostě šťastný nález. Když mu dojde, že je nemocná, samozřejmě ji propustí, ale nedojde k tomu dříve, než se zbytek opic, nebo jen některé z nich nakazí. Vaše nemocná opice, zmatená, skončí tak, že se dostane do území paviánů a zaplatí za to.“

Tato hypotéza v sobě skrývala jistý problém a Leigh to věděl. Pohlédl na své zaprášené boty a hledal odpověď.

„Tento návrh jen nastoluje další složitější problém,“ prohodila Carmen. „Jestliže Ahmad opici pustil na svobodu, protože věděl, že je nemocná, jestliže ta opice skutečně ty ostatní nakazila, pak to muselo být alespoň v devátém dni nákazy, protože jinak by se u ní neprojevily příznaky a nebyla by infekční. Od řeky k jeskyním je to nejméně sto čtyřicet kilometrů. Jak tato opice překoná takovou vzdálenost, když je nemocná?“

„Co když to přežila?“ otázal se Leigh. „Prostě nad nemocí zvítězila, podobně jako i několik makaků v Marshalltonu.“

„V tom případě je jedno, jak dlouho jí to k jeskyním trvalo, protože by již nebyla nakažená v době, kdy se tam dostala. Pět dnů po prvních příznacích by byla znovu neinfekční a Peter Jarvis by byl stále naživu.“

„Takže se nám nabízí pouze jediné vysvětlení,“ vložil se do toho Daintith. „Zvíře bylo nakažené ve stejnou dobu jako ostatní zvířata a jednoduše uteklo. Zdolalo tu cestu, když bylo ještě zdravé, a onemocnělo teprve, když se dostalo do blízkosti jeskyní.“

„Což nás opět vrací zpět k Ahmadovým lovištím,“ poznamenal Leigh.

„Nejen tam,“ přidal se Daintith, „vrací nás to na Ahmadova loviště kolem dvacátého pátého července. A to je. Carmen, kdy se měl Ahmad nakazit? Kdy došlo k řetězovým nákazám v Muaratebu?“

Carmen se zamračila. Kam ten Daintith míří?

„Habibie říkal, že to bylo někdy kolem dvacátého šestého nebo dvacátého sedmého, když se Ahmad vrátil do města. Podle zprávy Světové zdravotnické organizace zemřel kolem druhého nebo třetího srpna.“

„Což znamená, že se nakazil asi ve stejnou dobu jako opice,“ řekl Daintith. „Vidíte? Vždy jsme předpokládali, že byli makakové vektorem zde v Muaratebu, tak jako jím byli v Marshalltonu. Že se vir dostal do opic a že opice nakazily člověka. Ale stejně tak dobře se to mohlo stát přesně naopak. Opice mohou nemoc přenášet na člověka, ale podobně lidé mohou přenášet nemoc na opice. Funguje to v obou směrech. V případě Ahmada se to však nezdá příliš pravděpodobné. Opice a lidé se nakazili virem téměř současně z nějakého jiného zdroje. Z něčeho, s čím se setkali na březích řeky Hari.“

„Z něčeho, co nejprve prošlo tudy,“ přidal se Leigh, „a potom se to přesunulo jinam. S trochou štěstí se to již znovu přesunovat nebude. Možná to na nás čeká, abychom si odebrali vzorek. Musíme se jít podívat.“

Carmen kopla do hlíny. Nemohla dávat rovnítko mezi nálezem viru ve svém bezprostředním okolí a štěstím. Tahle věc byla mocná, necitelná a zdatně přežívala mnohá tisíciletí. Možná byla stejně stará jako samotný život, nenávistná odnož prvních pokusů o zrození. Přesto si Leigh s Daintithem mysleli, že ji mohou vystopovat k jejímu doupěti a rozmáčknout ji jako nějaký obtížný hmyz.

„Uvidíme, co řekne Bailey dnes večer,“ podotkla Carmen.

Daintith i Leigh se napřímili. Dívali se na Carmen, která nyní stála stranou a zírala na opuštěný tábor. Pak se otočila.

„Je možné, že nás bude chtít odvolat. Včera večer jsme o této možnosti hovořili. Kdyby se to tady zhoršilo kdyby se něco zlého přihodilo v Jambi neměl by jinou možnost.“

Leigh se postavil.

„Nemůže nás odvolat. Jsme příliš blízko cíli.“

„Bez patřičné vojenské ochrany z Jambi, jsme zde na vlastní pěst,“ odvětila Carmen. „Není to bezpečné.“

„Taková věc se stává jednou za život,“ přidal se Daintith a trochu zvýšil hlas. Pod tíhou jejich pohledů ještě dodal: „Jestli se tomu nedostaneme na kloub zde, na ostrově, pak už nemusíme dostat žádnou další příležitost.“

V devět hodin večer došlo ke spojení, na které všichni čekali. Hlas generálmajora Baileyho se rozléhal hlasitě a čistě a připomínal jim chladné a pohodlné klimatizované kanceláře v pevnosti Detrick. Carmen převzala od Sarandona sluchátko. Daintith a Leigh ji pozorovali.

Vyměnili si několik úvodních zdvořilostí, Bailey se vyjádřil, že mají jeho podporu a že chápe „drsné“ podmínky, v nichž pracují. Potom se zeptal: „Jak jste na tom se zásobami, podplukovnice?“

Carmen vycítila, že tím někam míří. Představila si ho, jak sedí ve své kanceláři, pak se jí v hlavě mihla vzpomínka na Olivera a Joeyho na zahradě za domem.

„Vydrží nám ještě tak týden. S vodou problémy nemáme. Čistíme si místní zdroje.“ Bailey na to nic neřekl. „Dostal jste nějaké další zprávy o situaci z indonéské strany, pane? Pokud jde o Jambi?“

Nastalo další ticho. Carmen bylo jasné, že není něco v pořádku.

„Naši lidé potvrdili vypuknutí nemoci v Jambi,“ pronesl Bailey. Dál nepokračoval.

Carmen pohlédla na Leigha. Mračil se, napjatě poslouchal. Řekla: „V oblasti zřejmě polevuje vojenská činnost, pane. Major Leigh vyrazil na souběžnou misi a říká, že je na silnici množství opuštěné výzbroje. Vypadá to, že se indonéská armáda z oblasti stáhla.“

„Obávám se, že v tom vám příliš nepomůžu, podplukovnice. O činnosti indonéské armády se můžeme jen dohadovat. Dívám se na zprávy CNN jako všichni ostatní. Malajsko a Singapur požádaly, aby byl pro indonéské lodě uzavřen Malacký průliv. Myslím, že se o tom bude dnes v OSN hlasovat. Všechna letiště na Sumatře jsou uzavřená a společnosti KLM, Singapore Airlines a British Airways zastavily lety do Jakarty.“

„Panebože!“

Zareagoval Baker. A když se Carmen rozhlédla kolem sebe po obličejích plných obav, viděla, jak jsou všichni poplašení. Tak se soustředili na džungli, že úplně zapomněli na okolní svět. Zdálo se jim neuvěřitelné, že by mohl mít vir tak ničivé následky. V Carmen tyto zprávy jen umocnily pocit, že se nachází v samotném středu hurikánu.

„Jaká je situace v Londýně?“ zeptala se sklesle.

„Tam je podle všeho věc pod kontrolou, i když někteří zaměstnanci nemocnice, kteří přišli s Jarvisem do styku, zemřeli. Budeme muset počkat a uvidíme, jak se to vyvine.“

„Co politikové?“ zeptal se Leigh. „Co na to říká Jakarta?“

„Indonésané z toho nejsou zrovna šťastní, to si dovedete představit. Irán se z toho snaží udělat záležitost islám proti Západu.“

Carmen pohlédla na Leigha a otevřeně se zeptala.

„A jak se to dotýká nás, pane?“

„Nemyslím, že vám hrozí nějaké nebezpečí, podplukovnice. Pokud existuje nějaké místo, kde vás nechají na pokoji, pak je to právě tam, kde se nacházíte.“

Carmen napadlo, jestli má bezpečnost týmu pro Baileyho prvořadý význam. Nemohla si odpustit, aby ho trochu nezahnala do úzkých.

„Ale začíná to zde být trochu drsné, pane. Tedy, mám na mysli, jak bychom se odsud v případě nebezpečí měli dostat?“

Na chvíli se odmlčel.

„Stále se můžete spoléhat na podporu indonéské armády. Nemyslím si, že Jambi svůj závazek změnila.“

Carmen si vybavila brigádního generála Sutamiho a pevně sevřela rty. Sutami by byl akorát rád, kdyby tam všichni vykrváceli k smrti.

„Kromě toho.“

Carmen zaslechla Baileyho povzdech.

„Ano, pane?“

„No, abych byl upřímný, podplukovnice, úřady mají obavy, aby nevyslaly zbylému světu špatnou zprávu. Snažíme se snížit napětí v OSN. Nechceme, aby tam vznikl otevřený konflikt. Věci jsou, no, řekl bych delikátně pozastavené s respektem k Indonésanům. Kdybychom poslali do Indického oceánu fregatu, aby vás vyzvedla, a zároveň okolnímu světu tvrdili, že je vše pod kontrolou, pak bychom ukazovali pravý opak.“

Leigh se zvedl z místa, kde dřepěl, a odešel směrem k táboru. Bailey ještě chvíli pokračoval.

„Tím nechci říct, že si neceníme práce, kterou tam dole děláte, podplukovnice. Odvádíte skvělou práci a myslím, že je tam vaše přítomnost. prospěšná. Tato věc je neustále pod kontrolou. Chci, abyste zbytečně neriskovali, podplukovnice. Pokud jde o obleky, ihned se spojím se zásobovacím oddělením a zjistím, zda je možné, abychom vám nějaké za pomoci Indonésanů dodali. Může to však trvat den nebo dva.“

Bailey pokračoval. Mluvil o Marshalltonu, o situaci v Londýně. Ale Carmen ho již nevnímala. Myslela na Toma, Olivera a Joeyho s kuchařskou čepicí na hlavě, a hrozně si přála být doma.

3.

ST. PETERSBURG, FLORIDA. 26. SRPNA.

Na vzdáleném konci osmnáctého hracího pole se objevily dvě malé bílé postavičky a kráčely ke klubovně. George Arends si sundal brýle, došel na okraj verandy a zastínil si oči před sluncem. Doufal, že jednou z postav bude dr. Alfréd Hillier. Domluvili si schůzku v poledne, ale už bylo víc než čtvrt na jednu. Začal si dělat obavy, že se ten muž neobjeví.

„Mohu vám nabídnout jídelní lístek, pane?“

Číšník stál ve dveřích a přes ruku měl přehozený látkový ubrousek. Byl latinskoamerického původu a měl hranatý snědý obličej, jehož barvu ještě zdůrazňovala zářivá bělost jeho kabátku.

„Ne, děkuji.“

Číšník přikývl a otočil se. Měli je zde pěkně vycvičené. Když Arends přijel před vchod, objevila se odnikud další obsluha a otevřela mu dveře. Obsluha napřáhla ruku, což bylo následováno trapným okamžikem, kdy se Arends snažil v kapse naštrachat dolarovou bankovku, aby pak zjistil, že obsluha chtěla jen jeho klíče od auta. Spropitné se, samozřejmě, platilo až při odjezdu.

„Něco bych chtěl.“

„Ano, pane?“

„Neznáte náhodou doktora Hilliera? Myslím od pohledu.“

„Znám, pane.“

Arends ukázal směrem k osmnáctému hracímu poli.

„Je to támhle on?“

Číšník trochu poodešel a zamžoural do dálky.

„Myslím, že ano, pane. Ten džentlmen napravo. Každé ráno hraje devět jamek. O víkendech osmnáct.“

„Skutečný nadšenec, hm?“

Číšník mu uštědřil prázdný úsměv.

„Nedáte si ani nic k pití, pane?“

„Tak dobrá. Ještě jednu sodovku, prosím.“

Číšník zmizel a Arends se znovu posadil. Golfová hřiště se mu zrovna moc nezamlouvala. Zabral se na ně pěkný kus krajiny nebo divočiny, který přeměnili na jistý druh předměstí bez domů takto to viděl on. Golf je venkovský sport pro lidi, kteří nemají venkov rádi.

Arends se zde ve vojenské uniformě cítil nesvůj, ale vzal si ji na sebe zcela dobrovolně. Nejprve ho napadlo, aby se oblékl do civilních šatů, snad pro případ, kdyby se věci nevyvíjely tak, jak by si přál, a Hillier by začal být nebezpečný. Bez uniformy by mohl zamaskovat své spojení s VÚNN a držet se tak mimo. Ale po posledních přehledech zpráv ze Sumatry své rozhodnutí změnil: tam už byla situace velmi špatná, a pokud Hillier věděl něco užitečného, ať třebas zdánlivě nepodstatného, nastal čas, aby mu to pověděl. Kdyby bylo nutné ho trochu přitlačit, pak by to Arends pokud možno udělal. Uniforma by mu v tom mohla pomoct.

Arends ho našel snadněji, než si myslel; díky disku a svému příteli Saulovi Guthriemu. Guthriemu se z disku podařilo dostat více než sto částí a používal k tomu množství výzkumných termínů, se kterými přicházel Arends. Disk byl z pětadevadesáti procent prázdný, ale z krátkých útržků textů byl schopen získat dvě jména. Jedno z nich patřilo společnosti Gensystems Inc., druhé dr. Alfrédu Hillierovi.

Dvě bílé postavy se nyní přiblížily asi na padesát šedesát metrů od osmnáctého pole a táhly za sebou vozíky na golfové hole. Hillier byl ten větší a štíhlejší a vykračoval si rychlými, pravidelnými kroky. Ten druhý chlapík byl tlustý. Kolébal se a trochu zápasil, aby s ním udržel krok. Hillier měl tmavé brýle a kšilt proti slunci, který mu vrhal na obličej zelený stín. Na člověka v jeho věku byl v dobré kondici.

Ve veřejných záznamech nebylo o společnosti Gensystems Inc. mnoho informací. Společnost byla zaregistrovaná v Palo Alto, ale byla zrušená před více než devíti lety. Arends doufal, že se společnost Gensystems zajímala o poskytnutí kapitálu jako mnoho začínajících biotechnologických podniků té doby, což by znamenalo podrobný projekt, který by vysvětloval její skutečné a plánované činnosti. Naneštěstí se ukázalo, že se Gensystems tímto směrem nikdy nevydala, protože jí veškeré peníze poskytovala její mateřská společnost: Westway Pharmaceuticals. Uvědomil si, že tehdy bylo dost typické pro velké obchodní společnosti jako Westway, aby převedly určité výzkumné a rozvojové operace do oddělených přidružených společností, aby snížily svou potencionální zodpovědnost. Porušení patentů bylo jednou z hlavních starostí, protože ať zaměstnávaly sebechytřejší výzkumníky, nikdy neměly stoprocentní jistotu, že si trochu té chytrosti nevypůjčili od někoho jiného dokud už nebylo příliš pozdě a výrobek se již měl dodávat na trh. Na druhou stranu však vyslání vědců do starého vojenského tábora v horách Nového Mexika znamenalo vyhnat všechno trochu do extrému. Co by kamenem dohodil, to se dalo pochopit, ale úplný exil již znamenal něco jiného.

Arendsovi se nezamlouvalo, že by se měl do pátrání pustit přes oficiální zdroje ve Westway. Nezískal by potřebnou informaci bez toho, aby nebyl nucen vysvětlovat, proč ji chce, pro koho pracuje a čeho se to všechno týká. I potom by musel očekávat několikatýdenní zdržení, než by jeho žádosti vyhověli. Takže když se jim dovolal, zeptal se na jediné, a to na doktora Hilliera. Dvakrát ho přepojili a potom se ve sluchátku ozvala ochotná žena, která mu sdělila, že dr. Hillier odešel z Westway do důchodu loni o Vánocích. Ta žena, jak vyšlo najevo, byla sedmnáct let sekretářkou dr. Hilliera a již se sama chystala do důchodu. Hillier byl generální ředitel výzkumu ve Westway. Arends zalhal, když s ní mluvil. Řekl, že volá z katedry biologie na Amherstské univerzitě a že uvažují o tom, že by chtěli Hilliera pozvat, aby přednášel na konferenci. Na konci rozhovoru měl již všechny potřebné informace, aby se s ním mohl spojit.

Po telefonu mu Hillier připadal přátelský, skoro až ochotný. Arends mu na to odpověděl tím, že nic neskrýval a že šel hned k jádru věci. VÚNN se zabývá velmi důležitým výzkumem a myslí si, že by jim s ním Hillier mohl pomoci. Naneštěstí jde o příliš složitou věc, než aby ji mohli řešit po telefonu, a zároveň by šlo i o porušení vojenského postupu. Hillierovi zjevně zalichotilo, že se jeho jméno dostalo až do vládních kruhů. Souhlasil se schůzkou. Proč si za místo setkání vybral právě svůj golfový klub, to se nedalo odhadnout. Možná v tomto rozhovoru viděl příležitost, aby se mohl ukázat před svými přáteli.

Před chvílí se Arends ptal znovu sám sebe, jestli dělá správnou věc tím myslel chytrou věc. Pohrával si s myšlenkou, že si vymyslí něco neškodného a hovoru o pevnosti Willard se úplně vyhne, nebo že se odtamtud jednoduše vytratí, než začne Hillier něco tušit. Arends se o pevnosti dozvěděl prostřednictvím tajného dokumentu. Viděl Willard pouze načerno. Hillierovo jméno zjistil z ukradeného majetku. Každý, kdo by si dal dohromady jeho činnost za posledních několik týdnů, by měl dost inkriminujícího materiálu na soudní žalobu a jisté odsouzení do vězení. A nyní hodlal riskovat, že přivede někoho na stopu, někoho, kdo může mít přátele na všech možných místech. Tak proč se chystá toto riziko podstoupit? S tím si lámal hlavu už několik dní, ale teprve nyní mu to začalo být zcela jasné. Bylo to tohle místo, tento čistý, slunečný, zastrčený ráj, který mu přitom pomohl, ten odstup od chaosu a špíny všedního světa. Proč? Protože sem on, George Arends, nepatřil. Všední a obyčejný svět byl jeho svět a vždy jím zůstane, protože v uniformě nebo bez ní bude stále doktorem. A v obyčejném světě umírali lidé na zákeřnou nemoc, se kterou se ještě nikdy nikdo nesetkal ty lidi neznal, ani je nikdy neviděl, ale byli to přece lidé. Proto od začátku tíhl ke Carmen Travisové, která od prvního ročníku na medicíně zůstala přes veškerá ta léta vojenské disciplíny věrná stejné věci. Nebyla to vlajka, ani ústava, ani institut. Byla to mnohem šlechetnější věrnost.

Hillier se dobře opaloval. Byl stejnoměrně hnědý a podařilo se mu vyhnout stádiu spařeného raka, přes který se nemohlo mnoho floridských penzistů dostat. Krátké vlasy měl téměř úplně šedivé, ale mohl by se vydávat za padesátníka. Když se objevil na verandě, měl již místo slunečních brýlí nasazené rezervované bifokální brýle s pěknými zlatými obroučkami.

„Mrzí mě, že máte na sobě uniformu, plukovníku Arendsi,“ podotkl, když si sedali. Mluvil pomalu, až příliš pečlivě vyslovoval jednotlivá slova. „Doufám, že to neznamená, že si se mnou nedáte skleničku.“

„V zásadě by to bylo možné,“ odvětil Arends. „Je na mě jen trochu brzy.“

Hillier se zasmál. Znovu se objevil číšník a nesl na tácu něco, co vypadalo jako whisky se sodou. Hillierovi chvíli trvalo, než to zaregistroval.

„Jste si opravdu jistý, že si nic nedáte? Třeba nějaký předkrm?“

Arends znovu odmítl. Číšník odešel. „Takže vy stojíte v čele veterinárního oddělení, jestli tomu dobře rozumím. To vzbuzuje mou zvědavost. S mým oborem to tuším nesouvisí.“

Arends počkal, až se Hillier napije. „A váš obor se zabývá přesně čím?“ Hillier byl trochu na rozpacích.

„No, biologie buněk, především předpokládal jsem, že to víte. Myslel jsem si, že kvůli tomu jste.“

„Prosím odpusťte mi mou neznalost, pane doktore,“ skočil mu do řeči Arends. „Musím s vámi mluvit z velmi specifického důvodu a neměl jsem čas se o vás plně informovat.“

„Aha,“ odvětil Hillier a znovu se napil. „Chápu. A proč vás tedy tak zajímám, mohu-li se ptát? Nebo mi snad chcete říct, že je to tajné?“

„Patrně jste slyšel o epidemii na Sumatře?“

Hillier najednou zrozpačitěl.

„Ano, četl jsem noviny. Co to s tím má společného?“

„Máme tam svůj tým, který se pokouší vystopovat původ viru. Mezitím se my zde, ve Spojených státech, horlivě snažíme dát dohromady veškeré srovnávací informace, které by mohly být důležité.“

Z baru vyšli dva muži, jedním z nich byl Hillierův společník z golfu. Nesl si bílé víno a talíř s množstvím předkrmů.

„Dostáváš nějaké strategické tipy od Pentagonu?“ zavolal směrem k nim a sedl si ke stolu poblíž.

Hillier se na něj usmál. „Přesně tak, Done. Nazdárek, Pete.“

Když znovu promluvil, ztlumil hlas.

„Abych byl upřímný, opravdu si nemyslím, že jsem pro vás ten pravý, plukovníku Arendsi, přestože mi lichotí pomyšlení, že bych vám mohl pomoci. Víte, já nejsem, epidemiolog. Jsem jen biochemik, biochemik na penzi. Vlastně bych rád věděl, jak jste přišel na to “

Arends ho přerušil. Ještě se k tomu nechtěl dostat. Stále ještě existovala naděje, že mu Hillier ochotně pomůže, až zjistí podstatu problému, kterému musí čelit VÚNN. Chtěl se na to soustředit.

„V případě Sumatry jde o filovir, filovir přenášený vzduchem. V případě lidí způsobuje prudkou krvácivou horečku a zabíjí v pěti dnech. Nemáme žádné zaznamenané případy uzdravení. Ani jeden.“

Odmlčel se a doufal v nějakou reakci. Hillier jen pomalu přikývl a pozvedl obočí, jako by chtěl říct: No a?

„Vir pracuje zvláštním způsobem. Začne napadat dýchací ústrojí, výstelku plic a obzvláště průdušky. Oběť začne kašlat, což má za následek rozšiřování viru. Pak se roznese do dalších vnitřních orgánů a mozku. Nevíme o žádné virové epidemii, kde by se příznaky shodovaly s touto. Je to vir, s kterým jsme se nikdy před tím nesetkali.“

Hillier pohlédl do své sklenky a začal v ní kroužit kostkami ledu.

„Slyšel jsem, že je to velmi nepříjemné,“ pronesl po chvíli. „Jste si opravdu jistý, že si nedáte nic k pití? Vaše soda vypadá dost zteplale.“

„Ne, děkuji. Potřebuji vědět, jestli jste se během svého působení ve Westway setkal s podobnými příznaky.“

„Plukovníku Arendsi, jak jsem vám již “

„Tedy přesněji ve společnosti Gensystems.“

Hillier ztichl. Don u vedlejšího stolu na ně na okamžik pohlédl, plná vidlička bramborového salátu se mu zarazila asi tři centimetry od otevřených úst. Hillier si poposedl na své židli dozadu. Znovu se krátce zasmál, pak se jeho výraz změnil.

„Tak o čem to zase mluvíte? Já jsem nikdy u Gensystems nepracoval, to přece musíte vědět. Byl jsem výlučně zaměstnán u Westway a nikdy jsem nezastával žádnou lékařskou funkci. Gensystems se zabývala zcela samostatnou činností a skončila před několika lety.“

Arends cítil, že by měl ustoupit. V hlase Hilliera zněla tvrdost, která až hraničila s hrozbou. O tom, že došlo v pevnosti Willard k celkové dekontaminaci, nebylo rozhodně pochyb, ale Arends si bolestivě uvědomoval, že okolnosti tohoto objevu ho dovedly ke spoustě hypotéz podepřených jen žalostným množstvím faktů Už se chtěl omluvit, ale Hillier ještě neskončil.

„Jestli se chcete o Gensystems něco dozvědět, pak byste si měl promluvil s lidmi, kteří jí stáli v čele. Nikdy jsem s nimi neměl nic společného, nebo skoro nic společného. Proč to vlastně vy všichni vyhrabáváte?“

Vy všichni. Co tím Hillier myslel? Poprvé Arends cítil jen záblesk strachu. Jako samotná společnost Westway, tak i dr. Alfréd Hillier horlivě usiloval o to, aby se co nejvíce distancoval od Gensystems, jak jen to bylo možné, dokonce i po deseti letech. Arends měl v ruce jednu kartu. Rozhodl se, že na ni všechno vsadí.

„Pane doktore Hilliere,“ naklonil se dopředu a ztlumil hlas „výzkumný tým firmy Gensystems vás před devíti lety povolal do pevnosti Willard v Novém Mexiku, jen několik týdnů před zastavením veškeré činnosti. Máme na to písemný důkaz. Rovněž víme, že operace alespoň částečně skončila díky nějakému zamoření. Náš zájem na to všem je, abychom zjistili, co se odehrálo, nesnažíme se hledat viníky. Chci, aby vám tohle bylo jasné. Jestli nechcete spolupracovat, je to vaše věc. Za sebe říkám, že je v sázce tolik, že by to nemusel být postoj, který by se dal snadno obhájit, když k tomu připočteme ještě pravděpodobný zájem veřejnosti.“

Hillier sklopil oči na stůl. Podle všeho horečnatě přemýšlel. Nakonec vzhlédl a Arends si všiml, jak ztěžka polkl.

„Je to pravda, já. já jsem byl ke konci povolán jako poradce, ale to je všechno. Tedy, byl jsem na cestě, když, když všechny ty problémy začaly. Jestliže máte záznamy, pak to musíte vědět. V každém případě, opravdu nechápu, jakou mají tyto záležitosti spojitost s epidemií na Sumatře. To se odehrálo už skoro před deseti lety.“

„I tak bych se o nich rád dozvěděl. Všechny podrobnosti.“

Hillier se obrátil přes rameno na Dona a toho druhého muže. Oba mlčeli.

„Nevadilo by vám, kdybychom se přesunuli do většího soukromí?“

Arends přikývl a následoval Hilliera do klubovny. Bylo tam světlo a dobrý vzduch, stěny byly vymalované světle béžovou barvou s tmavě zelenými okraji. Dva muži ve středních letech popíjeli za barem, ale jinak v místnosti nikdo nebyl. Usadili se ke stolu na vzdáleném konci pod řadou černobílých fotografií, na každé z nich byl jiný profesionál, který odpaloval míček. Arends měl pocit, že poznal Gary Playera.

„Ti první dva byli již v nemocnici, když jsem tam dorazil,“ promluvil Hillier. „Laboratoře byly už zapečetěné. Takže bych řekl, že jsem měl štěstí.“

„Jak to?“

„No, kdybych se tam dostal dříve, mohl bych se rovnat nakazit. Stačilo pár hodin a asi bych to také chytil.“

„Aha. A kolik lidí se nakazilo?“

Hillier se zamračil.

„Myslím, že tři. Měli jsme strach, že budou čtyři, ještě jeden laboratorní technik, jmenoval se Lucas ale prokázalo se, že šlo jen o zánět průdušek. Ano. Takže byly jen tři oběti.“

Oběti. Arends měl co dělat, aby potlačil vlastní překvapení: došlo ke třem úmrtím a v lékařských časopisech o tom nebyla ani zmínka. Co se to pokoušeli ututlat? Za tím muselo být něco víc než jen zanedbání laboratorních postupů. Hillier ještě nedomluvil.

„Zůstal jsem tam, vlastně šlo o jistý druh dobrovolné karantény a pomáhal jsem dohlížet na nápravná opatření. Tou dobou jsem toho již nemohl moc udělat. Nikdo již nemohl nic udělat.“

Arends přikývl. Nemohl dát Hillierovi najevo, že jsou všechny tyto informace pro něj zcela nové. „Takže vy jste velel čištění?“

„Jen počátečním stádiím. Karanténě, kontrole vodních zdrojů a podobných věcí. Zajisté, že závěrečná dekontaminace celého místa byla nařízená z vyšších míst. Nic o tom nevím, ale předpokládám, že k dekontaminaci došlo.“ Přicházel k nim číšník od baru. Hillier ho mávnutím ruky zastavil.

„Ale zavolali vás kvůli nějakému znečištění, jak asi správně předpokládám.“

„Ne, vůbec ne. Tehdy o tom nikdo nevěděl.“

Arends se zamračil.

„Ale já jsem myslel “

„K tomu všemu došlo až potom. Když se na to podívám s odstupem času, asi mezi tím byla nějaká spojitost, ale mě tam zavolali, aby jim poradil se zcela jiným problémem.“

„O jaký problém šlo?“

Hillier zaváhal.

„Chci vám pomoct, opravdu, ale. opravdu nevím, co to má společného s indonéským virem. Tedy.“

Arends ho přerušil. „Až shromáždíme všechna fakta, doktore Hilliere, tak se rozhodneme, jestli je zde nějaká spojitost. Nějaké dohady si nemůžeme dovolit.“

Hillier se vyhýbal Arendsovu upřenému pohledu.

„Nesmíte to nikde uvádět nebo. nebo vám nic neřeknu. Šlo o soukromý výzkum. Intelektuální majetek. Podepsal jsem dokumenty, nemohu ohrožovat “

„V pořádku. Nebudeme to nikde uvádět. Chci se dobrat nějakých odpovědí, ne Pulitzerovy ceny.“

Hillier pomalu přikývl.

„Lidé v pevnosti Willard objevili něco ve svých kulturách, něco, co si nebyli schopní vysvětlit. Myslím, že je zaujala moje práce na téma buněčných onkogenů. Tak to řekl doktor Irwin, jak si vybavuji.“

Z tónu Hillierova hlasu Arends poznal, že dr. Irwin byl jednou z obětí.

„Pojdme se trochu vrátit do minulosti,“ řekl. „Co dělala firma Gensystems v pevnosti Willard? Tedy její výzkumní pracovníci. Na čem pracovali?“

Hillier si založil ruce.

„No, jestli si dobře vzpomínám, společnost byla ustanovena na základě výzkumných pokroků, které Irwin a ostatní udělali v Berkley. Určili defektní geny, které způsobují skupinu dědičných chorob slyšel jste o Metuzalémově syndromu?“

„Vyvolává nesprávnou funkci žláz s vnitřní sekrecí a způsobuje rychlé stárnutí.“

„Přesně tak. No, Irwin a jeho tým vystopovali, který gen to pravděpodobně vyvolává. Někde na dvanáctém chromozomu, myslím. Samozřejmě šlo o velmi vzácnou nemoc. Rozhodně by na jejím léčení nevydělali mnoho peněz. Ale firma Westway měla zájem na zkoumání účinků této nemoci, protože se domnívali, že by výzkum mohl vrhnout nějaké světlo na celý proces stárnutí nebo alespoň na jeho genetické složení. Z komerčního hlediska šlo o velmi zajímavou věc.“

„Tak Westway utvořili dceřinou společnost a Irwinovi a jeho přátelům dali trochu prostředků.“

„Přesně tak.“

„A pak je odvezli na pusté místo. Čeho se obávali, průmyslové špionáže?“

Hillier krátce přivřel oči. Arends nabyl dojmu, že se od něj čekalo, že bude vědět víc, než opravdu věděl. Možná jeho blafování vycházelo až příliš dobře. „Tak tohle vás zajímá? Tyhle věci?“ Arends se snažil vypadat klidně. „Nemyslím, ale “

„No, já jsem s tím neměl nic společného. Tedy, jak musíte vědět, o ničem jsem nerozhodoval. Tehdy jsem na to ještě neměl služební léta. Dokonce jsem ani nevěděl, o co jde, dokud nenastala celá ta krize.“

„Aha, chápu. A jak to pokračovalo?“ Z verandy se ozval hlasitý výbuch smíchu. Hillier udiveně vzhlédl, jako by mu někdo zrovna vylil sklenici vody za košili.

„V počátečních stádiích bylo hodně nadšení. A rovněž znepokojení.“

„Znepokojení? Z čeho?“

„Ze všeho toho potenciálu práce Gensystems, který by si uvědomili jiní lidé, jiné země. Společnost, mám na mysli hlavně Gensystems, měla pocit, že naše etická omezení postavila ve srovnání s ostatními zeměmi Spojené státy do nevýhody a že by náš farmaceutický průmysl mohl díky tomu začít zaostávat. Tak s tím šli hned za vládou. Přesně kdo, to nevím, ale předpokládám, že v tom nějakou roli sehrála i Westway.“

„Jaká etická omezení máte na mysli?“ „Experimenty na lidských embryích. Irwin chtěl jen jistou volnost v jednání. Aby mohli získat jasnější náhled na účinky genové terapie, kterou se zabývali. Někdy se můžete s krysami a prasaty dostat jen na určitou úroveň, jak určitě víte.“ „A vláda souhlasila s tím, že přivře nad pravidly oči?“ „Na omezenou dobu ustavili nové směrnice.“ „Které, samozřejmě, nezveřejnili.“

Hillier bezmocně pokrčil rameny. Nikdo ho nemohl vinit

Stará dvojakost politiků.

„Byla zde jedna podmínka: Gensystems musela svou práci provést v objektu federální vlády, kde by nad ní mohla vláda dohlížet. Takhle to domluvili. Pevnost Willard sloužila jako výzkumné středisko biologických zbraní. Pentagon ho již nepotřeboval. Bylo dobře vybavené a pěkně v ústraní. Prostě perfektní.“

Arends se pokoušel spojit informace, které mu dal Hillier, s tím, na co přišel sám, a všechno mu do sebe dokonale zapadalo. Všechno to krytí a použití vojenské posádky při dekontaminaci mu nyní dávalo smysl, to bylo něco, nad čím si od začátku lámal hlavu. Ale pořád měl pocit, že Hillier nepřestává být ve střehu. Možná hrál v celé té záležitosti důležitější roli, než byl ochoten připustit.

„Takže co se podle vás vymklo z rukou?“

Hillier od sebe odsunul sklenici a sepjal ruce pevně na povrchu stolu. Byl rovněž doktor. Napohled připomínal toho klasického, konejšivého rodinného lékaře. Přesto v něm viděl ještě něco jiného: lhostejnou vyhýbavost, světácké, rezignované manýry. Bylo lákavé vše přisoudit síle peněz, které za to dostával, ale možná to bylo ještě složitější. Tento člověk byl možná jen příliš dlouho vzdálený od nemocných a zohavených v obyčejném světě, příliš dlouho ve správní radě společnosti.

„Já opravdu nevím. Společnost s řešením nikdy nepřišla, ale to se vlastně v prvních několika letech ani neočekávalo. Blížili se k vytvoření procedury genové terapie, která by se zabývala samotným Metuzalemovým syndromem, ale než ji společnost stačila zveřejnit, objevil se vir a zabil polovinu týmu.“

„Filovir.“

„Ano. Ano a jeho příznaky byly podobné těm, co jste popsal. To vám mohu říct.“

„Podobné? Jak podobné?“

„Z toho, co jste mi popsal, velmi podobné. Tedy, ono to všechno proběhlo tak rychle, že jsme si nemohli být jistí počátečními stádii. Jestli se nemýlím, tak se hovořilo o nákaze průdušek.“

Arends se musel snažit, aby udržel hlas v klidné rovině.

„Ale neměli jste představu, odkud se ten vir objevil?“

Hillier si vsunul prsty za brýle a masíroval si kořen nosu.

„Představy, ano, představy jsme měli. Ale nemohli jsme si je prověřit. Když Irwin zemřel a zapečetili laboratoř, neměli jsme možnost zjistit, co se stalo.“

„Ale všechny ostatní filoviry přišly z tropů. Pracovala firma Gensystems s opicemi?“

Hillier zavrtěl hlavou.

„V jistých poznámkách, které jsem si pročítal, jsem narazil na odkazy na objekty RB1 a RB2. Mohly to být opice, opice z rodu rhesus?“

„Ne.“

„Tak třeba nějací hlodavci“

„Ne.“

„Pak muselo jít o lidi. Někdo se musel vrátit z tropů. Právě jsme se setkali s případem v Londýně, kde “

„Nikdo. To jsme všechno prověřili. Irwinův asistent byl v Mexiku myslím, že v Cancúnu asi tři nebo čtyři měsíce před tím. To bylo nejblíž, kam jsme se dostali. Dokonce jsme kontrolovali příznaky Guanarita a asi dalších šesti patogenů, ale žádné se neshodovaly.“

„Co laboratorní zásoby? Je možné, že by vaše živné roztoky byly nakažené z vnějšku?“

„Možné to je, ale velmi nepravděpodobné. Všechny živné roztoky byly před použitím ozařovány a kromě toho jsme je uchovávali v chladném místě měsíce před použitím. Tohle vir nepřežije. Všechny naše dodavatele jsme zkontrolovali a oni nám nahlásili, že žádné problémy nemají.“

„Pak je to jednoduché: musel tam být nějaký místní rezervoár nebo vektor. Možná pakomárci nebo muchničky.“

„V pevnosti Willard? Tam rozhodně nic takového není. Není tam žádná povrchová voda, žádná zvířena a absolutně žádné případy zamoření škůdci. Posbírali jsme všechen hmyz, který se nám podařilo najít což zrovna moc nebylo a ten z testů vyšel zcela čistý. Nemyslím si, že šlo o nějaký nebezpečný místní hmyz.“

Arends cítil, jak se ho zmocňuje vztek. Tři lidé zemřeli na nákazu předtím neznámého viru, ale než aby tuto záležitost publikovali, tak ji raději ututlali. Napadlo ho, kdo se toho asi bál víc: zda společnost, která se obávala soudních sporů, nebo vláda, která měla strach ze svých voličů. Pro obě strany muselo být skutečně těžkým rozhodnutím, že nic nezveřejní.

„Tak odkud se to ksakru objevilo? Odněkud se to vzít muselo.“

Hillier si povzdechl.

„Hovořili jsme o genetickém znečištění. Samozřejmě se jednalo jen o spekulace, ale vždy existovala možnost, že genetická alternace, kterou prováděli na dvanáctém chromozomu, měla celou tuto věc za následek.“

Arends na něj vytřeštil oči. „O čem to mluvíte?“

„O možnosti, že se vir objevil ze samotných buněčných kultur.“

„Z lidských buněčných kultur?“

„Ano. Jak jsem již říkal, byli už jen krok od rozvoje léčby genové terapie Metuzalémova syndromu. Museli zkoumat účinky této terapie na lidských buněčných kulturách pro případ, že by se objevily nežádoucí vedlejší účinky. Tehdy se toho o samostatnosti genů nevědělo tolik jako nyní, ale i tak by si chtěl Irwin určitě otestovat kultury, než by se pokusil přejít na geneticky pozměněné dítě.“

„A? Snažíte se mi říct, že se tento vir jak to mám říct? vytvořil v průběhu tohoto procesu?“

Hillier pozvedl prst. „Ne vytvořil, ale vyjádřil.“

Arends si založil ruce. Vyjádření viru bylo pojmem, o kterém četl, ale ve své práci pro VÚNN se s ním nikdy nesetkal. Předpokládal, že jde o jev, který existuje jen teoreticky. Co se to pokoušel Hillier udělat? Myslel si, že kdyby byl problém v pevnosti Willard nevysvětlitelný, pak by to následující kroky společnosti nebo jejich nedostatek více omlouvalo? Připadalo mu to jako dost nesmyslná taktika.

„Z čeho tak soudíte, doktore Hilliere?“

„Vlastně jen z jedné věci. Víte, Irwin měl dvě sady kultur, jednu s upraveným genem a druhou s genem takovým, jaký byl původně. V té první sadě on a jeho tým začali odhalovat abnormální nedostatek ve výrobě konkrétního enzymu, proteinové kinázy. Funkce enzymu se nějak vztahovala k regulaci mezibuněčných signálů, i když nikdo přesně nevěděl jak. Možná se choval jako jistý druh bezpečnostního zařízení, které zabraňovalo jistým škodlivým signálům, aby se dostaly k genům jádra. No, Irwin měl za to, že nedostatek enzymu je přímým důsledkem genetické alternace, kterou provedl, aby se vypořádal s Metuzalémovým syndromem. Byla to slušná hypotéza. Geny jsou tak komplexní, že je vždy možnost, že jestliže z nich trochu odříznete a něčím je nahradíte, možná změníte více, než jste měl v úmyslu.“

„A Irwin si vás k tomu povolal. Proč?“

„No, jak jsem již říkal, dělal jsem hodně práce na buněčných onkogenech. Tyto geny jsou často zodpovědné za výrobu proteinové kinázy. To je jejich docela normální činnost. Proto Irwin chtěl, abych s ním pracoval. Myslel si, že možná mohl zcela bezděčně pozměnit onkogen, který měl kódovat jeho chybějící enzym.“

Z verandy se ozval další výbuch smíchu od Dona a jeho společníka. Arends po nich hodil nepřátelským pohledem. Hillier by již nikdy nemusel pokračovat, kdyby ho nyní vyrušili.

„Chcete říct, že Irwin nevěděl, že jeho Metuzalémův gen byl onkogen?“

Hillier rozhodil bezmocně rukama.

„Překrývání genů. Mají více funkcí. Vzájemně na sebe působí. A kromě toho, techniky spojování genů, které tehdy Irwin používal, nebyly zcela stoprocentní.“

„Stále nechápu “

„Ke každému buněčnému onkogenu existuje virový onkogen. Tak byl vlastně objeven úplně první onkogen: ne ve člověku nebo ve zvířeti, ale ve viru abych byl přesný, šlo o vir Rous sarcoma.“

„Vir Rous sarcoma,“ zopakoval Arends. „O tom byla zmínka v deníku.“

„Ale existují i další. Identické geny byly objevené jak v živých buňkách, tak ve virech. Jde o to, že v některých případech není v jádře přítomen jen jeden virový gen, ale hned celá sada: genetické naprogramování pro celý vir. V průběhu času jich nacházíme stále více a více. Vypadá to, že evoluce virů a zvířat je mnohem těsněji spojená, než jsme si vůbec někdy představovali.“

„A jediné, co je potřeba“ Arends se přistihl, jak se zadrhává „je ten správný signál.“

„Nebo špatný signál pro ty geny, které se vyjádří jako vir. Abychom byli přesní. A právě tyto potenciální signály vlastně Irwin zkoumal. Chtěl vidět rozdíl, který by nedostatek toho enzymu způsobil v buňkách. Použil každý antigen, každý chemický signál, na který přišel, jen aby se podíval, s jakou konkrétní původní eventualitou se měl ten který enzym potýkat. Je docela možné, že našel to, co hledal. Špatný signál se dostal do jádra, protože tam nebyl přítomen enzym, který by ho zarazil. A výsledkem bylo virové vyjádření.“

Arends si pokoušel představit Irwina a jeho tým v okamžiku objevu. Přítomnost viru mohla zpočátku jejich pozornosti zcela uniknout. Viděli by jen náhlý nárůst biochemické aktivity kolem jádra, když by se uvedly v činnost transkripční geny. Muselo je to rozrušit, naplnit radostí a pýchou. Museli to vnímat jako náhlý vědecký objev, museli mít pocit, že otevřeli dveře, které zůstávaly po staletí zavřené.

„Individuální viry se vyloučily z buněk do kapalného živného média,“ řekl. „A potom.“

„Je vdechli, skoro stoprocentně. Pipetování muselo být obzvláště nebezpečné. Množství malých kapalných částeček. Tak se asi Irwin a ostatní nakazili, jestli se takto skutečně vir objevil.“

„Přesně jako virolog v Marshalltonu.“

Hillier se zamračil. „Prosím, kdo?“

„Marcus Gaunt, tak se jmenoval. Vy jste ho neznal.“

Hillier ztichl. Don se kolébal ke stolu, v každé ruce plnou sklenku vína. Zvědavost mu jednoduše nedala.

„Á, naši spiklenci,“ pronesl. „Lámete svého přítele, aby vstoupil k nám do klubu, Alfréde?“

Arends ho ignoroval.

„Prozatím bych měl ještě jednu otázku, doktore Hilliere.“ Hillier pohlédl přes rameno na Dona. Náhle byl celý nesvůj.

„Jste si zcela jistý, že žádné pozměněné zárodečné buňky nebyly nikdy znovu reimplantovány? Gensystems nikdy nenabídla tento typ genové terapie veřejnosti? Tedy, to by možná vysvětlovalo “

Hillier mu skočil do řeči. „Veřejnosti? To je vyloučené. K tomu měli ještě velmi daleko. Extrémně daleko.“

4.

PROVINCIE JAMBI. 27. SRPNA.

Po rozhovoru s Baileym se všechno změnilo. Celá mise se změnila. To, co začalo jako pečlivě naplánované pátrání s představami, cíli, úkoly konkrétními povinnostmi pro každého v týmu se najednou stávalo méně zaměřené a tak nějak více zranitelné, více náchylné k neúspěchu. Když jim Bailey připomněl okolní svět s veškerými jeho postoji a politikou, začali všichni na svou činnost nahlížet jinak a pociťovat určité těžko definovatelné ohrožení. Okolnosti začaly na misi doléhat a odkrývat její slabiny.

Nedostatek výsledků se na tom rovněž podílel. Den za dnem zadávali údaje do technicky nejvyspělejšího analytického přístroje, který si s sebou přivezli, a den za dnem jim z počítače vyjížděly nulové výsledky. Jako by snad ani nepřijeli na správný ostrov. Daintith vymyslel podrobné teorie, které vysvětlovaly, proč se vir Muaratebo, který byl zjevně velmi aktivní mezi ztenčujícím se obyvatelstvem Sumatry, nedal nikde objevit v oblasti, kde si logika žádala jeho první výskyt. Adam McKinnon se svými rozsáhlejšími vědomostmi v oblasti virologie nacházel v Daintithově uvažování nesrovnalosti. Boj v intelektuální oblasti se přenesl i do jejich čím dál nepříjemnějšího každodenního života. Začali se dohadovat, kdo je na řadě, aby vyčistil laboratorní nástroje nebo ochranné oděvy, kdo používá příliš mnoho pracího prášku, aby si vypral své kysele zapáchající oděvy.

Desátník Baker se již netajil tím, že chce odjet domů, a proto se už nesnažil nic zakrývat. Většinu špinavých prací nechával na seržantu Sarandonovi a Holly Beckerové a věčně zalezlý pod kapotou některého z džípů prohlašoval, že opravy a údržba jsou důležitější než mytí nádobí. Carmen se ze všech sil pokoušela pozvednout morálku a všechny uklidňovat. Po celou tu dobu měla vztek na Leigha, který jí v tom vůbec nepomohl. Leigh se angažoval stejně soustředěně jako před tím, ale pracoval tiše na několika úkolech najednou a jen sotvakdy něco prohodil. Skoro jako by tam ani nebyl.

Za velkých tahanic a celí rozmrzelí se přesunuli na okraj Ahmadova loviště.

I džungle se změnila. Když už jim jejich původní cíl nepřipadal tak lákavý, zdála se jim mnohem hrozivější než dřív, považovali ji za ještě větší překážku. Museli se prodírat zarostlými cestami, houštinami, které se za nimi ihned uzavíraly. Když některý džíp uvízl, vylezli všichni do vedra a vlhka a pozorovali Bakera, jak připevňuje ocelové lano navijáku k nejbližšímu stromu. Neustálé zastavování, neustálá potřeba doslovného tažení velkých vozidel směrem vpřed se odrazily na jejich náladách.

Dostávali se do blízkosti Muarateba, do blízkosti řeky, k soutoku všech jejich teorií, jak se vir dostal z džungle. Již si zvykli na oblast kolem tábora Rafflesia a cítili se nyní v hustší a tmavší džungli, která se rozprostírala kolem řeky Hari, zranitelnější. Jak projížděli po mizerných cestách, Leigh, Lennox a McKinnon pracovali na filtrech obleků Racal, vyměňovali mikroporézní zásobníky, do kterých se dostala drobná modrošedá plíseň. Blížil se čas, kdy by mohli potřebovat nějakou ochranu. Začali mít strach, že to v nějakém omezeném místě může překypovat hmyzem nakaženým virem Muaratebo.

Chvíli po čtvrté hodině dvacátého sedmého rozbili stan asi kilometr na východ od řeky Hari. Carmen s Daintithem začali pečlivě rozbalovat a kontrolovat laboratorní výstroj, zatímco Leigh dohlížel na zbraně. Primáti se stále nacházeli na vrcholu jejich seznamu a Leigh měl v úmyslu ihned začít shromažďovat vzorky. V pět hodin, kdy ještě zbývala asi hodina denního světla, vyrazil s McKinnonem do lesa.

Zastavili se na svahu, kde byla vegetace natolik řídká, že mohli rozbít tábor, ale bylo nutné vysekat podrost, než mohli stany postavit. Holly Beckerová pozorovala Bakera, jak pracuje na svahu, nadával na tu dřinu, tričko měl na zádech promočené potem. Sarandon pečlivě rozbaloval zařízení XSat, otevíral deštník satelitního disku. Holly ho sledovala, jak kontroluje rozdílné jednotky, zadává pokyny a nastavuje sklon a směr antény. Nyní si dával více pozor, než když pracoval v táboře Rafflesia. Jejich jediný kontakt s domovem se stal najednou mnohem cennější.

Holly se zrovna nechtělo odejít z tábora Rafflesia. Připadalo jí to, jako když se vzdává, jako když nakonec přijímá skutečnost, že jsou dcery mrtvé. Než vyrazili, musela potlačit neodolatelné nutkání, aby se vrátila do opuštěného tábora. Když opouštěli známé území, zmocnilo se jí takové rozčilení, které až hraničilo s panikou. Dívky ji již nikdy nedokážou najít. Ta představa jí nešla z mysli. Nic neříkala a uvědomila si, že je její strach absurdní. Děti jsou dávno pryč. I kdyby byly ještě naživu pořád nemohla tuto možnost vyloučit už by byly dávno někde daleko. Pokoušela se představit si je, jak někam dorazily, do nějakého města, pokoušela se představit si jejich obličeje. Ale nebylo možné na ně myslet mimo obvod tábora Rafflesia a najednou viděla jejich obličeje potřísněné zemí, oči měly zavřené. Nyní, když se dívala na toho muže, který vysekával podrost ve svahu, pociťovala tak hlubokou prázdnotu, jako při prvním náporu žalu, který ji zaplavil, když jí Carmen řekla, že všichni v táboře Rafflesia zemřeli. Přesto v tom byl rozdíl. Určité věci se změnily, když k ní dorazily zprávy o Richardovi, který se ji snažil najít. Skutečnost, že s ní nemohl být fyzicky, ale že na ni myslí, že ji miluje, že je vystaven stejnému pocitu marnosti a zmatku jako ona, dělalo jeho přítomnost mnohem hmatatelnější. Jako by byl vtažen do hlubin, ve kterých nyní žila ona sama.

„Děláte si starosti o Richarda?“

Holly tato jasnozřivost zarazila, obrátila se a spatřila přátelské modré oči Carmen Travisové.

„Jen doufám, že je v pořádku.“

„On bude v pořádku. Hoši na velvyslanectví ho budou informovat, jak to jen půjde.“

Carmen se i přes své vlastní problémy usmála, a Holly to uklidnilo. Posledních několik dní Carmen pozorovala. Pozorovala ji, jak se vypořádává s misí, která se pomalu začala rozpadat jako spadané listí v lese. Holly bylo jasné, že pátrání VÚNN bylo zatíženo příliš mnoha událostmi. Lidé a přístroje začali projevovat jasné známky únavy a bylo záležitostí jen několika dní, kdy se obrátí na indonéskou armádu o pomoc. Ale před ní stála Carmen s rozmazanou hlínou na bradě, stejně operativní jako vždycky a uklidňovala ji. Najednou to Holly všechno přišlo velmi legrační. Rozhlédla se kolem na nekonečnou vegetaci. Zde se nalézali uprostřed překypujícího života, v obrovském zeleném kotli, ve kterém to bublalo tak pomalu, že to jejich lidské zraky nebyly schopné zachytit, docházelo v něm k metabolismu, syntéze, pracoval zde supersložitý ekosystém, který časově předcházel jejich vlastním životům o miliony let zdejší džungle se vracela v čase alespoň o sto milionů let nazpátek a Carmen se znovu chystala vyndat svou pinzetu a opět začít s odbíráním vzorků.

„Co vám připadá tak směšné?“

Holly zaváhala, ale potom to jednoduše říct musela.

„Je to všechno tak. je to všechno tak nicotné,“ prohodila a sešla s úsměvem na rtech dolů ze svahu k řece Hari.

Carmen se ani nepohnula a zavolala za ní.

„Tomu sama nevěříte, Holly.“ Hlas jí zněl skoro nepřátelsky.

Holly se zastavila a ohlédla se zpátky na svah. Baker na chvíli přestal pracovat a čistil si mačetu o kámen. Holly pozorovala Carmenin obličej. Mrzelo ji, co právě řekla. Holly viděla, že přes veškerý ten profesionální přístup Carmen trochu bojuje a že se cítí ohrožená.

„Že ne?“

„Myslíte tím náš výzkum, že ano?“

„Samozřejmě. Tohle všechno.“

Carmen k ní vykročila.

„Takové riziko na sebe zkrátka musíme vzít, Holly. Nikdo nám úspěch nezaručí. Jestli je zde rezervoár, zdroj, kdekoli na tomhle ostrově, pak to bude v této oblasti.“

Už byla od Holly jen krok. Holly se znovu usmála.

„Omlouvám se,“ řekla a dotkla se Carmeniny ruky. Ukázala na okolní vegetaci. „To dělá tohle. Jen ho potřebuji vidět,“ pronesla tichým nejistým hlasem. „Potřebuji si s Richardem promluvit.“

Carmen ji sevřela do náruče a chvíli se objímaly. Holly překvapilo, že je Carmen o dost menší než ona, menší a křehčí.

„Já si zas potřebuji promluvit s Tomem,“ přidala se Carmen, „a s Joeym a Oliverem. Potřebuju se posadit na zahradě se svou rodinou.“

Na okamžik na sebe pohlédly.

Holly už chtěla něco říct, ale přerušil ji seržant Sarandon, který volal od zaparkovaných džípů cherokee.

Na jednom bezpečném kanálu VÚNN jim došel telefonát, ihned jak systém zapojili. Carmen si ho vzala vzadu v džípu, do sluchátek. Už nechtěla, aby vojáci vyslechli nějaké další hovory s Baileym, které povážlivě snižovaly morálku.

Nevolal však Bailey, ale George Arends. Přestože hovořil klidným chladným hlasem, poznala, že je rozrušený.

„Jedná se o něco jiného, než jsme si mysleli, Carmen. Zcela jiného. Mluvil jsem s Hillierem. S tím člověkem, o kterém byla zmínka na disku, vzpomínáte si?“

„Zajisté. Arendsi, kolik je hodin? Myslím tím u vás.“

„Moment. je. Proč to potřebujete vědět. ? Je skoro 5 hodin. Chtěl jsem, abyste o tom věděla hned, jak to bude možné. Myslel jsem na to celou noc. Je to tak. Já nevím. Nemohu tomu přijít na kloub.“

„Co vám Hillier říkal?“

„Řekl, že ho povolali jako poradce chvíli před tím, než středisko ve Willardu zavřeli. Řekl, že dva lidé, kteří tam pracovali, byli již v nemocnici, když tam on dorazil, a že laboratoře byly zapečetěné. Carmen, tři lidi zemřeli.“

„Jak je možné.“

„Moment. Měli velmi shodné příznaky s těmi, které jsme zjistili v Marshalltonu zánět průdušek a tak dál. Tak jsem se ho zeptal, odkud si myslí, že se ten vir objevil. Řekl, že přemýšlel o možnosti jistého druhu genetického znečištění.“

Carmen si natáhla nohy a opřela se o bok džípu. Nevěděla, jak si to má přebrat.

„Pracovali s geny, které měly na svědomí skupinu dědičných chorob,“ pokračoval Arends. „Doktor Irwin, vedoucí výzkumu, se domníval, že izoloval gen, který má něco společného s Metuzalémovým syndromem.“

„Aha.“

„Westway, mateřská společnost, nebyla očividně příliš nadšená, že by financovala výzkum něčeho, co se komerčně nevyplatí, ale zajímalo je pohrávání si s Metuzalémem, protože si mysleli, že by se tak dalo lépe porozumět stárnutí. A, Carmen, jen tak si nezahrávali. Uzavřeli dohodu s vládou. Byly navrženy zvláštní směrnice, které povolovaly Gensystems práci na lidských embryích.“

„Panebože.“

„Přesně tak. No, Hillier si myslí, že genetické změny, které provedli na dvanáctém chromozomu, mohly být klíčové, tedy, alespoň v průběhu jejich práce.“

„Genetické změny? Máte na mysli genovou terapii?“

„Ano. Hillier se zmínil o tom, že měl Irwin pro práci na dvanáctém chromozomu dvě sady kultur zkoumaný vzorek a zálohu. V pozměněném vzorku začali pozorovat anomálie, nedostatek produkce enzymu, konkrétně šlo o proteinovou kinázu. Irwina napadlo, že možná změnil onkogen, který byl zakódovaný pro proteinovou kinázu. Hillier se domnívá, že je to zcela možné, ale má za to, že změna onkogenu v kulturách zkoumaného vzorku měla za následek více než jen ovlivnění hladiny enzymu. Nevím, kolik si pamatujete ze své histologie nebo genetiky, ale jde o to, že pro každý buněčný onkogen existuje virový onkogen. Ve skutečnosti byl vlastně první onkogen objeven ve viru. Držte se této myšlenky: identické geny byly objevené v živých buňkách a ve virech.“

Carmen slyšela, jak je Arends rozčilený. Touto možností se nikdo v VÚNN nezabýval.

„V některých případech není v některých buňkách jen jeden virový gen, ale hned kompletní sada, všechno, co je potřeba k tomu, aby vznikl celý vir. Trochu jsem o tom přemýšlel a myslím, že to dává smysl. Představte si, že se nějak během prvních fází evoluce začlenil jistý vir do DNA některého druhu, který nám předcházel. Možná že tam byl vir jako první a růst buňky využil rozmnožovacích schopností viru podle vlastních potřeb.“

„Buňky, které zneužívaly viry? To je velmi neobvyklý předpoklad.“

„Ani ne tak neobvyklý, když vezmeme v úvahu vzájemnou závislost jednoho na druhém.“

„Aha. A potom co?“

„No, ať již je původ situace kdekoli, buňka má zájem na tom, aby se vir nevyjádřil nebo nemnožil, pokud k tomu nedojde způsobem, který by mohla buňka kontrolovat. Jinak by se mohl vir ujmout vlády. A mohl by se dostat ven buněčnou stěnou. Takže si to vyžaduje mechanismus, který potlačuje biochemický signál, který by normálně způsobil, že by se vir vyjádřil. V tomto případě jde o enzym. Představte si to jako malý sousedský spor mezi dvěma řadami vláken DNA, který byl vyřešen před půl miliardou let buněčným onkogenem, který vyhrál.“

„Takže vy mi tu tvrdíte, že Irwinova práce umožnila, aby se vir uvolnil, aby se vyjádřil.“

„Přesně tak. Věděli, že tam má enzym nějakou funkci. Takže kultury vystavovali rozličným antigenům, aby zjistili, co se bude dít. V určitém okamžiku museli kulturu vystavit něčemu, s čím se buňka nebyla v nepřítomnosti enzymu schopná vypořádat. Do jádra se dostal špatný signál a tradáá. Náhle měli Petriho misku plnou viru, viru, který byl inaktivní na dvanáctém chromozomu od. no, jak se říká, od úsvitu civilizace.“

„To je.“

„Já vím. Děsivé až hrůza.“

„Ale pořád nechápu, jak tato. nehoda v Gensystems skoro před deseti lety by mohla mít nějaký význam pro to, co se stalo zde.“

„Já vím. Kvůli tomu nemohu celou noc usnout. Ten, kdo nás přivedl na stopu k pevnosti Willard, si musí myslet, že zde spojitost existuje. Ale nemáme žádnou záruku, že se nemýlí.“

Arends se na chvíli odmlčel. Carmen zaslechla zvenku Leighův hlas. Za tu dobu, co mluvila, se setmělo. Seděla ve tmě.

„Jediné, co mě napadá, je, že pracovali na lidských embryích. Carmen, představte si, jestli si pohrávali s dvanáctým chromozomem a potom oplodnili vajíčko, které implantovali, a tak vzniklo dítě.“

Carmen si k sobě přitáhla nohy. Cítila, jak se jí zježily vlasy na krku.

„Neznamenalo to, že by dítě něčím trpělo. Vlastně, všechno by šlo jako po drátku žádný dědičný defekt. Dítě by mohlo trpět jistým nedostatkem této proteinové kinázy, která by neměla žádnou zvláštní funkci za normálního chodu událostí. Možná trpělo nějakými zvláštními vedlejšími účinky. Nějaká zanedbatelná deformace pokožky, kdo ví? Nebo taky vůbec nic. Pak se k tomu přimotá antigen. Květinářství v Chicagu začne mít na skladě třeba nový kaktus z Jižní Ameriky. Kvete jednou za rok. Dítě se projde kolem květinářství a vdechne trochu pylu z kaktusu. Chemický signál s povrchu pylu se dostane dovnitř, náhle se aktivuje kódování genů pro vir a polovina obyvatelstva Chicaga zemře na virovou krvácivou horečku.“

„Ale v Gensystems.“

„Ne, díkybohu. Ptal jsem se Hilliera, jestli byla někdy genová terapie nabídnutá veřejnosti. Řekl, že k nějakým pokusům na lidech měli ještě hodně daleko.“

„To se mi ulevilo.“

Nastalo dlouhé ticho. Carmen naslouchala hovoru McKinnona a Leigha. Přinesli s sebou v pytli makaka a rozhodovali se, jestli ho začnou pitvat při umělém světle, nebo počkají se rozední.

„Celá ta věc je tak. je to záhada,“ řekl Arends. „A asi se z ní zblázním.“

Té noci Carmen nespala ještě dlouho potom, co všichni ostatní již zalehli. Poslouchala nahrávku, kterou si pořídila při rozhovoru s Baceliem Habibiem, aby zjistila, jestli se jí nenabídne nějaká stopa, cokoli, co by jí mohlo nyní připadat důležité. Ale celá ta ponurá záhada se jí zdála stejně tak nejasná, jako když sem dorazili. Představa buňky se jí stále v mysli vracela, buňka, která se pokouší dostat na svět na prvopočátku všeho, proteinová kináza blokuje signál, který vir potřebuje k tomu, aby se mohl rozmnožit. Představila si tehdejší moře a jisté pochmurné světlo nad tím vším. Mocné vzedmuté moře a oblohu. Pak pomyslela na svůj domov, kde jim v okně rostlo avokádo, které vypěstovali z pecky, kterou si od ní Joey vzal, když připravovala u kuchyňského stolu avokádovou pomazánku.

Venku někdo prošel s baterkou a navrátil ji tak do přítomnosti. Slyšela zvuk zipu, a pak jen něčí močení. Také si rozsvítila baterku a uchopila diktafon.

Poslouchala se sluchátky na uších, aby nikoho nerušila. Habibieho hlas drmolil a Carmen cítila, jak se jí myšlenky rozbíhají, soustředila se jen chvílemi a najednou se uslyšela, jak si pokládá otázku. Ty jeho hrozné žluté oči a hnédé zuby. Vypadal příšerně, ale neřekl bych, že o nic hůř než obvykle. Napadlo ji, zda se Habibieho drželo štěstí, když se začala rozpadat Jambi. Habibie by zaplatil nezbytné úplatky, aby se odtamtud dostal dříve, než začaly nepokoje.. Doufal, že uskuteční nějakou obchodní transakci. obchodoval se všemi možnými věcmi. Nejen s opicemi. Mám za to, že když byl v Muaratebu posledně, tak měl něco, co mi chtěl prodat. Něco speciálního. Carmen otevřela oči a pohlédla na strop stanu. Zhasla baterku a upírala pohled do tmy. Bylo příšerné vedro a tričko, které měla pod hlavou, bylo již promočené. Co mohlo být tak speciální?

Carmen si přetočila pásek nazpátek a zaposlouchala se pozorněji. Nic nového však nepostřehla. Nechala pásek pokračovat. Všichni si myslí, že lidé v lese jsou ušlechtilí. Ale to není pravda. Také vypalují les, aby mohli obdělávat půdu. Také znečišťují. Také pijí. Opíjejí se do němoty. Také jsou lehkovážní. Za určitou cenu vám prodají cokoli. Koupil Ahmad něco od domorodců, něco zvláštního? Znovu pásek o kousek přetočila. Někdy Ahmad přicházel z lesa s přáteli. Jakými přáteli? aký smysl by měli pro Ahmada přátelé? Začalo se jí to všechno v hlavě motat,

Carmen přetočila pásek až na samý začátek. Pak si ho celý poslechla. V Habibieho slovech slyšela neurčitý náznak něčeho, za co se styděl. Člověk, který to vidí zvenku, to dokáže jen těžko po chopit.jak se můžou takové věci stát. Ahmad přišel z lesa s něčím zvláštním na prodej, s něčím nelegálním, tak to alespoň vyznělo, s něčím, co koupil od domorodců. Muaratebo je trest. Ale jak by to mohla být pravda, pokud jsem byl. já, z nějakého důvodu, omilostněn? Připouštěl tím vinu?

Carmen se probudila a v uších jí šuměl zvuk prázdného pásku. Sundala si sluchátka a snažila se pohodlně uložit na boku. Naslouchala okolní džungli, která byla asi tak stará jako moře, které si představila před tím. Skoro tak stará a vyrůstala z téže prehistorie. Les se dále rozvíjel, prozpěvoval si svou nekonečnou mantru, přerušenou na několik milionů let ozbrojenými a obrněnými obry. Po jejich smrti dál pokračoval ve svém nekonečném zpěvu, jako kdyby nikdy neexistovali. Myslela na způsob, kterým hustá spleť rostlin propouštěla džípy a znovu se za nimi uzavírala, spíše jako voda než jako rostliny. Pomyslela na malé holé místo, které po sobě zanechal jejich dočasný tábor Rafflesia, a jak se již asi traviny začínají prodírat udusanou zemí, takže známka kterou po sobě zanechali, se jí v její napůl spící mysli zdála jako značka zanechaná horkým dechem na sklenici, která ustupuje a zmenšuje se, dokud zcela nezmizí.

5.

JAMBI. 28. SRPNA.

Brigádní generál Sutami cedil nadávky mezi zatnutými zuby a tlačil si oběma rukama sluchátko k uchu. Venku za oknem odlétala další Puma, její motor kolem sebe zvedal bouři a třásl celou chatrnou stavbou letištní budovy. Na druhé straně linky řval do mluvítka generál Raná nekřičel, ale řval jeho hlas stoupal do nebezpečně škrtivé fistule. Znělo to, jako by mu někdo svíral rukama krk, což ani nebylo tak daleko od pravdy. Jestli se události velmi brzy neurovnají, pak začnou padat hlavy, to bylo zcela jasné.

Sutami již slyšel část zpráv přes satelitní disk, který technici vztyčili na střeše letištní budovy. Podle CNN se izolace Indonésie ještě zvětšila v důsleku zpráv, že se mor rozšířil za hranice Sumatry k městům na pobřeží. Většina zemí v oblasti, včetně Malajsie a Filipín, uzavřela svá letiště pro lety do všech oblastí Indonésie a všude na světě odmítali pustit indonéské lodi do přístavů a jejich náklad nechali hnít v mezinárodních vodách. Burza v Jakartě byla uzavřena po pěti hodinách volného pádu, při kterém bylo z hodnoty akcií sraženo čtyřicet miliard dolarů a tři zaměstnanci burzy byli zastřeleni hysterickým investorem. Přehled zpráv obsahoval i rozhovor s vyholeným mužem ze Západu v obleku šitém na míru, který se vyjádřil v tom smyslu, že Indonésie vydrží asi tři týdny mezinárodní izolace, než se úplně ekonomicky zhroutí.

Té noci se ve státní televizi objevil prezident, aby lid ujistil, že krize na Sumatře je již pod kontrolou. Jako speciální opatření ohlásil, že budou na ostrov okamžitě vyslány tři jednotky Prezidentské gardy. Tyto zprávy Sutami nadšeně nevítal. Prezidentské gardy si s sebou pravděpodobně přivezou generálporučíka Iskandara, který jako vyšší šarže převezme velení. Sutami nebude mít žádnou příležitost k tomu, aby zachránil situaci na Sumatře a s ní i svou pozici.

Sutami se začal dohadovat. Více než vojáky zde potřebují ochranné oděvy a zdravotnický materiál. Více než polovina jeho mužů nemá na svou ochranu před infekcí nic jiného než pouhé chirurgické masky. Nemají ani rukavice z umělé hmoty, natož ochranné brýle a dýchací přístroje. Ale Raná rozhodně nebyl v náladě, kdy by ho chtěl poslouchat. První jednotky gardy začnou přijíždět za třicet šest hodin. Pokud nebudou moci nahlásit Jakartě, že se situace zlepšila, pak převezme formální vedení Iskandar. Vyplývalo z toho jediné: Sutamiho příležitost již nastala a on ji nevyužil.

Velicí štáb byl stále ustanoven ve vedlejší místnosti, kde byla předtím samoobslužná restaurace. Nepokoje v Jambi je donutily evakuovat velicí štáb na letiště vzdálené několik kilometrů. Z úzké betonové kontrolní věže byl stále jasně viditelný oblak černého kouře, který se zvedal nad městem. Velkou mapu si rozložili na stolech uprostřed místnosti a kolem dokola měli bez ladu a skladu naskládané rádiové přijímače. Hlasy operátorů se hlasitě odrážely v místnosti, jak vydávali jeden rozkaz za druhým. Na podlaze se stále válely prázdné láhve od koly a umělohmotné kelímky. Kolem nich líně poletovaly mouchy. Neměli na úklid čas.

Když Sutami vešel do místnosti, jeden ze členů Štábu, major Tanjung, k němu rychle vyrazil.

„Jižní okraj města je zabezpečen, pane,“ řekl spíše s nadějí v hlase než s jistotou. „Máme u zátarasů na silnici tanky.“

Sutami zavrčel a došel k mapě. Před dvěma týdny byly černé praporky, které označovaly šíření epidemie, rozmístěné za sebou asi kolem osmdesátikilometrové oblasti kolem řeky Hari. Nyní se rozbíhaly do všech stran: na sever a na jih do vesnic na Transsumatranské magistrále, na západ k pohoří Minang a nyní již i na východ až k Jambi. Někdy představovaly jen ojedinělé případy, někdy jen hrstku případů, někdy případy, které ani případy nebyly, jen poplašnými zprávami ale ať již šlo o planý poplach nebo ne, každé nahlášené objevení nemoci vyvolalo další vlnu uprchlíků. Jestliže měli zablokované cesty, pak se vydávali po řekách, když nemohli projet po vodě, tak si sbalili trochu svého majetku a vydali se pěšky do lesa. Hlídky ve vrtulnících nahlásily tlupy, které se pohybovaly plantážemi na sever a na západ od Jambi. Pokaždé, když načrtnul obrannou čáru, jak mu nařídil generálporučík Raná, hned se za ní objevily další případy. I jen pouhý pohled na kordony mohl způsobit paniku, protože se lidé ihned snažili přejít na druhou stranu, než bude příliš pozdě. A tak se oblast, kterou měl uzavřít do karantény, zvětšovala a zvětšovala, bylo stále obtížnější ji udržet a jeho vojáci začali mít větší strach a ztráceli disciplínu. Od začátku zaujímali obrannou strategii s cizími lékařskými týmy a vědci, kteří pracovali uvnitř kordonu, tak to být muselo ale strategie nebyla účinná. Protože byla v sázce budoucnost celé země, bylo na čase, aby strategii změnili.

Jedna z obsluh rádia, nějaký desátník, křičel hlasitěji než ostatní. Sutami se dohadoval, že hovoří s jednou ze vzdálených pozic na západě, kde kopce rušily signál. Pak si operátor náhle strhl sluchátka a postavil se. Silně se potil, košile se mu lepila na hrudník. Ztěžka polknul.

„Padang, pane,“ zakřičel. „Vedení plukovníka Azwara hlásí vypuknutí nemoci v Padangu.“

Na okamžik se v místnosti rozhostilo ticho. Jeden z dalších členů štábu pohlédl na Sutamiho, pak se pomalu natáhl pro jeden černý praporek a záměrně ho zapíchl do mapy. Byl jediný na západ od pohoří Minang, jednalo se o první přímořské město.

Sutami cítil, jak se mu vytrácí z obličeje barva. Měl v Padangu rodinu: sestru, švagra a dvě jejich děti. Přemýšlel, jak by je odtamtud dostal, bral to jen jako bezpečnostní opatření, kdyby se později události skutečně vymkly z rukou. Stejně by toho mohl dosáhnout jen přes plukovníka Azwara a mohlo by to vyslat nesprávný signál ve špatný čas. Měl za to, že bude pohoří Minang hrát roli přirozené bariéry. Dalo se přes ně dostat jen po silnici a silnice byly uzavřené. Zmýlil se.

„Kolik je tam případů?“ dožadoval se. „Potvrzených případů.“

Operátor pohlédl dolů na svůj blok papíru.

„Tři případy, možná čtyři. Říkali, že slyšeli “

„Potvrzené případy, sakra! Povídačky si nechte.“

„Já. já nevím, pane. Alespoň jedno úmrtí. Mají dost strach. Střílelo se tam. Několik lidí se pohřešuje, říkali.“

„Chcete říct, že utekli. K čertu! Spojte mě ihned s plukovníkem Azwarem.“

„Pane, plukovník Azwar je stále nemocen. Má střevní úplavici. Je “

„Řekl jsem, abyste mě s ním spojil.“

Operátor si zmateně nasadil sluchátka.

„Ano, pane!“

Sutami se rázně otočil na majora Tanjunga.

„Jaká bojová letadla máme v Medanu?“

„Je tam letka Hawksů, pane. A na jihu, v Palembangu, je další. Mají tam i několik F14.“

„Všechna jsou vybavená na pozemní úder?“

„Myslím, že ano, pane, ale “

„Dobrá. Chci je mít všechna vybavená zápalnými pumami a připravená na odlet během třiceti minut po rozkaze.“

„Pane, se vším respektem “

„Nařiďte všemu cizímu a lékařskému personálu, aby opustil oblast kordonu. Již jsme se jejich sobeckým požadavkům podřizovali až dost dlouho. Zaujmeme nyní mnohem účinnější strategii.“

„Pane?“

Sutami se podíval na mapu. Každý černý bod představoval ústup a selhání, skvrnu na cti jeho země, skvrnu na jeho cti. Chtěl je vyrvat a odhodit někam daleko.

„Tato věc se sama nešíří. Tu šíří lidé. Vyděšení lidé. A dá se jim zazlívat, že jsou vyděšení, když jejich armáda nemůže vykonávat svou práci?“

6.

PROVINCIE JAMBI. 29. SRPNA.

Měli problém, kde začít. Ahmad mohl lovit kdekoli v oblasti, která pokrývala plochu asi sta čtverečních kilometrů na východním břehu řeky Hari, kde žilo několik druhů primátů, včetně makaků a gibbonů. Ale podle vojenských map, které si s sebou přivezli, klikatá čára podzemní říčky následovala řeku Hari tři kilometry na jih asi třicet dva kilometrů severně od Muarateba s úzkými rychlými proudy, které se po každých několika kilometrech vynořovaly v džungli. Na jednom místě vycházel ze systému jeskyní vetší přítok.

„Přístřeší a pitná voda,“ řekl major Leigh a poklepal na mapu špinavým ukazováčkem, když postávali za džípem cherokee ve světle svítání.

„Přebýval zde vždy několik týdnů najednou, takže zde musel mít jistý druh tábora,“ přidala se Carmen.

Tak se jeskyně a přítok staly předmětem druhé fáze jejich pátrání po viru. Jestliže Ahmad používal jeskyně jako přístřeší, pak byla naděje, že se právě tam nakazil, v jeskyních s jejich symbiotickou faunou s normální teplotou krve, kde bylo ideální prostředí pro zamoření a i pro přenos patogenů.

Přístup do jeskyní ztěžoval nerovný, různorodý terén, který pokrývala hustá vegetace. Pokračovali z místa, které se stalo jejich základním táborem. Budou se moci dostat asi do vzdálenosti pěti kilometrů od jeskyní, ale dále již ne. U jeskyní měli v plánu rozbít další tábor a zanechat v něm dva muže, kteří by to místo prozkoumali. Nešlo zrovna o nejlepší využití pracovní síly, ale jinou proveditelnou alternativu neměli. Skupina pěti lidí by byla schopná unést dostatek zásob, aby to postačilo táboru se dvěma muži na sedm dní, aniž by potřebovali zásoby znovu doplnit. Znamenalo to, že s sebou ponesou zbraně, pasti, zařízení na analýzu vzorků a zásoby, které budou muset donést pěšky v hrozném vedru a vlhkosti, což byl úkol, na který se nikdo z nich netěšil. Tým dvou mužů znovu byli určeni Leigh a Daintith budou ve spojení se základním táborem prostřednictvím rádia. Vezmou si s sebou dva lepší obleky Racal výměna filtrů v průběhu sedmi dnů byla možná jen pro dva, díky nepředvídanému problému s plísní a budou je používat jen v krajních případech.

Carmen, Leigh, Daintith, McKinnon, Lennox a Baker měli vyrazit hned po osmé hodině ranní po blátivé stezce směrem na západ. Kaoy a Sarandon zůstanou v základním táboře a budou se starat o Xband a rádiová telekomunikační spojení. Holly Beckerová s nimi proti své vůli musela zůstat.

Holly se nudila, když jen tak posedávala a neměla nic na práci, a myslela si, že mohla pomoct s nějakým jednoduchým odebíráním vzorků a jejich ukládáním a popisováním. I když s ní Carmen soucítila a uvědomovala si, že Holly ze všeho nejvíce potřebuje nějakou činnost, která jí vyžene děti alespoň na čas z hlavy, přesto trvala na tom, aby Holly zůstala mimo, a připomínala jí, že honba za patogeny BP4 v otevřeném prostoru v sobě skrývá velká nebezpečí.

„Tato věc nebude ve zkumavce,“ řekla, když připravovali na odjezd druhý džíp cherokee. „Objeví se to v nějakém brouku nebo zvířeti, kterému se nebude líbit, že ho vyrušíme. Když vás zasáhne, pak se tím, Holly, stanete i vy.“

Blátivá cesta se brzy přeměnila na stezku zarostlou bujnou vegetací. Atmosféra začala být ještě tísnivější a bylo nepříjemné vedro a dusno. Skrz otvory v korunách stromů viděli tmavé mraky, které se blížily z východní pláně. Po dvou hodinách přerušovaného postupu, kdy museli neustále zastavovat, aby stezku vyčistili od spadlých větví, narazili na spadlý strom ketapang, jehož kořeny trčely z kmene jako kýlové plochy rakety. Všichni vystoupili.

„Evropané je používali na výrobu kormidel pro své velké lodě,“ poznamenal Leigh, když si s rukama v bocích prohlížel spadlý strom.

Všichni byli promočení potem, i když měli v džípech zapnutou klimatizaci.

„Dál budeme muset pěšky,“ řekl Baker, který přicházel z druhé strany masivního kmene. „S tímhle nepohneme.“

„Jak jsme daleko od jeskyní?“ zeptal se Lennox.

„Počítač kilometrů ukazuje něco přes devatenáct kilometrů od místa, ze kterého jsme vyrazili, takže si myslím, že nám zbývá tak ještě šest,“ odpověděl mu Baker.

Postříkali si boty insekticidem, aby odehnali pijavice, a potom si na záda naložili zásoby Leigh nesl plný náklad plus dvě zbraně a Baker ještě polní rádio. Šli za sebou husím krokem, Leigh vykračoval v čele.

Stará vodní koryta rozbrázdila stezku a za chvíli již před sebou neměli žádnou, ale jen náznak jakéhosi průniku ve vegetaci. Čas od času se od východu ozvalo burácení hromu, ale kolem nich byl vzduch klidný a teplý, jako by se nacházeli v nějakém uzavřeném prostoru. Podle kompasu pokračovali na severovýchod, přelézali hustě propletené kořeny a popínavé rostliny a stoupali na vrcholky malých svahů, pak sklouzávali do dalších koryt a zápolili o to, aby se mohli o něco zachytit na těžké červené zemi, která se zdála příliš nehostinná, aby na ní mohla vyrůst tak hojná vegetace. McKinnon vysekával zářezy do kmenů a větví stromů, které míjeli, a značkoval tím jejich cestu. Šlo se jim špatně a Daintith se dvakrát natáhl, když mu boty uvízly ve spleti kořenů. Když spadl podruhé, Carmen nařídila, aby se zastavili.

„Uděláme si pauzu,“ řekla. „Nesnažíme se přece trhnout nějaké rekordy.“

Viděla, že Baker udává tempo svým vojenským způsobem. Leigha bolel kotník od té doby, co před několika dny spadl v jeskyni, a proto se trochu opoždoval. Daintith sebou praštil na zem a sundal si náklad. Měl odulý obličej a čišel z něho pot.

„Musíme tam dorazit před polednem,“ pronesl McKinnon.

„Unavíme se a někdo si zlomí nohu,“ odvětila Carmen. Nastalo ticho, když se napila s láhve a nabídla ji Daintithovi. „Pak ho budeme muset snést dolů, to bude velmi obtížné, kromě toho, že ztratíme spoustu času.“

Leigh si otřel ústa o své chlupaté předloktí.

„Omlouvám se, že vás takhle zdržuju,“ řekl a podrážděně se díval na Daintitha. „Ale tenhle zatracenej kotník mě vážně bolí. Myslel jsem si, že je v pořádku, ale.“

„Už nemůžeme být od cíle víc než kilometr a půl,“ odvětil McKinnon.

Baker znovu vyndal mapu, roztáhl ji na strom a prstem projížděl čáru. Na východě se zablýsklo a znovu burácivě zahřmělo.

„Myslím, že bychom se při nejbližší příležitosti měli posunout dolů,“ řekl.

McKinnon k němu došel a stoupl si vedle něj. Baker mu ukázal, kde si myslí, že se nacházejí, a ti dva spolu chvíli rozmlouvali a uvažovali o možných řešeních. Pak se McKinnon podíval přes rameno na Carmen, která seděla vedle Leigha a znovu pila.

„Co o tom soudíte, podplukovnice?“

„Spoléhám na vás, mládenci, že to dobře vymyslíte. Až dorazíme k další průrvě, vydáme se dolů, tak jak to navrhuje Baker. Alespoň se nám líp půjde.“

Náhle Daintith vystřelil rukou vzhůru a ukazoval směrem na oblohu.

„Co to je?“

Všichni se tím směrem podívali. Carmen cítila napětí v lebce, jak se pokoušela sledovat roztřesený Daintithův prst.

„Já to taky vidím,“ přidal se Baker.

Všichni vzhlíželi k propletené klenbě korun, která byla asi čtrnáct metrů nad jejich hlavami. Carmen viděla jen jednotlivou zelenou masu. Potom koutkem oka zachytila jemný pohyb a pohlížela do bledého obličeje makaka. Zvíře je chvíli pozorovalo, pak zmizelo a zůstala po něm jen rozhoupaná větev.

„Jeden z Ahmadových přátel,“ poznamenal Daintith.

Pokračovali ještě dalších dvacet minut do svahu, který byl zcela zarostlý kořeny stromů a kapradinami. Po pravici jim zurčela voda, rozlévala se po svahu jako mělký příval a zanechávala po sobě červenou zeminu mezi kořeny hladkou a kluzkou. Neustále museli sledovat, kam šlapou, i když měli nutkání dívat se do korun, zda nespatří další obličej, který je upřeně pozoruje. Carmen se ujala vedení v domnění, že trochu zpomalí tempo, ale i přes veškerou její snahu zůstával Leigh stále pozadu, a tak se museli každých pár minut otáčet a pozorovat ho, jak pomalu stoupá po svahu.

Pak dorazili na vrcholek svahu, kam je doprovázela mračna much. Před nimi se země svažovala a mezi hustou změtí vegetace Carmen zahlédla stříbrnou stuhu říčky, která tekla zprava doleva dolů k řece Hari. Ve vzduchu bzučely mouchy, kroužily v párech a poletovaly sem a tam. Zdálo se, že mají radost, že objevily velké primáty bez chlupů, na kterých si budou moci smlsnout. Když se zastavili, další a další mouchy se slétaly, shlukovaly se do velkého hejna. Carmen si je odehnala z obličeje.

„Proklestíme si tam cestu,“ poznamenal McKinnon a přešel kolem ní. „Měli bychom se dostat nad jeskyně.“ Zmizel, rychle sestoupil dolů hustým porostem, následovalo ho několik much. Baker se vydal za ním a mával kolem sebe rukou. Carmen si otřela obličej navlhčeným kapesníkem a pravou rukou si odháněla mouchy z obličeje. Pak se za ní objevil Daintith, který ztěžka dýchal.

„Zajímalo by mě, čím se ty mouchy živí,“ podařilo se mu ze sebe vypravit. Bylo ještě větší vedro, když se nepohybovali. Carmen se na ústech usadila moucha a ona ji ihned smetla.

„Alespoň že je to dolů z kopce,“ poznamenala, když vyrazila malou průrvou vyhloubenou bahnitým pramenem. Všichni pohlédli zpátky na svah. Asi minutu počkali, pak McKinnon shodil na zem svůj ranec.

„Dojdu nahoru. Asi má potíže s tím svým kotníkem.“

Major Leigh už neviděl ostatní z místa, kde se zastavil. Opřel se o kmen stromu a pohlédl vzhůru na vrchol svahu. Bolest v kotníku se zvyšovala a pocítil, jak mu v botě natéká. Rozepnul si popruh rance na jednom rameni a vyndal si láhev s vodou. Bez hluku ostatních si džungli ještě více uvědomoval, všechno to neustálé bzučení a volání. Znovu pohlédl na svah, lapal po dechu a snažil se mrkáním setřást pot z očí. Říkal si, že na něj asi čekají na druhé straně svahu. Dlouze se napil, vrátil láhev zpátky na místo a znovu vyrazil.

Udělal tři kroky, když uslyšel ten zvuk. Bylo to slabé bzučení, tak slabé, že si zpočátku myslel, že ho slyší z vlastní hlavy kde mu jeho biosystémy radí, aby zpomalil. Když tam jen tak postával, tak se mu najednou zdálo, že bzučení zesílilo.

„Mouchy,“ řekl všem okolním stromům.

Zvuk přicházel z jeho pravé strany. A bylo tam i něco jiného, nějaký zápach. Zápach rozkladu slabě zamořoval vlhký vzduch. Skrz hustou spleť rostlin nebylo možné nic vidět. Opatrně našlapoval mezi propletenými kluzkými kořeny a vyrazil ke svahu. Napadlo ho, že může být v blízkosti nějakého hnízda, proto se pohyboval vpřed velmi obezřetně. Už si představoval, jak již vypráví svým kolegům vědcům, jak narazil na zdroj viru Muaratebo. Odhrnul velkou kapradinu a našlápl, aby mohl položit nohu na tlustý lesklý kořen.

„Kde je Leigh?“ otázal se McKinnon, když dorazila Carmen s Daintithem na dno něčeho, co bylo ve skutečnosti velkou jámou.

Nastal okamžik ochromené paniky, pak Leigh zjistil, že se dívá nahoru na zkroucené kořeny stromů, v hlavě mu silně bzučelo. Pokoušel se pohnout rukama, ale zdálo se, že má ramena zaklíněná mezi zemí a něčím tvrdším, kamenem nebo snad kořenem stromu. Díra nebyla hlubší než dva metry, zůstala v zemi po vyvráceném stromu. On do ní zapadl přímo po hlavě. Snažil se uvolnit pravou paži, chtěl se chytit něčeho, po čem by se dostal ven. Ruku měl však uvězněnou pod sebou. Sevřel ji v pěst a sáhl si na kříž. Nic ho nebolelo, neutrpěl žádné zjevné zranění, ale nemohl se dostat ven. Bzučení zesílilo. Najednou bylo velmi zřetelné. Musí být velmi blízko. Pak se mu na obličej usadila první moucha. Nejprve jich tam bylo jen pár. Narážely mu na oči a na nos. Pak začaly usedat. Leigh semkl rty a snažil se je setřást, ale nemohl pohnout hlavou. Již je měl po celém obličeji, horlivě nasávaly pot a mastnotu, pracovaly na třesoucích se okrajích jeho zavřených očí. Protože měl Leigh pevně zavřená ústa, snažil se dýchat nosem. Ale lezly mu do nosních dírek i do uší. Začal se dusit. Vzedmula se v něm panika, jeho uvězněné tělo se chvělo údery srdce.

Křičel, když ho McKinnon vytahoval z díry, nepřestával křičet, s vytřeštěnýma očima lapal po dechu, dokud ho McKinnon nesložil na záda v blátě, nesedl si k němu a neutěšoval ho, že bude všechno v pořádku. Leigh ztěžka oddechoval a pohlédl do McKinnonova sluncem spáleného obličeje.

„Můj bože, byl jsem “

„Je to v pořádku. Jste.“

McKinnon se díval jinam, díval se na něco, co bylo mimo Leighovo zorné pole. Pomalu se postavil, zablácenýma botama rozkročený nad Leighem, který ležel na zádech.

„Co je?“ zeptal se Leigh. McKinnon ho však nevnímal.

„Panebože,“ řekl.

Odstoupil od Leigha, nepřítomně natahoval ruku, aby ho zvedl. Leigh se s námahou postavil a obrátil se, aby se podíval, co tak zaujalo McKinnonovu pozornost.

Byli v jámě, nalevo byl břeh pokroucených kořenů a rostlin a napravo spadlý strom. Bylo tam zatuchlo a vedro a nehybný vzduch byl plný much. Nad hlavami jim rostl další obrovský strom, který se nakláněl v nebezpečném úhlu, kolem kmene se mu obtáčel popínavý fíkovník a spouštěl dolů kořeny, které visely jako opona lehkých provázků. Ani jeden z nich nepromluvil. Pak Leigh postoupil o krok, aby se blíže podíval na to, co se na první pohled jevilo jako hnízdo na druhé straně spadlého stromu.

Nebylo to však hnízdo. Na zemi pokryté ohromným množstvím much leželo vzájemně propletených pět mrtvých makaků. Vypadali, že tam nejsou více než den nebo dva. Hlavy dvou z nich byly zvrácené k obloze, vystavené oční bulvy ještě nesnědené. Charakteristické světle hnědé panenky nebyly ve změti krevních cévek skoro rozpoznatelné. Na čenichu a kolem otevřených tlam měli zaschlou krev.

Po obědě krátce sprchlo. Rozbili tábor na chráněném místě asi sto metrů od jeskyní. Po náhodném Leighově objevu našli v lese ještě několik nemocných zvířat a další dvě mrtvoly. Nemohli nijak určit zda šlo o nákazu virem Muaratebo, ale příznaky, které se u nich projevily, připadaly Carmen a Leighovi velmi podobné těm, které vypozorovali v opičím centru v Marshalltonu. Mise se znovu ubírala správným směrem, ale nikdo se z toho neradoval.

Vrátili se po cestě ve čtyři hodiny odpoledne, první šel Baker, za ním Carmen a Lennox a několik metrů za nimi Daintith. Carmen rozhodla, že Leigha a McKinnona zanechají v táboře. Leigh si potřeboval ulevit svému kotníku a existovala zde i jistá možnost, že něco chytil při polknutí much. Když se Leigh dostal z jámy, strčil si prsty do krku a donutil se vyzvracet, aby ze sebe dostal všechen hmyz, dříve než se mu začne ve střevech rozkládat. Carmen s McKinnonem zdůrazňovali, že je velmi nepravděpodobné, že by byl vir v mrtvolách stále aktivní, jestli v nich byl vůbec přítomný. A ani ho nepoštípaly.

Ze všech mrtvých makaků získali materiál a odebrali dobré vzorky sleziny a jater ze dvou lépe zachovalých těl. Baker zastřelil další zvíře, které objevili, jak sedí na zemi a pohupuje se dopředu dozadu, slepé, na předních roztřesených končetinách mělo krvavé skvrny. Z něj rovněž získali vzorky poničené tkáně. Také pochytali několik živých much. Všechen materiál museli v základním táboře otestovat na přítomnost viru Muaratebo.

Šlo se jim lépe bez zásob a přístrojů, za krátkou dobu urazili slušnou vzdálenost, když vykračovali po stezce, kterou toho rána označil McKinnon. Dorazili k džípu něco před šestou, kdy se začalo rychle stmívat. Kromě krátké přeháňky se bouřka za celý den nevybouřila, přestože z východu pořád rachotily hromy. Baker nadával, když stíral zvířecí výkaly ze střechy a kapoty. Carmen jasně viděla, že ho džungle dohnala úplně do krajnosti. Naházeli tlumoky do džípu a vylezli do kabiny.

„Budeme to muset otočit,“ řekla, když se podívala ven z okna na své straně.

Baker se opřel o sedadlo.

„Co se děje?“ zeptala se Carmen.

Otočil se a na okamžik na ni pohlédl.

„Všichni jsme se zbláznili,“ začal. Pohlédl dozadu na Daintitha, který se krčil na zadním sedadle. „Úplně jsme se zbláznili. Jsme tady.“ Bouchl rukama do volantu a pohlédl na spadlý strom, který jim ráno zablokoval cestu. „Jsme tady bez řádné ochrany. Obleky nefungují. A teď. se nám všechno začíná hroutit. Jsme tedy, co máme asi tak dělat, když začne jeden z nás.“

Přestal mluvit a znovu se podíval do zpětného zrcátka na Daintitha.

„Major Leigh bude v pořádku,“ řekla. Pak pohlédla zpět na Bakera a tvrdě se zeptala: „Tak pojedem už, nebo vám mám pohrozit vojenským soudem?“

Baker chvíli vracel Carmen tvrdý pohled. Bála se, že řekne něco, čeho by mohl později litovat. Rozhodně nepotřebovali rozpad disciplíny, ten by byl ve skutečnosti přímo katastrofální. Najednou jako by se zpomalil čas, nekonečné svištění a šum hmyzu zesílily. Pak Baker pohlédl dopředu a otočil klíčem v zapalování.

7.

PROVINCIE JAMBI. 30. SRPNA.

Vysoko na nabílené zdi byly tři svíce a jejich plameny se třepetaly v průvanu. V klášteře byla noc, a jak Carmen přešla místnost, uvědomila si, že zapomněla zavřít okenice. Slyšela, jak chrastí a narážejí ve větru, když se blížila bouře. Brzy svíčky dohoří a ona zůstane v naprosté tmě. Vrátila se ke dveřím a právě tehdy ho spatřila skrčeného v rohu: byl to Habibie, obchodník z Muarateba. Na zdi za ním visel prostý železný kříž. Vydala se k němu. Něčím se zaměstnával, něco si mumlal. Napadlo ji, že se asi modlí. Muaratebo je trest. Ale jak by to mohla být pravda, pokud jsem byl já, z nějakého důvodu, omilostněn? Pak viděla, že se nemodlí, ale že píše zapisuje něco do jednoho z jejich deníků, do kterých zaznamenávali výsledky své práce v terénu. Pohlédl na ni přes rameno a zazubil se. Jak by to mohla být pravda?

Rozhodně neměl co psát do deníku. To byl tajný dokument. Chtěla mu ho vzít, ale něco ji zarazilo. Možná je nakažený. Epidemie se již dostala do Jambi. Možná se dostala až k němu. Habibie pozvedl knihu, aby se mohla podívat. Nemohla to přečíst, ale věděla, že jde o jména, o jména a data. Vítr obracel stránky jednu po druhé. Byly jich tam stovky, tisíce. Mrtvých. Venku zaslechla vítr ve větvích. Musí zavřít okenice. Slíbila Tomovi, že to udělá. Bouřka by vzbudila Olivera a Joeyho a ti by pak nemohli usnout. Jak vyběhla z místnosti, zahlédla na vzdáleném konci chodby Joeyho, jak rozespale kráčí do kuchyně ve svém obrovském pyžamu. Zavolala na něj, ale on šel dál nejistě, nohy mu pleskaly o kamennou podlahu. Natáhla se a položila mu ruku na rameno, ale jak to udělala, všimla si tmavé skvrny, která se rozšiřovala pod bavlněnou látkou od jeho ruky ke krku a po celých zádech. Krev. Muaratebo je trest. Obrátila ho směrem k sobě a zavolala na Torna o pomoc. Joeyho obličej byl smrtelně bledý a leskl se jako hlavička porcelánové panenky. Joeyl Zakřičela jeho jméno jednou, podruhé, po třetí.

Potom otevřel oči.

Carmen se probrala k vědomí. Seděla, tělo měla zalité potem. V dálce zahřmělo a ozvěna se rozlehla daleko nad vysočinou. Dvakrát se zhluboka nadechla, snažila si uklidnit tlukot srdce, pak otevřela plachtu stanu a vyšla ven.

„Slyšíte je?“

Carmen nadskočila hrůzou. Byla to Holly. Seděla pár metrů od ní na bedně, obrys její hlavy byl ve slabém světle oblohy sotva viditelný.

„Kristepane, Holly. Vyděsila jste mě k smrti.“

„Tam. Slyšíte je?“

Carmen se zaposlouchala. Ozvalo se další zahřmění, po kterém následovalo dlouhé zavřískání odněkud z větví stromů.

„To je jen opice,“ poznamenala. „Možná gibbon. Mají tady někde žít. Nemusíte si dělat starosti.“

Znovu se ozvalo zavřeštění, tentokrát z větší dálky. Byl to osamělý, truchlivý zvuk. Carmen se znovu zhluboka nadechla. Noční můra s ní pěkně otřásla.

„Poslouchám je celou noc,“ řekla Holly. „Naslouchám tomu smutnému zvuku. Myslím, že hledají.“

Carmen se podívala přes malý proklestěný prostor, kolem kterého měli zaparkované džípy a namačkané stany. Všechno bylo tmavé a tiché. Srdce jí nepřestávalo překotně tlouct.

Možná to způsobila jen noční můra nebo hrom, ale měla divný pocit. Natáhla se pro baterku a rozsvítila ji.

„Co hledají?“ otázala se.

„Své mrtvé,“ odvětila Holly, hlas jí zněl divně mdle, bez emocí. „Ty, které jsme dneska zabili.“

Carmen zastavila světlo baterky na hromadě krabic a pytlů, které byly naskládané podél jejího stanu. V odraženém světle viděla, jak ji Holly pozoruje.

„Patrně chtějí nějaké jídlo,“ řekla jemně, „Cítí ho. Anebo je zneklidnila bouřka.“

„Kubuové říkají, že jestliže je zavražděn bilou, pak musí zemřít nějaký člověk. Jinak na celý kmen padne neštěstí. To mi říkal Willis.“

„Bilou?“

„Gibbon.“

„Nu, Kubuové mají samozřejmě nárok na vlastní názor. Mimochodem jsme žádného bilou nezabili. Tady jsme se s nimi setkali poprvé za celou dobu.“

„Tak je zabijete zítra. Když je najdete.“

Carmen si povzdechla a odhrnula si vlasy z čela.

„Možná. Musíme odebrat vzorky. Jedině tímto způsobem můžeme tu věc vystopovat. Mrzí mě, jestli vás to rozrušuje.“

Poprvé si všimla, že Holly plakala. Na okamžik ji napadlo, že se Holly možná začíná hroutit. Sama k tomu také neměla příliš daleko.

„Nepatříme sem,“ řekla Holly. Když to pronesla, jako by se v ní náhle uvolnilo něco sevřeného, něco, co se stávalo během několika posledních týdnů stále křečovitější. „Nikdy jsme sem neměli jezdit,“ pokračovala, tentokrát klidněji, jako by to četla z knihy. „My jsme tady nemocí. My jsme ten vir. Les to ví. A chce nás zničit. Kdybychom sem bývali nechodili, kdybychom.“ Zavřela oči. „Mé děti by byly stále naživu.“ Carmen pozorovala Holly, která svěsila hlavu. Pláčem se jí otřásala ramena. „Kdybychom.“

Carmen jí položila ruku na rameno. Tak Holly už to vzala na vědomí. Víra, která ji posledních deset dní držela na nohou, se nakonec vytratila, přehlušily ji důkazy, které viděla na vlastní oči. Od Indonésanů nedostali žádnou zprávu, že by byly nějaké děti vyzvednuty z tábora Rafflesia, a předstírat, že mohly nějak přežít bez cizí pomoci v lese, nebylo zrovna moc chytré. Byly již mrtvé. Carmen stála tváří v tvář zoufalství Holly Beckerové a cítila se bezmocně. Sedla si na bobek a uchopila Holly za ruce, silou zadržovala vlastní slzy. Pohlédla do krásného Hollyina obličeje a pokoušela se přijít na něco, co by jí mohla říct, aby jí dodala trochu naděje, nějaký důvod, aby pokračovala, aby odešla z lesa, důvod, aby se vrátila. Setřela si dlaní slzy z očí.

„Holly, já. já vím, jak. vím, co právě proděláváte.“

Holly se jí vysmekla a rukama si zakryla obličej, pokoušela se ho očistit, chtěla zastavit slzy. Ale zármutek byl pro ni nesnesitelný. Znovu se otřásla dalším náporem pláče, ale i přes svá muka stále upírala oči na Carmen.

„Opravdu?“ pronesla a snažila se ovládat hlas. „Jak byste mohla?“

Carmen zavřela oči a pokoušela se vzpomenout. V prvních několika letech se to k ní vracelo často, paměť se jí rozevírala jako rána, která nemohla nikdy zarůst. Pouze s pevným odhodláním a odevzdáním se všem ostatním věcem ve svém životě se jí nakonec podařilo bolest zamaskovat. Už o tom nikdy nemluvila, dokonce ani s Tomem ne, i když ho jednou našla zkrouceného pod roztočenou sprchou, jak pláče. Přišlo jí to jako zjevení, že více než po dvou letech po té události mohl cítit bolest tak intenzivně jako ona.

„Už je to dávno, co jsem ztratila. svou.“ Měla pocit, že drásá něco, co již k ní fyzicky přirostlo. „Svou dceru. Naše. mé první dítě. Bylo jí teprve osmnáct měsíců.“

Holly zvedla ruku k obličeji.

„Byla to taková ta věc,“ pokračovala Carmen. „Embolie, krevní sraženina v mozku. Jedné noci šla jako obvykle do postýlky a druhý den ráno, našel ji Tom. Této jediné věci jsem byla ušetřená. Ale když jsem držela její tělíčko v rukách, když jsem věděla, že je mrtvá, myslela jsem, že mi skončil život. Neviděla jsem žádnou cestu ven z. no, řekla bych, že šlo o beznaděj. Všechno jsem vzdala.“

Holly vrtěla hlavou, zírala před sebe. „Carmen,“ řekla. „Hrozně mě to mrzí. Nevěděla jsem.“

Carmen si setřela z tváří slzy. Zhluboka se nadechla, pak pomalu vydechla.

„Jde o to.“ Musela se znovu nadechnout, snažila se to vyslovit klidně, chtěla, aby to znělo jasně. „Jde o to, že vy nevíte, jestli jsou dívky. mrtvé. Vím, že to vypadá špatně, ale dokud neuvidíte, dokud se nepřesvědčíte na vlastní oči, nemůžete to vědět. A dokud to nebudete vědět, nemůžete se s tím vypořádat.“

Holly na ni pohlédla. Dlouhou dobu nic neříkala, prohlížela si oválný Carmenin obličej, své velké oči měla zarudlé pláčem.

„Ale vy si myslíte, že jsou mrtvé,“ promluvila. „A myslí si to i všichni vaši muži. Poznám to podle toho, jak se na mě dívají. Proč tedy něco předstíráte?“

„Nic nepředstírám, jen.“

Carmen nemohla najít ta správná slova. Bylo lepší ponechat Holly zoufalství a zármutku? Její děti byly mrtvé. Bezpochyby. Jak by si jinak mohli vysvětlit zbytky dětského těla v táboře Rafflesia? I kdyby se prokázalo, že šlo o dítě někoho jiného, pravděpodobnost, že by se jim nějak podařilo před virem utéct, byla tak malá, že až hraničila s nekonečností. A přesto, mateřská láska, mateřská naděje co ty mají společného s pravděpodobností a logikou?

„Holly, snažím se jen říct. že vaše utrpení, to. že trpíte jen proto, že se zmítáte mezi nadějí a zármutkem. Zármutek, který propukne, je snazší, to mi věřte, než ta nejistota. Ale vy se nemůžete uvolnit, nemůžete ještě propadnout zármutku. Nic přece neznamená, že jsme od Indonésanů nedostali žádné zprávy. Nevíme, co se v tom táboře stalo. Rovněž nevíme, co se tam odehrálo, když se tam dostavili vojáci. Armáda tu věc zpackala hned od začátku. Teď jsou uprchlíci všude, nastala patrně hotová anarchie. Sutami neudělá z nálezu vašich dětí prvořadou záležitost, alespoň ne nyní. Mohli je odvést kamkoli: do Medanu, Padangu, dokonce i do Jakarty. Může to trvat týdny, než někdo objeví, kdo skutečně jsou.“

Holly zavřela oči. Naděje byla skoro tak bolestivá jako zoufalství.

„Hned, jak se odsud dostaneme,“ prohodila Carmen a trochu se předklonila, „zorganizuji průzkum každé nemocnice, utečeneckého tábora a sirotčince z jednoho konce země na druhý. A také provedeme pořádný průzkum kolem tábora Rafflesia. To vám slibuji. V každém případě přijdeme na to, co se přihodilo.“

Holly souhlasně přikývla, ale slyšela promluvit svůj vnitřní hlas.

„Jestli je ztratím, nebudu moci dále žít,“ řekla potichu.

„To říkáte teď. Měla jsem tentýž pocit. Ale jste mladá. Vím, že se to zdá nyní nemyslitelné, ale mohla byste. mít další děti.“

Holly pevně zavrtěla hlavou, měla pevně semknuté rty.

„Ne,“ řekla. „Vy to nechápete. Zapomínáte na to, co jsem vám řekla. Já je mít nemohu. Je zde ta. ta věc v mé rodině. Posledně jsem se musela podrobit celé té léčbě, abych se ujistila, že to nepředám dále. Nemohla bych to celé podstoupit znovu a ani si nemyslím, že je ta léčba dostupná.“

Carmen se zamračila. Vzduch byl nehybný a dusný. Přišlo jí, jako by klesal tlak.

„Co jste to vlastně podstoupila?“

„Genovou terapii. Jistý druh genové terapie.“

„Ale když byla dostupná před všemi těmi lety, pak musí být dostupná i v současnosti. Výzkum od té doby hodně pokročil. Je nyní pravděpodobně ještě dokonalejší.“

Holly si stiskla ruce mezi koleny. Pohlížela dolů na udusanou půdu.

„Ne,“ prohodila. Seděla tak dlouho, pomalu vrtěla hlavou. „Šlo o zvláštní případ. Výjimečně provedený. Nebýt Jonathana, ani bych tuto šanci neměla. Nebylo to všeobecně dostupné, tedy dostupné pro veřejnost. Všechno to zařídil Jonathan.“

„Jonathan? Jak? Cožpak nebyl tedy, cožpak není botanik, farmakolog?“

„Ano, ale ta společnost, jeho společnost, se nezabývala pouze léky. Rozvíjela obrovské množství všech druhů zdravotní péče. Obrovské. A stále to dělá. Abych vám řekla pravdu.“ Znovu zavrtěla hlavou. „Abych vám řekla pravdu, nebyla jsem z toho příliš nadšená. Z toho nápadu. Všechno mi to připadalo příliš.“ Na chvíli pozvedla zrak ke Carmen. „Opravdu jsem měla strach, Carmen. Kdyby tam nebyl Jonathan, který mě nutil, nemyslím. Bylo to moc, nevím, experimentální. Ale Jonathan byl přesvědčen, že děláme správnou věc. Byl skutečně. přesvědčený. Nadšený. Samozřejmě řekl, že to záleží na mně a že se bude řídit tím, jak se rozhodnu, ale viděla jsem, že ho děsí představa, že by na svět přivedl postižené dítě, velmi ho to děsilo. A když jsem váhala, protože jsem o tom nic moc nevěděla, o riziku, které bych podstupovala, začal hovořit o naší zodpovědnosti k dítěti, že mu musíme dát co nejlepší šanci. A já jsem věděla, že kdybych léčbu odmítla a kdyby se dítě narodilo postižené syndromem, znamenalo by to pro nás konec. Vždy by mi to dával za vinu.“

„Takže jste s tím souhlasila.“

„Ano a dopadlo to dobře. Porodila jsem. porodila jsem své krásné holky. Ale já jsem měla rovněž pravdu o práci, kterou tam prováděli, o technikách, které vynalezli.“

„Co tím myslíte?“

„No, nikdy to již dále nerozvinuli.“

„Jak to víte?“

„Vím, protože jsem se na to před dvěma lety informovala chvíli po tom, co jsem se seznámila s Richardem. Říkali to lidé, se kterými jsem mluvila, lidé, které jsem znala prostřednictvím Jonathana, říkali, že to není možné.“

Nejasné zablýsknutí ozářilo průsek. Bouřka se přibližovala. Carmen cítila v těžkém vzduchu pohyb.

„Kdo? Kdo vám řekl, že to není možné?“

U vchodu do stanu se ozval šramot. Daintith a Baker vylezli a začali pobíhat kolem. Sarandon vykřikoval něco o tom, že by měli přikrýt výstroj.

„Holly, kdo? Kdo vám řekl, že vás nemohou léčit?“

„Jak jsem říkala, lidé, které znal Jonathan. Předpokládám, že jsem měla požádat Jonathana, aby to zařídil, tak jako poprvé. Ale to jsem nechtěla. Nechtěla jsem, aby věděl, že pomýšlím na to, že bych měla další děti. Nevěděla jsem, co by tomu říkal, a Richarda jsem tehdy ještě moc dlouho neznala. Tak jsem se s nimi spojila sama, tedy alespoň jsem se o to pokusila. Skoro nikdo z těch lidí, které jsem tam tehdy znala, tam již nepracuje. Nakonec tam vlastně zbyl jen jeden.“

Kolem nich se pohybovala světla baterek. Lennox vykřikoval něco o pastech. Carmen pozorovala Bakera, který proběhl kolem a zaklel, když zakopl o nerovnou půdu. Náhle se rozsvítila světla jednoho džípu.

„Podplukovnice?“

Byl to Sarandon. Carmen zamžourala do světel.

„Podplukovnice, měli bychom raději nacpat do džípů všechno, co se tam vejde. Blíží se k nám pořádná bouřka.“

„Hned jsem tam,“ zavolala na něj. Náhle ji něco napadlo, jistá možnost, ještě nejasná. Nespouštěla oči z Hollyina obličeje.

„Holly, s kým jste to mluvila? O kom to hovoříte?“

Holly na ni rovněž upírala oči a pokoušela se přijít na to, proč je to tak důležité.

„Jmenoval se Hillier, doktor Alfréd Hillier. Byl jediný, který ještě u společnosti pracoval. Všichni ostatní odešli.“

Sarandon znovu prošel kolem nich a nesl velkou krabici se zařízením XSat. Zastavil se a něco zakřičel, ale Carmen ho neposlouchala. Naskočila jí husí kůže, když ji napadla ta úděsná myšlenka, jak poznamenal Harold Daintith, bylo stejně tak jednoduché pro makaky, aby se nakazili virem od lidí, jako to bylo snadné pro lidi, aby se nakazili od makaků. Ale co když samotný rezervoár, samotný zdroj, byla lidská bytost? Nebo dvě lidské bytosti, RB1 a RB2. A pak jí to došlo: RhodesBecker l a RhodesBecker 2.

Nějak se jí podařilo zvednout se na nohy. Nejdřív tábor, pak Ahmadova loviště, pak Muaratebo. K pokusům na lidech měli ještě velmi daleko. Takhle to řekl Hillier. Ale Hillier mohl lhát.

„Co se děje?“ otázala se Holly.

Carmen na ni pohlédla.

„Ta společnost vašeho manžela, ta, která vám pomohla jak se jmenovala?“

Holly se objala pažemi, jak se do ní opíral narůstající vítr. „Westway,“ řekla. „Westway Pharmaceuticals.“

8.

PROVINCIE JAMBI. 30. SRPNA.

Jaké jiné se nabízí vysvětlení? ptala se Carmen sama sebe, zírala do šera před svítáním a naslouchala dešti, který nepřetržitě padal celou noc. Tělo ji bolelo nedostatkem odpočinku. Když jí Holly pověděla o společnosti Westway a o dr. Hillierovi, vrátila se do svého stanu s provlhlým povlečením a nahodile roztroušenými poznámkovými bloky, ale rozhodně na spánek nepomýšlela. Znovu a znovu procházela jednotlivé události, začínala těmi, kterými si byla jistá příznaky a časovým sledem, nevysvětlený balíček, který obsahoval tajné dokumenty a pak se probírala okamžiky posledních šesti týdnů a snažila se přijít na scénář, ve kterém by mrtvé děti Holly Beckerové nefigurovaly jako černý střed toho všeho.

Nebylo to však možné. Bylo to jediné vysvětlení, které všechny jednotlivé události spojovalo. Klíčovou důležitost měly dokumenty. Pokud neměla vyloučit jejich objevení jako zcela náhodné, pak musela předpokládat, že někdo věděl, co se stalo, někdo, kdo byl zasvěcený do vypuknutí nemoci v Marshalltonu a kdo cítil, že musí jednat. Někdo, kdo znal nemoc dost dobře na to, aby viděl spojitosti s tím, co se odehrálo ve Willardu, možná z toho Carmen až přejel mráz po zádech někdo, kdo věděl, že děti byly na návštěvě u Jonathana Rhodese v době, kdy došlo k vypuknutí nemoci v Muaratebu, někdo, kdo zůstal ve styku s Rhodesem i po tom, co on z Westway odešel, někdo, kdo se snad obával takového konce. Muselo jít o někoho, kdo měl přístup k tajným vojenským dokumentům týkajícím se nehody ve Willardu, někdo, kdo se nechtěl sám angažovat možná díky své spolupráci na projektu Gensystems, někdo, kdo byl blízko VÚNN, aby věděl, že ona vyšetřuje případ Marshallton, a mohlo se očekávat, že bude celé věci velet. Generálmajor Bailey? Carmen ho zase tak dlouho neznala, aby ho mohla vyloučit. Jeho nejmenovaný kontakt v Pentagonu, ten muž, který chtěl, aby bylo středisko v Marshalltonu vyplynováno a aby se nikdo na nic neptal?

Déšť se změnil na přerušované přeháňky, až nakonec ustal docela. Carmen si položila paži přes obličej a tmu okamžitě nahradil obraz Holly Beckerové a jejích očí, které přetékaly slzami, když mluvila o své neschopnosti mít další děti.

„Kristepane,“ procedila Carmen mezi zuby. Jak se s tím Holly vyrovná? To se dalo v případě tak velkého utrpení jen těžko odhadnout. Pak Carmen došlo, že to nebude moci déle odkládat. Posadila se, hlavou se dotýkala strany stanu. Za několik hodin začnou s novými operacemi a bylo její povinností, aby se zbytkem týmu sdílela své informace. Byla zde možnost, že by se jim to před Holly podařilo zatajit? Carmen se opět natáhla a zavřela oči. Zvuk deště nyní nahrazovalo neustálé odkapávání vody z okolního lesa. Holly, vaše děti tohle všechno způsobily. Holly, ony nebyly obětmi, ony toho byly příčinou.

Jestli to tak bylo, pak by to vysvětlovalo, proč došlo k prvnímu vzplanutí nemoci v táboře Rafflesia. Přesně, jak to říkal Arends, nosiči pozměněných genů se museli dostat do kontaktu s antigenem, který rozpoutal produkci viru, který byl do té doby zcela nečinný v jejich DNA. I nyní, když již měla všechny kousky skládačky, nemohla tomu stále uvěřit. Bylo to příliš hrozné, příliš kruté. Na utrpení dětí to nemělo žádný význam ty by ihned nemoci podlehly a předaly by vir ostatním, než by zemřely. Trpět však bude hlavně Holly. Bude v tom spatřovat svou vinu: přímý následek své touhy, aby měla zdravé potomky. Všechno to hrozné utrpení, všechna ta černá hniloba a agónie, která vytekla z jejích beder.

Náhle to již Carmen nemohla ve stanu vydržet. Rozepnula přední díl plachtoviny a vylezla ven do tmy. Překvapilo ji teplo. Jako by vůbec k žádné bouřce nedošlo. Vydala se od stanů směrem k průlině, kterou utvořily ve vegetaci džípy, a horlivě přemýšlela.

Když nyní brala tábor Rafflesia jako místo počátku epidemie, pak jí připadalo obtížné umístit do všech těch událostí Ahmada. Jak se Ahmad nakazil? Možná, jak navrhoval Daintith, byli v blízkosti tábora Rafflesia makakové právě v době, kdy začal být vir aktivní. Jestli to tak bylo, pak již jen stačilo, aby ty nakažené makaky Ahmad ulovil. Bylo to chatrné spojení, ale dalo se mu uvěřit. Tábor Rafflesia se nacházel jen pouhých padesát kilometrů od kraje Ahmadových lovišť. Ve chvíli, kdy měl Ahmad nakažené opice, nebo se nemocí nakazil sám, bylo již rozšíření viru do Muarateba nevyhnutelné jako jeho rutinní výlety k Habibiemu dolů po řece. Carmen se zastavila na okraji tábora a pohlédla na hodinky. Bylo chvíli po páté hodině ranní, jen hodinu před svítáním. A pak si Carmen začala vybavovat Habibieho, začala si vzpomínat na to, co jí v klášteře řekl, bylo to, jako když se na ni ze všech stran tlačí tma.

Diktafon ležel u láhve s vodou. Zvedla ho, zarazila do něj sluchátka, nejprve pásek přetočila dopředu, pak dozadu, pokoušela se najít slova, která chtěla slyšet. Pak se postavila, nechala pásek běžet, skoro si neuvědomovala první záblesky svítání nad okolními stromy.. Obchodoval se všemi možnými věcmi. Ne jen s opicemi. Mám za to, že když byl v Muaratebu posledně, tak měl něco, co mi chtěl prodat. Něco speciálního. Přehrála si to jednou, dvakrát, třikrát, jako by se z Habibieho slov mělo vynořit něco nového, něco, co by znamenalo, že se zmýlila. Pak setřásla sluchátka a vypnula přístroj.

Ze tmy se vynořila postava a ona nadskočila hrůzou. Byl to Daintith v tričku a šortkách a v ruce držel úzkou baterku, přiložil si prst na ústa a šeptem se omluvil.

„Slyšel jsem, že se převalujete,“ řekl a hlas mu zněl trochu chrčivě. „Také jsem nemohl spát.“

Odešli od stanů, následovali chabé světlo Daintithovy baterky.

„Jak se cítíte, Harolde?“

„Fajn. Proč jste se tu tak tajně plížila?“

Carmen pohlédla Daintithovi do obličeje, který měl v prvních záblescích světla bledý. Neměla čas na rozmyšlenou, nemohla si rozvážit svůj další krok. V sázce bylo příliš mnoho, než aby mohla zatajovat něco, co mohlo představovat základní informaci. Musela mu svěřit své nejhlubší obavy nad tím, co se přihodilo. Jak se s tím vypořádá Holly, to bylo něco jiného, něco, s čím se budou muset zabývat později.

„Harolde.“

Carmen se na okamžik odmlčela, nevěděla, odkud má začít. Pak mu vypověděla celý příběh, který začal doručením tajných dokumentů a Arendsovým pátráním a skončil u Holly, která obdržela geneticky pozměněné vajíčko ve Willardu jako součást programu Gensystems.

Daintith jen zíral s pusou dokořán. Čas od času zavrtěl hlavou. Když skončila, sklopil pohled a všiml si, že má stále rozsvícenou baterku. Vypnul ji.

„Jak dlouho to víte?“ zeptal se nakonec.

„Arends mi řekl o práci Gensystems přede dvěma dny.“ Carmen pohlédla na Hollyin stan. „Holly mi o svém spojení s Gensystems řekla dnes v noci.“

Daintith sevřel rty a tiše hvízdl. Pak se zamračil do vyčerpaného Carmenina obličeje. Obloha nad nimi se zabarvila dozelena. Všude kolem se hmyz pustil do bzučení a svištění, když biologické hodiny začaly znovu odbíjet nový cyklus.

„Což by vysvětlovalo tábor Rafflesia,“ prohodil Daintith. „To, že to tam všechno začalo.“

Carmen zamrkala, když si uvědomila, že pro Daintitha zůstal problém na vědecké úrovni spíše než na úrovni lidské. Tragédie Holly Beckerové se jeho myšlení nijak nedotkla. Znovu stočila pohled z Daintitha na Hollyin stan a čekala, že se u nich Holly každou chvíli objeví.

„Stále zde máme problém, jak se dostal vir z tábora Rafflesia sem“ Daintith se rozhlédl kolem po lese „sem a k Ahmadovi.“

„Přineslo ho jedno z Hollyiných dětí,“ prohlásila Carmen rozhodně.

Na okamžik se oba odmlčeli, jako by je pohltily zvuky džungle.

Pak Carmen tiše a naléhavě pokračovala: „Když jsem hovořila v Jambi s Habibiem, tak vcelku připustil, že Ahmad čas od času přivážel z džungle děti, aby je u madam Kim prodal. Řekl mi, že posledně, když přijel Ahmad dolů po řece, měl něco neobvyklého, co chtěl prodat. Harolde, myslím si, že chtěl Habibiemu prodat jedno z dětí Holly Beckerové. Proč by jinak Habibie říkal, že to bylo tak speciální? Kdyby šlo o dítě Kubuů, co by na tom bylo tak neobvyklého? Habibie říkal, že je Ahmad přivážel jen příležitostně. Dítě kmene Kubuů by mohlo být nezvyklé, to ano, ale speciální? Dvanáctileté bílé děvče. To by bylo speciální. To by bylo zboží, za které by možná Habibie nebo madam Kim, majitelka bordelu, zaplatili hodně peněz.“

„Dvojčata,“ přidal se Daintith. „To by bylo ještě speciálnější.“

„Také mě to napadlo,“ odvětila Carmen. „Ale jestliže byly děti zdrojem nemoci, nebylo možné, aby začaly být nakažlivé v táboře Rafflesia, aby se potom dostaly do kontaktu s Ahmadem a pak podnikly cestu do Muarateba.“

„Takže vy si myslíte, že se s Ahmadem setkala jen jedna z nich?“

„Snažím se říct, že je možné, že se jen jedna z nich dostala do styku s antigenem, rozvinuly se u ní příznaky, a pak nakazila nemocí zbytek tábora. Její sestra mohla z tábora utéct, nebo ji z tábora odvezl násilím někdo, kdo ji chtěl zachránit. Tu pak vzal Ahmad, nebo ji možná našel na řece Hari ta dvě místa byla spojená řekou, dítě mohlo použít loď.“

„To samozřejmě stačí, aby došlo k přenesení viru na Ahmada. Dítě samo nemuselo do Muarateba vůbec jezdit.“ „Máte pravdu,“ řekla Carmen. „Jen jsem měla ten pocit, že Habibie.“

Nechala frázi nedokončenou. Svým způsobem bylo jednodušší, méně tíživé, aby věřila tomu, že dítě dorazilo k Ahmadovi v závěrečném stavu agónie. Trauma z toho, že by zažila smrt všech ostatních v táboře za takových příšerných okolností, a potom by sama nemoci podlehla, bylo již samo příšerné, ani k tomu nemusela přidávat cestu dolů po řece s lovcem opic, obchodníkem s předpubertálními dívenkami, a pak příjezd do samotného bordelu šmátravé ruce a chlípné úšklebky.

Carmen se otřásla při pomyšlení, že možná sám Habibie měl. Ale pak si uvědomila, že Habibie se nemohl dostat do přímého styku, rozhodně ne do intimního sexuálního styku. Kdyby k tomu došlo, pak by stoprocentně přišel do styku s nemocí. Možná že dívky přece jen zemřely v džungli.

„Pořád to nemohu všechno vstřebat,“ řekla Carmen. Pak se bez ohledu na Daintitha, který byl rovněž pohroužený do myšlenek, vrátila na samý začátek, procházela si všechny rozdílné části, jako by šlo o korálky růžence, které když bude dostatečně dlouho počítat, pak zasáhne nějaké dobro, nějaká milost, která veškerou tu hrůzu zmírní. Možná dala všechno dohromady špatným způsobem. Přece jen jí myšlenka, že děti byly zdrojem toho všeho, připadala příliš přitažená za vlasy, příliš. byla skoro nemyslitelná. Sepjala ruce, pevně je stiskla, napůl se modlila, aby všechno, na co přišla, bylo úplně jinak.

Potom se ve světle svítání objevila Holly, chvíli k nim byla otočená zády, protahovala se a odhrnovala si vlasy z obličeje. Pak se obrátila.

„Ahoj.“

Došla k nim a zastavila se. Jako první promluvila Carmen: „Podařilo se vám alespoň na chvíli usnout?“

„Ano. Nemyslím, že by měla bouřka takový vliv, tedy myslím na kvalitu vzduchu. Docela bych nepohrdla smogem na Manhattanu.“

„Tam alespoň vidíte, co dýcháte,“ prohodil Daintith a ten okamžik, okamžik, ve kterém si Carmen myslela, že by to všechno mohla Holly říct, tak ten již pominul.

Ed Baker u snídaně skoro nic neřekl. Carmen se pokoušela hovořit o náplni dne a o možnosti, že najdou rezervoár nemoci na novém místě. Vyhýbala se Daintithovým očím.

„Možná se nám dnes podaří rozmístit pasti. Možná prozkoumáme nějaké méně přístupné oblasti.“

„Já tady zase budu muset sedět?“ zeptala se Holly. Carmen se nemohla přinutit, aby na ni pohlédla.

„Co se vám nelíbí?“ řekl Sarandon. „Cožpak se vám moje společnost nezamlouvá?“

„Jen bych chtěla dělat něco užitečného. Třeba pomoct zabalit několik vzorků.“

Carmen se obrátila na Daintitha, který si naléval zbytek kávy.

„Harolde, nevadilo by vám, kdyby s námi do terénu vyrazila místo vás Holly? Já bych velmi ocenila, kdybyste zde s doktorem Lennoxem mohl pracovat na vzorcích a kdybyste mohli připravit několik věcí na odjezd.“

Nastalo nepříjemné ticho. Všichni věděli, že Carmen chtěla zminimalizovat Daintithův kontakt se zbytkem skupiny kvůli tomu pokousáni, přestože se u něj neobjevovaly žádné známky pokročilé nemoci. Když ho zanechají v polní laboratoři, pak to bude ideální řešení.

„Na odjezd?“ otázal se Baker rozmrzele.

„Nezůstaneme zde přece napořád,“ odvětila Carmen a pokoušela se promluvit optimisticky. „Máme zde vzorky, které je třeba připravit a obarvit. Materiál, který je třeba zmrazit.“

„Zajisté,“ prohodil Daintith s pokrčením ramen. „Máme zde několik věcí, se kterými můžeme pohnout.“

„Fajn,“ řekla Carmen. „Seržant Kaoy vám může pomoci.“

Holly se zvedla. Carmen ji pozorovala, jak jde ke svému stanu. Zdálo se, že se lépe ovládá, byla sice stále zarmoucená, ale snažila se tomu nepropadat. Carmen napadlo, že vlastně ani není nezbytné, aby Holly věděla, jakou roli v celé záležitosti její děti sehrály. Alespoň ne nyní. Až budou zpátky ve Spojených státech, všechno bude jinak. Rozhodně si nedovedla představit Daintitha, že by zveřejnil výzkum bez klíčových fakt. Ale bude obtížné, aby to sdělila ostatním, aniž by se Holly něco nedoslechla.

Sledovali stejnou stezku směrem na západ. Olistěné větve narážely do bahnem potřísněného předního skla, ale Carmen to skoro nevnímala, její mysl stále zaměstnávaly epidemiologické permutace. Snažila se odhadnout, co by to pro misi znamenalo, kdyby se v případě dětí nemýlila. Zaprvé bylo jasné, že pokud budou nacházet nakažená zvířata ve starém Ahmadově lovišti, nebudou moci najít žádný rezervoár, ani populaci zvířat nebo hmyzu, která by v sobě mohla vir přenášet, aniž by mu podlehla. Jestliže vznikl vir Muaratebo možností spojení antigenu s alternovaným genem, pak existovala naděje, že se sám zničí mezi obyvatelstvem Sumatry. Viry, které zabíjí příliš nemilosrdně, právě jako vir Muaratebo, brzy zjistí, že již jim nezbývá žádný další hostitel. Muaratebo se potřeboval živit, potřeboval lidi nebo opice, aby se mohl rozmnožovat. V Londýně vzplanutí epidemie zabránilo štěstí. Kdyby byl indonéský sanitární kordon účinný, vir by nakonec nenašel nové hostitele. Bez rezervoáru by sám vir rychle vymizel.

V takovém případě by byl úkol mise VÚNN splněn. Carmeniným prvořadým úkolem nyní bylo, aby zajistila bezpečné stažení svého týmu.

„Tamhle to je,“ prohodil Baker, byla to jeho první slova od chvíle, kdy vyrazili.

Strom jako by se přes noc trochu posunul, zapadl do země, která byla rozměklá prudkými dešti. Byl tak ohromný, že by jej vlastními silami stěží přemístili, a přesto se v živé tkáni lesa pohnul a otočil a za několik hodin se posunul o několik desítek centimetrů. Přesto však neudělal dost místa, aby tam mohl džíp projet. Vylezli z klimatizovaného auta do vlhkého horka.

“Odsud vyrazíme pěšky,“ odpověděla Carmen na otázku, která se zračila Holly v obličeji.

Baker šel jako první, sledoval stezku, když si nebyl zcela jistý, pak vyhledával zářezy, které udělal McKinnon na kmenech stromů a na vyčnívajících větvích. Za dvě hodiny dorazili do druhého tábora.

Leigh a McKinnon si rozbili stan v roklině, která se vynořila z okolní vegetace nad úrovní řeky Hari asi tři kilometry na východ. Povlovný východní svah pokrývalo skromné chmýří vegetace, takže se zdál zdáli skoro holý. Leigh a McKinnon pilně pracovali na vzorcích, které toho rána získali z pastí a nevšimli si jejich příchodu, dokud nedošli do rokliny.

“Spojili jsme se s Haroldem rádiem,“ sdělil jim Leigh a pokývl Holly na pozdrav. “Říkal, že má normální teplotu.“

Carmen si odepnula ruksak a složila ho na zem. Mimo les bylo ještě větší vedro, i když obloha byla zatažená.

“Vypadá v pořádku. Pracuje na nějakých vzorcích s Lennoxem v táboře, takže nám dneska pomůže Holly.“

Carmen si všimla, že se Leigh cítí nesvůj, že s nimi má pracovat civilista. Ale trochu se uvolnil, když probírali plán denní činnosti a Carmen jí přidělila označování a balení vzorků, které již byly zabezpečené. Byl to úkol, který již Holly plnila na jiných místech, a přestože byl dost nudný, pomáhal ji udržet mimo možný kontakt s infekčním materiálem. Holly to zrovna nenadchlo, ale přijala tu otročinu jen s pokrčením ramen.

McKinnon odvedl Bakera do lesa pod roklinou, aby zkontrolovali pasti, které tam předchozího večera nastražili na pozemní savce, zatímco Carmen a Leigh se vydali k přítokové říčce, která vytékala nedaleko z jeskyní. Doufali, že tam objeví známky Ahmadovy přítomnosti, která by jim pomohla jako vodítko pro odchyt do pastí a odebírání vzorků.

Mimo sluneční světlo bylo mnohem chladněji. Carmen následovala Leigha mezi stromy, přes rameno měla loveckou pušku. Leigh začal nosit kolem hlavy uvázaný šátek jako čelenku, aby mu do očí nestékal pot. Vypadal najednou jako chlap od rány a Carmen nabyla dojmu, že se mu tohle strádání v džungli docela zamlouvá. Byl mnohem tišší, než když sem na začátku přijeli, skoro až mlčenlivý. Poslední vtipkování se z něj vytratilo po táboře Rafflesia a Carmen napadlo, jestli to, co ze začátku považovala jako známky nelibosti, nebylo ve skutečnosti něco zcela opačného.

„Marku.“

Zastavil se a otočil. Carmen si opřela pušku o strom a otřela si obličej vlastním modrým kapesníkem.

„Co se děje?“

„Musíme si promluvit. Musím vám něco říct.“

Leigh vystoupal zpátky na svah a zůstal stát s hlavou tázavě skloněnou na stranu. A podruhé toho samého dne musela Carmen znovu vypovědět vše o Gensystems, co věděla.

A podobně jako Daintith zůstal i Leigh jen němě zírat.

„Čekala jsem, až sem dorazíme, abych vám to mohla říct, protože si myslím, že je lepší, když to Holly nebude vědět. Už jsem to řekla Haroldovi, takže se to dříve či později stejně dozví, tedy jestli to on všechno bude publikovat. Ale myslím, že je pro nás lepší, když to tady všechno zvládneme a Holly nebudeme zatím nic říkat.“

Leigh stále jen zíral. Podle všeho to nebyl schopen vstřebat.

„Jste si tím jistá?“ zeptal se nakonec. „Jste si jistá tím virovým vyjádřením?“

„Již jsem to probírala snad tisíckrát. Musí to tak být. Dozvíme se to teprve po patřičném vyšetření situace v Gensystems a z toho, co se stalo Irwinovi a ostatním.“

Leigh se usmál. Byl to cynický, znuděný úsměv.

„No, od toho bych si příliš nesliboval,“ řekl.

„Co tím chcete říct?“

Leigh si sundal z ramene zbraň a položil ji vedle Carmeniny zbraně.

„Řekl bych, že muselo jít o porušení bezpečnostních opatření deset let po nehodě ve Willardu, aby se tahle věc dostala na světlo, protože Gensystems, Westway, vláda, ať šlo o kohokoli zrovna moc nechtěli, aby se to stalo veřejnou záležitostí.“

„Ale s tímhle vším“ Carmen poukázala na les, na ostrov a jeho trpící lid „tlak, aby všechno vyšlo najevo, bude příliš velký.“

Leigh se znovu usmál. Chvíli nic neříkal, nechal Carmen, aby si to mohla promyslet. Skrz listy projel paprsek slunce jako jehla a dotkl se Leighova ramene. Znovu promluvil.

„Tlak na to, aby se vše ve Willardu ututlalo, bude ještě větší. A nebudou ho vyvíjet lidé nějakým způsobem spojení s Gensystems, postará se o to sám strýček Sam.“

Náhle se jí udělalo mdlo. Došlo jí, kam tím vším Leigh míří, ale nechtěla to přijmout. Jestli měl pravdu, pak odjedou ze Sumatry s kompromisem, pošpinění a ponížení. Na okamžik slyšela jen zvuky lesa. Nešlo však o les, ale o systém. Carmen pohlédla na kapičku vody na listu, která odněkud kondenzovala světlo a vysílala do okolí droboučký jazýček duhových barev. Život je příliš složitý, napadlo ji. Přes zdánlivou jednoduchost té myšlenky jí připadala nevyvratitelná, nehybná jako ten spadlý strom přes cestu. Život je pro ně, pro vědce, příliš složitý.

Leigh znovu navázal.

„Kdybychom všechno zveřejnili, pak by to znamenalo připustit, že co se zde stalo a stále ještě děje, je chybou Spojených států, vlády, která zakázala experimenty na lidských embryích.“

„Muaratebo vznikl v USA,“ odvětila Carmen.

„Přesně tak. A Indonésané by chtěli náhradu.“

„Měli by na ni nárok.“

„Možná,“ zareagoval Leigh, „ale chvíli se nad něčím zamyslete.“ Na vteřinku pohlédl dolů na své zablácené boty, pak znovu pokračoval. „My jsme stále zde. Mám na mysli naší misi. My. Jestli je pravda to, co říkáte, pak náš zdejší pobyt a hledání rezervoáru je bezpředmětné. Nikdy žádný rezervoár neexistoval zdroj viru Muaratebo zanikl s dětmi.

Takže naším dalším krokem je dostat se domů. Abychom to mohli udělat, budeme muset Baileymu vysvětlit, proč si myslíme, že mise skončila. A i když Indonésané mají plné ruce práce s tím, aby v současné době zachraňovali své lidi před smrtí, odvažuji se říci, že by je asi rovněž zajímalo, co přesně jsme tady objevili.“

„Aha.“

„Obzvláště když se budeme pravděpodobně muset spolehnout na Indonésany, možná přímo na toho hajzla Sutamiho, aby odsud vyprostili naše spráskané zadky. V tom případě bychom si měli dobře připravit naši historku, proč jsme připraveni na odjezd, a hlavně bychom měli dbát na to, jaký účinek bude mít jakékoli poskytnuté vysvětlení na místní obyvatelstvo.“

„Souhlasím.“

„Rozhodně bychom nechtěli skončit jako předmět nějakého politického vyjednávání, ke kterému by mohlo dojít, kdybychom vyšli s pravdou ven.“

„Chcete tím říct, že bychom měli lhát jak Baileymu, tak i Sutamimu?“

„Když se nás Sutami zeptá, co jsme tady našli, pak ano. V případě Baileyho jde o něco jiného, ale když pomyslím na charakter vašeho zdroje a skryté státní zájmy, asi by bylo rozumnější, kdybychom si prozatím celou věc nechali pro sebe, možná i navždycky.“

„Kristepane.“

„Řekla jste to jen Haroldovi, že ano?“

„Ano, ale rozhodně jsem nezabíhala do všech politických aspektů, a nyní to již mohl Harold říct Sarandonovi, Lennoxovi a Bůh nás ochraňuj “

„Seržantovi Kaoymu.“

Carmen byla propocená na kůži, ale přesto na ni sáhla smrt. „Ach můj bože.“

Leigh si odplivl a šlápl na to nohou. „No, možná ne. Možná si promluvil s Lennoxem jako vědec s vědcem, ale nedovedu si představit, že by si tak svévolně pouštěl pusu na špacír.“

Leigh se k ní otočil zády a trochu poodešel po cestičce. „Mně však dělá starosti Sutami,“ prohodil. Pak se otočil, obličej měl tak vážný, jak ho Carmen ještě nikdy neviděla. „Jde o to, že kdyby nás vzali jako předmět vyjednávání nějakého sporu o odškodné zde na Sumatře “

Nemusel to ani dokončovat.

„Nemyslíte si, že by Sutami.“

„Možná ne schválně, ale rád bych se vás na něco zeptal. Jak by se vám líbilo strávit příští měsíc v Jambi nebo třeba v Padangu? Protože si nemyslím, že by nás odvezli do Jakarty. Považovali by to za příliš riskantní.“

Carmen se otřásla. Leigh měl samozřejmě pravdu. Pokud by se americký tým nakazil v Jambi nebo v jiném městě na Sumatře, jen by to pro skvělou americkou veřejnost znamenalo tragédii, vyšla by najevo ohavnost hrubých chyb Spojených států. Zaručilo by to Indonésanům prvotřídní odhalení všech souvislostí. Nyní jí to došlo: budou si muset svou cestu ze Sumatry vylhat. Jinou možnost neměli.

„Fajn,“ řekl Leigh, sundal si šátek z hlavy a vyždímal si ho. „Špatná zpráva je když do toho zahrneme úplně všechno že několik tisíc lidí zemřelo příšernou smrtí, ale dobrá zpráva je, že se to v určitém bodu zastaví.“

„Doufejme.“

„Ono se to zastaví. Zabíjí to lidi příliš rychle. Holly Beckerová se potulovala po táboře Rafflesia s řeznou ránou na ruce a nic nechytila. A vsadil bych se, že Harold bude také v pořádku. Mimo tělo, po smrti hostitele, tato věc není schopná přežít. Podobně jako ostatní filoviry. Zmírní se to, vyschne to, pak je konec.“ Leigh přikývl, chtěl potvrdit vlastní předpoklady. „Dobrá, dobrá. Není zde rezervoár. Tím si můžeme být stoprocentně jistí. Bude stačit, abychom generálmajorovi Baileymu a celému světu řekli, že jsme nenašli žádný rezervoár, žádný zdroj. Stejně jako v případě vzplanutí epidemie v Marburgu v osmdesátých letech. Byli na hoře Elgon v té jeskyni.“

„Kitum.“

„Správně. Pracovali tam, chytali do pastí všechno, co se jen pohnulo, ale nic nenašli. No, tak tahle mise dopadla podobně.“

Dlouhou dobu se na sebe jen dívali. Carmen si před odjezdem důkladně prostudovala výzkum Kitum. VÚNN měl kolem jeskyně klece s morčaty, paviány a zelenými opicemi v naději, že se u nich rozvine nemoc, která zabila francouzského inženýra v roce 1980 a o sedm let později dánského chlapce, který tam byl na prázdninách. Zvířata v klecích se nenakazila. Pak pochytali do pastí všechno možné hlodavce, netopýry, hmyz. Nic nenašli. Jak Leigh řekl, již se to před tím stalo, tak se to může stát znovu. Ze všeho toho vedra, hluku a pocitu, že se dopouští podvodu, Carmen cítila, že se snad udusí. Zvedla ze země zbraň.

„Ale budeme muset dokončit dnešní práci,“ řekla. „Nemůžeme ostatním jednoduše říct, že je po všem, že tady žádný rezervoár není. Přece jen jsme objevili nakažená zvířata.“

„Ano,“ souhlasil Leigh. „Máte pravdu. Myslím, že bychom měli v oblasti pracovat ještě tak dva dny, pak bychom odsud měli zmizet.“ Carmen pozorovala Leigha, jak před ní prochází hustým porostem. „Doufejme jen, že Daintith držel jazyk za zuby,“ poznamenal.

Zašli spolu ještě asi dalších sto metrů, když Carmenina přenosná vysílačka zapraskala. Byl to Baker. Sotva dechu popadal.

„Podplukovnice, máme zde něco, co si myslíme, že byste měla vidět. Přepínám.“

„O co jde? Přepínám.“

„Jsme hned pod táborem blízko u řeky. Major McKinnon to spatřil jako první.“

Zaslechli hlas McKinnona, který si vzal potom k ústům vysílačku.

„Carmen, myslíme si, že jde o Ahmadův tábor. Jsou tady konzervy a několik drátěných pastí. Ale někdo tady byl. Možná uprchlíci. Baker říkal, že mohlo jít o lupiče. Přepínám.“

Carmen pohlédla na Leigha.

„Lennox na nějaké před pár dny narazil na silnici, byli ozbrojení,“ řekl.

„Nechápu, proč by měli být tady dole, McKinnone,“ odvětila Carmen. „Možná to byli jen domorodci. Přepínám.“

„Ať to byl kdokoli, myslím, že jsme je vyplašili. Něco si tady vařili všiml jsem si právě toho kouře a my jsme je vyrušili. Když jsme dorazili k přístřeší, byli pryč. Snažili se uhasit oheň, ale stále ještě jsou tady teplé uhlíky. Přepínám.“

„Jak vás najdeme? Přepínám.“

„Jděte do tábora, potom se vydejte stezkou, kterou jsem prosekal. Major Leigh sem dolů cestu zná. Budeme na vás čekat. Přepínám a končím spojení.“

„Bude nám to trvat asi půl hodiny,“ poznamenal Leigh, když se otočil, aby vyrazil zpátky do svahu. Když uviděl, jak se Carmen tváří, zůstal stát. „Co se děje?“

„Holly,“ odpověděla. „Je tam nahoře úplně sama.“

Než dorazili zpátky na vrcholek rokliny, oba se koupali v potu. Holly na ně zírala s otevřenou pusou, když vyklopýtali ze zakrslé vegetace a měli připravené zbraně.

Leigh došel na kraj rokliny a podíval se k místům, kde předešlého dne s McKinnonem rozmístili pasti.

„Holly, právě jsme mluvili s McKinnonem. Říkal, že tam dole v lese někoho vyplašil. Nemusí jít o nic vážného, ale byl bych rád, kdybyste se nás chvíli držela. Sejdeme dolů, abychom se setkali s McKinnonem.“

Holly se postavila, v ruce držela černou fixu a pomačkaný seznam. Měla napůl hotové popisky množství nádobek v izolované schránce, která jí stála u nohou.

Leigh se vrátil od kraje rokliny.

„Nejsem rád, že to tady všechno musíme nechat bez dohledu, ale řekl bych, že nám nic jiného nezbývá. Alespoň si můžeme vzít dolů rádio.“

Sundal si polní vak a nasadil si popruhy velkého polního rádia.

Stezka dolů k řece byla mnohem strmější než ta, která ji křižovala na cestě k jeskyním. Leigh je vedl dolů, ukazoval jim místa, kam mají ve změti bláta a kořenů klást nohy. Šli beze slov, nechtěli na sebe upozornit nějaké zloděje, kteří jim mohli být nablízku. Po patnácti minutách rovnoměrného postupu se země vyrovnala. Slyšeli již vzdálený zvuk řeky, který se přidával k neustálému ševelení hmyzu.

Náhle se vynořil Baker.

„Řekl bych, že ať tady byl kdokoli, stačil utéct,“ řekl. „Prohlídli jsme to tady kolem, ale nikoho jsme nenašli.“

Beze slov ho následovali hustou vegetací, klopýtali přes hrboly a díry.

Nešlo o víc než jen o střechu z travin a palmových listů, kterou podpíraly dva primitivně osekané bambusové sloupky. Celé to bylo opřené o holý velký kámen, který byl matně hnědý a vypadl jako bauxit. Nedávné deště strhly část střechy a zdálo se, že by ten přístřešek zbortil jen slabý vánek.

„Nic moc, tohle doupě,“ řekla Carmen a poklekla, aby se podívala na hromádku pastí, které McKinnon našel po okolí. V prohlubni se vršily naskládané konzervy s tuňákem, ale nebyl tam žádný otvírák. Otlučená plechovka ležela převrácená uprostřed udusané hliněné podlahy. Carmen si pokoušela vybavit lovce opic, jak zde žije sám, ale moc jí to nešlo. Co tady dělal za dlouhých nocí? Seděl a snil?

„Zbytky ohně jsou támhle,“ řekl McKinnon. Carmen se zvedla a vyšla ven druhou stranou přístřešku. Ve vzduchu byl cítit zápach, zápach žluklého másla. Leigh a Holly Beckerová již prohlíželi malou hromádku částečně ohořelých klacíků, na kterou někdo nahrnul červenou zeminu. Zápach popela se mísil s tím nepříjemným pachem.

„Co to tady tak smrdí?“ zeptala se Carmen. Na zemi asi dva metry od ohně se povalovalo několik pecek od manga.

„To asi nebyli zloději,“ poznamenal Leigh a díval se na vyhaslý oheň. „Byl by tady větší nepořádek.“

„Zloději by tady ani neměli co dělat,“ přidal se Baker. Stál od nich pár metrů, otočen zády, a díval se do lesa. „Je to moc daleko od silnice.“

„Možná je to někdo, kdo se snaží vyhnout moru,“ řekl McKinnon.

„Proč by ale potom zapalovali oheň?“ otázal se Leigh, podřepl a obrátil několik napůl ohořelých větviček. Pohlédl na zamračený Carmenin obličej. „Co se to pokoušeli dělat? Možná chtěli něco uvařit. Ale nevidím tady žádný rošt, nic podobného.“

Carmen se rozhlédla po udusané hlíně. Pak to spatřila. Zvedla se a přešla k místu, kde byla poházená placatá zrníčka manga. Asi třicet centimetrů za nimi, napůl přikrytý malým listnatým keříkem, ležel kus ovoce, které před tím nikdy neviděla. Vypadalo to, jako by byl plod rozříznutý napůl malým nožíkem, nožíkem, který na to byl příliš malý. Plod měl silnou, rohovitou slupku a uvnitř krémově bílou dužinu, která byla částečně vykousána.

„Tohle tady tak páchne,“ prohodila Carmen a botou vysunula plod na světlo.

„To je durian,“ řekla Holly takovým tónem, že se Carmen pomalu postavila. Pozorovala Holly, která se sehnula a zvedla ovoce do rukou. „V Singapuru s ním nemůžete jít na veřejná místa kvůli. tomu smradu.“

Holly držela plod asi třicet centimetrů od Carmenina obličeje. Jasně viděla, kde je dužina okousaná, a na jednom místě byl jasně viditelný otisk zubů, příliš malý na to, aby se jednalo o muže. Odkrytá dužina nestačila ani zoxidovat. Kdokoli jedl tenhle plod, pak ho musel zahodit ve chvíli, kdy sem dorazil Baker s McKinnonem. Carmen pohlédla z kusu ovoce na Holly a spatřila tu naději, která se v Hollyině obličeji a v jejích lesknoucích se očích zračila.

„Jsou tady,“ zašeptala Holly. „Cítím to.“ Celá se třásla. Muži se po ní otočili. Carmen pomalu zavrtěla hlavou, přestože se jí srdce divoce rozbušilo. Vzala Holly plod z rukou a odhodila ho do křoví.

„Ne, Holly. To není možné.“

Už jí to chtěla všechno vysvětlit vaše děti nemohly nemoci utéct, ony jsou její příčinou když jí to najednou došlo, vyskočila jí v mysli myšlenka: děti jsou imunní.

„Co je?“ Zeptala se Holly. Všimla si té náhlé změny v Carmenině obličeji. Viděla tam něco jiného než jen pouhou změnu. Náhle byla jejím nepřítelem, pustila se do ní pěstmi. Leigh a McKinnon se ji snažili odtrhnout. Holly znovu zakřičela: „Co je? Co víte?“

Carmen poodstoupila, pozorovala Holly, která zápasila, aby se vyprostila se sevření rukou, které ji zadržovaly.

„Nic,“ řekla Carmen. Byla to pravda: nic nevěděla jistě. Hrůznost té myšlenky jí otřásla, ne její platnost, ani její pravdivost. „Nic,“ zopakovala. Nicméně to s ní otřáslo. Myšlenka, že by mohly děti produkovat vir, aniž by mu samy podlehly se jí zdála až příliš děsivá. Potulovaly se městy a vesnicemi jako dva andělé smrti, pozorovaly každé místo, kam vkročily, jak se vzdouvá pod nápory nemoci. Carmen se instinktivně ohlédla za sebe do lesa. Holly už křičela, Leighovo jemné konejšení nijak nepomáhalo.

„Řekněte mi to! Řekněte mi to!“

Jako by na ni les upíral pohled. Ne zlověstně, to Carmen nikdy necítila, ale lhostejně, bzučení hmyzu znělo jako stroj, který rozemílá sám sebe, rozemílá sám sebe v nesmyslném opakování jako bezmyšlenkovité rozmnožování viru. S panickými Hollyinými výkřiky, které se jí zařezávaly do mozku, se Carmen modlila, aby zde děti nebyly, modlila se, aby byly opravdu pochované v zemi tábora Rafflesia. Protože jestli zde jsou, tady v lese, vystrašené, hladové, možná ji právě pozorují skrz listy, pak se bude muset zjistit, zda jsou imunní a jaké nebezpečí představují.

Pak Baker náhle pozvedl paži a Carmen cítila, jak jí poskočilo srdce.

„Podívejte,“ křikl.

Pohlédli směrem k řece. Z nejhustší vegetace asi jen dvacet metrů od nich se vynořily dvě děti, šaty na nich visely v cárech, těla a obličeje měly celé černé od špíny. Ale jejich oči jako by prostoupily Carmen až do duše, nikdy už se jich nedokázala zbavit, těch očí, propastí nepředstavitelné temnoty, hrůzy a hladu, se kterými hledaly po hlase ve skupině vojáků svou matku.

Na okamžik nastalo hrobové ticho, jako by i džungle zatajila dech. Pak se Holly pomalu vydala kupředu, plakala, hlas se jí zlomil nepříčetnou radostí.

„Moje. Lucy, Ema. moje děti. Nemohu “

Carmen se nedokázala hnout z místa. Cítila se jako očarovaná, jako by náhle zkameněla. V hrůze pozorovala Holly, jak klopýtá přes nerovnou zem, naráží do houští, rozráží kapradiny a větve. Děti se ani nehnuly, držely se za ruce a pozorovaly svou matku, která se k nim blížila. Potom se Carmen vzpamatovala.

„Stát!“

Vyrazila kupředu a chytila Holly za ruku. Holly to překvapilo, pak popadla Carmen za ruku a snažila se jí vysmeknout. Na chvíli spolu zápolily, chroptěly námahou.

„Holly, Holly! Musíte mě vyslechnout!“

Pak se přidal Leigh, odtáhl Holly, ale zakopl, spadl a strhl ji s sebou. Namáhavě se snažila postavit, kopala Leighovi do sevřené ruky, která ji nepouštěla. Carmen ji chňapla za košili, která se roztrhla, když se jí žena vysmekla.

„Holly!“ zakřičela zoufale Carmen. „Vaše děti mají tu nemoc! Přichází od nich! Jsou jejím zdrojem!“

Jako by Holly dostala ránu pěstí. Kolem se rozhostilo tíživé ticho. Leigh se postavil. Holly zamrkala, otevřela ústa, jazykem si přejížděla po rtech. Carmen ji sevřela pevněji.

„Stalo se to v Gensystems. Tou léčbou, kterou jste podstoupila. Vznikl z ní vir.“

Holly protočila oči a Carmen si okamžik myslela, že omdlí. Pak jí tělem projel záchvat zuřivosti a Holly se rozkřičela. Vřískala, kroutila se a sápala se Carmen po obličeji.

„To jsou lži! Samé lži!“

Leigh ji sevřel paží kolem krku, ale kousla ho, zuby jí zajely až do masa. Leigh odskočil, řval a držel si ruku, která byla najednou rudá krví.

Teprve teď se rozhoupali i ostatní. Všichni najednou křičeli, vyrazili kupředu, ale už bylo pozdě. S posledním škubnutím se Holly vytrhla z Carmenina sevření a proběhla mezi stromy tam, kde stály její děti.

9.

PROVINCIE JAMBI. 30. SRPNA.

Dr. Lennox pozoroval seržanta Sarandona, který překvapením doširoka rozevřel oči, když poslouchal rádiové spojení. Došel do stínu džípu, už víc nevnímal Daintithovy výklady o viru, protože si uvědomil, že se něco děje. Když ho Sarandon zahlédl, přepnul spínač mluvítka, aby mohli všichni slyšet, co se přenášelo rádiem. Kayo stál s cigaretou v ústech a mžoural skrz kouř.

„Jsou naživu,“ ozval se zadýchaný mužský hlas. „Děti, jsou stále naživu.“

Daintith se prudce postavil, po malém táboře se rozlétl stolek se zbytky jejich jídla. Naléhavý hlas pokračoval.

„Potřebujeme, abyste okamžitě zavolali na velitelství do Jambi zavolejte Sutamiho, aby sem ihned poslal jednu Pumu. Přepínám.“

„Majore McKinnone, můžete to zopakovat? Není nám jasné tedy, proč je sem jednoduše nepřivedete? Přepínám.“

„Podívejte, Sarandone, na tohle teď nemáme čas. Podplukovnice se domnívá, že by mohly být děti nakažené. Musíme je ihned odvézt do nemocnice.“ Daintith si vzal od Sarandona sluchátka. „Rovněž potřebujeme, abyste sem přišel s Daintithem a pomohli nám je hledat,“ pokračoval McKinnon. „Přepínám.“

„McKinnone, tady Harold Daintith. Hledat koho? Přepínám.“

„Harolde.“ Nyní hovořila Carmen. Rozrušeně, sotva ovládala hlas. „Zahlédli jsme děti, Holly za nimi utekla. Nyní jsou všichni. Musíme je najít, Harolde. Přepínám.“

„Rozumím. Máme zavolat pro posilu? Máme zavolat Sutamiho? Přepínám.“

„Ano. Řekněte mu . řekněte mu, že zde máme občany USA a že se domníváme, že jsou nakažení virem. Také zavolejte Baileymu je mi jedno, jestli ho budete muset vytáhnout z postele zavolejte mu a zjistěte, jestli se nám dostane podpory od našich lidí, nebo alespoň nějakého nátlaku. Přepínám.“

„Chcete, abychom tam za vámi přišli? Přepínám.“

„Ano. Tedy .ne, nejlépe bude. můžete sem přijít s Lennoxem? Chtěla bych, aby tam Kaoy zůstal, Harolde, a chci, aby se Sarandon staral o satelitní spojení. Přepínám.“

Lennox kývl na Daintitha a nehlasně vyslovil rty otázku: „Kde?“

„Kde si dáme rande? Přepínám.“

„V táboře. McKinnon tam na vás bude čekat s rádiem. Přepínám a končím spojení.“

Daintith si sundal sluchátka.

„Panebože.“

Rukávem si otřel z obličeje pot. Děti jsou ještě naživu. Nemohl tomu uvěřit. Jsou stále naživu, a přesto je Carmen přesvědčená, že v sobě nesou vir. Měla na mysli, že jsou přenašeči? U kterých se nákaza neprojevuje? Neměl však čas na rozmyšlenou. Daintith se postavil.

„Spojte se s Jambi.“

Sarandonovi se podařilo teprve až na druhý pokus dostat odpověď na frekvenci, kterou jim přidělili, ale potom ho ihned spojili se Sutamim. Sarandon se identifikoval a uvedl zeměpisnou polohu jejich tábora.

„V Muaratebu?“ vyštěkl Sutami. Na druhém konci spojení se ozval výbuch indonéštiny a pak Sutami odsekl: „Přepínám!“

„Asi třicet kilometrů od Muarateba na východním břehu řeky Hari. Potřebujeme pomoc, brigádní generále. Našli jsme dva občany Spojených států, děti, o kterých se domníváme, že v sobě mají vir a naléhavě potřebují vaši pomoc, aby mohly být okamžitě hospitalizovány.“

„Řekněte mu, že jsme již mluvili s Washingtonem,“ přisadil si Daintith.

„Washington nám poradil, abychom se spolehli na vaši pomoc, pane. Přepínám.“

Nastalo dlouhé ticho. Daintith se předklonil, snažil se něco zachytit. Ve sluchátku se ozývaly prudké výbuchy indonéštiny. Seržant Kaoy k nim přistoupil a poslouchal. Pak se znovu ozval Sutami, tentokrát promluvil klidněji.

„Velmi mě to mrzí, vojáku, ale taky tady máme krizi. Každodenně nám zde umírají stovky občanů a jsme již. maximálně vytížení. Pokud nedostaneme oficiální potvrzení žádosti z Washingtonu, pak není možné naše zdroje přemístit. Již jsem všechny cizinecké týmy požádal, aby opustily oblast. Již byste měli být dávno na cestě nazpět. Přepínám.“

Daintith vyrval Sarandonovi sluchátka.

„K čertu. Tyto děti jsou přenašeči. Možná že se prokáže, že celá tahle věc od nich pochází.“ Daintith pohlédl na překvapené obličeje, které ho obklopovaly. Pak, když se zase dal trochu dohromady, podal sluchátka Kaoymu. „Vysvětlete to, seržante Kaoyi. Vysvětlete situaci. Musíme je izolovat, v patřičné nemocnici. Přepínám.“

Kaoy se předklonil a začal mluvit do mikrofonu. Zdálo se, že snad nikdy mluvit nepřestane. Na druhé straně se ozvalo několik výkřiků. Pak Kaoy podal sluchátka nazpátek Daintithovi.

„Chtějí přesné souřadnice, aby sem mohli dorazit,“ řekl. Přes obličej mu přelétl slabý úsměv.

Daintith se natáhl pro mapu a Lennox položil ruku Daintithovi na holou paži.

„Co jste jim to napovídal?“ obrátil se na Kaoye.

„Nemohu uvěřit, že jste nám to neřekla,“ zareagoval Ed Baker. Popadl loveckou zbraň, jako by byl připraven ji použít. Carmen vzhlédla od paže majora Leigha. Zavázala mu kousnutí pruhem látky, kterou si utrhla z košile. Ve druhém táboře měli patřičné polní obvazy, ale neměli čas se tam vracet.

„Nebyl čas,“ pronesla, „a nevěděli jsme že jsou naživu.“

„Ale jste si skutečně jistá, že to přenášejí?“ otázal se McKinnon.

„Musí to tak být. Jsou jediným spojovacím článkem mezi táborem Rafflesia, Ahmadem, Gensystems. Musí to být ony.“

„Jak to že nejsou mrtvé?“ zeptal se Baker.

Carmen se zvedla z podřepu, otřepávala si listí a hlínu s kolenou. Věděla, že kdyby pohlédla Bakerovi do obličeje, pak by byl konec. Byli spolu na kordy.

„Nevím,“ podařilo se jí ze sebe vypravit. Pak se otočila na Leigha a řekla: „Jak se cítíte?“

Leigh otevřel a sevřel pěst. Otřásl se. Potom pohlédl na Bakera.

„Hlavní je, že jsou naživu, vojáku. A jestli se za nimi ihned nevydáme, pak nám nezbývá velká naděje, že je najdeme před setměním.“

„Dobrá,“ řekla Carmen. „Přesně tohle podnikneme. Pomoc je již na cestě. Ale jak řekl major Leigh, nemůžeme jim dovolit, aby se dostaly příliš daleko, protože bychom je už nemuseli najít. Důležité je, abychom byli neustále ve spojení. Chci, abyste si vy, Bakere, a major Leigh vzali přenosné vysílačky “

Baker začal ustupovat, pevně svíral zbraň.

„Ani nápad, já nepudu nikam poblíž “

Carmen k němu přistoupila a vytrhla mu zbraň z rukou.

„K čertu! K čertu, to je rozkaz, Bakere. A nemusíte k nim chodit blízko. Jen stačí, abyste zjistil, kam šly.“ Vrazila mu zbraň nazpátek. „McKinnone, chci, abyste došel zpátky do tábora a přinesl obleky.“

„Je moc vedro,“ odvětil McKinnon. „Jsou nám tady k ničemu. Lepší bude, když budeme mít oči na stopkách.“

„Dojděte pro ty zatracený obleky! Nesnažím se vám navrhovat, abyste tu v nich pobíhal. Nejdřív se k nim přiblížíme. Promluvíme si s nimi. Řekneme jim, že potřebujeme mít na sobě obleky, abychom ochránili sami sebe. V těch dětech se to tou věcí může jen hemžit.“

„A co Holly Beckerová?“ pozeptal se Leigh. Carmen se otočila a pohlédla na něj.

„Musíme se jen modlit, aby se k dětem nedostala před námi.“

Utoyo Sutami se cítil opilý. Zíral na souřadnice ve své ruce, hlava se mu motala. Již dva dny nic pořádného nejedl, držel se při životě vejci a rýží, javánskou kávou a cigaretami. Byly čtyři hodiny a třicet minut. Za další hodinu dorazí z Jakarty velitel, aby převzal velení, a jeho kariéra v armádě nenávratně skončí. Rozvažoval nad kouskem papíru, na kterém si načáral ta čísla, slova Američanů se mu honila hlavou. Nastal osudový okamžik. Dostali se mu do rukou ti, kteří tohle všechno zapříčinili. Zamrkal a přejel si hřbetem pěsti přes ústa. Došlo ke zvratu v jeho životě, přišla chvíle, kdy se budou věci vyvíjet podle toho, jak to rozhodne on.

Zavolal posádce, kterou umístil na východ od Muarateba, aby zabránil úniku utečenců. Dva krátké hovory ho spojily s velitelem letecké jednotky, kterou používali k hlídání silnic. Voják, nadporučík Sumendap, měl mladistvý a ambiciózní hlas. Sutami naslouchal šustění vojenské mapy, když si mladý voják kontroloval souřadnice.

„Je to dvacet minut od nás, pane. Ve výšce šedesáti metrů máme slabý západní vítr, ale jinak jsou podmínky k letu ideální.“

„Dobrá. Nyní mě pozorně poslouchejte. Tým amerických vědců našel dva americké občany, dvě děti, o kterých je známo, že jsou přenašeči nemoci. Náš vlastní muž v terénu to potvrdil.“ Ozvalo se hlasité nadýchnutí. Sutami pokračoval: „Ano, nadporučíku, po dlouhé bitvě nakonec začínáme mít navrch. Oni jsou tou příčinou, původem toho, co se stalo v Muaratebu, v Jambi. Američané. Děti Tito specialisté po nás chtějí, abychom je odvezli, abychom je vzali do nemocnice. Ale děti se nesmí.“ Sutamimu sevřel vztek hrdlo. „Nesmí se dostat ven z oblasti. Je to příliš nebezpečné. Rozumíte mi? Pro národní bezpečnost.“ Sutami chvíli počkal, očima pozoroval vteřinovou ručičku svých hodinek, která se zdála, že mezi čísly jen proběhává. „Dnes tomu utrpení učiníme přítrž, nadporučíku Sumendape. Pošleme na to místo jednotku. Najdou ty děti. Chci tyto. tyto přenašeče zabít. Rozumíte mi?“

„Ano, brigádní generále.“

„Chci, abyste se vrátil sem. Chci, abyste mi řekl, že jste viděl jejich těla v plamenech.“

Chvíli se zlobila. Zuřila. Klopýtala kupředu, pokoušela se běžet, zamotávala se do větví, škobrtala, celou dobu brečela, tělo se jí otřásalo pláčem, oči ji pálily, nic neviděla. Listy a větve ji šlehaly do obličeje, škrábaly ji. Pak již nemohla běžet. Lapala po dechu, opřela se o kmen stromu. Kůra byla hladká, bez jediného kazu, skoro jako by ji někdo vyrobil v továrně. Zamrkala, aby si odstranila pot z očí, dlouze a roztřeseně dýchala. Pak z ní vyprchala veškerá síla a svezla se dolů po stromě, hladká kůra ji chladila na obličeji.

Dlouhou dobu ležela na zemi, naslouchala pulsování džungle kolem sebe. Asi třicet centimetrů od jejího obličeje kráčeli po neviditelné cestičce mravenci a vůbec jí nevěnovali pozornost. Myslela si, že zaslechla výkřik, ale potom již nic neslyšela jen džungli. Nadzvedla se a znovu se opřela o strom. Její rozmazané vidění zasahoval třpytivý paprsek světla, který vypadal, jak když se vznáší nad zemí, mihotá se a bliká skrz tmavé listoví.

Dorazila k řece Hari. Pozorovala paprsek světla, vrátila se v mysli hodně daleko, vzpomněla si na porod svých dětí, na strach a bolest, pak jen na nekonečnou úlevu a radost z toho, že je zdravé svírá v náručí, ty teplé uzlíčky života. Vzpomněla si na Jonathana, jak mu jeho starostlivý výraz roztál do uvolněného úsměvu, tehdy byl o tolik mladší. Měla pocit, jako by se to všechno odehrálo v nějakém jiném životě, skoro v nějaké jiné historické době. Připadalo jí nemožné, že je ta samá doba spojená s touto hroznou chvílí, že ta samá srdce nepřestala bít po všechna ta uplynulá léta. Znovu se v ní vzedmuly slzy, ale již neměla sílu na to, aby se rozplakala. Vzpomněla si na jejich poslední rozloučení na Kennedyho letišti v osm hodin ráno. Na péřový kabátek Emy s pávím motivem. Na její starostlivé oči. Neboj, Emi. Ema jí řekla, že si jednoduše nemůže pomoct. Co tady budeš dělat šest neděl? řekla a Holly si uvědomila, že si Ema nedělá starosti s výletem, ne s tím, že odjíždí, ale s tím, že nechává matku doma samotnou. Byl to zvláštní okamžik, chvíle, ve které si uvědomila, jak rychle vyrůstají.

Pohlédla na své zmazané ruce, na špinavé vojenské kalhoty, které jí přidělili, celé roztrhané a poskvrněné. Viděla, jak se jí ruce svírají v pěst. A jako by se jí zavřela i mysl, jako by se zavřela před Carmen a jejím uvažováním. Jak by mohla léčba, která proběhla před dvanácti lety ve Spojených státech, mít za následek zde, v současné době, objevení viru? A jestliže její děti v sobě vir měly, proč je tedy nezabil? Bylo to absurdní. Carmen se mýlí. Ale Holly znovu rozevřela ruce, jak myšlenka začala nabývat konkrétní podoby kdyby je tým VÚNN odvedl zpátky do jednoho z těch špinavých měst, do jedné z těch příšerných nemocnic, pak by ho mohly chytit, patrně by ho tam i chytily. Kdyby se měla dívat, jak umírají podruhé, úplně by ji to zničilo. To by ji zrovna tak dobře mohli shodit s nimi do stejného hrobu.

Vrávoravě se postavila. Musí se k dětem dostat dříve než všichni ostatní. Samy se nebudou moci bránit. Jsou unavené, vystrašené. Jsou to jen děti. Musí je ochránit, musí dokázat, že se Carmen mýlí. Pak se náhle přistihla, že se směje. Jsou naživu! Žijí! Přitiskla si dlaně na ústa a zavřela pevně oči, čekala, až pocit radosti opadne. Byl příliš silný, překypující, po všech těch týdnech utrpení. Necítila se na něj dost silná bála se, že by se z toho mohla zbláznit. Najednou je strašně chtěla mít u sebe až se jí z toho roztočila hlava musí se na ně podívat, musí je sevřít v náručí, musí je cítit, musí slyšet zvuk jejich hlasů.

Náhle zaslechla vysílačku. Ztuhla. Ozvala se někde nalevo od ní.

„Jsem skoro u řeky,“ oznámil mužský hlas a Holly v něm rozpoznala Bakera. „Stále nic.“

Vysílačka na něj vyplivla něco nazpátek, ale Holly to neslyšela. Ani nedutala, když Baker procházel kolem. Snažil se našlapovat potichu, chtěl dostat její děti. Holly vykoukla zpoza stromu, ale neviděla ho. Pak se něco pohnulo a zahlédla nohu v botě asi deset metrů daleko. Skoro se ani nepohnul, něčemu naslouchal. Pak to Holly zaslechla také: vzdálený tlukot, který se rychle měnil na jasný zvuk helikoptéry. Džungle najednou ožila hlasy zvířat, když jim helikoptéra proletěla nad hlavu. Rachotila směrem k roklině a rozkymácela větve stromů pod sebou. Opice vřískaly a halasily, ptáci přelétali ve větvích. Holly zahlédla Bakerovu botu, která se otáčela, jak stroj sledoval očima. Na okamžik byla slyšet jen helikoptéra, pak se ozval Bakerův vzteklý slábnoucí hlas:

„. měli by nás odsud dostat, a pak na tuhle celou podělanou džungli shodit napalm.“

Holly se opřela o strom, modlila se, aby už se k ní nedostal blíž. Nikdy ji nenapadlo, že by pro její děti mohli znamenat skutečné nebezpečí. Byl ozbrojen? Snažila se na Bakera lépe podívat, když její pozornost zaměstnal pohyb po její pravici.

Otočila se.

Tmavé Eminy oči zíraly stínem větví, v koutcích rtů se jí objevil náznak úsměvu.

Daintithovi se třásly nohy námahou, jak sebou cherokee házel a projížděl výmoly. Jedinou možností, jak zůstat na sedadle, bylo si zapřít nohy o lavičku na druhé straně. Zabalená v kuse zelené plachtoviny jezdila sem a tam na podlaze pod ním útočná zbraň, kterou našli s Leighem u silnice. Zaklepal Paulovi Lennoxovi na rameno.

„Proč jste vzal s sebou tu zbraň?“ Musel překřikovat hluk džípu. Lennox na něj pohlédl ve zpětném zrcátku, rukama pevně svíral volant.

„Viděl jste, jak se Kaoy tvářil? Když skončil tu svou krátkou řeč? Mně se to vůbec nelíbilo.“

„Volal o pomoc,“ odvětil Daintith, oči nyní upíral na zbraň. „Nemyslíte si přece “

„Hej, Harolde, když budeme s sebou mít zbraň, tak to přece neznamená, že ji budeme muset použít.“

Stezka se vyrovnala, něco bouchlo do podvozku džípu, na chvíli se jim jelo snadněji. Daintith se zrovna chystal něco říct, když Lennox vykřikl. Cherokee najel na mokré listy a dostal se do smyku. Nastala nepříjemná chvíle beztíže, kterou zakončil náraz a sprcha skla.

Daintith se s námahou postavil na podlaze. Džíp byl zaklíněný pod spadlým ketapangem.

„Pěkně jste zaparkoval,“ poznamenal.

Lennox vykopl promáčknuté dveře.

Adam McKinnon zamžoural ve zvířeném prachu a listí, když se vrtulník vznášel nad roklinou. Vyhodili lano a šest ozbrojených vojáků se spustilo dolů přesně jako z příručky. McKinnon pozoroval jednoho z nich, jak se dotkl země, a pohled na ně, tak nelítostné a drsné, v něm vyvolal nepříjemný pocit. Vzápětí se otočil na jihovýchod směrem na Muaratebo. Když hluk ustal, jeden z vojáků došel k místu, kde postával u polního rádia. Byl to udělaný chlapík s podobaným obličejem.

„Nadporučík Sumendap, z osmé letky,“ řekl a energicky zasalutoval. Pak se rozhlédl kolem: „Děti, kde jsou?“

McKinnon se podíval za něj na ostatní vojáky, kteří si kontrolovali tlumoky a zbraně. Jeden z mužů měl na zádech kanystr, který vypadal jako kyslíková láhev s hadicí, která byla zakončená jakousi podivnou puškou. Všichni si na obličeje nasazovali masky. Žádné izolační zařízení s sebou nepřivezli.

Zdálo se, že se snad odtamtud Baker ani nehne. Prošel hned vedle místa, kde se choulily, a pokračoval dolů k břehům řeky Hari. Celou tu dobu Holly pozorovala obličeje svých dětí. Lucy měla vlasy bez lesku a svázané dozadu kusem hadru, takže odkrývaly částečně zhojené zranění na čele. Obě měly za nehty černou špínu. Nakonec, když už to Holly nemohla vydržet, zvedla se, doširoka rozpřáhla ruce, oči jí přetékaly slzami. O krok k nim postoupila.

„Nechoď k nám blíž, mami.“

Promluvila Ema, snažila se mluvit potichu, trochu ustoupila. Pak Lucy prostě, věcně řekla:

„Každý, kdo se nás dotkne, zemře.“

Tak je to přece pravda. Holly nevěděla, co na to má říct. Jen tam stála a zírala na dvě dívky, které vypadaly, že ze všeho na světě nejvíc potřebují její objetí. Tohle je konec, pomyslela si.

„Co.“ Chvíli ze sebe nevypravila ani slovo, pak pokračovala: „Co se stalo, Emi?“

Ema objala paží Lucy a trochu zavrtěla hlavou.

„Nechceme o tom mluvit,“ odvětila.

Lucy zvedla špinavou ruku k očím, ramena se jí začala zvedat. Bylo toho přespříliš. Holly se k nim rozběhla, popadla je a silně je k sobě tiskla. Všechny brečely kanuly jim zoufalé, skoro hysterické slzy. Lucy se plačtivě zeptala: „Ty taky umřeš, mami?“

Holly ji sevřela ještě pevněji, líbala ji na špinavé vlasy. Políbila vyděšenou Emu na obličej, líbala ji na oči, nos, ústa.

„Ne, holčičko. Ne, já neumřu. Já vás teď neopustím. Nyní budeme držet spolu.“

Byly jen kost a kůže. Holly je od sebe trochu odtáhla, chtěla si je prohlédnout. Lucy vykukovala ramena trhlinami toho, co zbylo z jejích šatů.

„Je nemocná,“ prohodila Ema, která pochopila, proč se matka tak tváří. „Celou dobu jen kašle. Teď to tak špatné není. Nemůže ale běhat.“

„Začne mě to škrábat na prsou,“ řekla Lucy a ukázala na to místo. „Pak začnu kašlat. Kašlu a kašlu a nemůžu přestat.“

Holly pohlédla na dceru, snažila se dát dohromady všechno, co jí říkali. Ale to není možné. Bylo jí jasné jedině to, že jsou její děti vyhladovělé a že je tedy musí nakrmit. Pohlédla nahoru na oblohu. Asi za dvě hodiny se začne stmívat.

„Vrací se zpátky,“ zašeptala Ema a ukázala mezi stromy k řece.

„Všichni jsou po zuby ozbrojení, Carmen. Mají nasazené masky a jeden z nich má myslím to, čemu se říká plamenomet. No, páchlo to petrolejem. Zeptal jsem se jich, kde mají nosítka s izolací, ale ignorovali mě. Chtěli jen vědět, kde jsou děti. Přepínám.“

„Co jste jim řekl? Přepínám.“

„Řekl jsem, že nevím. Ale myslím, že to ten jejich velitel uhodl. Trochu jsem se prozradil, když přijeli. Díval jsem se směrem k Ahmadovu přístřeší, abych zjistil, co je vidět. Asi před pěti minutami vyrazili směrem k roklině a slyšel jsem je křičet. Myslím, že narazili na stezku, kterou jsem poznačil na stromech. Přepínám.“

„Dobrá, Adame. To vypadá . “ Carmen ihned nevěděla, co má říct. Nemohla uvěřit, že by Sutami poslal katy. Zhluboka se nadechla. „Chci, abyste rádiem zavolal Sarandonovi. Ať oznámí pevnosti Detrick, co si myslíme, že se tady dole děje. Až Lennox a Daintith dorazí, chci, aby se ihned vydali sem. Když tady rozmístíme dostatek lidí, možná si rozmyslí, než začnou být tvrdí. Přepínám a končím spojení.“

Znělo to jako zakašlání. Baker ztuhnul, napjatě poslouchal, pokoušel se vymazat bzučení hmyzu. Pak se někdo, jako by dítě, silně rozkašlal. Otočil se, snažil se přesně určit, odkud se to ozývá a koutkem oka zachytil záblesk růžové. Kašlání pokračovalo a nyní je spatřil všechny tři, jak se pokoušejí dostat pryč od něj, klopýtají, vrhají se vpřed křovím.

„Paní Beckerová! Paní Beckerová, neměla byste se dostat příliš.“

Zmizely mu z dohledu. Baker vyrazil kupředu, křičel do sluchátka, tlačil si přenosnou vysílačku na ucho. Leigh mu ihned odpověděl.

„Mám je,“ zařval Baker. „Jsou ode mě asi padesát metrů, pohybují se směrem k vám. Holly Beckerová je s nimi. Přepínám.“

„Cože?“ Leigh zaklel a Baker si na okamžik myslel, že odhodil vysílačku, ale on hned zase pokračoval, tentokrát křičel. „Kristepane! Snažil jste se s nimi mluvit? Přepínám.“

„Začaly odsud utíkat hned, jak jsem otevřel pusu. Jsou vyděšené. Přepínám.“

„Fajn. Pokračujte v jejich pronásledování. Právě před chvílí tu byla indonéská armáda, takže se musíme snažit, abychom je udrželi v tomto úseku, dokud nedorazí posila. Jak daleko jste nyní ode mě? Přepínám.“

„Nemám tušení, pane. Se všemi těmi stromy kolem, já . mohl bych zkusit křičet. Mohl byste zaslechnout můj hlas. Přepínám.“

„Vystřelte, to uslyším.“

Výstřel donutil nadporučíka Sumendapa se otočit. Chvíli poslouchal, celé tělo se mu napružilo, byl připraven do akce, hlasitě v masce dýchal. Zvuk přišel od řeky. Nenapadlo ho, že by byli ozbrojení. Obrátil se na ostatní muže, kteří se za ním zastavili. Rovněž to slyšeli. Pozvedl ruku, pak ukázal ve směru k výstřelu. Již se chystal pokračovat do křovisek, když se náhle před ním objevila žena, stála tam s rukama v bok. Nevypadala jako voják, ale ani jako vědec. Zasalutovala a přistoupila, aby mu mohla potřást rukou.

„Podplukovnice Carmen Travisová z expedice VÚNN. Těší mě, že vás poznávám, pane.“

Sumendap, kterého ta náhlá zdvořilost překvapila, zostražitěl. Posunul si masku vzhůru a představil se odpovídajícím zasalutováním.

„Mohu se vás zeptat, proč jste sem přijeli?“

Žena vypadala vystrašeně. Po obličeji se jí řinul pot.

„Na velitelství v Jambi obdrželi volání o pomoc.“

„Ale my jsme žádali o lékařskou pomoc,“ pronesla Carmen. Improvizovala, skutečně netušila, čeho by mohla dosáhnout, snad jen že by pro Leigha vyšetřila trochu času, aby děti našel. „Nevidím žádné doktory a ani žádné zdravotnické vybavení.“

Sumendap se usmál. „Máme své rozkazy, podplukovnice.“

„Co tím myslíte?“

„Spojte se s Jambi,“ odvětil a znovu si natáhl masku. Otočil se a zamával na své muže, aby pokračovali vpřed. Carmen mu zastoupila cestu, takže se na okamžik dívala na svůj rozmazaný obraz v očnicích jeho masky.

„Nadporučíku Sumendape, jestliže budou nějací američtí občané zranění, pak dojde k “ Neměla možnost to dopovědět. Voják ji prudce odstrčil a ona spadla pozpátku do křovin. Pak odešli. Rozběhla se nazpátek k přístřešku, kde nechala rádio a přenosnou vysílačku. Zrovna se chystala zavolat Leighovi, když rádio oživlo.

„Carmen? Tady Leigh. Slyšíte mě? Přepínám.“

„Pokračujte, Marku. Přepínám.“

„Baker je zahlédl dole u řeky, ale utekly mu. Vydal se jim v patách. Holly Beckerová je s nimi. Snaží se je zahnat směrem ke mně, a jestli správně odhaduji vzdálenosti, pak budou za několik minut nade mnou. Co chcete, abych udělal? Přepínám.“

„Marku, zrovna se zde objevila armáda. Ty hajzlové přišli, aby děti zabili. Pokoušela jsem se je zastavit, ale doslova mě vytlačili z cesty. Myslím, že když se jim připletete do cesty, na místě vás zastřelí. Taková je situace. Přepínám.“

„Cože? Vy si snad - ty zasraný nelidský - Moment. Slyším je. Panebože, zní to, jako že si jedno z děcek vykašle plíce. Poslouchejte, Carmen. Zdá se mi, že nám nezbývá nic jiného, než abychom se postavili mezi vojáky a děti. Když jim to trochu znepříjemníme, možná se stáhnou.“

Ukončil hovor. Carmen zírala na přenosnou vysílačku, z očí se snažila odmrknout pot. Jsou zcela bezmocní. Leigh se jim postaví. Když bude mít u sebe zbraň, tak ho zabijí. Zavolala McKinnona.

„Objevil se už Lennox? Přepínám.“

„Nic. Zavolal jsem Sarandonovi a ten navazuje satelitní spojení. Viděla jste naši pomoc? Přepínám.“

„Setkala jsem se s nimi, když se pustili za dětmi. To je pro záznam, McKinnone. Použili násilí. Myslím, že pro děti plánují ještě něco horšího. Major Leigh se je pokusí zastavit. Já se za nimi rovněž vydám.“

Holly zahlédla Leigha až na poslední chvíli. Klopýtaly porostem mladých bambusů a najednou jim stál v cestě sotva sedm metrů daleko pod zářivě červenou heliconií, která splývala dolů po větvích jako lustr. Ihned se zastavila, rozpřáhla paže, aby chránila své děti. Lucy se pustila její ruky, kašlala, sípavě se nadechovala, snažila se popadnout dech, pak se svezla na kolena. Holly celou tu dobu nespouštěla oči z Leigha a zvedla Lucy do náručí. Před měsícem by na tohle byla příliš těžká. Nyní z ní zbyly pouze kosti. Ema se k ní přitiskla, začala kňourat.

„Holly. Nechceme vám ublížit.“

Leigh postoupil o krok blíže, ale Holly vycítila, že jí je nechce vytrhnout. Bál se. Bál se viru.

„Tak proč jste na nás střílel?“

Leigh zavrtěl hlavou.

„To byl Baker. Vystřelil do vzduchu, aby dal vědět, kde se nachází.“

„Říkal, že chce celý les spálit napalmem.“

Leigh přistoupil o další krok, nepřestával vrtět hlavou, všechno popíral.

„Holly, o tom já nic nevím. Holly, poslouchejte mě.“

Lucy se zakroutila v Hollyině náručí, kašlala, stále lapala po dechu. Holly ji k sobě ještě pevněji přitiskla a šeptala jí do ucha.

„To je v pořádku, drahoušku, jen dýchej, jen se pokus. dýchat lehce. Nikdo ti nic neudělá.“

Ema se k ní přitiskla a schovala svůj obličej. Náhle se ze křoví po její pravici vynořil Baker, rozrážel listy, v očích měl děs. Zastavil se pár metrů od nich se zbraní v ruce.

„Ona má v sobě vir, Bakere. Kašle a viru je plný vzduch. Jestli chcete zemřít, pak tedy prosím.“

Baker pohlédl na Leigha, potom, opatrně, dával si pozor, kam šlape, se přiblížil k místu, kde se Leigh zastavil. Leigh nedokázal spustit oči z té ženy a jejích dětí. Něco tak skličujícího si v životě nepřál vidět.

„Holly, proboha, chceme vám jen pomoct,“ řekl. Lucy se nyní dýchalo lépe, trochu kňourala, obličej si tiskla na Hollyin krk. „Ten vrtulník, který jste slyšela, to je indonéská armáda. Poslali sem muže, aby děti zabili.“

„Cože?“ Baker zarazil náboj do pušky, očima šmejdil kolem, snažil se vypořádat s tímto novým stavem věcí.

„Ano. Řekl bych, že celou tuhle věc chtějí jednou provždy skoncovat.“

„Lžete,“ vyhrkla Holly. „Je to trik. Vy jen chcete, abychom šly s vámi, abyste mohli dát mé děti do indonéského uprchlického tábora.“

„Holly, McKinnon nám zavolal z tábora. Když se je Carmen snažila zastavit, odsunuli ji z cesty.“

„Lháři! Jestliže jsou zde vojáci “

Zarazila se, překvapilo ji, když viděla Leigha, který padl na zem pod sprškou třísek. Zároveň vzduch naplnil rachot kulometu. Holly, která stále svírala v náručí Lucy, padla na zem a strhla s sebou i Emu. Baker něco křičel, snažil se přeřvat rachot zbraní, pak umlkl. Holly ho zahlédla, jak se škubavě vztyčil, jako by někdo zatáhl za provázek, dvaadvacítku napřaženou před sebou, jako by se chystal vystřelit. Náhle nastalo úplné ticho, které přerušovalo jen padání rozstřílených větví. Dokonce i hmyz ztichl. Baker se pokoušel něco říct, pohybovala se mu ústa, ale nevyšel z nich ani hlásek. Pak Holly spatřila v jeho vlasech krev. Vytékala mu z vlasů, ale náhle jí bylo hodně, stříkala na jeho překvapený obličej a roztřesené ruce. Zhroutil se dopředu mimo jejich zorné pole.

„Nevzrušujte se tolik, kamaráde. Už jste v lese příliš dlouho. Rozhodně tam dolů nepůjdeme s touhle věcí. Podplukovnice Travisová po nás chce, abychom to tady trochu uklidnili. Myslí si, že by nemuseli začít střílet, kdyby nás viděli nablízku. Vy tam dolů vpadnete jako Rambo a oni stejně začnou střílet.“

„Řekl bych, že už začali,“ zareagoval Daintith.

„Tak jdete nebo ne?“ otázal se Lennox a vypadal mnohem podrážděněji.

Už scházeli dolů, aniž by věděli, jak najdou cestu. McKinnon si chtěl odplivnout, ale najednou mu vyschlo v ústech. Pak k nim došel a ukázal na průsek v křoviskách, na začátek stezky.

McKinnon se rozběhl ke kraji rokliny. Po krátkém výbuchu střelby následovalo absolutní ticho. Džungle vypadala stále stejně, nebesa tvořilo husté zelené pole. Osamělá volavka přelétla nad stromy, pak zmizela, jako by se potopila do vody. McKinnon chvíli nehybně zíral, nebyl si jistý tím, co má dělat. Pak znovu zapnul rádio. Musí zavolat Sarandonovi, musí mu dát vědět, co se děje.

„Macu!“

McKinnon vzhlédl. Daintith a Lennox, který nesl útočnou zbraň, se dovlekli do tábora. McKinnon vložil Lennoxovi do rukou polní láhev a na okamžik všichni ztichli, bylo slyšet jen jeho polykání teplé vody a lapání po dechu.

„Musíme se tam dolů dostat,“ pronesl McKinnon a díval se směrem, odkud se ozvalo střílení. „Musíme se dostat k těm dětem.“

„Co se děje?“

„Indonésané poslali nějakou vojenskou posilu. Ale nejsou zde, aby nám pomohli. Jsou to kati. Je to komando.“

Lennox popadl zbraň.

„Doprdele. Já to věděl. To stříleli oni?“

„No; my žádné automatické zbraně nemáme.“

„Teď ano,“ odvětil Lennox a poplácal zásobník zbraně.

McKinnon pohlédl do Lennoxovy zpocené tváře a poprvé pocítil opravdový strach. Měl pocit, že se dívá na muže, kterého brzy zastřelí.

Bakerovy oči byly pod otevřenými víčky nehybné. Leigh se mu pokoušel z obličeje trochu setřít krev, ale už se začala srážet. Vyprostil Bakerovi loveckou zbraň z teplých prstů, pak mu vyndal zbylé střely z náprsní kapsy. Bylo tam asi pět nábojů, plus jeden v pušce. Leigh pohlížel dopředu do džungle a doplazil se do úkrytu za malý strom. Hádal, že vojáci odešli ihned, jak zahlédli Holly Beckerovou mizet v houštinách. Ještě se na okamžik zaposlouchal. Pak se naposledy podíval na Bakerovo tělo a vydal se směrem ke spleti lián a větví, kde Holly s dětmi zmizela.

Půda se prudce svažovala doleva a skončil až po lokty v tlejícím listí. Pod listy byl páchnoucí kompost. Domyslel se, že dopadl do nějakého zaneseného koryta říčky. Plazil se ještě asi dvacet metrů, než se odhodlal postavit na nohy. Dokonce i v lese bylo v korytě říčky na padnutí. Měl pocit, jako by mu někdo vařil hlavu. Kdyby Holly s dětmi zůstala v korytě říčky, pak by mířily přímo nazpátek k roklině.

Nejprve si myslel, že jde o nějaký bzukot hmyzu. Ale jako stál nehnutě, po kotníky v hnijícím listí, zaslechl zakašlání. Byla to ta dívka, Lucy, znovu se rozkašlala. Mohly být od něj jen několik metrů. Představil si vyděšenou matku, která se pokouší dívku zarazit, protože ví, že kašlání k nim dovede vojáky. Ještě chvíli poslouchal. Kašlání ustalo. Nyní slyšel jen bzučení a ševelení hmyzu. Pak ještě něco jiného. Přicházelo to z pravé strany. Přikrčil se, srdce se mu opět silně rozbušilo.

Neviděli ho. Byli dva a oba nesli útočné zbraně. Jejich zpocené končetiny vypadaly proti zamaskovaným zbraním jako z leštěného bronzu, hlavy měli schované v listech. Pohybovali se přikrčeně a čím dál rychleji. Nedělali si starosti, jestli je někdo uslyší, obkličovali je, věděli, jak jsou daleko, šli najisto. Leigh pozvedl zbraň, zacílil na muže vepředu, mířil mu na jamku v podpaždí. Zmáčkl spoušť.

Náhle byl okolní vzduch plný rachotu střel, které nadzvedávaly listí a bláto. Rozskočila se větev jako rachejtle a poslala dolů spoustu žlutých dřevěných třísek. Leigh padl na zem.

„Utíkejte, Holly! Utíkejte!“

Převalil se na bok, přemáhal své roztřesené ruce, aby zalomil pušku a zastrčil do ní další náboj.

„Jděte nahoru k ostatním!“

Ozvala se další salva výstřelů. Listy mu nad hlavou vybuchly v zelené konfety a zaplnily vzduch pronikavým zápachem mízy. Leigh se snažil přemýšlet. Byli na jeho levé straně, patrně ho pronásledovali a čekali, až budou moct vystřelit. Je jen otázkou času, než si uvědomí, že má zbraň jen na jeden náboj. Až k tomu dojde, přestanou se k němu chovat s takovou úctou. Plížil se dopředu, co nejvíc na loktech a kolenou. Dále vyprazdňovali zásobníky do listoví nad jeho hlavou, ale hodně mimo cíl, a Leighovi se zdálo, že prohledávají džungli a doufají, že budou mít štěstí. Uvědomil si s náhlým návalem rozjařenosti, že ještě nepřišli na to, jak vypadá okolní terén. Aby ho dostali, museli by se dostat do koryta říčky.

Daintith uklouzl a padl na zem s první dávkou výstřelů. Strhl s sebou i Lennoxe. Zdálo se, že to přišlo odněkud zblízka. Ale potom, když zaslechl Leigha, který volal Hollyino jméno, uvědomil si, že jsou alespoň padesát metrů od místa, kde se střílelo. Vyškrábal se na nohy.

„Ztratil jsem rovnováhu.“

McKinnon z výšky nad ním řekl: „To znělo jako hlas majora Leigha. Určitě se pokouší odrážet jejich střelbu.“ Sešel dolů se svahu. „Slyšeli jste? Vypálil z lovecké zbraně, než začaly střílet útočné zbraně.“ Pohlédl na Lennoxovu zbraň. „Funguje?“

„Řekl bych, že ano.“

„Několikrát vystřelte.“

„Cože?“

„Párkrát vystřelte. Ať mají ty sráči o čem přemýšlet.“

Lennox se rozhlédl.

„Kam?“

„Do vzduchu!“

Lennox zavřel oči, zmáčkl spoušť a s ohlušujícím rachotem vypálil pět střel. McKinnon ho zatahal za ruku.

„Fajn, fajn. Tahle pitomá hračička má v sobě jen třicet ran. Teď poslouchejte.“

Všechno ztichlo, rozhostilo se takové to napjaté ticho, jako by les začal chodit po špičkách. Uvědomili si, že všichni vojáci upírají pohled jejich směrem. Jediná rána prořízla ticho, pak ji následovala další salva z kalašnikovů.

„Měli bychom se pohnout,“ řekl McKinnon a vyrazil před nimi. „Nechceme jim nabídnout pevný cíl.“

Dostali se k té části svahu, která byla tak příkrá, že museli používat spleť kořenů stromů jako schody. Scházeli dolů jeden po druhém. Na úpatí svahu se půda vyrovnala a stáčela se nalevo. McKinnon zalezl pod nízké větve jalovce a zjistil, že zírá do Carmenina obličeje. Hleděla na něho s prstem přitištěným na rtech. Měla u sebe další loveckou zbraň. Když zahlédla Lennoxe s útočnou zbraní, s úšklebkem přikývla.

Holly strkala děti dopředu v hlubokém předklonu, skloněná klopýtala pod svislými větvemi. Zaslechla Leigha vykřiknout: Jděte nahoru. Musel myslet, aby utekly do tábora. Zdálo se, že cesta stoupá a klikatí se. Potom Lucy upadla, převrátila se na záda, lapala po dechu. Holly byla skoro šílená, třásla s Lucy, pokoušela se ji trochu povzbudit. Pod nánosem špíny se zdála smrtelně bledá.

„No tak, Lucy. Pojd, holčičko. Nemůžeme se zastavit.“

Ema položila matce ruku na rameno.

„Počkej chvíli. Když se dostane do takového stavu, pak jí nic jiného nepomůže.“

Holly se musela přinutit, aby zůstala bez hnutí. Džungle kolem nich se zdála plná kradmých pohybů, šeptání, tichých kroků. Holly se třásly konečky propocených vlasů tepem vlastního srdce. Pozorovala Lucy, jak přichází k sobě, šíleně kašle, trochu pobrekává, očividně byla velmi zesláblá. Ale musí pokračovat, je to jejich jediná šance.

„Lucy, no tak, musíme se snažit.“

Na stezce za nimi se něco pohnulo. Ema s Holly se otočily, očima slídily po pohybu.

Byl to Leigh asi deset metrů od nich. Obě ho zahlédly ve stejnou chvíli, jak se k nim pomalinku přibližuje, plazí se po břiše, upírá na ně bledé oči. Vzduch jako by zhoustl, všechno se zpomalilo. Holly spatřila vojáka s maskou na obličeji, který přicházel z koryta říčky za ním, trvalo mu šíleně dlouho, než se objevil. Nejprve se podíval opačným směrem, otočil se k řece, Holly spatřila nádobu na jeho zádech, která vypadala jako dýchací přístroj pro potápěče. Pak se otočil za Lucyiným zakašláním a uviděly mu do obličeje přes očnice plynové masky. Ve stejné chvíli se Leigh pomalu převrátil a vystřelil, zasáhl vojáka do hrudníku, prorazil mu v hrudní kosti malou černou dírku. Hlava se mu svezla na stranu a hlaveň jeho zbraně zpomaleně opsala malou elipsu, jak se pokoušel zamířit na Leigha, který kolem sebe rozrážel listí, vyškrábal se na nohy a rozběhl se k nim, křičel a divoce máchal pažemi.

„Utečte, Holly, utečte! Prokristapána, utíkejte!“

Výbuch horka byl tak velký, jako když se náhle otevřou dveře do pece. Nad nimi začaly hořet větve, země se také rozhořela. Holly s výkřikem popadla Lucy do náručí a rozběhla se, obličej jí v tom vedru hořel, pevně svírala Emu za šaty. Za sebou slyšela Leighův přiškrcený výkřik, zaslechla jeho těžké nerovnoměrné kroky, pak náraz, když padl na zem. Běžela se křikem dál, byla si jistá, že teď je řada na nich.

Lennox spatřil ohnivou kouli a uslyšel Holly vykřiknout sotva sedm metrů od nich na pravé straně. Vrazil do nejhustší vegetace, řval, vystřelil do vzduchu, potom se zapotácel, předklonil se dopředu a sklouzl dolů po strmém rozbláceném břehu do koryta říčky. Než se stačil postavit, McKinnon se přes něj škrábal a běžel k Leighovi, který hořel, řval, a převaloval se v tlejícím listí. McKinnon na něj skočil a holýma rukama se pokoušel plameny udusit.

Lennox se s námahou postavil a pohlédl na svah.

„Holly!“

Ale ona ho neslyšela. Klopýtala kupředu, strkala Emu před sebou. Lennox vyrazil.

„Holly!“

Nyní ho zaslechla. Ohlédla se, ale na místo úlevy spatřil její oči strnulé hrůzou. Otočil se. Za McKinnonem běželi podél koryta řeky čtyři muži v maskách. Vrhli se dolů za tělo padlého vojáka a pozvedli zbraně.

„K zemi!“ vykřikl Lennox, a jak vojáci zamířili, začal pálit, přitáhl si roztřesený kalašnikov pevně k hrudi. Kulky rozsekávaly půdu, zasahovaly ho do nohou, strhávaly ho dozadu, ale on nepřestával střílet, pozoroval své vlastní kulky, jak rozrážejí koryto říčky, a tělo padlého muže, kterého zasáhl do nohou a do zad. Náhle se ozval prudký ocelový nápor vzduchu, všude kolem byla jen řvoucí oslnivá ohnivá koule. Zcela ho to zaslepilo a odhodilo zpátky do hlíny a listí.

Nastalo třepetavé, praskající ticho a kolem páchl benzín. Lennox zamžoural na oblohu, ze které se snášely hořící listy a větvičky. V ústech a v nose měl pach benzínu. Snažil se zvednout, ale nohy mu nesloužily.

Carmen se svezla dolů do příkopu, Daintith ji následoval. Jako první zahlédla pokroucená těla indonéských vojáků. Lennox zasáhl nádrž plamenometu.

„Hledejte McKinnona a Leigha,“ řekla a sama klopýtala k Lennoxovi, který již ztrácel vědomí. Silně krvácel ze dvou zranění pod pravým kolenem. Carmen roztrhla nohavici jeho kalhot a natrhala pruhy, aby mu mohla zastavit krvácení. Náhle na ni pohlédl, rukama sevřel její ruce.

„Já budu v pořádku,“ řekl. „Postarejte se o Holly a o děti.“

Carmen se otočila, aby se podívala, kam padly. Daintith proběhl kolem ní.

„Harolde, buďte opatrný. Nezapomínejte na to, že jsou děti infikované.“

Daintith došel k hromádce těl a pohlédl dolů, váhal, jestli se jich má dotknout. Holly Beckerová ležela na zádech, obličej potřísněný čerstvou krví, nohy zkroucené pod sebou. Přitáhla si Lucy k sobě, snažila se ji ochránit před kulkami, potom co Lucy zasáhli. Na levém rameni měla černající ránu, jinak Daintith neviděl, že by byl někdo zraněný. Ema ležela o kus dál na svahu s obličejem zarytým v hlíně.

Carmen k němu došla a stoupla si vedle něj.

„Jsou naživu.“

10.

PROVINCIE JAMBI. 4. ZÁŘÍ.

Carmen to nenařídila, ale celý tým se ukázal ve stejnou chvíli, aby přihlížel nakládání rakve do helikoptéry Chinook všichni kromě Marka Leigha, jehož zranění bylo stále příliš vážné, aby mohl opustit polní nemocnici. Zvedal se vítr a první kapky deště začaly dopadat na rozjezdovou dráhu, když se seřadili podél rampy a pozorovali služební vůz, který pomalu vyjížděl z nakládacího hangáru. Nikdo nepromluvil, trapnost ticha maskoval řev obrovských proudových motorů letadla.

Zpráva o smrti desátníka Eduarda Bakera byla již předána kanceláří generálmajora Baileyho nejbližšímu příbuznému. Ale na Carmen, jako na velícím důstojníkovi, zůstane, aby napsala osobní dopis. Šlo o něco, co nikdy před tím nemusela dělat, a hrozila se toho. Chtěla napsat něco pravdivého, utěšujícího, něco víc než jen otřepané fráze projevující soustrast, které jí přicházely na mysl. Bylo však těžké najít slova, která by vyhověla jejím představám. Teprve po jeho smrti si Carmen uvědomila, jak málo o něm věděla. Baker měl manželku v Memphisu, která se jmenovala Kristie. To bylo tak všechno. Pomyslela na ni. Představila si malý vjezd, obdélník čerstvě posekané trávy, pěkný předměstský domek podobný tomu jejímu, a pak z vnitřku domu řinčení telefonu, který vyzváněl a vyzváněl, dokud ho paní Bakerová nezvedla. Představila si zdvořilý hlas cizího člověka na druhém konci drátu, cizího člověka z pevnosti Detrick.

Carmen pohlédla do obličejů svých mužů. Tvářili se ponuře, ztrápeně. Co se vrátili z lesa, nemohli se vzpamatovat. Úlevu z toho, že se živí vracejí domů, přehlušil pocit marnosti, snad až zrady. Baker byl mrtvý. A stejně tak i šest indonéských vojáků. Popáleniny majora Leigha obzvláště na jeho pravé ruce zanechají jizvy. Přesto nikdo nebyl schopen říci proč, nebo k čemu to všechno bylo. Stále nad nimi viselo velké množství otázek, ale v zájmu bezpečnosti jim nebylo dovoleno, aby se na ně zeptali. Carmen měla za povinnost každému připomenout, že všechny aspekty práce VÚNN na Sumatře jsou tajným materiálem. Za osmačtyřicet hodin sami pojedou domů, jejich pátrání oficiálně skončilo neúspěchem. Co začalo jako poctivé vědecké vyšetřování, skončilo zahaleno tajemstvím a lhaním. V tom smyslu bylo pravým obrazem samotného viru Muaratebo.

Major McKinnon zasalutoval a rakev byla naložena do útrob letadla. Za několik minut později ho Carmen pozorovala, jak pomalu stoupá nad hradby šedivých mraků.

Když se otočila k polní nemocnici, která byla umístěna v hlavním služebním hangáru na okraji letiště, zahlédla generálporučíka Iskandara a jednoho z jeho pobočníků, jak k ní spěchají. Iskandar nahradil Sutamiho jako velitele operací na Sumatře. Byl alespoň o deset let starší než Sutami, byl vyšší, měl šedivé vlasy a velké hnědé oči, které mu dodávaly zženštilého výrazu. I když některé záležitosti zůstávaly stále nevyřešené, jeho příjezd z Jakarty s prvními složkami Prezidentských gard pravděpodobně zachránil Američanům život. Vyděšený z akcí, které Sutami podnikl 30. srpna, poslal záchranné oddíly na místo požáru. V narychlo vybavené polní nemocnici operovali indonéští vojenští chirurgové v tlakovaných oblecích raněné. I když byla Carmen vyčerpaná a otřesená, přesto trvala na tom, že se operací, které byly potencionálně stejně nebezpečné pro chirurgy jako pro pacienty, zúčastní. Naštěstí nedošlo k žádným omylům, chirurgové, kteří přijeli s Prezidentskými gardami, byli nejlepší v armádě.

Od té doby Paul Lennox, Mark Leigh, Holly Beckerová a její dcery leželi ve speciálních izolačních odděleních, kde na ně dohlížely zdravotní sestry v oblecích Tyvek a dýchacích rouškách. Uběhlo pět dní, a dosud se u nikoho příznaky nemoci neobjevily. V Lucyině krevním oběhu našli vir Muaratebo v takovém množství, které odpovídalo ranému stadiu nákazy, ale nijak to nesouhlasilo s tím, co vyprávěla, že se odehrálo poté, co 24. července opustily tábor Rafflesia. Jestli měli Lucy a Emě věřit, pak v sobě Lucy přenášela vir již šest týdnů.

Carmen si sama s dívkami popovídala: nejprve s Emou, a potom, když už se její stav stabilizoval a mohla hovořit, pak i se samotnou Lucy. Nebylo to snadné. Zřejmě zcela nepochopily, co se jim to přihodilo. Ani se nezdálo, že by chápaly, proč ta cizí paní, která je oblečená jako voják, jim chce klást tolik otázek. Byly nervózní, podrážděné, někdy zasněné. Carmen pokládala otázky ohleduplně, snažila se rekonstruovat sled jednotlivých událostí, které vedly k tomu, že je objevili poblíž Ahmadova tábora. Pomalu byla schopná poskládat celý sled událostí.

Utekly z tábora, když jejich otec odjel, aby přivezl pomoc. Byl, podle slov Emy, velmi nemocný celou dobu kašlal, stejně jako Lucy, a zmínila se o tom, že měl v očích prasklé žilky. Stály na verandě a pozorovaly ho, jak narazil dodávkou do drátěného obvodového plotu, a potom, aniž by se ohlédl nazpátek, odešel do džungle a zanechal dívky samotné s těmi, kterým říkala „ostatní“. Když se Carmen na tyto lidi zeptala, Ema najednou velmi ztichla, začala si pro sebe pobrukovat a pomalu se pohupovala na židli dopředu dozadu. Carmen to mohlo srdce utrhnout, když viděla, jak se jí v očích objevuje hrůza těch nezapomenutelných scén. Dalo se jen sotva uvěřit, že tak krásné nevinné oči stejně tmavé jako oči její matky, lemované hustými řasami do sebe vsákly tolik krve a utrpení. Přes zjevné vzrušení, zůstávaly Eminy oči suché. „Klidně se můžeš vyplakat,“ řekla Carmen a doufala, že jí přinese jisté uvolnění. Ale Ema se na ni jen na okamžik podívala a pak řekla: „Já už jsem brečela.“

Tyto pomlky, tyto krátké momenty zdrcujícího vzpomínání, kdy si byla Ema jen schopná pobrukovat a pohupovat se sem a tam na židli, jako by se pokoušela svou paměť ukonejšit ke spánku, přicházely znovu a znovu, jak se spolu probíraly předešlými událostmi. Lucy, která byla stále nemocná, podepřená polštáři, jen upírala pohled do stropu a rukama pevně svírala pokrývku. I přes určitá prázdná místa se Carmen dozvěděla, že po odchodu doktora Rhodese, patrně již jednal jako smyslu zbavený, vir mu už napadl mozek dívky samy opustily tábor, vydaly se směrem k řece Hari, kde měl Rhodes několik lodí. Tak den dva pádlovaly dolů po řece a náhodou narazily na Ahmadův tábor. Křik opic upoutal jejich pozornost, obzvláště pak jedno zvíře, které, podle Emina popisu „vyděšeného“ volání, Carmen odhadla na gibbona. Po noci beze spánku u řeky během kterého Lucy trýznil suchý kašel velmi vyhladověly. Hlad jim dodal odvahy. V táboře našly jídlo v konzervách, ovoce, vodu v láhvích a samozřejmě Ahmadovy opice v klecích. Lucy si vzpomněla na to, jak smutně vypadaly zavřené v klecích. Pokoušela se je pustit, ale jen jedna z nich byla dost statečná na to, aby kolem ní vystřelila. Ještě ji však stačila kousnout. Carmen si pečlivě poznamenala čas a místo, byla si jistá, že přišla na to, jak makak, který nakazil Jarvise, získal vir.

Ahmad je nachytal zrovna ve chvíli, když pouštěly na svobodu jeho těžce nabytý úlovek. Jak si Ema vzpomněla, lovec opic zahrál velké divadlo, jak se strašně zlobí, že je v táboře našel. Ale potom je s množstvím nepochopitelných gest a příšerných úsměvů ujistil, že jim nechce ublížit, dokonce je i nasytil ze svých bohatých zásob konzervovaného jídla. Projevil starostlivost o nápory kašle, které sužovaly Lucy, a svíral ji při tom v náručí, jako by byla jeho vlastní dítě. Když se o tom Ema zmínila, nastala další z výmluvných odmlk. Carmen se zeptala, jestli dělal Ahmad i něco jiného. Snažil se objímat také Emu? Ema zavrtěla hlavou a pohlédla na podlahu. Carmen si myslela, že kdyby se dál vyptával odborník, odhalil by další hladinu bolesti. Ale uvědomila si, že není vhodná chvíle, aby se zacházelo do podrobností, a nemá to ani význam. Mohla by jim ještě více ublížit. V současné době zůstanou temné kouty pamětí Emy a Lucy uzavřené.

Ať se k nim Ahmad choval sebepodivněji, přesto byly dívky rády, že našly někoho, kdo se o ně postará. Byl ošklivý a páchnul, chtěl je pořád objímat, ale přesto přese všechno to byl přece jen dospělý člověk. Sjely s ním dolů po řece v jeho lodi naložené směšnými smutnými opicemi. Ahmad nechal Lucy a Emu, aby se střídaly v kormidlování, a když náladový přívěsný lodní motor přestal pracovat, tak jim ukazoval trik, jak ho znovu nahodit. Když spolu strávili takovou dobu a Lucy neustále kašlala, bylo více než jisté, že se Ahmad nakazil od ní.

Co se stalo během jejich pobytu u madam Kim to nejhorší, čeho se Carmen na základě Habibieho výpovědi obávala, se potvrdilo zůstalo největší záhadou. Ani jedna z dívek o tom nechtěla mluvit. Carmen se nenápadně vyptávala, celou dobu je ujišťovala o jejich odvaze a podařilo se jí zjistit, že je tam chvíli drželi v zajetí, dokud se jim nepodařilo utéct za pomoci jedné dívky, která pracovala pro madam Kim. Dívka, u které se již rovněž začaly projevovat příznaky, je opustila uprostřed noci na silnici za městem. Byly hladové a vystrašené, Lucy přepadávaly prudké záchvaty kašle, které ji zanechávaly bez dechu a apatickou, ale přesto se jim podařilo dostat se zpátky k řece, kde Ahmad uvázal svou lod.

Právě Ema rozhodla, že se vrátí zpátky proti proudu řeky a pokusí se znovu najít Ahmadův tábor. To Carmen nechápala. Bylo jí jasné, proč dívky vzaly loď, ale proč nejely dál po proudu? Proč se vracely do středu všeho toho utrpení? „Věděla jsem, že dokážu ten tábor najít,“ odvětila jednoduše Ema. „Bylo tam jídlo. Tam nám nemohl nikdo ubližovat.“ Carmen se jí otázala, jestli jim lidé u madam Kim ubližovali. Ema jen sklonila hlavu.

Následující události byly již celkem prosté, ale přesto se daly jen stěží pochopit. Ema objevila Ahmadův tábor bez problémů a tři a půl týdne tam seděly a konzumovaly Ahmadovy zásoby, sháněly v lese různé ovoce, včetně Lucyina oblíbeného, páchnoucího durianu. Obě dívky o těchto třech a půl týdnech hovořily velmi věcně. Nepovažovaly to za žádné dobrodružství. Carmen si pokoušela představit, co asi cítily, když seděly v Ahmadově chatrči a neměly na mysli nic jiného než smrt svého otce, lidí v táboře, lidí v Muaratebu. Představovala si je ochromené veškerou tou smrtí a utrpením, které viděly kolem sebe. Tiskly se k sobě jako přezimující zvířata, dokud je hlas jejich matky, křičící v zoufalství a naději, nepřiměl, aby se objevily.

Houževnatost dívek tváří tvář takové hrůze byla něčím, co považovala Carmen za neuvěřitelné. Neprošly tím nepoškozené a jen čas prokáže, jak hluboké psychické rány utrpěly, stále však bojovaly o přežití, jedly, hovořily, pravidelně spaly. Blahodárně na ně účinkovalo, že měly u sebe svoji matku. Jak by bývaly zareagovaly na úplně cizí lidi, pomyslela si Carmen, je jiná otázka. Hollyina blízkost nemohly se jedna druhé dotýkat, protože zde byla možnost, že se v minulých dnech navzájem nakazily a pohled na její usměvavý obličej měly rozhodně cenu všech možných uklidňujících léků nebo návštěv expertů.

A jestliže jejich houževnatost bylo těžké pochopit, pak problém, který s tím souvisel z biochemického hlediska, byl vyloženě záhadný. Skutečnost, že Lucy byla schopná odolávat takovému množství viru, aniž mu podlehla, skutečnost, že u Emy se nemoc nikdy nerozvinula a že sama Holly, navzdory několika posledním zoufalým hodinám, kdy byla vystavená viru své dcery, se zdála v pořádku tohle všechno Carmen nemohla pochopit. Samozřejmě je lákalo zaobírat se různými hypotézami a ve dnech zotavování přicházeli všichni s teoriemi, které by mohly vysvětlit, proč Beckerovy nezemřely. Na jednom se shodli při všech debatách: možná přítomnost nečinného paleoviru v genech Holly Beckerové nějak zabránila variantě Muaratebo, aby se rozmnožila v takovém množství, které by bylo smrtelné. Možná nezbytná místa v jejím genetickém kódu byla již obsazená.

Na základě této teorie byla Holly schopná dodat závěrečný kousek do epidemiologické skládačky. Ve svém posledním dopise jí Jonathan psal, že Lucy onemocněla. Carmen byla přesvědčená, že to určovalo období virového vyjádření, které následovalo po vystavení tropickému antigenu, který tuto reakci spustil. Bylo docela možné, že z toho mělo dítě horečku, její imunitní systém reagoval na přítomnost neznámých částic. Proces vyjádření viru pokračoval, dokud se antigen nevytratil nebo nezničil evidentně však dostatečně dlouhou dobu, aby ho Lucy přenesla na dr. Rhodese, jeho přítelkyni a všechny ostatní v táboře Rafflesia, včetně mladé dívky Indah, dcery služebné, jejíž tělo našla Carmen v jednom mělkém hrobě. Nejhorší ze všeho bylo, že stále byla infekční, když se setkala s lovcem Ahmadem a jeho úlovkem opic, a přes ně se vir rozšířil do Muarateba a ještě mnohem dál. Potom vir, který se nemohl v těle Lucy rozmnožovat, začal ustupovat. Mohla pak ještě určitou dobu vir produkovat a přenášet ho. Protože její sestra a matka měly v sobě tentýž nečinný vir začleněný do DNA, sdílely s ní její imunitu.

Tato poslední skutečnost byla jedinou příčinou týmu VÚNN k oslavě. Patnáct minut po tom, co se dostavily poslední negativní výsledky, Carmen, McKinnon, Jim Sarandon a dva indonéští vojenští doktoři stáli pod zářivkami v nemocniční laboratoři a popíjeli teplou kolu, aby to oslavili. Ale hned, jak Indonésané odešli, na ně dolehla pravda nové situace. Zatímco se již nebylo třeba obávat o přežití dětí, zůstávala možnost, že se jednoho dne vir znovu objeví. Ema vir nikdy nevyprodukovala, protože se nedostala do styku s antigenem. Ale kdyby k tomu někdy došlo.

Jak McKinnon zdůraznil, povaha antigenu, který způsobil celý tento problém, zůstala záhadná a patrně ji nikdo neodhalí, pokud by se kompletně nezrekonstruovala práce dr. Irwina pro Gensystems. Nevyhnutelný závěr ten, ke kterému dojdou úřady doma byl, že dvojčata představují vážné, jestli ne nevýslovné nebezpečí pro všeobecné zdraví. Budoucnost Emy a Lucy Rhodesových se bude odehrávat mezi čtyřmi stěnami hermeticky uzavřeného kontrolovaného objektu. Tuto další věc byla Carmen nucena udržet v tajnosti, nejen před Indonésany, ale i před Holly Beckerovou a její rodinou.

Přijel generálporučík Iskandar. Zasalutoval a potřásl Carmen rukou.

„Ještě jednou přijměte mé politování, podplukovnice,“ řekl. „Jestli je zde něco, co bych mohl ještě udělat, doufám, že mě o to požádáte.“

„Děkuji, generálporučíku,“ odvětila. „Myslím, že jsme udělali, co jsme pro tuto chvíli udělat mohli, alespoň pokud se týká desátníka Bakera.“

Iskandar vážně přikývl, když kráčeli k hangáru, kde byla narychlo zřízena nemocnice.

„Chci vás osobně informovat o tom, že Jakarta nařídila důkladné vyšetření nehody, která si vyžádala život desátníka Bakera. Brigádní generál Sutami má zítra předložit v hlavním městě důkazy.“

Nic na to neřekla. Byla ráda, že kariéra Sutamiho je u konce, ale nemohla si dovolit, aby nad tím projevila jakékoli uspokojení. Považovala za hlavní úkol dopravit Holly a její děti zpátky do Států, než vyjdou najevo nějaké další informace o původu viru, a k tomu potřebovala veškerou pomoc, kterou mohla dostat. Indonésany uvedlo do rozpaků Sutamiho jednání, které ještě zvýšila neočekávaná podpora pro Indonésii z Washingtonu ve Spojených národech a příslib pomoci byl tak cenný, že ho nemohli odmítnout.

„Výsledky mě budou velmi zajímat, generálporučíku,“ řekla. „Mezitím bych vám byla vděčná, kdybyste dal svému lékařskému personálu na srozuměnou, že budeme evakuovat paní Beckerovou a ostatní, hned jak se naskytne vhodná přeprava do Spojených států.“

Iskandar se zastavil a Carmen se k němu obrátila.

„Můj lékařský personál mě informoval, že by bylo předčasné propustit jakéhokoli z našich pacientů, pokud trvá podezření, že se mohli nakazit. A pokud jde o tu dívku, Lucy, přestože se u ní příznaky nevyvinuly, tak ta nakažená je.

Prozatím je jediným případem imunitního systému, který viru odolává. Naši doktoři by velmi uvítali příležitost, aby jí mohli dále sledovat.“

„Generálporučíku, všichni jsou již pět dní v karanténě a u nikoho se neprojevily známky zhoršení. Když vezmeme v úvahu, čím vším si prošly, jsem si jistá, že dovedete pochopit jejich touhu, aby byly při nejbližší příležitosti odvezeny do své země. Pokud jde o Lucy Beckerovu, velmi oceňuji, že se o případ tolik zajímáte, ale mohu vás ujistit, že se chceme stejně jako vy o nemoci dozvědět co nejvíce. Bude vystavena nejpřísnějšímu zkoumání, které dovoluje technologie LVÚNNASSu. Veškeré závěry, ke kterým dojdeme, vám samozřejmě poskytneme. Jestli jsme se o této epidemii něco dozvěděli, pak je to právě skutečnost, že Muaratebo nerespektuje hranice národů. Což by rovněž neměla ani věda nebo medicína.“

Iskandar chvíli uvažoval, pak přikývl.

Ozbrojená hlídka jim u vchodu do polní nemocnice zasalutovala a přidržela jim otevřené dveře. Vnitřek vypadal jako plástev přepážek a silných umělých stěn. S tou spoustou přístrojů, které tam měli, to bylo mnohem působivější středisko, než jakému byl Sutami kdy schopen velet.

„Naši lékaři budou velmi zklamaní,“ trval na svém Iskandar, ale Carmen vycítila, že to už vzdal. Měla přece jen pravdu. VÚNN měl mnohem větší naději, že objeví příčinu, proč Lucy Beckerová nezemřela. Iskandar však nemohl předpokládat, že Američané jim tuto informaci nikdy nesdělí.

„To chápu, generálporučíku,“ odpověděla Carmen, i když zvlášť nevěřila, že by se lékaři mohli v následujících týdnech soustředit na pouhý výzkum. Krize na Sumatře ještě zdaleka neskončila. „Za těchto okolností si však myslím, že by se přání paní Beckerové mělo respektovat. A ona si přeje odvézt své děti domů.“

Procházeli hlavní chodbou na druhý konec střediska. Náhle se Iskandar zastavil. Před sebou měl vchod do karanténní oblasti, který byl označený stejně jasným červeným varovným symbolem bionebezpečí, jaký sami používali v pevnosti Detrick. Od speciálních pokojů, kde ležela Holly a její děti, je stále ještě dělily troje dveře, ale bylo zjevné, že se tam zdráhá vstoupit.

Odkašlal si.

„Cítím jako svou povinnost vám oznámit, že brigádní generál Sutami stále trvá na tom, že váš tým určil děti jako zdroj viru, jako jeho přenašeče. Jak si “

Nenechala ho domluvit. Vyřkla lež, kterou si již tolikrát přeříkala, že z ní vyšla tak přirozeně a snadno, až ji to samotnou překvapilo.

„Jde o nedorozumění ze strany brigádního generála a jeho pozorovatele, generálporučíku. Měli jsme důvod se domnívat, že děti byly vystavené viru po dlouhé období, aniž by mu podlehly. Přirozeně jsme je chtěli dostat z terénu, abychom mohli provést další výzkumy. Ale myšlenka, že jsou jakýmsi zdrojem, je zcela absurdní. Jak by jen mohly?“

Iskandar pomalu přikývl. Carmen vycítila, že jí navzdory sebevědomému postoji nevěří. Ale rovněž vycítila, že už není podstatné, zda tomu věří nebo ne. Politické zřetele si žádaly spolupráci a politické zřetele byly to jediné, co se bralo v úvahu.

EPILOG

ASPEN HILL. O ROK POZDĚJI.

Míček na provázku byl skutečným hitem. Tom ho přinesl domů předešlé noci a umístil ho doprostřed trávníku za domem. Doufal totiž, že Olivera a Joeyho odláká od amatérského tenisu, který si už vyžádal dvě rozbitá okna v prvním patře. Nyní bylí chlapci právě uprostřed sedmého setu, trefovali se do zářivě růžového míčku, jak neprudčeji to uměli, a chrochtali u toho tak, jako to dělal Jimmy Connors.

Carmen odložila hrníček s kávou a chvíli je pozorovala. I když byl Joey menší, přesto se držel dobře. Jeho oblíbeným úderem byla šleha oběma rukama nad hlavou, což znamenalo odhození míčku směrem dolů co nejtvrději, aby ho elastický provázek znovu vystřelil vzhůru, hned Oliverovi nad hlavou. Potrestal tak mnoho vysokých míčů Olivera, který pak musel míček udržovat ve výši ramen, aby neriskoval prohru. Prozatím se Joey dokázal vypořádat s nepoměrem výšky a radoval se z toho, co právem cítil jako morální vítězství. Tom, který dělal z bezpečné vzdálenosti rozhodčího, se na Carmen zašklebil.

„Třicet čtyřicet, setbol,“ prohlásil přehnaným tónem komentátora. „Dav něco cítí ve vzduchu.“

Carmen se usmála a natáhla se pro sobotní noviny. Na přebalu barevné přílohy byl obrázek muže v tlakovaném obleku, který drží pinzetou skleněnou baňku. Na obličejovém průhledu mu tančilo pronikavé červené světlo. Titulek říkal: Tajné arzenály Ruska. Právě otáčela na stránku s obsahem, když z novin vyklouzla úzká šedá obálka a s plesknutím skončila na podlaze terasy.

Nejprve si myslela, že jde o účet nebo další nabídku kreditní karty od banky, ale když obálku obrátila, zjistila, že adresa je napsaná ručně, modrým perem. Na poštovním razítku stálo: Wisconsin. Carmen si nevzpomínala, že by někoho ve Wisconsinu znala. Nebyl jí povědomý ani rukopis, poněkud zaoblený a na některých místech trochu roztřesený. Roztrhla obálku.

Drahá Carmen!

Doufám, že Vás moc nepřekvapí, že Vám po takové dlouhé době píšu. Chtěla jsem si s Vámi promluvit od té doby, co jsme odjeli, ale bylo to příliš obtížné. Nadto jsem Richardovi slíbila, že nebudu zbytečné riskovat. Velmi se bojí, že se za námi někdo vypraví a odveze nám děti pryč. Doufám, že chápete, proč jsme to nemohli dopustit. Jednou jsem se Vám, pokoušela zavolat, dva dny potom,, co jsme opustili Taylor Trust, ale ozval se mužský hlas a já jsem. zavěsila. Hádám,, že to byl jen Váš manžel, ale bála jsme se, že je u Vás doma někdo z VÚNN a že by mohl hovor vystopovat. Trochu mě trápí, že asi máte pocit, že jsme zklamali Vaši důvěru, když jsme odvezli Emu a Lucy z nemocnice. Ráda se utěšuji tím,, že jste věděla, že je to něco, co máme v plánu, a proto jste souhlasila s převozem z pevnosti Detrick. Mám prostě takový pocit. Richard říká, že je to jen moje zbožné přání, ale on nikdy neměl příležitost, aby Vás poznal tak jako já. Doufám., že jste se kvůli tomu nedostala do nepříjemností. Jestli ano, pak mě to skutečně mrzí. Jsem si jistá, že mnoho lidí jistě namítne, že jsme byli velmi nezodpovědní, když víme, že ještě neexistuje vakcína a že by se vir mohl někdy znovu objevit. Ale těm lidem na mých dětech nezáleží. Rozhodně je nebude trápit, jestli Ema a Lucy stráví příštích deset let svého života možná celý život ve skleněné kleci a budou mluvit pouze s lidmi ve skafandrech nebo za ochranným sklem a nikdy víc nespatří okolní svět. Vím, že někteří Vaši kolegové ve VÚNN takto smýšlejí. Když jsem se jich zeptala, jak dlouho bude trvat, než mi děti zase vrátí, jen tak přede mnou seděli a hovořili o nebezpečích, která jsou spojená s jejich propuštěním, protože nebyl určen antigen, který vir aktivoval. Někteří z nich si dokonce zapálili cigarety, zatímco mi vysvětlovali, jak je nezbytné neohrozit zdraví společnosti. My jsme o těchto ohroženích jednou hovořily pamatujete se? Bylo to při poslední příležitostí, kdy jsem s Vámi mluvila. Řekla jste, že šlo skoro stoprocentně o tropický antigen, pyl z nějaké tropické rostliny nebo možná kousnutí hmyzem., a. že mimo oblast tropů není pravděpodobné, že by se znovu objevil. Když jste tohle řekla, konečně jsem se rozhodla, že své děti odvezu pryč. Napadlo Vás, že budou mít Vaše slova takový účinek? Často jsem, o tom přemýšlela.

Žijeme nyní na farmě. Je tu překrásná příroda, za námi jsou kopce a lesy a říčka s oblázky asi dvě stě metrů od domu. Richard tam. občas chodí rybařit. Nyní, když se Lucy zcela zahojilo rameno, začne s Emou chodit na hodiny jezdectví. Hrozně se na to těší. Poblíž je malá škola, nic zvláštního, ale učitelé jsou tam velmi přátelští a odhodlaní něco naučit. Nemají tam žádné problémy s drogami a nikdo ze žáků u sebe nenosí nůž. Obávala jsem, se, že chci od Richarda příliš, aby opustil New York a přestěhoval se sem, ale myslím, že se mu tady opravdu líbí. Říká, že z něj Wall Street vysávala život. Zdá se, že má k dětem mnohem blíž než před tím.

Carmen, předpokládám,, že si dovedete představit, že to pro dívky není snadné, a já nevím, jestli to někdy snazší bude. Zdá se, že Lucy ze všeho nejvíce trpí nočními můrami, i přes veškerou pomoc, kterou se jí snažili lidé od VÚNN poskytnout. A když je na tom skutečně zle, nevím, co bych měla říct. Ale vím,, že pokud má Emu, pak bude v pořádku. Prošly vším společně. Znamená to, že mohou svůj osud snášet společně. Někdy ráno nacházím Lucy v posteli u Emy; jsou k sobě přitisknuté, jako by byly někde v džungli.

Ale to, co jsem. říkala o Richardovi, je pravda. Zdá se, že ho dívky přijaly a že k němu mají mnohem blíž. Mám pocit, jako bychom nakonec byli skutečná rodina. My k sobě máme také blíž. Tedy, Richard a já. To Vám. možná bude připadat divné. Ale když se ohlédnu zpátky, když jsem poprvé s Vámi hovořila v táboře Rafflesia, kdybyste se mě byla zeptala, jestli bych chtěla Jonathana zpátky, pravděpodobně bych řekla, že ano. Překvapuje Vás to? Víte, nikdy jsem se vlastně úplně s Jonathanem nerozešla, a když jsem odjela na Sumatru, myslím, že něco ve mně skutečně chtělo, aby k něčemu došlo. Možná bychom nevím, jak to mám vyjádřit mohli začít tam, kde jsme skončili. Věděla jsem., že žije s jinou, mladší ženou, ale přesvědčila jsem sama sebe, že všechen jeho hovor o dobru pro děti je jen zástěrkou pro nějaký plán, jak mě získat nazpátek. Ale když jste mi řekla, že ke všemu došlo následkem léčby v Gensystems, hrozně jsem, se rozzlobila. Nejprve na Vás, jak si patrně vzpomínáte. Ale potom na Jonathana a na sebe samotnou. Vzpomínala jsem si na rozhovory, které jsme v minulosti vedli, když mi řekl, že mám podstoupit léčbu, ať se k tomu stavím jakkoli, a já souhlasila a udělala jsem to. Protože jsem, mu věřila. Nejen jako člověku, ale i jako vědci. Myslím na riziko, které jsem byla ochotná podstoupit, riziko, které jsem podstoupila jen proto, že on si myslel, že je to ta nejlepší věc. Když jste mi řekla, že všechno začalo v Gensystems, měla jsem. pocit, jako by se něco ve mně zlomilo. A náhle tam bylo místo pro Richarda. Všechno se velmi zjednodušilo. Nevím, jestli Vám něco z toho dává smysl, ale to mě přivádí k dalšímu, co Vám. chci říct: minulý týden jsme zašli za knězem a vzali jsme se.

Nešlo o žádnou velkou událost, ale stejně bych si byla přála, abyste tam mohla být.

Samozřejmě dáváme na děti velký pozor. Když některá z nich jen trošičku zakašle, vyženu Richarda z domu a je nechám doma, abych se ujistila, že s nimi nikdo nepřijde do styku. Doposud jsme měli jen jeden planý poplach, ale Richard si již zřídil obyvatelné doupě v jedné z našich stodol. Jsme zde od tropů na hony vzdálení, ale kdyby se vir někdy znovu objevil, vím, kde Vás mám hledat. Naši nejbližší sousedé od nás bydlí více než tři kilometry. Docela jsem se začala zajímat o virologii od té doby, co tohle všechno začalo, a stále tu a tam, navštěvuji místní knihovnu, jen abych se podívala, jestli se v lékařských časopisech neobjevilo něco nového o Muaratebu. Stále doufám., že dojde k nějakému převratnému vědeckému objevu s nějakou vakcínou nebo novou formou léčení, ale řekla bych, že to stejně ještě potrvá několik let když budu předpokládat, že na této věci bude někdo dále pracovat. Jestliže se neobjeví žádné další případy, pak si nemyslím, že se o to bude někdo zvlášt zajímat.

Četla jsem článek Harolda Daintitha v časopise Science. Připadal mi velmi působivý pokud šlo o působení viru a způsobu, jak se přenáší, ale překvapilo mě, že se v něm uvádí jen velmi málo o tom, odkud se vir objevil. Proč se práce nezmínila o programu v Gensystems nebo o pevnosti Willard? Když jsem to četla, napadlo mě, že byla možná celá teorie zavržená, že to celé byl omyl, ale pak mi došlo, jaký by to asi melo dopad, kdyby se všichni dozvěděli, co se opravdu přihodilo.

Přála bych si, abych se s Vámi mohla nějak spojit, jen abych věděla, že Vy a Vaše rodina jste v pořádku. Možná až najdou vakcínu nebo až všichni na Muaratebo zapomenou, pak se budeme moci sejít. Nemyslím., že jsem Vám. někdy skutečně poděkovala za to, co jste pro mě udělala nejen za to, že jste našla Emu a Lucy, ale za to, že jste nás všechny dostala ze Sumatry živé. Jsem si jistá, že bez Vás bych své děti ztratila navždycky.

Závěrem bylo s láskou od Holly Meyersové a byla tam připojená fotografie Holly a jejích dcer, jak stojí blízko stodoly s laskavě vyhlížejícím mužem, o kterém se Carmen domnívala, že to bude Richard. Mžourali do zářivého slunce, ale za nimi, nad stodolou, se stahovaly bouřkové mraky. Odložila dopis a pohlédla přes trávník. Jeden soused rozdělal oheň a kouř se nesl přes velký javor a zachycoval rozvířené paprsky slunce. Vstala a prošla do kuchyně. Klíče od auta ležely na lednici v prázdné misce na ovoce.

Jezdila po Aspen Hillu třicet minut, pak se dostala až k dálnici. Nevěděla, kam jede. Věděla jen, že nemůže zůstat sedět doma a dívat se na svou rodinu, jak si hrají s míčem na zahradě. Holly Beckerová nyní vlastně Holly Meyersová je živa a zdráva a bydlí někde ve Wisconsinu nebo možná za hranicí státu, v Michiganu. Připadalo jí to jako důležitá zpráva. Měla pocit, že by měla něco udělat, ale jak řídila proti zářijovému slunci, uvědomila si, že nechce udělat vůbec nic. Všechno bylo příliš složité a řešené velkými kompromisy.

Když z Taylor Trust děti zmizely, byl z toho docela povyk. Jak generálmajor Bailey vysvětlil, vedení horlivě usilovalo o to „aby všechno udrželo pod pokličkou“, i když Carmen nebylo nikdy úplně jasné, jestli tím myslel vir, nebo pravdu, která se za ním skrývala. Kdyby se vir na Sumatře nezačal sám vytrácet, pak by VÚNN patrně začal s nějakým výzkumem.

Jak však prokázaly epidemiologické studie, primární kmen viru Muaratebo byl až příliš nakažlivý. Rozmnožoval se tak rychle, že nakažení onemocněli po pěti dnech a zemřeli po devíti. Což znamenalo, že zbývaly jen čtyři dny, kdy mohl být vir snadno přenesen dál a během této doby jeho nešťastní hostitelé byli upoutáni na lůžko. V přeplněném a nehygienickém prostředí tropického města toto období čtyř dnů stačilo na to, aby vypukla epidemie. Kontakt s krví nemocného a čerstvými mrtvolami byl v raných stádiích běžný, stejně jako i přenos vzduchem. Ale na místech s patřičnými lékařskými procedurami a vybavením mohl být vir izolován. Když se vezme v úvahu hustota obyvatelstva v Londýně, tak tam by to dopadlo mnohem hůř, kdyby nebyl přenašeč, Peter Jarvis, hospitalizován jen hodiny po tom, co se stal infekčním. Ale zase nehoda, která ho tam dostala, byla pravděpodobně způsobena začátkem samotné nemoci.

Více než rok po vypuknutí virové epidemie nebyly známé přesné údaje o obětech na Sumatře. Poslední sčítání lidu na ostrově bylo již zastaralé a tisíce vyhnanců stále žily v pobřežních chatrčích nebo se svými příbuznými v jiných městech. Vláda odhadla počet mrtvých asi na šestnáct tisíc, ale tomuto údaji nikdo nevěřil. Ještě nepublikovaná zpráva Světové zdravotnické organizace odhadla celkové množství k čtyřiceti tisícům. Zpráva rovněž velmi kritizovala způsob, jakým indonéské úřady zvládaly situaci, a popsala ho jako samolibý a přehnaně tvrdý. Kdyby zorganizovali rychleji podstatnou lékařskou pomoc a méně se zajímali o své mezinárodní postavení, mohlo být mnoho lidských životů zachráněno.

V prvních měsících po vzplanutí nemoci na Sumatře byly obavy, že hmyzí vektor, obzvláště komáři, přenesou nakaženou krev z umírajících na nové hostitele. Vysoká rozmnožovací schopnost viru by neznamenala z hlediska jeho přežití nevýhodu, kdyby rychlost přenosu na nové hostitele překročila rychlost, jakou ti původní hostitelé umírali. Nicméně, i když se objevily nějaké případy, u kterých byl tento typ nákazy považovaný za možný, bylo jich jen velmi málo. Naštěstí to nevypadalo, že by vir Muaratebo přežíval v útrobách hmyzu. Jak Daintith uvedl závěrem své práce, kterou zveřejnil krátce po návratu, když jsou dané omezené cesty přenosu, pak virulence viru musela být považována za hlavní omezení jeho schopnosti se rozmnožovat vlastně o kompetetivní nevýhodu.

Daintithův závěr se potvrdil hned následující listopad, kdy se začaly objevovat první zaznamenané případy nákazy, která nekončila smrtí. Slabší, méně nebezpečný kmen viru nahrazoval ten předešlý, první krok v postupné evoluci, která mohla vyústit v neškodnou koexistenci. V posledních stádiích takové evoluce by se mohl dokonce objevit kmen viru, který by se zařadil do genetického kódu svých hostitelů, a tím by zabránil rozmnožování viru z generace na generaci. Taková věc se přece stala v případě předků Holly Beckerové. Vir byl předáván neškodně po mnohá tisíciletí z rodiče na potomka. Všechny pochybnosti, které Carmen měla, potlačila skutečnost, že jak Holly, tak její děti jsou vůči infekci imunní. Vstupní virová částečka nemohla napadnout reprodukční systém jejích buněk, jako to bylo možné v případě ostatních lidí, protože místo, které pro tento účel potřebovala, již obydloval její neškodný příbuzný. Tohle, nebo tomu něco velmi podobné, bylo jediným přesvědčivým vysvětlením, že Holly a Ema přežily.

Přesto právě tenhle údaj v Daintithově práci chyběl, přesně, jak si toho Holly všimla. Nebyla tam jediná zmínka o důkazech, které objevil George Arends, žádná narážka na události v pevnosti Willard. Ještě před příjezdem do Spojených států dali Carmen jasně na srozuměnou, že všechny výsledky její práce podléhají přísným nařízením o utajování informací vojenské povahy, a tím pádem jsou tajné. Nemohla mluvit s tiskem a ani se o své poznatky nemohla podělit s ostatními kolegy. Tehdy ji napadlo, že se jedná o standardní paranoiu Pentagonu, a očekávala, že v průběhu času bude všechno zveřejněno pro dobro všeobecné lékařské vědy. Když se jí po několika měsících dostala do ruky Daintithova zpráva, aby k ní připojila svůj komentář, udělalo se jí vyloženě mdlo. Desátník Baker zemřel, major Leigh, přestože se plně zotavil, byl velmi vážné popálen, utratily se miliony dolarů, aby byl objeven zdroj viru, aby se pochopilo, jakým způsobem pracuje, aby se tohle všechno dozvěděli a určili rizika. Přesto však to nejdůležitější ze všeho, jádro celé věci, bylo považováno za příliš nebezpečné, aby se mohlo zveřejnit. Otázkou bylo: nebezpečné pro koho?

Když tehdy Carmen přečetla Daintithovu práci, ptala se sama sebe, kolik asi existuje podobných tajemství, která jsou uzavřená v tlakovaných oblecích ve státních laboratořích na celém světě, kolik je asi dalších projektů, které jsou příliš ožehavé, aby se o nich někdo dozvěděl. Zavolala Haroldovi Daintithovi, ale jeho sekretářka jí sdělila, že zrovna není přítomen. Nikdy jí nezavolal nazpátek. Následujícího rána zorganizovala převoz dětí Holly Beckerové do Taylor Trust v Baltimoru. Byl to jen nepatrný hazard ve srovnání s tím, co hodlali podstoupit její nadřízení. Za několik dní potom předložila žádost o přeložení z úkolů v BP4. Generálmajor Bailey to přijal chápavě. Svou práci si odbyla v předních liniích, jak to sám zformuloval. Po dvou měsících práce na nějakém kmeni tuberkulózy, na který nezabíraly léky a který se objevil v Latinské Americe, opustila armádu docela.

Nyní si již byla stoprocentně jistá, že to byl právě Bailey, který jí zaslal dokumenty o dekontaminační operaci ve Willardu. Byl prakticky jediný pracovník VÚNN, který měl již tehdy dost odsloužených let, aby se mu dostaly do rukou veškeré informace, proč k dekontaminaci došlo, a o tom, s čím měli tu čest. Dovtípila se, že ho zavolali jako poradce k operaci, kterou potom provedl nějaký tým speciálních jednotek a tajných agentů z Pentagonu nebo Langley sestavený pouze k tomuto účelu. Samozřejmě nemohl vědět, jestli se události ve Willardu nějak vztahují k pohotovosti na Sumatře, ale tím, že dokumenty pustil na světlo, kryl sám sebe: kdyby se celý tajný program dostal na veřejnost, mohl by své jednání použít na obranu proti kongresovým výborům a pohaně lékařského světa, a kdyby se tak nestalo, nikdo by nikdy nemohl dokázat, že přišel dokument od něj. Nejprve si o tom všem chtěla s Baileym pohovořit. Měl hodně zkušeností, věděl, kolik uhodilo. Ale už dávno se rozhodla jinak.

Nyní pracovala s Tomem v jeho veterinární praxi pro malá zvířata v Bethesdě. Ze začátku jí připadalo nádherné, mimořádné, že znovu objevila svého manžela a děti. Netrvalo dlouho a práce jí začala připadat stále stejná a nezajímavá. I když se nudila a mívala neodbytný pocit, že se pustila tou snazší cestou, že se minula povoláním, cítila se mnohem klidnější a sama se sebou spokojenější.

Sjela z dálnice a zastavila auto. Dostala chuť na cigaretu. Slunce začalo zapadat, na obzoru rozhořelo mraky do krvavá. Plot z ostnatého drátu, který se táhl podél cesty, zachytil na spodní straně zbytky obalů. Pohlédla na květované šaty, které zrovna měla na sobě, a cítila, jak se víc a víc propadá do deprese jako když se mění počasí.

Chtěla jet zpátky domů. Víc než kdy jindy potřebovala svou rodinu. A oni potřebovali ji. To byla jediná pravda, která z celé té špinavé záležitosti zůstala. A jestli byl tento pocit daný zčásti genetikou, něčím v jejích chromozomech, že způsobil její touhu po potomkovi, pak v ní bylo i něco jiného. A ať to bylo cokoli, bylo to lidské a dělalo to z ní něco víc, než jen živý stroj na rozmnožování, něco víc než jen pouhý vir.

Nastartovala auto a otočila ho zpět na dálnici. Tom a chlapci již určitě dohráli tenis. Budou mít starost, kde je.