Karin Slaughter

Grant County 02. Smrtící polibek

Bezstarostnou náladu na městském kluzišti ukončily dvě šokující události: na toaletě bylo nalezeno mrtvé novorozeně a na parkovišti došlo k prudké hádce mezi pubertální mileneckou dvojicí, při níž byla dívka zastřelena náhodně přítomným policistou. Zpočátku vládne přesvědčení, že mrtvá Jenny byla matkou odvrženého dítěte, ale brzy se ukáže, že je všechno jinak.

Patoložka Sára Lintonová nalezne na těle třináctileté Jenny známky dlouhodobého sexuálního zneužívání a rituálního sebepoškozování, v jehož důsledku nemohla porodit dítě. Co se zprvu jeví jako tragický, leč jasný případ, se postupně mění v děsivou tragédii, která otřese celým městem.

Policejní vyšetřování nejdříve naráží na hradbu mlčení, ale když zmizí sestra druhého aktéra tragické hádky na parkovišti, chlapec se rozhodne vypovídat. Z jeho slov je patrné, že Jennyina smrt souvisí se zločinem, jehož obludnost vyráží policistům dech. Musejí však jednat rychle, protože to, co se přihodilo Jenny, se může brzy opakovat…

1

„Dancing queen,“ prozpěvovala si Sára do rytmu hudby a kličkovala po bruslařské ploše. „Young and sweet, only seventeen.“

Z levé strany zaslechla zuřivé skřípění kolečkových bruslí. Otočila se po směru zvuku a jen taktak stihla zachytit dítě, které se na ni řítilo.

„Justine!“ zvolala, jakmile sedmiletého chlapce poznala. Zezadu ho přidržela za límec košile, protože kotníky, uvězněné v bruslích, mu nejistě vrávoraly ze strany na stranu.

„Dobrý den, paní doktorko,“ vyrazil ze sebe bez dechu. Volná přilba mu padala do obličeje, a než se mu podařilo podívat se na Sáru, několikrát si ji musel postrčit dozadu.

S potlačovaným smíchem mu úsměv opětovala. „Ahoj.“

„Ty staré šlágry, to je něco pro vás, viďte? Stejná hudba se líbí i mámě.“ S pootevřenou pusou na ni vyvaloval oči. Jako většinu pacientů i Justina zarazilo, že ji potkává mimo ordinaci. Někdy se sama sebe ptala, co si asi ta děcka představují. Nejspíš žijí v domnění, že v ordinaci i bydlí a jenom čeká, kdy už konečně přijde nějaký pacient, aby se nenudila.

„Všiml jsem si,“ znovu si posunul přilbu dozadu a praštil se při tom chráničem lokte do nosu, „jak si zpíváte.“

„Počkej, zapnu ti to,“ sehnula se k němu a utáhla mu řemínek pod bradou. Hudba ve sportovní hale řvala tak hlasitě, až Sára cítila, jak chlapcova přilba rezonuje v rytmu basů.

„Díky,“ zahulákal a pak si z nějakého důvodu, jako by chtěl dát odpočinout rukám, položil dlaně shora na přilbu. Současně ovšem ztratil rovnováhu, zavrávoral a vzápětí ležel roztažen Sáře u nohou. Znovu jej popadla za límec a odtáhla do bezpečí k zábradlí kolem bruslařské plochy. Sama měla s in-line bruslemi špatné zkušenosti, a jelikož si netoužila před polovinou města natlouct zadek, dávala přednost klasickému typu.

„Páni!“ chichotal se Justin, když už se pevně přidržoval zábradlí. Podíval se jí na brusle. „Vy ale máte ploutve!“

Sára se rozpaky zarděla a vrhla pohled na své brusle. Kvůli velikosti chodidel si ji dobírali od malička. Ale ani po třiceti letech si na jízlivé poznámky nezvykla a při každé podobné příležitosti se jí zmocnila neodbytná touha zalézt si pod postel a nacpat se hromadou čokoládové zmrzliny.

„Ty jsou přece klučicí!“ říkal Justin a pustil se při tom zábradlí, aby mohl na její černé brusle ukázat prstem. Zachytila ho těsně předtím, než sebou opět stihl plácnout na zem.

„Ty jsi ale všetečný,“ pošeptala mu diskrétně do ucha, „až ke mně příště půjdeš na očkování, spočtu ti to.“

Justin se na svou dětskou lékařku s vypětím sil pousmál. „Máma mě bude hledat,“ vyrazil ze sebe a opatrně ručkoval podél zábradlí pryč, přičemž se nezapomněl každých pár metrů ohlédnout, zda ho nepronásleduje.

Sára se opřela o zábradlí a se založenýma rukama pozorovala jeho pomalé ploužení. Děti měla ráda, což u pediatričky není překvapením, ale jeden sobotní večer by se bez nich snadno obešla.

„Tvůj nový kluk?“ zeptala se Tessa, když zabrzdila po jejím boku.

Sára ji probodla pohledem. „Nechtěj, abych ti připomínala, kdo mě přemluvil sem jít.“

Tessa se pokusila o úsměv. „Že by já?“

„Bingo,“ zvolala Sára. Pak se rozhlédla po bruslařské ploše a spatřila Tessina přítele Devona, který pracoval v rodinné instalatérské firmě jejich otce. V části vyhrazené dětem vedl svého synovce, zatímco chlapcův tatínek pobaveně přihlížel jeho instruktorskému úsilí.

„Nějak jsme si s jeho mámou nepadly do oka,“ prohodila Tessa. „Jen se k němu přiblížím, už po mně vrhá nevraživé pohledy.“

„Náš táta není o nic lepší, pokud jde o nás,“ připomenula jí Sára.

Devon si všiml, že jej pozorují, a zamával jim.

„S dětmi to ale umí,“ poznamenala Sára a zamávala mu zpátky.

„A to není jediná jeho dovednost,“ pronesla Tessa zasněným hlasem sama pro sebe. Pak se znovu otočila k sestře: „Když už mluvíme u mužských, kdepak je Jeffrey?“

Sára upřela pohled ke vchodu. I ona si kladla stejnou otázku. Zároveň se však sama sebe ptala, proč jí tolik záleží na tom, jestli se její bývalý manžel objeví. „Nemám ponětí,“ řekla nedbale. „Koukni na ty lidi. Ani jsem si nevšimla, kdy se to tady tak zaplnilo.“

„To víš, sobota večer, fotbalová sezóna ještě nezačala, tak co mají všichni dělat?“ podala Tessa své vysvětlení, ale aby sestře zabránila uhnout od tématu, dodala: „Kde ten Jeffrey vězí?“

„Možná ani nepřijde.“

Tessa vykouzlila pichlavý úsměv, který nenechal Sáru na pochybách, co si o tom myslí.

„Jen do toho, klidně si do mě rýpni.“

„Říkám snad něco?“ ohradila se Tessa a Sára najednou znejistěla, zda si její výraz nevyložila špatně.

„To, že jsme měli pár schůzek, ještě nic neznamená,“ řekla a vzápětí se odmlčela, protože ji jala pochybnost, jestli se snaží o něčem přesvědčit sestru, nebo samu sebe. Pak dodala: „Nejde o nic vážného.“

„Jasně.“

„Sotva jsme se políbili.“

Tessa zvedla ruce do vzduchu, jako by chtěla kapitulovat. „Jasně,“ zopakovala, ale nepřestávala se culit. „Jenom jsme si párkrát vyšli na rande, nic víc.“

„Mě přesvědčovat nemusíš.“

Sára zaúpěla a opřela se o zábradlí. Připadala si jako nějaká náctiletá holka, a ne dospělá ženská. S Jeffreym se rozvedla před dvěma lety poté, co jej přistihla s holkou z místního rytectví. Pro celou rodinu, stejně tak i pro ni samotnou, zůstávalo záhadou, proč se s ním znovu začala scházet.

Z reproduktorů se ozval ploužák a osvětlení se ztlumilo. Sára pozorovala, jak otáčivá zrcadlová koule rozhazuje po bruslařské ploše drobné, barevné, světelné čtverečky.

„Musím si odskočit,“ řekla. „Dáš pozor, jestli se náhodou neobjeví?“

Tessa napřímila pohled ponad Sářino rameno. „Právě tě někdo předběhl, bude obsazeno.“

„Jsou tam teď dvě kabinky,“ odvětila, ale když se otočila, zahlédla boubelatou dospívající dívku, jak právě vchází na toalety. Poznala v ní svou pacientku Jenny Weaverovou. Zamávala jí, ale dívka si jí nevšimla.

„Snad to ještě vydržíš,“ komentovala situaci Tessa.

Sára svraštila obočí, když si všimla, že Jenny následuje na toaletu nějaká neznámá dívka. Pokud to takto půjde dál, užene si, než Jeffrey přijde, ledvinový záchvat.

Tessa pokynula hlavou směrem ke vchodu. „Koukni támhle, co je to za černovlasého seladona?“

Sáře se na rtech rozhostil pobavený úsměv, když si všimla Jeffreyho, jak se prodírá k bruslařské ploše. Ještě stále měl na sobě pracovní oděv, khaki bundu a vínovou kravatu. Jelikož stál v čele grantské policie, většinu lidí, co se tady sešli, znal alespoň od vidění. Rozhlédl se kolem sebe, zda ji nezahlédne, a jak si razil cestu, sem tam musel někomu potřást rukou. Sára si pomyslela, že mu v žádném případě hledání neusnadní. Jejich vztah se dostal do fáze, kdy jí připadalo přiměřené nechat veškerou aktivitu na něm.

S Jeffreym se seznámila tak, že mu kdysi, čerstvě po svém nástupu na patologii, pomáhala s řešením jednoho případu. Místo patoložky přijala, aby vydělala prostředky na získání ordinace na heartsdalské klinice. Její tehdejší kolega doktor Barney se v té době chystal na odpočinek a ona byla nucena odkoupit jeho podíl. I když jej před lety vyplatila, místa na patologii se už nevzdala. Ta práce se jí líbila proto, jaké na ni kladla nároky. Před dvanácti lety absolvovala stáž na pohotovosti atlantské nemocnice Grady a přechod z tak hektického místa, kde se každou sekundu rozhodovalo mezi životem a smrtí, do ordinace, kde jde nanejvýš o bolesti břicha a záněty průdušek, pro ni znamenal šok. Práce na patologii jí pomáhala udržet si profesní ostražitost.

Jeffrey ji spatřil právě ve chvíli, kdy si potřásal rukou s Betty Reynoldsovou. Koutky úst mu zlehka vyskočily nahoru, ale vzápětí mu znovu poklesly, protože Betty, majitelka krámku se smíšeným zbožím, ho zřejmě nehodlala jen tak propustit.

Sára si uměla představit, o čem si asi vyprávějí. Do Bettyina krámku se za poslední tři měsíce dvakrát někdo vloupal. Betty se tvářila rozhořčeně, a přestože Jeffrey očividně bloudil duchem jinde, nepřestávala si před ním vylévat srdce.

Jeffreymu nezbývalo než chápavě přikyvovat. Nakonec si podali ruce a podle všeho domluvili schůzku, protože při odchodu ji Jeffrey zlehka poplácal po zádech. Když se nakonec vymanil, s potutelným úsměvem zamířil k Sáře.

„Ahoj,“ pozdravil a natáhl k ní ruku. Než se dokázala vzpamatovat, potřásala si s ním rukou jako kdokoli jiný.

„Ahoj, Jeffrey,“ vetřela se mezi ně Tessa nezvykle nabroušeně. Běžně s Jeffreym podobným tónem promlouval jenom Sářin otec.

Jeffrey se překvapeně pousmál. „Ahoj, Tessie.“

„Uf,“ zasyčela Tessa, odstrčila se od zábradlí, vrhla po Sáře vševědoucí pohled a odbruslila pryč.

„Co to mělo znamenat?“ zeptal se Jeffrey.

Sára se snažila vyprostit si ruku, ale Jeffrey ji sevřel na dost dlouho, aby nebylo pochyb, že ji pouští jenom z vlastní vůle. Byl si zatraceně jistý sám sebou, což na Sáru dělalo větší dojem než kterákoli jeho jiná vlastnost.

Zkřížila paže s konstatováním: „Jdeš pozdě.“

„Dřív to nešlo.“

„Manžel jí odjel na služební cestu?“

Vrhl na ni pohled, jakým častoval svědky, kteří se mu snaží namluvit nějakou báchorku. „Musel jsem sehnat Franka,“ zmínil jméno jednoho z nejzkušenějších inspektorů grantské policie. „Oznámil jsem mu, že dnes přebírá velení. Nechci, aby nás kdokoli vyrušoval.“

„Vyrušoval při čem?“

Koutky úst se mu znovu zvlnily do úsměvu. „Hm, měl jsem v plánu tě dnes večer svést.“

Zasmála se, a když se předklonil, aby ji políbil, ucouvla. „Měl bych z polibku lepší pocit, kdybych se tě při něm alespoň dotkl,“ vznesl malou připomínku.

„Ne před takovou spoustou mých pacientů,“ odmítla. „Tak pojď sem.“

Aniž by tušila, čím ji obměkčil, podlezla zábradlí a chytla se ho za ruku. Zatáhl ji do tmavého rohu vedle toalet. „Lepší?“ zeptal se.

„Jo,“ přisvědčila a seshora se na něj podívala, protože s bruslemi na nohou byla o pár centimetrů vyšší než on. „Mnohem lepší. Docela potřebuju na záchod.“

Chtěla se vymanit, ale nedovolil jí to a vzal ji kolem pasu.

„Jeffe,“ řekla, ale hrozivý tón, o který se pokoušela, zněl nepřesvědčivě.

„Moc ti to sluší.“

Pubertálně přetočila oči v sloup.

Rozesmálo ho to. „Celou noc se mi zdálo, že se s tebou líbám.“

„Nepovídej.“

„Schází mi tvá chuť.“

Snažila se působit znuděně: „Starý dobrý Colgate.“

„O tom nemluvím.“

Překvapením otevřela ústa a Jeffrey, polichocen účinkem svých slov, se rozesmál. Hluboko uvnitř pocítila mocný záchvěv. Aniž by věděla, co říct, užuž se chystala promluvit, když vtom Jeffreymu zapípal pager.

Jeffrey se do ní vpíjel pohledem a toho pípání si nevšímal.

Odkašlala si. „Měl by sis to přečíst.“

Nakonec se přece jen podíval na pager připnutý k pásku, a jen co dočetl, zaklel: „Do prkýnka.“

„Co se děje?“

„Vloupání,“ odpověděl rozmrzele.

„Měla jsem za to, že službu převzal Frank.“

„Dokud nejde o nic většího. Musím najít telefonní budku.“

„Nemáš mobil?“

„Došla mi baterka.“ Když ovládl prvotní rozmrzelost, mile se na Sáru usmál. „Dnešní večer si nenecháme ničím pokazit.“

Dlaní ji pohladil po tváři. „Není nic důležitějšího než náš dnešní večer.“

„Jestli ovšem po tobě netouží jedna z tvých obdivovatelek?“ škádlila ho. „Pokud se ti to nehodí, můžeme se vidět jindy.“

Než se otočil, přimhouřenýma očima si ji přeměřil.

Sledovala, jak odchází. „Kristepane,“ vyletělo jí z úst a zády se opřela o zeď. Nemohla uvěřit, jak z ní za pouhé tři minuty dokázal udělat naprostou hlupačku.

Když zaslechla, jak se dveře toalety otevřely, odrazila se ode zdi. Jenny Weaverová stála kousek od ní a zamyšleně se rozhlížela po sportovní hale. V kontrastu k černému triku s dlouhým rukávem působila její pokožka nezdravě bledě. V ruce svírala červený batůžek, který si vzápětí přehodila přes rameno. Sára k ní právě přistupovala zezadu a batůžek ji zlehka přejel po hrudníku.

„Uf,“ vydechla a couvla zpátky.

Jenny se ohlédla, a než poznala svou lékařku, zamžikala očima. „Promiňte,“ omluvila se plaše a snažila se uhnout pohledem.

„To nic,“ uklidnila ji Sára a přemýšlela, jak začít rozhovor. Měla pocit, že tu dívku něco trápí. „Je všechno v pořádku?“ zeptala se.

„Ano, paní doktorko,“ zamumlala Jenny a přitiskla si batůžek na prsa.

Než Sára stihla cokoli říct, byla pryč.

Pozorovala, jak mizí v hloučku mladých lidí před videohernou. Ve světle obrazovek nabyla její postava zelený odstín. Vzápětí zmizela za rohem. Sára cítila, že něco nehraje, ale nemohla za tou dívkou bezdůvodně běžet a naléhat na ni, aby jí vysvětlila, co se děje. Pomyslela si, že za tím bude jistě vězet nějaký kluk.

Jakmile ploužák dozněl, světla se znovu rozsvítila a z reproduktorů se rozburácela další rocková píseň. Hluboké basy Sáře rozechvívaly hruď. Pozorovala bruslaře, jak se přizpůsobují tempu hudby, a pochybovala, zda je pro podobný rytmus dost hbitá. Od doby jejího dospívání prošla sportovní hala rukama několika majitelů, ale mezi mládeží se těšila stále stejné oblibě. Sama zde kdysi strávila nejeden večer, líbajíc se někde v tmavém koutě se Stevem Mannem, svým prvním klukem. Spíš než vášeň je tenkrát spojovalo spiklenecké přání co nejdříve vypadnout z Grantu. Avšak v posledním roce střední školy dostal Steveův otec infarkt a Steve se musel smířit s faktem, že po něm převezme vedení rodinného železářství. Dnes už je dávno ženatý a má děti. Sára sice odjela do Atlanty, ale netrvalo to déle než pár let a vrátila se zpátky.

A dnes je znovu na tom stejném místě jako před lety a ve tmě se líbá s Jeffreym. Nebo se o to přinejmenším pokouší.

Pohodila ramenem a zamířila na toalety. Jakmile položila ruku na kliku, ucukla, neboť ucítila na prstech cosi lepkavého. V této části haly bylo málo světla, a tak si ruku musela dát přímo pod nos, aby rozeznala, co to je. Dřív, než to zjistila pohledem, zachytila známý pach. Sklopila oči, aby se podívala na svou košili na místo, kde se o ni otřel Jennyin batůžek.

Přes prsa měla tenkou krvavou šmouhu.

2

Jeffrey se snažil ovládnout nutkání vyrvat telefonní automat ze zdi. Zhluboka se nadechl, znovu vytočil číslo policejní stanice a trpělivě čekal, než někdo zvedne sluchátko.

Nakonec se ozval hlas jeho sekretářky Marly Simmsové, která si na částečný úvazek přivydělávala jako dispečerka: „Dobrý večer, dovolali jste se na krajské policejní oddělení, nezavěšujte prosím.“ Dřív, než jí stihl skočit do řeči, rozezněla se ve sluchátku hudba.

Znovu se zhluboka nadechl, aby nedal průchod netrpělivosti. V duchu se vrátil k Sáře a představil si, jak asi začíná litovat, že si s ním domluvila rande. Pokaždé, když se snaží udělat krok ke sblížení, se ona o dva kroky stáhne. Chápal ji, ale přesto se mu její chování nezamlouvalo.

Opřel se o zeď a ucítil, jak mu po zádech začíná stékat pot. Srpnová vedra dosahovala takové intenzity, že ve srovnání s nimi bledly všechny červnové i červencové teplotní rekordy. Aby si trochu ulevil, uvolnil si kravatu a rozepnul vrchní knoflík u košile.

Na parkovišti před hlavním vchodem se ozval štěkavý smích. Vykoukl zpoza rohu, aby se rozhlédl, co se děje. Kolem oprýskaného camara postával hlouček kluků, kteří nechávali mezi sebou kolovat cigaretu. Telefonní automat byl umístěn na boční zdi budovy, takže Jeffrey stál ve stínu zářivé zelenožluté reklamní tabule. Zazdálo se mu, že cítí vůni marihuany, ale nebyl si naprosto jistý. Napadlo ho, že ti kluci můžou mít za lubem nějakou lumpárnu. Usoudil tak nejen na základě své dlouhé policejní praxe, ale také z toho, že se sám kdysi poflakoval s podobnou partou.

V okamžiku, kdy zvažoval, zda by nebylo dobré je trochu proklepnout, se v telefonu ozvala Maria: „Dobrý večer, krajské policejní oddělení, promiňte, že jste museli čekat. Jak vám mohu pomoci?“

„Mario, tady je Jeffrey.“

„Ach, dobrý večer, šéfe,“ odpověděla. „Je mi líto, že jsem vás honila. Planý poplach v jednom z krámů ve městě.“

„Kde přesně?“ zeptal se a vzpomněl si, jak mu Betty Reynoldsová, jejíž obchod je taky ve městě, před chvílí vyčistila žaludek.

„V čistírně,“ upřesnila. „Starý pan Burgess nedopatřením spustil poplašné zařízení.“

Jeffrey se v duchu podivil, jak Maria, které bylo přes sedmdesát, může Billa Burgesse nazývat starým pánem, ale nechtěl do ní rýpat. „Nic jiného?“ zeptal se.

„Bradovi se zdálo, že kolem bistra je nějaký pohyb, ale o nic nešlo.“

„Zahlédl snad něco?“

„Jenom dojem. Znáte Brada, podezírá i vlastní stín.“ Krátce se svému vtipu zahihňala. Brada všichni pokládali tak trochu za maskota oddělení. Bylo mu jednadvacet, ale se svým kulatým obličejem a zplihlými blond vlasy vypadal pořád jako klučina. Starší kolegové mu s oblibou občas štípli klobouk a přizdobili jím některou z místních pamětihodností. Například minulý týden spočinul na hlavě sochy generála Leeho, stojící před budovou střední školy.

Jeffrey si vzpomněl na Sáru. „Dnes má službu Frank. Pokud nepůjde o mrtvolu, nechci na pageru žádné zprávy.“

„Dvě mouchy jednou ranou,“ zahihňala se Maria, „patoložka i vrchní inspektor na jedno zavolání.“

Vzpomněl si, že se kdysi nechal přeložit z Birminghamu do Grantu právě proto, aby se dostal mezi lidi, kteří se navzájem znají. Cenou, kterou za to musel platit, byl jeho soukromý život, jenž se stal veřejným tajemstvím. Chystal se prohodit pár neškodných slov, když tu zaslechl hlasitý výkřik na parkovišti.

Právě v okamžiku, kdy se vykláněl zpoza rohu, aby se podíval, co se děje, nějaká dívka zařvala: „Jdi se bodnout, smrade.“

„Jste tam, šéfe?“ zeptala se Maria.

„Vydržte,“ řekl šeptem a útroby se mu sevřely hrůzou, neboť v hlase té dívky zavětřil opravdovou hrozbu. Ze zkušeností věděl, že v sobotu večer mu do klína nemohlo spadnout nic horšího než vytočená mladá holka na parkovišti. S kluky bývá snazší pořízení, protože se obvykle přetahují jenom o to, kdo je větší sekáč. Jakmile však přijde na lámání chleba, každý si rvačku s radostí nechá rozmluvit. Dívky se nedají tak snadno vyhecovat, na druhé straně dá mnohem větší práci uklidnit je, jestliže k něčemu přece jen dojde. S rozzuřenou dívkou nejsou žerty, zejména pokud v ruce drží pistoli. „Zabiju tě, smrade,“ řvala dívka na jednoho z kluků. Jeho kamarádi se okamžitě rozestoupili do půlkruhu. Mladík zůstal stát sám proti pistoli, kterou měl namířenou na prsa. Dívka od něj nestála dál než půldruhého metru, a jak si Jeffrey všiml, ještě udělala krok kupředu, aby k němu byla o něco blíž.

„Sakra,“ zasyčel Jeffrey, a když si vzpomněl, že svírá sluchátko, poručil do telefonu: „Sežeňte Franka a Matta, ať okamžitě přijedou ke sportovní hale.“

„Ti jsou teď v Madisonu.“

„Pak sem pošlete Lenu a Brada,“ řekl. „Ať přijedou nenápadně, na parkovišti je dívka s pistolí.“

Jeffrey pověsil sluchátko na vidlici. Cítil se ztuhlý, hrdlo se mu sevřelo a krční tepna mu divoce pulzovala, div nepraskla. Během několika vteřin mu hlavou proletělo tisíc myšlenek, ale všechny je zahnal, sundal si sako a pouzdro s pistolí si popostrčil na záda. Zamířil na parkoviště a ruce při tom držel od těla. Dívka po něm vrhla pohled, jakmile se dostal do jejího zorného pole, přesto ani na okamžik nepřestala mířit na toho kluka. Hlaveň směřovala na břicho. Když se Jeffrey trochu přiblížil, všiml si, že dívce se chvěje ruka. Prst, díkybohu, ještě nepoložila na spoušť.

Dívka stála zády ke sportovní hale a čelem k parkovišti s výjezdem na dálnici. Spoléhal na to, že Lenu s Bradem napadne přijet ze strany. Těžko se dalo předvídat, jak by se dívka mohla zachovat, kdyby cítila kolem sebe příliš mnoho lidí. I malou chybičku by mohl někdo zaplatit životem.

Přiblížil se asi na šest metrů, pak zvolal: „Hej!“ Jeho výkřik byl dost hlasitý na přilákání všeobecné pozornosti.

Dívka, ačkoli už předtím zahlédla, že se přibližuje, se nyní vyplašila a ovinula prst kolem spouště. V ruce držela Berettu .32, takzvanou muší ráži. Na dálku nemusí být podobný kalibr příliš nebezpečný, ale zblízka dokáže nadělat pořádnou paseku. Navíc dívka měla až osm pokusů, aby někoho zranila. A byla-li dobrá střelkyně, což na tak krátkou vzdálenost není žádné umění, držela v rukou osm lidských životů.

„Všichni ustupte,“ poručil Jeffrey mladíkům, postávajícím kolem. Nastalo krátké váhání, ale nakonec všichni poodešli směrem k přední části parkoviště. Jeffrey zachytil závan marihuany. Z pohybů kluka, který se proměnil v živý terč, bylo patrné, že si stihl dopřát pár pořádných prásků, než se s tou dívkou dostal do křížku.

„Táhněte!“ poručila dívka Jeffreymu. Oblečená celá v černém, dlouhé rukávy trika si vyhrnula vysoko nad lokty, pravděpodobně kvůli vedru. Byla velmi mladá, sotva dosáhla pubertálního věku. Její hlas zněl měkce, ale dokázala do něj vlít přesvědčivost.

„Řekla jsem, ať táhnete!“ zopakovala svůj povel.

Jeffrey zůstal stát na místě a dívka otočila svůj pohled zpátky na kluka. „Zabiju ho,“ pronesla.

Jeffrey natáhl ruce před sebe: „Proč?“

Zdálo se, že ji svou otázkou vyvedl z míry, o což mu také šlo. Když člověk svírá v ruce zbraň, příliš si nepřipouští, že by se měl zamyslet. Hlaveň pistole nepatrně poklesla a dívka Jeffreymu odpověděla.

„Abych ho zastavila,“ řekla na vysvětlenou.

„Zastavila před čím?“

Něco se jí chvíli honilo hlavou. „Do toho nikomu nic není.“

„Že není?“ zeptal se Jeffrey a udělal krok dopředu. Pak ještě jeden. Zastavil se asi tři metry od ní. Dost blízko na to, aby měl dobrý výhled, ale pořád příliš daleko, než aby jí mohl překazit úmysly, pokud by se rozhodla konat.

„Přesně tak, pane,“ přisvědčila a zdvořilost její řeči Jeffreyho maličko uklidnila. Dívky, které říkají „pane“, přece nezabíjejí lidi.

„Poslyš,“ začal a snažil se vymyslet nějakou taktiku. „Víš, kdo jsem?“

„Ano, pane,“ odpověděla. „Jste vrchní inspektor Tolliver.“

„Přesně tak,“ potvrdil. „A jak se jmenuješ ty?“

Jeho otázku ignorovala, ale kluk, na nějž mířila, se trochu vzpamatoval, jako by jeho zkouřený mozek najednou začal vnímat, co se děje. „Jenny, jmenuje je Jenny,“ vyrazil ze sebe.

„Takže Jenny?“ zeptal se Jeffrey. „Takové hezké jméno.“

„No, no… možná,“ zakoktala, očividně vyvedena z míry. Brzy se však vzpamatovala a prohlásila: „Buďte, prosím vás, zticha. S vámi mluvit nechci.“

„Možná bys měla,“ nadhodil. „Mně se zdá, že ti toho leží hodně na srdci.“

Chvíli jako by sama se sebou zápasila, pak znovu namířila zbraň na hruď toho kluka. Ruka se jí nepřestávala chvět. „Odejděte, nebo ho zabiju.“

„Touhle pistolí?“ zeptal se. „A víš vůbec, jaké to je, zastřelit někoho? Máš tušení, jak se pak budeš cítit?“ Pokoušela se ta slova strávit. Nemohl si nevšimnout, že jí začíná scházet odvaha.

Jenny byla při těle. Měla tak pětadvacet kil nadváhy a v černém oblečení vypadala, jako by jí šlo jenom o to, aby co nejlépe splynula s okolím. Kluk, na nějž mířila, byl nesrovnatelně pohlednější než ona, takže se jednalo pravděpodobně o nešťastnou lásku. Za Jeffreyho mládí by dívka v podobném případě podstrčila klukovi do šatny ve škole nevybíravý dopis. Dnes si vezme do ruky zbraň.

„Jenny,“ spustil Jeffrey a přemýšlel, je-li ta zbraň vůbec nabitá. „To se spraví. Ten kluk nestojí za to, aby ses kvůli němu dostala do maléru.“

„Odejděte,“ zopakovala, přestože z jejího hlasu se vytrácelo odhodlání. Volnou rukou si otřela obličej. Všiml si, že pláče.

„Jenny, domnívám se, že…“ Odmlčel se, když odjistila bezpečnostní pojistku. To kovové cvaknutí se mu zařízlo do uší jako nůž.

Snažil se nadále udržet klidný a rozumný tón: „O co tady jde, Jenny? Proč si nepopovídáme? Tak špatné to být nemůže.“

Znovu si otřela obličej. „Ale ano, pane, je,“ nechtěla se nechat zviklat.

V hlase se jí ozval chlad, z něhož přeběhl Jeffreymu mráz po zádech. Ovládl třes, který se ho zmocňoval, a z pouzdra vytáhl zbraň. Nesnášel zbraně, protože z policejní praxe měl dost zkušeností s tím, kolik mohou natropit škody. Ozbrojen chodil pouze z povinnosti, nikoli proto, že by si v tom liboval. Za celých dvacet let u policie namířil zbraň proti podezřelému jen párkrát, dalo by se to možná spočítat na prstech jedné ruky. A pouze dvakrát byl nucen střílet, a to ne na člověka.

„Jenny,“ promluvil autoritativně. „Podívej se na mne.“

Drahnou chvíli se nic nedělo. Jeffrey mlčel, aby jí dopřál pocit, že má nad vším kontrolu. Nakonec pomalu odtrhla oči od toho kluka a otočila je směrem k Jeffreymu. Přeměřila si ho pohledem od hlavy k pasu. Její pozornost upoutala pistole ráže devět milimetrů.

Nervózně si olízla rty, úporně se snažíc odhadnout nebezpečí, které jí hrozí. Pak ledovým hlasem promluvila: „Zastřelte mě.“

Zdálo se mu, že přeslechl. Podobnou odpověď neočekával.

Zopakovala: „Buď mě teď zastřelíte, nebo já zastřelím jeho.“ Poté zvedla svou berettu a namířila ji klukovi přímo na hlavu. Jeffrey pozoroval, jak se rozkročila na šířku ramen a volnou rukou si zespodu podepřela pistoli. Z jejího postoje bylo patrné, že ví, jak se zbraní zacházet. Ruce se jí přestaly třást a pohledem se zaklínila do své oběti.

Mladík zaúpěl: „Do prdele.“ Vzápětí se ozval cákavý zvuk a na asfaltu u jeho nohou se objevila zvětšující se louže moči.

Z dívčiny pistole vyšla rána, která prolítla mladíkovi kolem hlavy a zasáhla plastový nápis na sportovní hale. Jeffrey okamžitě vytáhl zbraň.

„Co to mělo znamenat?“ zasyčel a uvědomil si, že jenom neurčitý vnitřní pocit mu zabránil okamžitě stisknout spoušť. Jenny se strefila do tečky nad „i“ v nápisu Skatie’s. Jen málokterý z jeho vlastních chlapů na oddělení by v podobně stresové situaci mířil s takovou přesností.

„To bylo varování,“ řekla Jenny, přestože Jeffrey na svou otázku nečekal žádnou odpověď. „Zastřelte mě,“ zopakovala. „Zastřelte mě, jinak mu přísahám Bohu na místě vystřelím mozek z palice.“ Opět si olízla rty. „Mušku mám dobrou.“ Trochu hnula pistolí, aby bylo jasné, co tím míní. „Vidíte, že střílet umím,“ řekla a znovu zaujala postavení, ve kterém mohla čelit zpětnému nárazu pistole. Zamířila o kousek vedle a v nápisu na zdi odstřelila apostrof. Jeffrey se tak soustředil na onu dívku, že si nevšímal, zda ostatní lidé na parkovišti právě křičí, nebo se dávají houfně na útěk. Jediné, co vnímal, byl dým stoupající z hlavně pistole.

„Mezi nápisem na zdi a člověkem je zatracený rozdíl,“ poznamenal Jeffrey, jakmile znovu popadl dech.

Něco zamumlala v odpověď, takže musel nastražit uši, aby si domyslel, co říká: „On není člověk.“

Koutkem oka zachytil jakýsi pohyb. Okamžitě poznal Sáru. Měla sundané brusle a její bílé ponožky se vyjímaly na černém asfaltu.

„Zlato,“ zavolala a hlas se jí chvěl obavou. „Jenny,“ řekla vzápětí.

„Jděte pryč,“ odsekla Jenny, ale znělo to nepřesvědčivě. Jako by promlouvalo dítě, a ne nebezpečný šílenec, kterým se zdála být před několika okamžiky. „Prosím.“

„Je v pořádku,“ pokračovala Sára. „Právě jsem ji našla uvnitř a je v pořádku.“

Ruka se zbraní znejistěla, ale rozhodnost se Jenny vzápětí jako by vrátila. Znovu pozvedla zbraň výš a namířila ji mladíkovi přímo mezi oči. S rozhodností se jí vrátil i ledový tón hlasu, kterým opět promluvila: „Lžete.“

Jeffreymu stačil jediný pohled na Sáru, aby pochopil, že se dívka neplete. Sára neuměla lhát, takže nebylo obtížné ji prokouknout. Navíc i na značnou vzdálenost Jeffrey rozeznal, že Sářino tričko i džíny jsou zlověstně potřísněné krví. Uvnitř došlo patrně k nehodě, při které byl někdo zraněn, nebo dokonce usmrcen. Opět se podíval na Jenny a v jemné dívčí tváři se mu podařilo zahlédnout stín opravdové hrozby.

Se zděšením si uvědomil, že svou zbraň dosud neodjistil. Napravil to a směrem k Sáře vyslal varovný pohled, aby se nepřibližovala.

„Jenny,“ na Sářině hlase bylo znát, jak má sucho v krku. Jeffrey navíc nepoznával konejšivou dikci, kterou promluvila. Neměla ve zvyku přistupovat k dětem z pozice staršího. Násilí, kterého se Jenny uvnitř dopustila, ať už bylo jakékoli, muselo Sárou pořádně otřást. Nevěděl, co si má o tom myslet. Ve sportovní hale nemohlo dojít k žádné střelbě. Když totiž dorazil, nezapomněl se Bruella Parkera z ochranky zeptat, je-li všechno v pořádku, a dostalo se mu ujištění, že ano. Kdepak je asi Bruell teď, napadlo Jeffreyho. Je snad uvnitř a zajišťuje místo činu? Anebo dohlíží na to, aby nikdo neopustil sportovní halu? Přál si, aby mohl na chvíli zastavit běh událostí a zjistit, co se stalo uvnitř.

Jeffrey natáhl kohoutek své devítky. Sára při tom zvuku prudce otočila hlavou a dlaní dolů k němu napřáhla ruku, jako by mu chtěla naznačit: „Ne, uklidni se. Tohle nedělej.“ Přes její rameno se zahleděl ke vchodu do haly. Čekal, že spatří hlouček zvědavců, jak s nosy přilepenými ke sklu pozorují, co se děje, ale u vchodu bylo liduprázdno. Co se mohlo uvnitř stát, že to odlákalo pozornost všech od scény, jíž se teď stal účastníkem?

Sára udělala ještě jeden pokus: „Nevymýšlím si, Jenny. Pojď a přesvědč se sama.“

„Paní doktorko,“ promluvila Jenny nejistým hlasem. „Nemluvte na mě, prosím.“

„Drahoušku,“ nedala se odbýt Sára stejně rozechvělým hlasem jako Jenny. „Podívej se na mě. Jenom se na mě podívej.“ Když se k ní dívka neotáčela, řekla: „Je v pořádku. Přísahám, že je v pořádku.“

„Lžete,“ nenechala se obelhat Jenny. „Všichni jste prolhaní.“ Svou pozornost vzápětí soustředila na mladíka. „A ty jsi ze všech nejprolhanější,“ řekla mu. „Za to, cos provedl, se budeš smažit v pekle.“

Mladík neovládl nával vzteku. Promluvil a od úst mu lítaly sliny: „Sejdeme se tam, náno pitomá.“

Jenny se najednou zklidnila. Něco mezi ní a tím mladíkem muselo problesknout, protože když promluvila, zněla jako dítě: „To máš pravdu.“

Jeffrey koutkem oka pozoroval Sáru, jak dělá krok vpřed. Taky viděl Jenny, jak upírá pohled podél krátké hlavně své pistole, namířené přímo na mladíkovu hlavu. Stála nehnutě a čekala. Ruce se jí ani nezachvěly, rty se jí neroztřásly, hlava se jí ani nehnula. Zdálo se, že má větší odhodlání konat než Jeffrey.

„Jenny…,“ začal Jeffrey a snažil se najít způsob, jak se z té situace dostat. Neměl v plánu zastřelit malou holku. To by nedokázal.

Jenny se ohlédla přes rameno a on se podíval tímtéž směrem.

Nakonec se přece jen objevilo policejní auto, z něhož s tasenými zbraněmi vystoupili Lena Adamsová a Brad. S Jeffreym, který teď stál k dívce nejblíže, zaujímali učebnicové trojúhelníkové postavení.

„Zastřelte mě,“ vybízela policisty Jenny a pevnou rukou mířila na mladíka.

„Stůjte, kde jste,“ oslovil Jeffrey své kolegy. Brad ho uposlechl, ale Lena váhala. Tvrdě se na ni podíval a užuž se chystal zopakovat svůj rozkaz, když nakonec přece jen spustila zbraň dolů.

„Udělám to,“ zahrozila Jenny. Vyzařoval z ní nepředstavitelný klid, až se Jeffrey divil, kde se v ní v takové situaci může brát.

Jenny si odkašlala a jednoznačně řekla: „Udělám to. Nebude to poprvé.“

Jeffrey vrhl pohled na Sáru, aby mu potvrdila, zda je to pravda. Její pozornost se však cele upírala na dívku s pistolí.

„Nebude to poprvé,“ zopakovala Jenny. „Zastřelte mě, nebo ho zastřelím a pak oddělám sebe.“

V tu chvíli si Jeffrey poprvé připustil možnost, že by střílel. Snažil se přesvědčit svůj rozum, že ta dívka, bez ohledu na její věk, znamená pro toho mladíka hrozbu. Pokud by mířil do ruky nebo do nohy, dopřál by jí dostatek času, aby zmáčkla spoušť. Ani kdyby ji střelil do zad, nedalo se vyloučit, že by ještě stihla vystřelit. A jelikož měla chlapce na mušce, byl by po smrti dřív, než by sama dopadla na zem.

„Chlapi jsou slaboši a zbabělci,“ povzdechla si Jenny a hodila letmý pohled na svou zbraň. „Nikdy neuděláte, co je třeba. Pořád slibujete, ale skutek utek.“

„Jenny…,“ snažila se ji oslovit Sára.

„Počítám do pěti,“ řekla Jenny. „Jedna…“

Jeffrey ztěžka polknul. Srdce se mu v hrudi roztlouklo tak hlasitě, že spíše viděl, než slyšel, jak dívka odpočítává.

„Dvě…“

„Jenny, prosím,“ sepjala Sára ruce před sebou jako v modlitbě. Měla je potřísněné tmavou, téměř černou krví. „Tři…“

Jeffrey zamířil. To nedokáže. To v žádném případě nedokáže. Nemůže jí být víc než třináct. Třináctileté holky přece nestřílejí po lidech. To je sebevražda.

„Čtyři…“

Jeffrey pozoroval, jak se jí nepatrně hnuly svaly na předloktí, které daly do pohybu ukazováček na spoušti.

„Pět!“ zakřičela, až jí vystoupily žíly na krku. „Zastřelte mě, zatraceně, no tak bude to už!“ poručila, zatímco rozkročila nohy, aby se připravila na zpětný náraz po výstřelu. Jeffrey viděl její napjatou paži a pevně sevřené zápěstí. Čas se tak vlekl, že vnímal každý sval na jejím předloktí. Viděl, jak se všechny postupně dávají do pohybu a svírají ukazováček na spoušti.

Dala mu poslední šanci a zařvala: „Střílejte!“

A Jeffrey vystřelil.

3

Dítě Jenny Weaverové přišlo na svět v devětadvacátém týdnu, což znamená, že mělo šanci přežít, pokud by se jej matka nepokusila spláchnout do záchodu. Na plodu se neprojevily žádné vývojové vady a jeho váha byla uspokojivá. Mozkový kmen se zdál nepoškozen a plíce by se s přispěním lékařské vědy postupně jistě dovyvinuly. Stejně tak by ručičky začaly sahat po věcech, chodidla našlapovat a očička rozeznávat předměty. I ta drobounká ústa by se nakonec naučila promlouvat o něčem hezčím než o hrůzách, o kterých svědčila teď. Plíce toho novorozeněte zalapaly po dechu a jeho ústa vdechla život. Pak ho někdo zavraždil.

Z částí, které Jenny Weaverová pohodila v červené igelitce na toaletě a v odpadkovém koši u videoherny, se Sára už přes tři a půl hodiny snažila složit dohromady tělíčko dítěte. Jemnými stehy, nesrovnatelně drobnějšími než obvykle, sešívala papírově jemné údy do podoby nemluvněte. Ruce se jí chvěly a několik sešitých míst musela po sobě opravovat, protože napoprvé jí na to nestačil cit v prstech.

Výsledek působil přesto k ničemu. Připadalo jí bezvýchodné snažit se miniaturními stehy slepovat dohromady tak drobné tělíčko. Jakmile jednu vadu spravila, jiná se ukázala. Hrůzy, jež to novorozeně protrpělo, se nedaly zakrýt. Nakonec si musela přiznat, že úkol, který si uložila, přesahuje lidské síly. Od samého začátku bylo to dítě odsouzené k tomu, že spočine v hrobě téměř ve stejné podobě, v jaké ho jeho matka viděla naposled.

Sára se zhluboka nadechla a znovu si prošla zprávu o ohledání mrtvolky. Když dočetla, dala pod ni svůj podpis. Nečekala na Franka, ani na Jeffreyho a pitvu provedla sama. Jejich přítomnosti se při řezání, oddělování drobných končetin a opětovném sešívání vyhnula záměrně. Ovládl ji totiž neodbytný pocit, že by v tomto případě v přítomnosti jiných svou povinnost nezvládla.

Sářinu kancelář oddělovala od zbytku márnice velká skleněná tabule, přes kterou se, usazená na židli, dívala na černý pytel, rozložený na pitevním stole. Mysl jí kdesi bloudila. Sára rozjímala, jak jinak se mohl ubírat život toho dítěte. Představila si dětství naplněné smíchem, láskou a rodičovskou něhou. Pak se jí však do představ vloudila realita: Jennyinu dítěti by se mnoho lásky a radosti nedostalo, protože ani ona je příliš nepoznala.

V důsledku mimoděložního těhotenství přišla Sára kdysi o možnost mít děti. Když se to tenkrát dozvěděla, těžce to na ni dolehlo. Po určité době se počáteční lítost zmírnila a Sára se naučila netrápit se tím. Avšak to dítě na stole, to nechtěné nemluvně, které o život připravila vlastní matka, v ní znovu probudilo zapomenuté pocity.

Sáře se péče o děti stala povoláním. Chovala a utěšovala je, jako by byly její vlastní. Jak tak seděla v márnici a upírala pohled na ten černý pytel, znovu se v ní s překvapivou intenzitou roznítila touha po dítěti a spolu s ní se dostavil pocit naprosté prázdnoty.

Na schodech se ozvaly kroky. Sára se vzpřímila na židli, otřela si oči a snažila se trochu se vzpamatovat. Když viděla, že do márnice vešel Jeffrey, opřela se dlaněmi o stůl a přiměla se vstát. Hledala brýle a snažila se trochu se sebrat. Zarazilo ji, že Jeffrey nezamířil přímo k ní do kanceláře, jak to dělával obvykle. Přes okno zahlédla, že se nejdříve zastavil u černého pytle na pitevním stole. Choval se, jako by tam ani nebyla. S rukama za zády se sklonil nad obsahem pytle. Snažila se představit si, co se mu asi honí hlavou a napadlo-li jej, jaký to dítě mohlo prožít život. Taky jí hlavou bleskla myšlenka, zda mu ten pohled připomene, že mu sama dítě dát nemůže.

Upozornila na sebe odkašláním, vešla dovnitř a zprávu, kterou držela v ruce, si přitiskla na prsa. Vzápětí ji položila na roh stolu a sama se postavila proti Jeffreymu, takže dítě leželo mezi nimi. Pytel zůstával dosud otevřený, neboť neměla to srdce zatáhnout na něm zip a šoupnout ho do mrazáku. Pro tak malé nemluvně byl příliš velký, a tak to působilo, jako by dítě leželo na dece.

Nenapadalo ji nic vhodného, proto mlčela. Zabořila ruku hluboko do kapsy svého pláště a s překvapením v ní objevila brýle. Právě si je nasazovala, když Jeffrey promluvil.

„Hm,“ pronesl vážným tichým hlasem, jako by se znovu začínal učit mluvit, „takže takhle to vypadá, když chceš dítě spláchnout do záchodu.“

Při tak drsných slovech se jí sevřelo srdce a nevěděla, jak reagovat. Sundala si brýle, a aby se něčím zaměstnala, vzala cíp svého pláště a pustila se do čištění skel.

Jeffrey se zhluboka nadechl. Sára se k němu nepatrně naklonila, neboť se jí zazdálo, že cítí alkohol. Příliš jí to u Jeffreyho nehrálo. Kromě piva, které si dopřával při sledování přenosů ze zápasů místního univerzitního týmu, téměř nepil.

„Podívej na ty nožičky,“ pronesl s pohledem pořád upřeným na tělíčko. „To jsou vždycky tak maličké?“

Sára se nezmohla na odpověď. Podívala se na drobné nožičky s deseti prstíky a svraštěnou kůží na chodidlech. Každá matka by taková chodidla líbala a ty prstíky by dennodenně s láskou počítala jako zahradník poupata na růžovém keři.

Kousla se do rtu, aby to na ni znovu nepřišlo. Prázdnota, již pociťovala v hrudi, byla k nevydržení. Podvědomě si položila ruku na srdce.

Když se nakonec odhodlala zvednout pohled, Jeffrey se na ni díval. Oči měl podlité krví a z rohovek mu do bělem vystřelovaly červené žilky. Na první pohled bylo patrné, že ho stojí hodně přemáhání, aby si jakžtakž udržel nad sebou kontrolu. Nedokázala poznat, je-li to alkoholem, nebo lítostí.

„Měla jsem za to, že nepiješ,“ promluvila, ačkoli si uvědomovala nepatřičnost výčitky ve svém hlase.

„Já zas měl za to, že nestřílím malé děti,“ řekl s pohledem namířeným přes její rameno do neurčita.

Chtěla mu pomoct, ale paralyzovala ji vlastní bolest.

„Frank mi nalil jednoho panáka whisky,“ řekl.

„Pomohlo?“

Oči mu zvlhly a Sára se dívala, jak se s tím snaží bojovat. Stiskl čelisti a nevesele se na ni usmál.

„Jeffrey…“

Potřesením hlavy odmítl její účast a zeptal se: „Našlas něco?“

„Ne.“

„Nemám tušení…“ Odmlčel se a sklopil oči. Pohledem sklouzl po dítěti až na dlaždice na podlaze. „Nemám tušení, jak se mám chovat,“ vyrazil nakonec ze sebe. „A nenapadá mě, co bych měl podniknout.“

V hlase se mu ozvalo zoufalství, které zajelo Sáře hluboko pod kůži. Pohled na jeho trápení ji zraňoval víc než vlastní bolest. Obešla stůl, položila mu ruku na rameno, ale neotočil se k ní.

„Myslíš, že by střílela?“

V tom se jí stáhlo hrdlo. Až do tohoto okamžiku ji nenapadlo položit si takovou otázku. Sama stála Jenny za zády. Pouze Jeffrey, Lena a Brad jí viděli do tváře a mohli správně zhodnotit situaci.

„Sáro.“

Z pohledu, jaký na ni upřel, jí bylo jasné, že není příhodná doba na váhavou nebo vyhýbavou odpověď.

„Ano,“ odpověděla rozhodně. „Držela toho kluka na mušce. Neměls na vybranou.“

Jeffrey poodešel stranou a zády se opřel o zeď. „Mark je nejspíš otcem, viď?“ Hlavu si opřel dozadu. „Mám na mysli toho mladíka, kterého se chystala zastřelit.“

Sára si strčila ruce do kapes a musela se ovládnout, aby zůstala stát a nevydala se za Jeffreym. „To by dávalo smysl,“ přisvědčila.

„Víš, že jeho rodiče nechtějí svolit k výslechu dřív než zítra?“

Pomalu zavrtěla hlavou ze strany na stranu. Mark nebyl podezřelý ze žádného činu a Jeffrey ho nemohl zadržet jenom proto, že na něj někdo namířil pistoli.

„Říkají, že už si užil dost.“ Poklesla mu hlava. „Proč provedla něco takového? Co se jí asi muselo honit hlavou, když…“ Nesnažil se větu dokončit a podíval se na Sáru. „Patřila k tobě?“

„Přistěhovali se asi před třemi lety,“ řekla Sára, pak se odmlčela a snažila se přijít na to, kde začít. Věděla, že Jeffreymu pomůže, když si o tom s někým promluví a na svou roli v té tragédii alespoň na chvíli zapomene. Vzhledem k tomu se jevilo nepodstatné, že jí se do takového rozhovoru příliš nechtělo. „Odkud?“ zeptal se.

„Řekla bych, že odněkud ze severu. Jennyina matka se zde rozhodla usadit po nepříjemných rozvodových trablech.“

„Odkud tyhle věci víš?“

„Rodiče se mi občas svěřují.“ Odmlčela se. „O Jennyině těhotenství jsem neměla tušení. Nebyla u mě nejméně šest měsíců. Možná i déle.“ Přiložila si ruku na prsa. „Měla jsem tu dívku ráda. Nikdy bych neřekla, že provede něco podobného.“

Promnul si oči a přikývl. „Tessa pochybuje, zda dokáže identifikovat některou z osob, co šly na toalety. Brad se za ní staví s několika školními ročenkami. Možná jí někdo na těch fotkách bude povědomý. Chtěl bych, aby ses na ně taky podívala.“

„Samozřejmě.“

„Bylo tam narváno,“ pronesl na adresu sportovní haly. „Většina lidí se vypařila, aniž by se nám zahlásila. Pochybuju, že se nám podaří dohledat všechny, kdo tam byli.“

„A máte už nějakou stopu?“

Zavrtěl hlavou. „Jsi si jistá, že na záchod vešly jenom dvě osoby? Jenny a pak ještě jedna?“

„Tak jsem to viděla,“ odpověděla, ačkoli po všech těch událostech měla pocit, že už si nemůže být jistá vůbec ničím. „Tu druhou dívku jsem neznala. Kdyby chodila ke mně do ordinace, nejspíš bych ji poznala. Alespoň se tak domnívám.“

Zmlkla, snažila se vybavit si nějaké podrobnosti, ale nic podstatného ji nenapadlo. „Byla poměrně vysoká, na hlavě měla možná kšiltovku.“

Při této zmínce zpozorněl. „Vzpomněla by sis na barvu?“

„Všude byla tma, Jeffrey,“ řekla a uvědomovala si, že ho svou odpovědí nepotěší. Najednou chápala, proč jsou někdy svědci tak náchylní k falešným svědectvím. Připadala si hloupě a nepotřebně, protože nedokázala poznat tu druhou osobu. Rozum se tento nedostatek snažil vykompenzovat tím, že chrlil náhodné a útržkovité informace, které mohly, ale také nemusely pravdivě zachycovat skutečnost.

„Když tak o tom přemýšlím, ani si nejsem jistá, jestli to opravdu byla kšiltovka. Nevšímala jsem si toho,“ pokusila se o úsměv. „Rozhlížela jsem se po tobě.“

Úsměv jí neopětoval. Místo toho řekl: „Mluvil jsem s její matkou.“

„Cos jí řekl?“

S předstíraným nezájmem řekl: „Zastřelil jsem vám dceru, paní Weaverová. Omlouvám se.“

Sára si začala okusovat spodní ret. Ve větším okrsku by povinnost oznámit úmrtí rodičům připadla někomu jinému. Na něm jako šéfovi by spočívalo pouze zahájení vyšetřování. Grantský kraj se však nemohl srovnávat s velkým okrskem a Jeffrey se neměl s kým podělit o nepříjemné povinnosti.

„Nesouhlasila s pitvou,“ řekl. „Musel jsem jí vysvětlit, že nemá na vybranou. Vyjádřila se, že…“ Odmlčel se. „Vyjádřila se, že ji tak zabíjíme podruhé.“

Sára cítila, jak se jí svírá žaludek a zaplavuje ji pocit viny.

„Vynadala mi do vrahů dětí,“ dodal. „A to se ze mě taky stalo, vrah dětí.“

Sára nesouhlasně zavrtěla hlavou. „Neměls přece na výběr,“ vyjádřila své upřímné přesvědčení. S tímto mužem se nesčetněkrát milovala a sdílela s ním svůj život. Nemohla si připustit, že by udělal špatné rozhodnutí.

„Řídil ses instrukcemi, které pro takové situace máte,“ pronesla rozhodně.

Chabě se usmál.

„Jeffe…“

„Věříš, že by to dokázala udělat?“ znovu nastolil dosud nezodpovězenou otázku. „Nejsem o tom přesvědčený, Sáro. Znovu a znovu o tom přemýšlím a nemůžu vyloučit, že by to nakonec vzdala a složila zbraň. Možná by…“

„Musíš se na to dívat jinak,“ přerušila jej a ukázala na stůl. „Zabila své vlastní dítě, Jeffrey. Domníváš se, že by nebyla schopna zabít také jeho otce?“

„To se už bohužel nikdy nedozvíme.“

Mlčení nad nimi viselo jako těžké mračno. Jediný zvuk vydával kompresor mrazicího zařízení a i ten se po chvilce s hlasitým cvaknutím, jež zarezonovalo ve zdech, vypnul. Ticho márnice, nacházející se v podzemí nemocnice, vyvolávalo úzkost.

„Holčička, viď?“ přerušil mlčení Jeffrey. „Narodila se živá?“

„Bez lékařské pomoci by dlouho nepřežila,“ řekla Sára, aniž by přímo odpověděla na jeho otázku. Pocítila v sobě nevysvětlitelnou potřebu postavit se na Jennyinu obranu.

„Narodila se živá?“ zopakoval svou otázku.

„Byla velmi drobná,“ řekla. „Podle všeho by…“

Jeffrey přešel zpátky ke stolu, strčil si ruce do kapes a upřeně se na to dítě podíval. „Chci…,“ začal. „Chci domů. Nešla bys se mnou?“

„Jistě,“ odpověděla. Slyšela jeho slova, ale nebyla si jistá, zda si je vykládá správně.

„Chtěl bych se s tebou milovat,“ pravil. V očích jí musel problesknout šok. „Chtěl bych…“ V půli věty se odmlčel.

Nespouštěla z něj pohled. Přepadl ji skličující pocit. „Chceš se pokusit o dítě?“

Pohled do jeho očí jí prozradil, že na to ani v nejmenším nepomyslel. Zaplavil ji stud. Hrdlo se jí sevřelo, až nemohla promluvit.

Zavrtěl hlavou. „To jsem tím nemyslel.“

Sára se od něj odvrátila, tváře jí hořely. Nedokázala najít slova, kterými by zahrála do autu, co z ní právě vyletělo.

„Vím, že nemůžeš…“

„Zapomeň na to.“

„Chtěl jsem jen říct, že…“

Nezlobila se na něj, nýbrž na sebe. Odpověděla mu však s příkrostí v hlase: „Řekla jsem, abys na to zapomněl.“

Jeffrey chvíli mlčel, jako by se snažil přijít na to, co říct. Nakonec otevřel ústa a promluvila z něj nepředstíraná bolest: „Kéž bych mohl o pět hodin vrátit čas. Posloucháš mě?“ Počkal, než se k němu otočí. „Kéž bych byl tím pagerem praštil do koše a věnoval se jenom tobě.“

Mlčky se na něj dívala, protože se bála cokoli říct.

„Kéž by, Sáro,“ řekl. „Na nic jiného jsem nemyslel. To, o čems mluvila…“

Zvedla ruku, aby jej zarazila. Na schodech se ozvaly kroky dvou lidí. Sára přešla do kanceláře a za chůze si osušila oči. Z krabice na stole vytáhla papírový kapesník, utřela si nos a pomalu počítala do pěti, aby potlačila stud, který ji naplňoval.

Když se znovu otočila, inspektoři Lena Adamsová a Brad Stephen stáli v márnici vedle Jeffreyho, jemuž se mezitím, stejně jako Sáře, podařilo ovládnout emoce. Všichni tři stáli s rukama za zády, jak to policajti mívají ve zvyku, jestliže nechtějí na místě činu nedopatřením zničit důležitou stopu. V tom okamžiku je všechny nenáviděla, dokonce i jinak naprosto neškodného Brada Stephense.

„Zdravím, paní doktorko,“ usmál se Brad, když vešla, a sundal si klobouk. Vypadal bledší než obvykle a v očích se mu leskly slzy.

„Byl bys tak laskav, Bradě…,“ začala, ale pak se odmlčela. Odkašlala si. „Byl bys tak laskav a přinesl mi seshora pár prostěradel? Aspoň čtyři.“ Nepotřebovala prostěradla, ale Brad byl kdysi její pacient, a tak pořád cítila potřebu jej ochraňovat.

S úlevou, že má co na práci, se na ni Brad usmál. „Ano, paní doktorko.“

Jakmile zmizel z dohledu, Lena se suše zeptala: „Už jste provedli pitvu?“

„Ano,“ odpověděl Jeffrey, přestože se jí nezúčastnil. Všiml si zprávy na kraji stolu a zvedl ji. Sára mlčky pozorovala, jak vytáhl tužku a naškrábal na ni podpis. Technicky vzato porušila provedením pitvy beze svědků zákon hned několikrát.

„Ta mladá dívka je v mrazáku?“ ptala se Lena dál a zamířila ke dveřím mrazicího boxu. Při chůzi se nesla, jako by šlo o naprosto běžnou záležitost. Sára nezapomněla, že Lena si prožila své, ale přesto jí její postoj rozčiloval.

„Tady?“ upřesnila si Lena s rukou na rukojeti mrazáku.

Sára přikývla, ale ani se nepohnula. Zatímco Jeffrey přiskočil Leně na pomoc, Sára – dřív, než si stihla uvědomit, co dělá – zapnula pytel s dítětem. Srdce se jí roztlouklo jako hrom, když pozorovala, jak vytahují vozík s tělem Jenny Weaverové. Vzápětí ho přistavili vedle pitevního stolu a čekali, až odstraní pytel s dítětem. Nakonec se toho ujal Jeffrey. Přistoupil ke stolu a zvedl pytel do náruče. Při pohledu na to, jak rukou podbírá kus tělíčka, kde se pravděpodobně nacházela hlavička, se odvrátila. Jeffrey zamířil k mrazáku a volný konec poloprázdného pytle táhl za sebou.

Lena se nezapomněla podívat na hodinky. Sára měla chuť vrazit jí za tuto bezcitnost facku. Místo toho však jenom poodešla k plechové skříňce s pracovními potřebami, stojící vedle umyvadel. Vytáhla sterilně zabalený plášť, a zatímco si jej brala na sebe, vrhala přes rameno kradmé pohledy k mrazáku. Nedokázala si vysvětlit, proč to Jeffreymu tak dlouho trvá. Když se k nim znovu připojil, Lena se Sárou už překládaly tělo z vozíku na stůl.

„Tak už jsem tady,“ ozval se a zaujal Lenino místo, aby jim pomohl dostat tělo Jenny Weaverové na bílý porcelánový stůl. Jenny byla urostlá, statná dívka, a jak s ní manipulovali, u hlavy stolu se rozkmitaly hadice.

Sára podepřela bezvládnou hlavu černým hranolkem, a aby se dokázala soustředit na práci, snažila se odmyslet si, že Jenny bývala její pacientkou. Během desetileté praxe na grantské patologii se stalo pouze čtyřikrát, že osobně znala zesnulé. Jenny Weaverová však byla první, koho znala přímo z ordinace.

Přisunula si tácek s čistými nástroji a ujistila se, že má po ruce všechno, co může potřebovat. Dvě hadice za čelem stolu sloužily k průběžnému oplachování těla. Nad nimi visely váhy na tělesné orgány a u nohou stál tác určený pro pitvání. Stůl byl vyspádován do velké měděné výlevky a měl vyvýšené boky, zabraňující přepadnutí předmětů.

Tělo Jenny Weaverové přikrývalo bílé prostěradlo, které přes něj přehodil Sářin asistent Carlos. V oblasti krku stihla na prostěradle vystoupit poměrně velká krvavá skvrna. Carlos jako vždy spolehlivě zajistil přípravné práce. Přichystal tělo k pitvě, vyhotovil potřebné rentgenové snímky, a to všechno během doby, co se sama bezvýsledně snažila provést něco s tělem novorozeněte. Když jej poté, co byl s Jenny hotov, poslala domů, nijak neprotestoval.

Sára poodhrnula prostěradlo po dívčina prsa. Rána vůbec nevypadala pěkně. Na pravé straně krku z ní visely kusy masa. Ze sražené krve v blízkosti rány trčela kost s chrupavkou.

Sára přešla ke zdi a zapnula světelnou tabuli. Zářivka krátce zablikala a pak osvětlila rentgenové snímky, pořízené Carlosem.

Pečlivě se na ně dívala, ale zprvu jako by se jim zdráhala rozumět. Než promluvila, ještě jednou prověřila, zda jde opravdu o snímky Jenny Weaverové. „Podívejte se, tady je vidět zlomeninu levé pažní kosti. Řekla bych, že jde asi o rok staré zranění. Uvážíme-li, že Jenny nebyla sportovkyně, nejedná se o obyčejnou zlomeninu a lze se domnívat, že byla způsobena nějakým násilím.“

„Byla s tím za tebou?“ zeptal se Jeffrey.

„Jistěže ne,“ odpověděla. „To bych vám hlásila. Každý doktor by to nahlásil.“

„Jistě,“ řekl Jeffrey a omluvně zvedl ruce. Sářina odpověď zněla asi nabroušeněji, než měla v úmyslu, protože Lena s rozpaky sklopila pohled k podlaze.

Sára se znovu soustředila na snímky. „Taky tady, na hrudním koši, je patrné poškození chrupavky žeber.“ Ukázala na rentgen hrudníku. „Zde nahoře v okolí hrudní kosti jsou modřiny, které mohl způsobit silný úder.“ Na chvíli se odmlčela a přemýšlela, mohla-li Jenny vyhledat jiného doktora. I zcela nezkušený lékař by však podobný úraz pokládal za podezřelý.

„Domnívám se, že jí ta zranění způsobil někdo vyšší a silnější. Taky lze soudit, že jde o poměrně čerstvý nález,“ řekla nakonec.

Na tabuli pověsila další snímek. S rukama zkříženýma na prsou jej začala studovat. „Tohle je pánevní pás,“ řekla na vysvětlenou. „Povšimněte si slabé stopy vedoucí k ischiasu. Ta poukazuje na traumatický tlak na stydkou kost. Jedná se o to, čemu se obvykle říká stresová fraktura.“

„O jaký stres se jedná?“ zeptal se Jeffrey.

Sáru překvapilo, když mu Lena odpověděla místo ní.

„Někdo ji znásilnil,“ promluvila tónem, jako by říkala, že Jenny měla modré oči. „A to dost brutálně, nemám pravdu?“

Sára přikývla a chystala se něco říct, když vtom se na chodbě ozvaly kroky. Podle šouravé chůze to nemohl být nikdo jiný než Brad.

„Tak tady je máte,“ řekl Brad, když zády napřed vešel do místnosti s náručí plnou prostěradel a s kloboukem, houpajícím se mu v prstech.

Sára ho hned zastavila otázkou: „Přinesl jsi mi taky povlečení na polštáře?“

„Uf,“ vzdechl si Brad a překvapeně zavrtěl hlavou. „Promiňte, zapomněl jsem.“

„Budou nahoře v posledním patře,“ řekla Sára. „Potřebovala bych taky alespoň čtyři.“

„Samozřejmě, paní doktorko,“ odpověděl, položil prostěradla na stůl a znovu se měl k odchodu.

Když se za ním zavřely dveře, Lena zkřížila paže a poznamenala: „Není malé dítě.“

Poprvé od okamžiku, co vstoupila do místnosti, se Jeffrey otočil přímo na Lenu. „Sklapni,“ počastoval ji nezvykle hrubě.

Lena zrudla, ale v rozporu se svou povahou se ani slovem neohradila.

„S těmi modřinami nemohla nic dělat, leda je mazat tylenolem,“ pokračovala Sára. „Co se týče fraktury stydké kosti, ta se mohla zahojit sama. Tím by se taky vysvětlilo, proč poslední dobou tolik přibrala. Bolesti jí musely značně znepříjemňovat jakýkoli pohyb.“

Jeffrey se odhodlal zeptat: „Myslíš, že ji ten kluk zneužíval?“

„Někdo ji zneužíval určitě,“ řekla a ještě jednou pohledem přeletěla všechny snímky, aby se ujistila, že nic nepřehlédla. Když Jenny vídala, nikdy ji nenapadlo, že by mohla být obětí zneužívání. Svá zranění před Sárou skrývala za stydlivost. Pokud nechtěla, v ordinaci se svlékat nemusela. Dospívající dívky bývají na své tělo nesmírně citlivé a Sára, kdykoli si chtěla Jenny poslechnout, proto raději vsunula stetoskop pod tričko, aby ji nepřiváděla do rozpaků.

Sára znovu přistoupila ke stolu, aby se mohla vrátit k ohledání těla. Rozechvělýma rukama vzala za prostěradlo, aby jej stáhla.

Veškerou energii soustředila na to, aby ovládla chvění svých rukou, takže jí v první chvíli úplně uniklo, co odkrývá.

„Do prkýnka,“ pronesla Lena a tiše hvízdla.

Jeffrey ji tentokrát nepeskoval a Sára vzápětí pochopila proč. Dívčino tělo bylo poseto drobnými řeznými ranami, zejména na rukou a nohou. Rány se nacházely v různém stádiu hojení, některé byly docela čerstvé, snad jen několik dní staré.

„Proboha,“ vyhrkl Jeffrey. „Snažila se vzít si život?“

Sára se podívala na stopy na kůži. Ani jedna nevedla přes zápěstí či jiná místa, u kterých by se dalo mluvit o jasném úmyslu. Pohled na ty rány bezprostředně vysvětloval pouze to, proč Jenny uprostřed léta nosila dlouhé rukávy. Na levém předloktí, asi devět centimetrů nad zápěstím, se vyjímaly úzké jizvy po hlubokých řezných poraněních, které by vyhrnutí rukávu snadno obnažilo. Tmavé zbarvení naznačovalo, že šlo o opakovaná poranění. Rány na nohou byly hlubší a různě překřížené přes sebe. Nejhlubší zářezy směřovaly od kolen ke stehnům. Nemohlo být sporu o tom, že si to dělala sama.

„Co to má znamenat?“ zeptal se Jeffrey, ačkoli odpověď musel znát.

„Řezné rány,“ poučila ho Lena.

„Sebepoškozování,“ upřesnila Sára, jako by v tom byl nějaký rozdíl. „Kdysi jsem už něco podobného viděla.“

„Proč?“ nechápal Jeffery. „Proč by si někdo dělal něco takového?“

„Ve většině případů z hlouposti,“ Sára ucítila, jak se jí vzteky svírá žaludek. Jak si mohla dříve ničeho nevšimnout? „Někdy jsou jenom zvědaví, jaké to je. Obvykle nemyslí na následky. Ale tohle,“ odmlčela se s pohledem upřeným na hluboké zářezy podél levého stehna, „tohle je něco jiného. Ona nechtěla, aby o tom kdokoli věděl, a dělala pro to všechno.“

„Proč?“ opakoval Jeffrey. „Proč to dělala?“

„Aby nad tím měla kontrolu,“ nabídla vysvětlení Lena a Sára s nelibostí zaznamenala, jak se na tu dívku při tom dívá. V jejím pohledu se zračila úcta.

„Máme co dočinění s vážnou psychickou poruchou,“ poznamenala Sára. „Většinou se k podobným věcem uchylují bulimičky a anorektičky. Jde o formu nenávisti k sobě samému.“ Úmyslně při těchto slovech hodila pohled na Lenu. „Většinou se to spustí nějakým traumatickým zážitkem. Například znásilněním.“

Lena chvíli jejímu pohledu čelila, ale nakonec oči odvrátila.

Sára pokračovala: „Mohou k tomu vést ale i jiné důvody. Mentální porucha, problémy ve škole, v rodině.“

Sára přešla ke skříňce s pracovními potřebami a zalovila po plastovém nástroji k prohlížení tělních dutin. Poté, co si nasadila čisté rukavice, vytáhla jej z obalu a s cvaknutím jej rozevřela. Lena sebou při tom zvuku trošičku škubla a Sáru potěšilo, že je ještě stále schopná emocí.

Sára přešla k patě stolu a položila nohy mrtvé dívky od sebe. Najednou znehybněla, protože její mozek odmítal přijmout, co viděly oči. Položila nástroj na stůl.

„Co se děje?“ zeptala se Lena.

Sára neodpověděla. Pokud měla pocit, že už ji nic nedokáže vyvést z míry, spletla se.

„Co se děje?“ naléhala Lena.

„Ona žádné dítě neporodila,“ odpověděla Sára. „Žádné.“

Jeffrey ukázal na nepoužitý nástroj na stole. „Jak si můžeš být jistá, aniž bys ji důkladně prohlídla?“

Sára se na oba bezradně podívala, jako by hledala způsob, jak jim to vysvětlit. „Má zašitou vaginu,“ vypravila ze sebe nakonec. „Podle stupně zhojení bych řekla, že nejméně šest měsíců.“

NEDĚLE

4

Lena upírala pohled z okna auta a jazykem si projížděla po předních zubech. Pořád si nemohla zvyknout na dočasnou protézu. Za tři týdny dostane trvalé umělé zuby, které se zašroubují do dásní jako žárovky. Nedokázala si představit, jaký to bude pocit. Dočasná protéza jí zatím nepřestávala připomínat hrůzy, které si před čtyřmi měsíci vytrpěla.

Pozorovala ujíždějící scenerii a snažila se vytěsnit veškeré vzpomínky. Grantský kraj nebyl velký, ale co do rozlohy zabíral alespoň o něco více než Reese, kde spolu se svým dvojčetem Sibyl, vyrůstaly. Otec, jenž sloužil u policie, přišel osm měsíců před jejich narozením o život, matka zemřela při porodu. Péče o výchovu spočinula na strýci Hanku Nortonovi, nechvalně známém narkomanovi a alkoholikovi, který se své závislosti zbavoval ještě dlouho poté, co je vzal k sobě. Tak se taky stalo, že jednoho slunného dne se podkurážený snažil vycouvat od domu na silnici a nešťastně při tom porazil Sibyl. Lena mu nikdy neodpustila, že její sestra v důsledku té nehody přišla o zrak a Hank na její vzdor reagoval hněvem, který mezi nimi vytvořil nepřekonatelnou zeď. Dokonce ani teď, po sestřině nedávné tragické smrti a poté, co si sama prožila peklo, se nedokázali sblížit a jeho přítomnost pro ni znamenala pouze nutné zlo.

„To je vedro,“ zamumlal Hank a ušmudlaným kapesníkem si otíral orosený krk. Lena ho přes hukot klimatizace sotva slyšela. Hankův starý mercedes jí připomínal tank, všechno uvnitř působilo přerostlým dojmem. Enormní sedadla poskytovala tolik prostoru, že by se na ně pohodlně uvelebil i kůň, a obrovité kontrolky na palubní desce by přečetl i slepý. Přese všechno měl člověk uvnitř pocit bezpečí. I na štěrkové cestě od Lenina domu seděl ten robustní vůz jako na prvotřídním asfaltu.

„Fakt pekelné vedro,“ zopakoval Hank. Čím byl starší, tím častěji se opakoval, jako by cítil potřebu zakrývat, že nemá co říct.

„To jo,“ souhlasila Lena s pohledem upřeným z okna. Věděla, že se na ni dívá a láme si hlavu, jak ji přimět, aby se rozpovídala. Několik chvil takto dumal, ale pak to vzdal a raději pustil rádio.

Lena se pohodlně opřela dozadu a zavřela oči. Jednou v neděli, poté, co ji propustili z nemocnice, souhlasila, že s ním půjde na mši. Během několika měsíců se jedna návštěva proměnila ve zvyk. Do kostela nechodila kvůli rozhřešení, ale ze strachu zůstávat sama v domě. Po tom, co se jí před čtyřmi měsíci stalo, si s bohem, anebo ať už tam nahoře dřepí kdokoli, navzájem nic nedluží. Znásilněná a pod vlivem drog prožila nejhorší můry a bolesti, jaké si lze představit.

Ze zadumání ji vytrhl Hankův hlas: „Cítíš se dobře, zlato?“

Jak pitomá otázka, pomyslela si. Hloupěji se zeptat nemohl.

„Lee…,“ oslovil ji, jak to dělávala Sybil.

„Ano,“ zašišlala přes protézu.

„Nan se znovu ozvala,“ začal.

„Vím,“ odpověděla. Nan, se kterou Sybil před smrtí žila, volala během posledních měsíců několikrát.

„Zbyly jí po Sibyl nějaké věci,“ řekl, přestože musel tušit, že o tom ví. „Chce se s tebou sejít a předat ti je.“

„Proč je nenechá u tebe?“ opáčila. Neměla důvod se s tou ženou potkávat a Hank to dobře věděl. Přesto ji do toho nepřestával nutit.

„Ta dívka včera večer…,“ změnil Hank téma a ztlumil rádio. „Bylas u toho?“

„Ano,“ vypravila ze sebe se stejným zašišláním. Pak si položila ruku na čelist a silou vůle přemáhala nutkání rozbrečet se. Zbaví se někdy toho šišlání? Nebo jí snad nadosmrti bude připomínat, co jí ten parchant provedl?

Parchant, blesklo jí hlavou. Ani v duchu nedokázala vyslovit jeho jméno. Položila si ruce do klína a civěla na jizvy na vnější straně svých předloktí. Kdyby se před Hankem nestyděla, otočila by ruce dlaněmi nahoru a podívala se na jizvy po hřebících, jimiž ji přitloukl k zemi. Stejné rány měla uprostřed chodidel. Strávila dva měsíce fyzioterapií, než znovu nabyla schopnost používat ruce a chodit bez hrbení. Ty jizvy jí však zůstanou navždy.

Z doby, kterou strávila spoutaná a uvězněná v rukou šílence, si vybavovala pouze několik pronikavých vzpomínek. Co všechno s ní prováděl, zjistila teprve ze svých jizev a z lékařské zprávy. Sama si vybavila pouze okamžiky, kdy drogy přestávaly účinkovat. Tehdy ten parchant přišel, sedl si na zem vedle ní, jako by byli na nějakém čtení bible, a rozpovídal se o svém dětství a životě, až by se zdálo, že mezi nimi existuje milenecké pouto.

Lena nedokázala z mysli vypudit podrobnosti jeho vyprávění: první polibek, první milování, naděje a sny, choromyslné představy. Vryly se jí do paměti stejně hluboko jako vlastní vzpomínky. Vyprávěla mu snad o sobě taky ona? Nedokázala si vzpomenout, což ji děsilo víc než veškeré fyzické následky těch hrůz. Ve srovnání s představou, že se svým věznitelem vedla intimní rozhovory, jí všechny jizvy připadaly jako malichernost. Ovládl ji natolik, že nedokázala udržet kontrolu nad vlastními myšlenkami. Neznásilnil jenom její tělo, ale také ducha.

Dosud se jí některé jeho vzpomínky míchaly s vlastními, až si přestávala být jistá, co opravdu prožila a co ne. Sibyl, která jediná by jí dokázala pomoct najít vlastní minulost, se rovněž stala jeho obětí a zemřela.

„Lee…,“ vytrhl ji Hank ze zadumání a nabídl jí žvýkačku. Potřásla hlavou a sledovala, jak jednou rukou drží volant a druhou se snaží vytáhnout žvýkačku z balíčku. Vyhrnuté rukávy košile odkryly pohled na jeho bledá předloktí, posetá stopami po vpiších. Ty ošklivé drobné jizvičky jí připomenuly Jenny Weaverovou. Jeffrey si včera dokola kladl otázku, jak si může někdo záměrně ubližovat. Ona však naprosto přesně chápala, že bolest dokáže někdy představovat jedinou útěchu. Asi šest týdnů po propuštění z nemocnice si náhodou zabouchla prsty do dveří u auta. Když jí tehdy vystřelila pronikavá bolest až do ramene, na zlomek vteřiny se přistihla při spokojené myšlence, že opět něco cítí.

Zavřela oči a sepjala ruce v klíně. Jako obvykle nahmatala jizvy na dlani a prsty projela po jejích okrajích. Nejdřív na jedné ruce, pak na druhé. Když jí je propichoval, necítila žádnou bolest. Drogy jí vsugerovaly, že létá nad oceánem a nic se jí nemůže stát. V mysli si vytvořila novou realitu, úplně odlišnou od té, kterou pro ni připravil její věznitel. Kdykoli se jí dotýkal, mozek jí namluvil, že je to její bývalý přítel Rob Mitch. Její tělo reagovalo na Roba, nikoli na něj.

Přesto při těch několika málo příležitostech, kdy se jí podařilo usnout a něco se jí zdálo, se ve snu milovala s ním, a ne s Robem. To on měl ruku na jejím prsu. To on do ní vnikal. A když šokovaná a vystrašená náhle procitla, nebyl to Rob, po němž pátrala očima ve tmě ponuře prázdného podkroví.

Do nosu ji udeřila nepříjemně sladká vůně Hankovy žvýkačky. Zatnula pěsti, ale žaludek se jí přesto bez varování zvedl.

„Zastav,“ vyrazila ze sebe, jednou rukou si zakryla pusu a druhou sáhla po klice dveří. Hank strhl auto ke krajnici a Lena taktak stihla otevřít dveře, než přestala ovládat nutkání zvracet. Ke snídani si dala jenom černou kávu, ale po ní vyzvracela i další věci. Brzy neměla co zvracet, žaludek se jí přesto tvrdohlavě svíral dál. Od námahy se celá roztřásla a do očí se jí nahrnuly slzy.

Po několika minutách nakonec nevolnost přece jen ustala. Hřbetem ruky si otřela ústa, když vtom jí Hank zaťukal na rameno a nabídl kapesník. Byl nasáklý Hankovým potem, ale přesto jej použila.

„To ta tvoje žvejka,“ zamumlala na vysvětlenou a rukou se opřela o palubní desku, aby si pomohla znovu se posadit. „Zvedl se mi z její vůně žaludek. Promiň.“

„To je v pořádku,“ odpověděl překotně. Zmáčkl knoflík a okno na jeho straně se spustilo dolů. Vyplivl žvýkačku a teprve pak znovu nastartoval a vyrazil. Se zaťatými čelistmi se upřeně díval před sebe.

„Je mi to líto,“ řekla, aniž by věděla, za co se vlastně omlouvá. Hank se tvářil naštvaně, ale ona tušila, že se zlobí na sebe, protože nedokáže najít způsob, jak jí pomoct. Co se vrátila z nemocnice, přehrávali si stejnou scénu každý den.

Natáhla ruku za sebe a ze zadního sedadla sebrala kabelku. Pro podobné případy nosila při sobě tabletky proti nevolnosti. Nesnášela víkendy a dny volna. Ve službě se cítila lépe, protože ji permanentně zavalovalo množství práce a na podobné epizody nezbýval čas. Musela psát zprávy, vyřizovat telefonáty – něco se vždycky našlo. Především však díky práci věděla, kým je. Dokonce i objížďky s Bradem, nad kterými zprvu ohrnovala nos, jí poskytovaly vědomí užitečnosti.

Nevrhala se do práce z toho důvodu, že byla policajtkou a že by věřila, že zaměstnání u policie je to nejužitečnější, co může dělat. Nic takového si nenamlouvala. Se stejným nasazením by pracovala, kdyby byla pokladní, prodavačkou v železářství nebo třeba školnicí na střední škole. Odkrývat přestupky a zločiny jí nepřipadalo v ničem lepší ani horší než správně vydávat peníze nebo umět dobře vytřít podlahu. Nejdůležitější na práci se pro ni stalo to, že jí poskytovala režim. Na stanici chodila na osmou. Ráno bylo vždy třeba leccos zařídit a taky Brad potřeboval nad sebou dohled. Kolem poledne pak spolu poobědvali. Lépe řečeno Brad poobědval, protože ji poslední dobou chuť k jídlu opustila. Kolem třetí odpoledne se stavovali v Madisonu v cukrárně na kávu a kolem šesté přijížděli zpátky na stanici. Po směně až do druhého rána ztrácel pro Lenu čas smysl. Když jí zřídka – jako například včera – Jeffrey dovolil vzít si noční službu, chtělo se jí brečet radostí.

„Není ti nic?“ dorážel na ni Hank.

„Nechej toho,“ odbyla ho.

„Vždyť nic neříkám,“ pronesl napůl dotčeně. Pak se zařadil do fronty aut před kostelem, vypnul směrovku a mlčky se skoro krokem sunuli k parkovišti.

Lena zvedla oči a s odporem se podívala na malý bílý kostelík. Nikdy jej neměla ráda. Když jí bylo dvanáct, dokonce ji vyloučili z nedělní školy, protože vytrhávala z bible stránky. Vzpomněla si, jak se jí tehdy Hank ptal, co ji k tomu vedlo. Řekla, že se nudila, ačkoli pravá příčina byla ta, že se jí příčilo podřizovat se nesmyslným pravidlům. Nesnášela, když jí někdo nařizoval, co má dělat, a nedokázala vidět autoritu tam, kde žádná nebyla. Jeden z důvodů, proč se dala k policii, spočíval ve skutečnosti, že jako inspektorka to byla ona, koho museli lidé čas od času poslouchat.

„To děvče,“ navázal Hank na přerušený hovor, jako by uplynulých deset minut mlčení ani neexistovalo. „Je smutné, co se stalo.“

„Ano,“ pohodila ramenem. Nechtělo se jí na to myslet.

„Stane se, že člověk sejde z cesty,“ dumal Hank. „Pak si nechce říkat o pomoc,“ na chvíli se odmlčel, než dodal: „A nakonec může být pozdě.“

Vycítila, že se snaží přirovnávat ji k tomu děvčeti. Nejspíš takové žvásty vyčetl v nějakém přihlouplém letáku armády spásy, jehož jediným úkolem je vymámit z lidí sponzorský příspěvek.

„Kdybych měla v úmyslu sprovodit se ze světa, udělala bych to hned po návratu ze špitálu,“ odsekla.

„Nemluvím o tobě,“ ohradil se dotčeně.

„Kecy,“ zasyčela. Na chvíli se odmlčela, pak dodala: „Měla jsem za to, že už se chceš odstěhovat.“

„Taky že jo.“

„To je dobře,“ prohodila a v té chvíli to myslela vážně. Bydlel u ní, co se vrátila z nemocnice. Jelikož však už dávno odvykla dělit se s někým o soukromí, jeho přítomnost jí byla často na obtíž.

„Musím se starat taky o obchody,“ řekl, jako by jeho polorozpadlý bar na kraji Reese byl nějakým zlatým dolem. „Jestli chceš, vypadnu dnes večer.“

„Tak jo,“ souhlasila, ale při pomyšlení, že zůstane na noc v domě sama, se jí rozbušilo srdce. Nechtěla ho doma, ale věděla, že pokud odejde, přestane se cítit bezpečně. I přes den, zatímco byla v práci a Hank se jel podívat na bar, ji občas pojala hrůza, že havaruje nebo se rozhodne nevrátit a na ni bude čekat prázdný tmavý dům. Uvědomovala si paradox situace, že jenom v přítomnosti svého nezvaného hosta dokáže mít doma pocit bezpečí.

„Mám i lepší věci na práci,“ poznamenal.

Mlčela a v duchu si dokola jako mantru omílala: „Prosím, neopouštěj mě, prosím, neopouštěj mě.“ Hrdlo se jí sevřelo potřebou vyslovit ta slova nahlas.

Hank přidal, auto poskočilo dopředu a zabralo parkovací místo poblíž kaple. Když pak zařadil neutrál, starý sedan sebou ještě párkrát zhoupl dopředu a dozadu, než se úplně zastavil.

Hank vypnul motor a upřel na Lenu pohled, z něhož pochopila, že ji má přečtenou. „Opravdu chceš, abych vypadl? Stačí, abys řekla, a já půjdu. Nikdy mi není třeba říkat dvakrát.“

Silně se kousla do rtu, protože toužila cítit krev. Avšak místo toho, aby si prokousla ret, se jí pohnula protéza. V náhlé vzpomínce si přikryla ústa rukou.

„Copak? Nechce se ti do toho, abys mi to řekla?“

V návalu emocí se z ní vydral sten.

Hank se odvrátil, aby jí dal možnost trochu se sebrat. Věděla, že umí být otrlý a že z hospody je na ledajaké citové výlevy zvyklý. Přesto proti jejím slzám se obrnit nedokázal. Měla pocit, že její brečení pokládá za projev slabosti a selhání. Ona byla z nich dvou vždycky ta silnější, která se obejde bez cizí pomoci. Přehození rolí mu šlo proti srsti.

„Měla bys zajít za terapeutem,“ vyštěkl na ni plný rozčilení. „Tvůj šéf má pravdu. Taky je to předpis, tak proč musíš stále trvat na svém?“

Vší silou potřásla hlavou ze strany na stranu, nespouštějíc při tom ruku od úst.

„Utíkáš od problémů. Zavíráš se v práci,“ spustil, jako by neexistovalo nic odsouzeníhodnějšího. „A když v devět přijdeš domů, zalehneš hned do postele, abys nemusela přemýšlet. Přestáváš o sebe dbát.“

„Nepřestávám,“ namítla chabě.

„Buďto zajdeš za tím terapeutem, nebo si dneska sbalím věci a vypadnu, Lee.“ Položil jí dlaň na ruku, aby ji přinutil zvednout k němu pohled. „Myslím to vážně, dítě.“

Najednou se mu změnil výraz obličeje. Ztvrdlé rysy mu změkly, prstem jí odhrnul vlasy z čela a jemně se při tom dotkl její kůže. Snažil se chovat jako rodič, ale ten dotek v ní vyvolal nepříjemnou vzpomínku na toho parchanta. Nebylo nic horšího, než když ji jemně hladil, když ji vzrušoval promyšlenými pohyby jazyka a prstů a když do ní k zešílení pomalu pronikal, jako by se s ní miloval, a nikoli ji znásilňoval.

Roztřásla se. Nedokázala to ovládnout. Hank chvatně odtáhl ruku, jako by se dotkl mrtvoly. Lena sebou škubla a praštila se hlavou do okna.

„Tohle už nikdy nedělej,“ varovala jej, ale v hlase se jí ozvalo pouze zoufalství. „Už se mě takhle nikdy nedotýkej. Rozuměls?“ Přes přerývané dýchání se snažila polknout žluč, která se jí nahrnula do krku.

„Dobře,“ hlesl a ruku jí držel těsně za zády, aniž by se jí dotýkal. „Omlouvám se.“

Lena chtěla sáhnout po klice, ale ruce se jí tak třásly, že několikrát přehmátla. Poté, co se jí konečně povedlo vystoupit, se několikrát zhluboka nadechla. Zalila ji horkost. Aby se jí vzápětí nevybavily nežádoucí vzpomínky, pevně zavřela oči.

Za zády zaslechla známý přátelský hlas. „Jak se vede, Hanku,“ pozdravil pastor místního kostela Dave Fine.

„Dobré ráno, reverende,“ odvětil Hank mileji, než kdy mluvil s ní. Podobně hovoříval pouze se Sibyl. Zato pro Lenu měl vždy jen slova kritiky.

Než se otočila, snažila se dostat svůj dech pod kontrolu. Nepodařilo se jí však vykouzlit upřímný úsměv a nepřirozeně zvednuté koutky úst musely na pastora působit jako úšklebek.

„Dobrý den, slečno inspektorko,“ řekl pastor, jehož kazatelský soucit se jí zaryl pod kůži hlouběji než všechny Hankovy výčitky. Poslední čtyři měsíce jí Hank vnucoval, že by si měla s pastorem promluvit. Pastor vystudoval i psychologii, nebo to o sobě alespoň tvrdil, a po večerech přijímal pacienty. Lena neměla chuť povídat si s ním ani o počasí, natož o tom, co se jí stalo. Ne že by jej snad pokládala za nedůvěryhodného, ale měla-li by si vybrat, kazatel by byl určitě tím posledním, s kým by mluvila. Hank se choval, jako by ničemu nerozuměl.

„Dobrý den,“ věnovala pastorovi zdvořilý pozdrav a s kabelkou přitisknutou na prsa jako stařenka na bleším trhu kolem něj prošla dál.

Na zádech cítila jeho pohled, a jakmile se vzdálila, slyšela Hanka, jak se za ni omlouvá. Zastyděla se za své chování. Pastor za nic nemohl a choval se tak mile. Přesto však byl tím posledním, kdo by ji dokázal pochopit.

Přidala do kroku a s pohledem upřeným před sebe se blížila ke kostelu. Hlouček lidí před vchodem se před ní rozestoupil a ona se musela ovládnout, aby se nerozběhla. Všichni kromě Brada, usmívajícího se na ni jako štěňátko, se jí pohledem vyhýbali, když vystupovala po schůdcích. Matt Hogan, který se po jejím přeložení k pojízdné hlídce stal parťákem Franka Wallaceho, byl náhle až přehnaně pohroužen do připalování cigarety, jako by šlo o věc světového významu.

Lena držela bradu vzhůru a odvracela pohled, aby nikoho nenapadlo ji oslovit. Přesto cítila, jak se za ní otáčejí všechny pohledy a že si o ní všichni povídají, jakmile je mine.

Potkávat lidi jí na chození do kostela vadilo ze všeho nejvíc. Celé město vědělo, co se jí stalo. Pro nikoho nebylo tajemstvím, že prožila únos a znásilnění. Z novin se každý mohl dočíst přesný popis všech událostí a její návrat z nemocnice tisk podával, jako by to byla nějaká mýdlová opera. Ani do obchodu si nemohla vyjít, aniž by někdo neočumoval její jizvy na rukou. Ať šla kamkoli, všude se našel někdo, kdo ji obdařil lítostivým patetickým pohledem. Jako by vůbec někdo mohl pochopit, co se jí stalo! Jako by se vůbec někdo dokázal vcítit do toho, jaké to je, zažít naprostou bezmocnost!

Dveře kostela byly zavřené, aby dovnitř neproudil zvenčí horký vzduch. Lena položila ruku na kliku současně s jedním z pastorových pomocníků. Ucukla, jako by se popálila, pak sklopila oči a čekala, až se dveře otevřou. Z obavy, aby na ni nikdo nepromluvil, se při vstupu do kaple vpíjela pohledem do červeného koberce mezi lavicemi.

Interiér kostela byl strohý a vzhledem k velikosti města také poměrně malý. Většina starousedlíků navštěvovala baptistickou církev na Stokesově ulici, kam s nimi putovaly rovněž příspěvky a dary. Kostel, do něhož chodili Lena s Hankem, postavili asi před třiceti lety. V malé kapli v suterénu se zde konaly večírky pro mládež, setkání pro rozvedené a akce, při kterých se mohli seznámit svobodní rodiče. Místní společenství se nehlásilo k bohu mstivému. Kázalo se zde především o lásce, odpuštění, milosrdenství a pokoji. Pastor Fine nelíčil věřícím peklo, ani je nestrašil hrozbami, jaké tresty čekají hříšníky. Tento kostel byl místem radosti. Alespoň tak to hlásal kostelní věstník. Lenu nepřekvapilo, proč si jej Hank vybral. Setkání anonymních alkoholiků, na která docházel, se konala v suterénu, hned vedle místnosti, kde probíhaly hodiny přípravy na rodičovství.

Lena si vybrala místo na jedné z předních lavic, protože Hank rád sedával v blízkosti pastora, aby měl jistotu, že se mu dostane pravidelné nedělní porce odpuštění. V řadě před ní seděla pastorova žena se svými dvěma dětmi. Byla jim vděčná, že se neohlížejí. Pohodlně si přeložila nohu přes nohu a rukou si uhlazovala kalhoty. Po chvilce na sobě ucítila pohled ženy na opačné straně řady. Zkřížila paže a upřela pohled směrem k vyvýšenému pódiu. Uprostřed stála kazatelna a po stranách velké židle se sametovým polstrováním. V zadní části byl kůr a varhany. Píšťaly varhan, pnoucí se po obou stranách křtitelnice, připomínaly svislé žebroví. Uprostřed mezi nimi čněl ukřižovaný Ježíš s roztaženýma rukama a zkříženýma nohama.

Jakmile Hank vklouzl vedle ní, přiměla se odvrátit pohled. Podívala se na hodinky. Schylovalo se k půl desáté, kdy měla začít mše. Po jejím skončení, zhruba za hodinu, následuje půl hodinka nedělní školy. Odcházet budou kolem jedenácté. Pak zajedou do restaurace Waffle House, kde si Hank dá oběd, zatímco ona bude posrkávat kafe. Kolem poledne dorazí domů, kde ji čeká úklid a práce. Musí vyplnit několik hlášení, než před půl druhou vyrazí na stanici na schůzku, týkající se případu Jenny Weaverové. S trochou štěstí může ta schůzka trvat i tři hodiny, takže po jejím skončení bude mít akorát čas zajet domů, rychle něco uvařit a stihnout večerní mši. Po ní se v kostele pořádá ještě sborový koncert, který určitě neskončí před půl desátou. Když se pak vrátí domů, bude už dost pozdě na to, aby šla rovnou do postele.

Jak se jí hlavou honily tyto myšlenky, s úlevou si vydechla, že má dnes tak nabitý program. Alespoň si nemusí dělat starosti, co s časem.

„Už to začne,“ zašeptal Hank. Vzápětí se rozezněly varhany a Hank se natáhl pro zpěvník. Chvíli v něm listoval, pak se k ní naklonil a řekl: „Pastor povídal, že se zítra po práci můžeš stavit.“

Lena předstírala, že ho neslyší, ale v duchu si to zaznačila. Alespoň bude mít čím zabít čas. Navíc zároveň oddálí Hankovo stěhování.

„Lee?“ pokusil se ji oslovit. Pak si to rozmyslel, protože z kůru se ozval hymnus.

Lena povstala s ostatními a v uších jí, v Hankově barytonovém podání, rezonovala slova „Blíž k tobě, bože, blíž“. Lena se zpíváním neobtěžovala. Pozorovala Hanka, jak prstem projíždí po stránce, aby nevypadl z textu, a při tom si rejdila jazykem po předních zubech. Pak se znovu podívala na kříž. Při tom pohledu pocítila lehkost a záhadný klid. Přese všechno nemohla v sobě popřít určitý pocit sounáležitosti.

5

Sára projížděla centrem Heartsdaleu ve svém tmavě zeleném BMW Z3 se zařazenou dvojkou. Když si ten vůz pořizovala, byla to impulzivní koupě, dá-li se při nákupu nad třicet tisíc dolarů o něčem takovém mluvit. Tehdy ještě nestačil vyschnout inkoust na jejích rozvodových papírech, proto se potřebovala rozptýlit něčím nepraktickým a třpytivým. BMW Z3 splňovalo tyto požadavky vrchovatě. Bohužel už cestou z prodejny v Maconu pochopila, že ji to auto šťastnější neudělá. Připadala si v něm nápadně a hloupě, zejména když měla svézt někoho z rodiny. A i po dvou letech se při pohledu na ten vůz, zaparkovaný před svým domem, jen stěží bránila rozpakům.

Billy, jeden z jejích chrtů, ležel uvelebený na sedadle spolujezdce a hlavu měl skloněnou dopředu, protože nízká sportovní karoserie mu neumožňovala sedět zpříma. Čas od času se olízl, ležel potichu a se zavřenýma očima se nechal ovívat klimatizovaným vzduchem, který si pohrával s jeho špičatýma ušima. Ústa měl zvlněná, jako by se usmíval potěšením z jízdy. Sára jej koutkem oka pozorovala a tiše mu tu spokojenost záviděla.

Hlavní ulice zela prázdnotou, protože na neděli se zavřela většina obchodů. Světlou výjimkou bylo železářství a potraviny. Na této ulici se Sára narodila, přímo na dolním konci v grantském zdravotním středisku. To bylo ještě v době, kdy v širokém okolí nestála žádná jiná nemocnice. Znala zde každou píď.

U brány vysoké školy zabočila a pomalu vjela na parkoviště před dětskou klinikou. Přestože klimatizaci měla puštěnou na maximum, stehna se jí přilepila na kožené polstrování sedadla. Poté, co otevřela dveře, omráčil ji nával tepla. I Billy na chvíli zaváhal, než se uvolil vyskočit ven. Líně se rozhlédl po parkovišti, jako by litoval, že nezůstal s Bobem doma pěkně v chládku.

Sára si hřbetem ruky otřela pot. Ráno na sebe navlékla džíny upravené na kraťasy, tílko a starý Jeffreyho dres. V tak horký den by však sebelehčí oblečení nedokázalo zabránit, aby se nekoupala v potu. Navíc současná vedra byla taková, že i když náhodou sprchnulo, mělo to podobný efekt jako hasit zapálený olej vodou. Už si ani neuměla představit, jaké to je, když je člověku chladno.

„Ke mně,“ zavolala na psa a plácla se při tom po noze.

Billy ji jako obvykle ignoroval. Šinul si to podél budovy směrem k trávníku a jí při tom ukázal jen svůj hubený zadek. Na zadních nohou a na trupu kolem slabin měl jizvy, které mu kdysi způsobila vrata startovacího boxu během závodů. Při pohledu na ně ji pokaždé píchlo u srdce.

Billy líně zvedl nohu u nejbližšího stromu a se svou potřebou si dával na čas. Pozemek za klinikou patřil vysoké škole, která dbala na jeho důkladné oplocení. Vedly po něm cestičky, na kterých – pokud nebylo tak teplo, že se nedalo dýchat – šlo často zahlédnout studenty, co si vyšli trochu zaběhat. Dnešní biopředpověď však doporučovala zůstat doma, a tak člověk venku nespatřil živé duše.

Z chřestícího svazku vylovila klíček od zadního vchodu. Než stihla vejít, po krku a zádech jí stékaly pramínky potu. U dveří stála miska, do které hadicí napustila trochu vody. Billy si zatím venku vleže drbal záda o trávu.

Uvnitř kliniky bylo stejně nesnesitelně jako venku, a to zejména kvůli tomu, že doktor Barney, který měl smysl pro medicínu, ale nikoli pro architekturu, trval kdysi na tom, že jižní zeď bude ze skleněných cihel. Ty se v létě proměnily v kamna a mučily pacienty v čekárně. Sára si ani nechtěla představit, kolik je tam asi stupňů. I vzadu bylo takové vedro, že by se v něm usmažila vajíčka.

Nezbylo jí dost slin ani na to, aby pískla. Proto jen podržela dveře otevřené a čekala, až Billy sám vběhne dovnitř. Ještě se pořádně napil z misky, než přiběhl. Pozorovala, jak vešel, uprostřed chodby se zastavil, rozhlédl se kolem a s odfrknutím se spustil na zem. Při pohledu na tu lenost bylo těžké představit si, jak kdysi mohl závodit v Ebru na dostizích.

Půdorys kliniky se nijak nelišil od většiny pediatrických zařízení. Napříč budovou vedla chodba ve tvaru písmene L a po obou stranách se nacházely tři ordinace. Za rohem na konci chodby pak další dvě, z nichž jedna se využívala jako kumbál. Uprostřed chodby zaujímala místo sesterna, jakýsi centrální mozek kliniky. Nacházel se v ní počítač s aktuálními údaji o pacientech a po strop vysoké zásuvkové skříně, ve kterých ležely seřazené karty všech pacientů. Kromě těchto skříní existovala ještě jedna místnost, hned za čekárnou, kde se skladovaly karty zpřed roku 1969. Jednoho dne v nich bude muset udělat pořádek, ale dosud na to neměla čas a představa, že by ten úkol přesunula na zaměstnance, se jí nezamlouvala.

Tenisky jí vrzaly na čisté dlaždicové podlaze. S rozsvěcováním se nezdržovala. Vyznala se tady i po tmě, což však nebyl jediný důvod, proč nechala zhasnuto. Blikání neonu a následný prudký jas, když se zářivky proberou k životu, jí připadaly nepatřičné vzhledem k tomu, proč se tady stavila.

Než dorazila do kanceláře naproti sesterně, sundala si svrchní triko a uvázala si jej kolem pasu. Nevzala si podprsenku, protože nečekala, že by mohla potkat někoho, komu by to případně vadilo.

Zdi kanceláře zdobily fotografie pacientů. První dostala od matky, která jí z vděčnosti přinesla školní fotografii své ratolesti. Sára si ji pověsila na zeď. Hned druhý den dostala další, a tak ji připnula vedle té první. Uběhlo dvanáct let a plocha pokrytá fotografiemi se přelila do chodby i na toaletu pro zaměstnance. Sára si všechny ty pacienty pamatovala. A taky jejich rýmy, záněty, maléry ve škole a rodinné trampoty. Fotka Brada Stephense visela v koupelně u sprchy. Podobenku Jimmyho Powella, u něhož před několika měsíci diagnostikovala leukemii, si vystavila u telefonu, aby si na něj vzpomněla každý den. Teď ležel v nemocnici a ona věděla, že jeho trápení nebude trvat déle než několik měsíců.

Fotka Jenny Weaverové nikde na zdi nevisela. Matka žádnou nepřinesla. K tomu, aby rekonstruovala jejich společná setkání, měla tudíž k dispozici pouze zdravotní kartu.

Zatáhla za zásuvku kartotéky, jež se skřípavě otevřela. Ta kartotéka pamatovala ještě doktora Barneyho a zdědila jeho tvrdošíjnost. Nenechala by si domluvit ani tunou vazelíny.

„Zatraceně,“ zasyčela Sára, když se na ni celá kartotéka nebezpečně naklonila. Vrchní zásuvka málem vypadla, proto musela Sára hbitě použít volné ruky, aby zabránila převážení.

Potom rychle projela prsty po jménech na štítcích a vytáhla kartu se jménem Jenny Weaverové. Pak zabouchla šuplík a celou kartotéku tím vrátila do původní polohy. Místností se ozýval plechový zvuk a Sára dostala chuť vytáhnout ten šuplík ještě jednou a znovu s ním prásknout, jenom aby udělala nějaký hluk.

Jakmile si sedla, natáhla ruku a zapnula stolní lampu. Nohy se jí přilepily na koženkový potah židle. Možná by bylo rozumnější vzít si tu kartu domů. Přinejmenším by si ušetřila to vedro. Na nepohodlí se však neohlížela. Fakt, že tam v tom největším vedru seděla a snažila se zjistit, co zanedbala, považovala za malé pokání.

Najednou si vzpomněla, že brýle s kovovými obroučkami, které používá ke čtení, si ještě doma vsunula do kapsičky u trika a vzápětí se polekala, že si je rozsedla. Kromě mírného pokřivení se jim však nic nestalo. Nasadila si je, zhluboka se nadechla a otevřela kartu.

Jenny Weaverová přišla na kliniku poprvé před třemi lety. Bylo jí deset a její váha odpovídala výšce a věku. První onemocnění, s nímž se dostavila, byly chronické bolesti v krku, na které stačilo nasadit účinná antibiotika. U záznamu stála dodatečná, Sářiným rukopisem napsaná poznámka, že týden po návštěvě kontaktovala matku, která jí potvrdila, že léčba zabrala.

Zhruba před dvěma lety začala Jenny přibírat na váze. To bohužel v dnešní době není nic neobvyklého. Zejména pokud jde o dívky jako Jenny, u nichž se první menstruace dostaví brzy po dovršení jedenácti let. K faktorům, které ovlivňují předčasný výskyt menstruace, patří šedavá činnost, nedostatek pohybu a nadbytek jídla z rychlého občerstvení. Také hormony v mase a mléčných výrobcích urychlují proces fyzického dospívání. Odborné časopisy, které se Sáře dostaly do rukou, nezřídka pojednávají o tom, že se dívky mohou do puberty dostat už v osmi letech.

Sára dál pročítala zprávu. Brzy poté, co Jenny začala přibírat na váze, onemocněla zánětem močových cest. O tři měsíce později se ukázala v ordinaci s kvasinkovou infekcí. Podle Sářiných záznamů na tom tehdy nebylo nic podezřelého. Nyní však musela svůj úsudek přehodnotit. Podobné infekce se mohou vléct dlouho. Otočila stránku a podívala se na datum. O rok později se u Jenny objevil zánět močových cest. Rok je dlouhá doba, ale Sára přesto vzala kus papíru a poznačila si obě data stejně jako i termíny jiných dvou návštěv, při nichž diagnostikovala zánět krku. Možná se Jennyiny rodiče dělili o péči. Podle dat z karty by se dalo zjistit, zda její zdravotní potíže nekorespondují s návštěvami otce.

Položila tužku na stůl a snažila se vybavit si, co ví o Jennyině otci. Většinou chodí s dětmi k lékaři matky. Pokud se dobře pamatovala, u Jenny tomu nebylo jinak. S jejím otcem se nikdy nesetkala. V ordinaci se však nezřídka stávalo, že matky, zejména ty čerstvě rozvedené, si před ní pustily pusu na špacír a odkryly své rodinné poměry. Snažila se, obvykle úspěšně, podobným důvěrnostem předcházet, ale některé matky bývají k nezastavení a prozradí věci, které by dítě o svých rodičích nemělo ani tušit. Jennyina matka si sice místy ráda poklevetila, ale taková nebyla. Nikdy se neuchylovala k tomu, aby svého bývalého manžela shazovala, přestože z nepravidelnosti, s jakou hradila účty, se dalo vyčíst, že nemá na rozhazování.

Sára si promnula oči a brýle jí při tom povyskočily nahoru. Vrhla pohled na nástěnné hodiny. V jedenáct ji čekají rodiče na nedělní oběd a v půl druhé musí za Jeffreym na stanici.

Potřásla hlavou, aby zaplašila veškeré myšlenky na něj. Po chvíli se jí v temeni ozvala tupá bolest. Snažila se přemýšlet, ale soustředila se jen velmi obtížně. Sundala si brýle a v naději, že jí to pomůže věci lépe vnímat, si je začala čistit o triko.

„Ahoj,“ zavolala Sára, když vrazila do dveří rodičovského domu. Chladný vzduch, který ji uvnitř ovanul, blahodárně zapůsobil na její ulepenou pokožku.

„Tady jsem,“ ozvala se matka z kuchyně.

Sára položila tašku vedle dveří, shodila z nohou tenisky a zamířila do zadní části domu. Billy na ni nečekal a běžel napřed.

Obdařil ji jen krátkým pohledem, jako by se jí chtěl zeptat, proč trčeli na klinice, když mohli odpočívat v příjemně klimatizovaném domě. Svou rozmrzelost projevil tím, že se uvelebil přímo uprostřed chodby, takže jej musela překročit, aby se dostala do kuchyně.

Když vešla, matka zrovna stála u plotny a smažila kuře. Ještě na sobě měla šaty do kostela, pouze si stačila zout boty a sundat punčochy. Kolem pasu si jen volně uvázala zástěru s nápisem „Do vaření mi nekecej.“

„Čau, mami,“ pozdravila Sára a políbila matku na tvář. Sára byla nejvyšší v rodině a matka jí sahala nanejvýš po bradu. Matčinu útlou postavu a blond vlasy podědila Tessa, zatímco Sáře přišel vhod její pragmatismus.

Matka vrhla na Sáru nespokojený pohled. „Ty nenosíš podprsenku?“

Sára zrudla a odvázala si triko, které měla utažené kolem pasu. Když si jej natáhla přes tílko, řekla na vysvětlenou: „Měla jsem cestu na kliniku a věděla jsem, že tam nebudu dost dlouho na to, aby se mi vyplatilo zapínat klimatizaci.“

„Na smažení je taky moc vedro,“ ukázala matka na pánev. „Ale táta si přál kuře…“

Sára pochopila, co se jí snaží naznačit. Kvůli rodině je třeba se obětovat. „Proč mu neřekneš, ať si zajde do grilbaru?“ zeptala se.

„To má jíst to svinstvo?“

Sára nechala matčinu odpověď bez poznámky, jenom si zároveň s Billym povzdechla. Zapnula si košili až ke krku a škrobeně se usmála: „Lepší?“

Matka přikývla, vzala z kuchyňské linky papírový kapesník a osušila si čelo. „Ještě není ani poledne a venku už je pětatřicet stupňů.“

„Mně to nemusíš říkat,“ připomněla jí Sára, sedla si na kuchyňskou židli a dala si nohu pod zadek. Pozorovala matku, jak se pohybuje po kuchyni. Ten rytmus ji naplňoval spokojeností. Měla na sobě plátěné šaty se svislými zelenkavými proužky. Blond vlasy, jenom místy protkané šedinami, nosila stažené do culíku, stejně jako Sára.

Matka se vysmrkala do papírového kapesníku, který pak vyhodila do koše. „Co se to vlastně včera semlelo?“ zeptala se a vrátila se ke sporáku.

Sára pokrčila rameny. „Jeffrey neměl jinou možnost.“

„Ani mě nenapadlo o tom pochybovat. Jenom jsem chtěla vědět, jak se po tom všem cítíš?“

Sára se nad její otázkou zamyslela. Popravdě se cítila mizerně.

Matka jako by to cítila. Do rozpáleného oleje ponořila další obalený kus kuřete a otočila se k dceři. „Večer jsem ti volala, abych se zeptala, jak ti je,“ podívala se na ni.

Sáru stálo hodně úsilí, aby ten pohled vydržela. „Byla jsem u Jeffreyho.“

„Myslela jsem si to. Otec zajel k jeho domu, aby se ujistil, že je všechno v pořádku.“

„Opravdu?“ zeptala se Sára překvapeně. „Proč?“

„Čekali jsme tě,“ vysvětlila matka.

Sára si založila ruce: „Nemyslíš, že mám právo na trochu soukromí?“

„Jsme přece tví rodiče,“ odpověděla matka. „Příště radši zavolej.“

Přestože Sáře táhlo skoro na čtyřicet, matka se k ní pořád chovala jako k dítěti. Sára provinile upřela pohled z okna, jako by ji přistihli při nějaké vylomenině.

„Sáro.“

„Ano, mami?“ hlesla tiše Sára. „Dělám si o tebe starosti.“

„Vím, mami.“

„Máš nějaké trápení, dcerunko?“

Sára znovu ucítila, jak se jí do tváře hrne krev, ale tentokrát tkvěla příčina jinde. „Kde je Tessa?“

„Nahoře u sebe.“

Tessa bydlela v bytě nad garáží rodičovského domu. Sářin dům stál sice jenom asi o dva kilometry dál, ale na to, aby získala pocit nezávislosti, to stačilo. Tesse naprostá blízkost rodičů nepřekážela. Pracovala v otcově instalatérské firmě, a tak jí vyhovovalo, že ráno jenom seběhne po schodech a je v práci.

Kromě toho Tessu svým způsobem ještě nepřešla puberta. Netoužila po vlastním domě. Možná ani nikdy toužit nezačne.

Matka otočila kuře a vidličku oklepala o okraj pánve. Pak ji položila vedle sporáku, zkřížila paže na prsou a otočila se na Sáru: „Co se s tebou děje?“

„Nic,“ odpověděla Sára. „Teda kromě toho, že jsem včera byla svědkem střelby. A že jsem na záchodě našla mrtvé novorozeně. O tom jsi už nejspíš slyšela.“

„V kostele se dnes nemluvilo o ničem jiném.“

„No jo,“ pokrčila Sára rameny. „Dost mě to sebralo.“

„Nedokážu pochopit, jak můžeš dělat patoložku.“

„Někdy to sama nechápu.“

Matka stála a čekala, že uslyší víc. „A?“ pobídla dceru. Sára se podrbala na krku. „U Jeffreyho…,“ začala. „Nějak to nedopadlo.“

„Jak nedopadlo?“ zeptala se matka.

„Nějak nám to spolu nešlo…“ Sára nechala, ať si zbytek domyslí z gestikulace.

„Ach tak,“ řekla nakonec matka. „Nešlo vám to fyzicky?“

Sára zrudla, což matka pochopila jako souhlas.

„To se není čemu divit, nebo snad jo? Po všem, co se stalo?“

„On byl tak…,“ snažila se najít to správné slovo. „Chvatný. Snažila jsem se, ale…“ Znovu vynechala detaily.

„Stalo se vám to poprvé?“

Pokrčila rameny. Jí se to s Jeffreym přihodilo poprvé, ale nestalo-li se to jemu už s nějakou jinou, na to odpovědět nemohla. „Ze všeho nejhorší bylo…,“ začala, ale pak se odmlčela. „Co ho znám, neviděla jsem ho tak vykolejeného. Zuřil. Bála jsem se, že něco rozmlátí.“

„Vzpomínám si, že tvůj táta jednou nemohl…“

„Mami,“ přerušila ji. Už tak jí přišlo zatěžko bavit se s matkou o takových věcech. Nemluvě o tom, že kdyby Jeffrey věděl, jak nelichotivě popsala jeho výkon, nejspíš by ji přizabil. Vědomí, že je dobrý v posteli, bylo pro něj stejně důležité jako pověst dobrého policajta.

„Tys s tím začala,“ připomněla jí matka a znovu se otočila ke kuřeti. Z papírové role utrhla ubrousek a rozložila jej na talíř, aby na něj mohla klást maso.

„Vždyť jo,“ řekla Sára. „Dobře, co mám dělat?“

„Dělej, co chce on,“ poradila jí matka, „nebo vůbec nic.“ Zvedla z pánve další kousek kuřete. „Jsi si vůbec jistá, že ti to ještě stojí za to?“

„Jak to myslíš?“

„Položila sis otázku, zda s ním ještě chceš být? V tom je možná kámen úrazu. Takto se scházíte a rozcházíte už od rozvodu.“ Oklepala vidličku o pánev. „Jak říká tvůj táta, dělej, nebo slez z nočníku.“

Bylo slyšet, jak se vepředu otevřely dveře. Vzápětí se s prásknutím zavřely a následovala dvě dutá bouchnutí, když Tessa odkopla z nohou tenisky.

„Mami?“ zavolala.

„Jsme v kuchyni, zlato,“ odpověděla hlasitě matka. Pak se významně podívala na Sáru. „Víš, jak to myslím?“

„Ano, mami.“

Tessa dupala po chodbě, vtom se najednou ozvalo: „Zatracený čokl,“ když musela překročit Billyho. Dveře kuchyně se rozletěly a Tessa s rozladěným výrazem vtrhla dovnitř. Na sobě měla obnošený růžový župan, pod ním zelené triko a šortky. Vypadala trochu pobledle a nezdravě.

„Tessie,“ pozdravila ji matka.

Tessa zavrtěla hlavou, zamířila k lednici a otevřela mrazák: „Potřebuju kafe.“

Matka si její nevrlosti nevšímala a políbila ji na čelo, aby zjistila, jestli nemá horečku. „Celá hoříš.“

„Proboha, mami, vždyť venku je snad čtyřicet stupňů,“ zaúpěla Tessa a přitiskla se k otevřenému mrazáku, až do něj málem spadla. „Jasně že hořím.“ Aby se rychleji zchladila, několikrát zamávala županem. „Kristepane, já se snad přestěhuju někam, kde mají normální roční doby. Přísahám Bohu, že to udělám. Kašlu na to, že tam budou mít přízvuk jako Tataři, a oželím i poctivou jižanskou kuchyni. Stejně si jenom polepším.“

„Nic jiného tě netrápí?“ zeptala se Sára a přiložila jí ruku na čelo. Nenamlouvala si, že to je spolehlivější způsob, jak změřit teplotu, než pusou na čelo, ale šlo o její mladší sestru, proto musela něco dělat.

Tessa se odtáhla. „Každou chvíli dostanu menstruaci, je mi vedro a potřebuju čokoládu.“

Vystrčila bradu. „Vidíš tohle?“ zeptala se a ukázala prstem na veliký bolák.

„Jak jsme si toho mohly nevšimnout,“ zvolala matka ironicky a zavřela dveře mrazáku.

Sára se rozesmála a Tessa ji plácla po ruce.

„Co na to asi řekne táta?“ zlobila ji Sára a opětovala jí plácnutí.

Když byly ještě děti, otec je s oblibou zlobil kvůli pleti. Sáru ještě dnes zaplavily rozpaky, když si vzpomněla, jak ji otec představoval svému kamarádovi jako starší dceru Sáru s novou vyrážkou Bobinou.

Tessa si připravovala uštěpačnou poznámku, když vtom se ozval telefon. Zvedla jej po prvním zazvonění.

Trvalo asi dvě vteřiny, než stihla pod nosem zaklít a do telefonu zahulákat: „To je pro mě, ta ti!“ Otec zvedl podle všeho druhý telefon na poschodí.

Sára se usmála a pomyslela si, že za posledních dvacet let se nic nezměnilo. Scházelo už jenom to, aby táta vešel do kuchyně a pronesl nějakou hloupou poznámku o tom, jak je rád, že vidí všechny svoje tři holky v kuchyni.

„Počkej vteřinku,“ řekla Tessa, pak rukou přikryla mikrofon a otočila se na Sáru. „Jsi tady?“

„Kdo je to?“ zeptala se Sára, ale snadno si odpověď domyslela.

„Tipni si,“ zasmála se Tessa, a aniž by vyčkala na odpověď, řekla do telefonu: „Je tady, Jeffrey, předávám.“

6

Ben Walker, který vedl grantské policejní oddělení před Jeffreym, míval kancelář vzadu hned vedle zasedačky. Denně zde usedal k obrovskému stolu, kromě něhož se do kanceláře už téměř nic nevešlo. Každý, kdo s ním chtěl prohodit pár slov, musel, s koleny narážejícími do desky stolu a zády nalepenými ke zdi, zaujmout místo na opačné straně onoho dřevěného monstra. Po ránu se zde chlapi scházeli – a tehdy tady pracovali jenom chlapi –, aby si vyslechli denní rozkazy. Když odešli, Ben Walker za nimi zavřel dveře a pak ho nezahlédli až do konce služby, kdy odcházel na večeři do bistra vzdáleného dva bloky.

Když oddělení převzal Jeffrey, ze všeho nejdřív se zbavil stolu svého předchůdce. Tu dubovou příšeru bylo třeba na místě rozmontovat, neboť neprošla dveřmi. Benovu kancelář pak předělal na sklad a sám si vzal nepříliš velkou místnost u vchodu. Jednou o víkendu do ní namontoval prosklené dveře, aby viděl na své lidi, ale hlavně aby oni viděli na něj. Sklo bylo opatřeno žaluziemi, které zpravidla nezatahoval. Navíc pokud to jen šlo, nechával dveře otevřené.

Teď se díval do liduprázdné služebny a představoval si, co si jeho podřízení myslí o případu Jenny Weaverové. Pociťoval výčitky svědomí, přestože mu mozek říkal, že neměl na vybranou. Kdykoli si vzpomněl na předešlý večer, měl pocit, že se udusí. Do plic se mu nedostával vzduch a nemohl se nadechnout. V hlavě se mu rojily naléhavé otázky. Rozhodl se správně? Byla by Jenny opravdu schopná chladnokrevně toho kluka zastřelit? Sára o tom podle všeho nepochybovala. Včera se vyjádřila v tom smyslu, že kdyby tu dívku nezastavil, měla by dnes místo jedné dívky zastřelené dva. Řekla samozřejmě i mnoho jiného, ale málo z toho vyznělo jako útěcha.

Sepjal dlaně, palci si podepřel hlavu a myslel na Sáru. Někdy si svým analytickým přemýšlením až škodila. Nejpřitažlivější ze všeho na ní byla ústa. Škoda, že je občas neumí zavřít a použít k něčemu příjemnějšímu.

„Šéfe?“ zaklepal na dveře kanceláře Frank Wallace.

„Pojď dál,“ pozval jej.

„To je ale venku vedro,“ řekl Frank, jako by chtěl vysvětlit, proč si nevzal kravatu. Na sobě měl černý, lacině vyhlížející oblek. Zapomněl si zapnout vrchní knoflíček u košile, zpod níž vyčuhovalo zažloutlé tílko. Jako obvykle páchl cigaretovým kouřem. Nejspíš si u zadního vchodu ještě zakouřil, aby Jeffreymu dopřál pár minut o samotě. Jeffreymu nešlo do hlavy, jak může někdo v takovém vedru mít vůbec chuť na cigaretu.

Kdyby chtěl, mohl kdysi Frank převzít po Benovi Walkerovi funkci. Jako starý mazák byl však příliš chytrý na to, aby to udělal. U grantské policie strávil celý život a neuniklo mu, jak rapidně se města mění. Kdysi dávno se vyjádřil, že řídit policejní oddělení je práce pro mladého chlapa. Jeffrey jej však už tehdy, stejně jako dnes, podezíral, že to pokládá spíš za práci pro šílence. Už v prvním roce se mu Frankův názor potvrdil. To však už bylo pozdě na rozmýšlení. Už se znal se Sárou.

„Krušný víkend,“ poznamenal Frank a podal Jeffreymu hlášení. Spis vážil víc než obvykle.

„To jo,“ Jeffrey mu posunkem nabídl židli, aby si sedl.

„Měli jsme vloupačku v čistírně. Maria se ti zmínila? Pak dva nebo tři případy výtržností na kolejích, opilost a rušení nočního klidu. Pár případů násilí v rodině. Jako obvykle bez trestného oznámení.“

Jeffrey poslouchal Frankův výčet s rostoucím pocitem úzkosti. Naskakovala mu z něj husí kůže. Kdoví, jak to teď vypadá ve větších městech, když i v Grantu se vyskytlo tolik násilností. Obvykle se toho tolik nedělo. Přílišné vedro však v lidech podněcuje násilí. Jeffrey s tím měl z policejní praxe své zkušenosti.

„Takže,“ shrnul své vyprávění Frank, „to je v kostce všechno.“

„Dobře,“ pokýval hlavou Jeffrey. Pak prstem poklepal po papírových deskách, které měl před sebou na stole, a bez dlouhých předmluv Frankovi posunul spis Jenny Weaverové. Ty světlé desky se na stole zlověstně vyjímaly.

Frank se na ten spis podíval skepticky, jako by šlo o astrologickou věštbu. Po chvilce jej neochotně zvedl a začal pročítat. Během dlouhých let u policie se v něm utvořilo přesvědčení, že už jej nic nedokáže překvapit. Šok, který se mu usadil na tváři při pohledu na fotografie pořízené Sárou, však prozrazoval, že se pletl.

„Matko boží,“ zamumlal a sáhl si do kapsy. Vytáhl krabičku cigaret, ale vzápětí si uvědomil, kde je, a strčil ji opět zpátky. Zavřel spis, aniž by jej dočetl.

„Je jasné, že ona to dítě neporodila,“ začal Jeffrey.

„To teda,“ odkašlal si Frank a dal si nohu přes nohu. Bylo mu osmapadesát a měl nárok na slušnou penzi. Jeffrey nechápal, co jej drží v práci, jako je tato. Při pohledu na ty fotky musela podobná otázka napadnout i Franka.

„Co je to, prokristapána, za hrůzu?“ zeptal se.

„Zapošití ženských pohlavních orgánů,“ pronesl Jeffrey. „Dělá se to v Africe a na Blízkém východě.“ Zvedl ruku, aby zastavil další Frankovu otázku. „Tuším, co tě napadne. Ta dívka byla baptistka, nikoli muslimka.“

„Jak k tomu tedy přišla?“

„To právě musíme zjistit.“

Frank potřásl hlavou, jako by ten obraz chtěl vymazat z mysli.

„Doktorka Lintonová je na cestě sem, aby nám sdělila podrobnější výsledky patologického šetření,“ řekl Jeffrey a vzápětí si připadal trapně, že o Sáře mluví tak oficiálně. Frank hrával se Sářiným otcem poker, a tudíž ji znal od malého děvčete.

„Naše holka přijde taky?“ zeptal se Frank, maje na mysli Lenu.

„Jistě,“ odvětil Jeffrey a pohlédl mu přímo do očí. Frank svraštil obočí, aby dal jasně najevo svou nelibost.

Přese všechny předsudky, které se Frankovi daly právem vyčíst – nevěřil v rovnost mužů a žen, nebyl mu cizí rasismus a především podceňoval mládí –, mu na Leně záleželo. Sám měl dceru v jejím věku. Když však Jeffrey udělal z Leny jeho parťačku, nehodlal se s tím smířit. Týden co týden si vynucoval změnu v zařazení, přestože mu Jeffrey pokaždé sdělil pouze to, že by si měl na svou novou parťačku zvyknout. Jedním z důvodů, proč se město rozhodlo zaměstnat Jeffreyho, byl právě fakt, že jelikož pocházel odjinud, měl lepší šanci vytáhnout místní policii z doby kamenné. Jeffrey si Lenu sám vyhlédl už na policejní akademii a hned po nástupu z ní udělal první inspektorku na oddělení.

Teď nevěděl, co si s ní počít. Aby jí dopřál čas na zotavení, dočasně ji přeřadil k Bradu Stephensovi a doufal, že po nějaké době se dokáže vrátit k práci inspektorky. Už před měsícem dostala lékařské potvrzení, že je způsobilá ke službě, a teď spočívalo na ní, zda požádá o přeřazení na původní pozici. Pokud šlo o Franka, ten se jí nedokázal ani podívat do očí, když jí měl odpovědět na pozdrav. Frank se nesčetněkrát nechal před Jeffreym slyšet, že ženy k policii nepatří. To, co se nedávno Leně stalo, pokládal za důkaz oprávněnosti svého přesvědčení.

Jeffrey s Frankem samozřejmě nesouhlasil. Zastával názor, že ženy znamenají pro policii nesmírný přínos. Taky se domníval, že v ideálním případě by složení policie mělo odrážet složení společnosti. Lena přinášela do práce oddělení cenné postřehy. Uměla pracovat s určitým typem pachatelů a dovedla si lépe než kdo jiný poradit se ženami, které se staly obětí jakéhokoli násilí. Oddělení takového člověka před jejím příchodem postrádalo. Navíc jako první žena v řadách místní policie přispěla významnou měrou k tomu, že se o práci ve sboru začalo zajímat více žen. V současné době se jich mezi pochůzkáři dalo napočítat až patnáct. Když Ben Walker odcházel z funkce, ženy pracovaly na oddělení pouze jako sekretářky. Přese všechny tyto úspěchy měl Jeffrey po tom, co se Leně přihodilo, chuť zamknout ji v jejím domě a vchod hlídat s puškou, aby jí už nikdo nemohl ublížit.

Ze zamyšlení ho vytrhl Frankův hlas: „Proběhne v té věci nějaké interní vyšetřování?“ Odmlčel se a zvedl zprávu za růžek ze stolu. „Mám na mysli tu zastřelenou Jenny Weaverovou.“

Jeffrey přikývl a opřel se dozadu. „Mluvil jsem ráno se starostou. Po tobě bych chtěl, abys sepsal svědecké výpovědi Brada a Leny. Jako obhájce byl k případu přidělen Buddy Conford.“

„On přece dělá soukromé osoby,“ podotknul Frank.

„Ne v tomhle případě,“ sdělil mu Jeffrey. „Jedná se především o odškodnění Jennyiny matky. Město má pro podobné případy sjednanou pojistku. Možná dojde k soudnímu vyrovnání.“ Jeffrey pokrčil rameny. „Na druhé straně se zbraní v ruce vyhrožovala člověku. Nemusí to být tak snadné.“

„Jasně,“ odpověděl Frank. „Chápu.“ Na několik okamžiků se odmlčel, pak se zeptal: „Jak ti po tom všem je?“

Jeffrey cítil, jak přichází o poslední zbytky rozhodnosti. Najednou ho opět přepadl pocit ztracenosti, který zažil včera v noci se Sárou, a sevřela se mu hruď. Nikdy nikoho nezabil, natož mladou holku. V hlavě si přehrával tu situaci a minutu po minutě analyzoval, kde se dopustil chyby. Dokola si říkal, že určitě existovalo nějaké řešení a že určitě bylo možné Jenny přimět k tomu, aby odložila zbraň. Smrt nemohla být jediným řešením.

„Šéfe?“ oslovil ho Frank. „Doufám, že nepochybuješ, že Brad a Lena se za tebe na sto procent postaví?“

„Ne,“ odpověděl, ale Frankovo ujištění mu nepřineslo úlevu. Brad a Lena by se za něj postavili, i kdyby si mysleli, že pochybil. Mezi policajty možná není všechno, jak by mělo být, ale když přijde na lámání chleba, vždycky se postaví jeden za druhého. Brad by se za něj postavil z obdivu, jejž k Jeffreymu choval, a Lena by ho bránila pro pocit nějakého dluhu, že jí dovolil začít znovu.

Tyto myšlenky mu nepřinášely žádnou úlevu.

Oba muži mlčeli. Jeffrey pootočil hlavou a zahleděl se na police lemující protější zeď. Stály na nich trofeje ze střeleckých soutěží. Ocenění za dobrou mušku, napadlo jej, jak paradoxní. Na spodní polici ležel fotbalový míč z doby, kdy hrával za auburnské mužstvo. Vedle fotek kolegů z Grantu i z Birminghamu stálo několik momentek ze svatební cesty se Sárou. Vystavil si je tam nedávno, když se znovu začali scházet. V této chvíli by je však nejraději neviděl. Pořád se nedokázal přenést přes to, jak odměřeně se k němu chovala včera v noci. Při jeho dotycích tuhla a měla tendenci ho komandovat. Jako kdyby mu musela radit, jak na věc! Jako kdyby nikdy nespal se žádnou lepší!

Frank se otočil na židli, protože zaslechl, jak se polovina dvoukřídlých dveří, oddělujících recepci od služebny, s cvaknutím otevřela. Dovnitř vešla Sára s taškou v ruce. Na sobě měla bleděmodré šaty, jež na první pohled připomínaly dlouhé tričko. Jeffrey si povšiml, že si na nohy vzala tenisky bez ponožek, čímž svému vzhledu nasadila korunu. Nejspíš si ani neoholila nohy.

Oba muži pozorovali, jak se blíží ke kanceláři. Měla rozcuchané vlasy a Jeffreyho by nepřekvapilo, kdyby se přiznala, že si nedala práci se ani učesat. Nikdy si na zevnějšek příliš nepotrpěla a šminky používala jen výjimečně. Někdy jí to slušelo, ale někdy taky vypadala zanedbaně, jako by ji nezajímalo nic jiného než práce. Když přišla blíž, všiml si, že má nakřivo brýle. To jej z nevysvětlitelného důvodu pobouřilo.

Když vstoupila, Frank se postavil a Jeffrey se k jeho gestu přidal.

„Zdravím vás,“ nervózně se na ně usmála. Jeffrey pocítil zadostiučinění, že se alespoň cítí nesvá.

„Rád tě vidím, Sáro,“ pozdravil Frank a začal si upravovat sako.

Sára ho počastovala úsměvem. „Spojila jsem se telefonicky s Nickem Sheltonem,“ řekla jim o svém rozhovoru s agentem z georgijského Státního úřadu vyšetřování, do jehož kompetence Grant spadal. „Požádala jsem ho, aby dohledal všechny případy, při kterých došlo v minulosti k podobnému fyzickému zohavení. Přislíbil, že nejpozději do středy se ozve.“

Když Jeffrey na tuto informaci nereagoval, Frank prohodil: „Dobrý nápad.“

„Kromě toho jsem obvolala nemocnice v okolí,“ pokračovala. „Bohužel včera nikde nepřijali pacientku s postporodními obtížemi. Pro jistotu jsem však všude nechala číslo sem na stanici, kdyby se taková pacientka objevila.“

Frank se zatahal za límec u košile. „Myslíš si, že to děvče si to mohlo udělat samo? Mám na mysli tu obřízku.“

„Proboha, v žádném případě,“ zajiskřilo jí v očích. „A nejde o obřízku,“ opravila ho. „Stav té dívky se prakticky rovnal kastraci. Klitoris a vnější pohlavní orgány měla kompletně odstraněny a zbytek byl zašitý nití.“

„Ach tak,“ řekl Frank s viditelnou nelibostí, že se dozvídá podrobnosti.

Sára na okamžik pevně stiskla rty. „Je to stejné, jako kdyby mužskému uřízli penis.“

Frank s nepříjemným pocitem klouzal pohledem z Jeffreyho na Sáru a zpět.

„Ale k věci,“ ukázala na svou aktovku. „Jsem připravená začít.“

„Informační poradu jsme odložili,“ pronesl Jeffrey. Zaslechl ve svém hlase nepříjemný tón, ale nedokázal s tím nic dělat. Když Sáře telefonoval a prosil ji, aby se co nejdřív stavila na stanici, neuvedl důvod. „Během patnácti minut dorazí Dottie Weaverová. Chci to s ní pokud možno zkrátit.“

„Aha,“ řekla překvapeně. „V pořádku, zaběhnu mezitím na kliniku, stejně mě tam čeká nějaké papírování. Mám se stavit za pár hodin?“

Zavrtěl hlavou. „Přál bych si, aby ses toho výslechu zúčastnila.“

Sára na něj vrhla obezřetný pohled. „Nejsem přece polda.“

„To obstará Lena,“ vysvětlil jí. „Ona výslech povede. Chtěl bych, abys u toho byla, protože tě zná.“

Založila si ruku v bok. „Lena, nebo Dottie?“

Frank si odkašlal. „Musím si jít zavolat, omluvte mě,“ řekl, zdvořile kývl hlavou směrem k Sáře a odešel.

Jakmile osaměli, Sára se otočila k Jeffreymu a upřela na něj tázavý pohled.

„To je noční košile?“ zeptal se jí jako první.

„Cože?“

„To, co máš na sobě,“ ukázal na její šaty. „Vypadá to jako noční košile.“

Zrozpačitěla. „Ne,“ rozesmála se, jako by si právě vyslechla vtip.

„Mohla sis vzít na sebe něco vhodnějšího,“ řekl a zamyslel se, co měla na sobě včera. Představa tepláků a starého vytahaného trička na něj nepůsobila o nic lépe. Navíc nohy měla snad chlupatější než on.

„Zabilo by tě, kdyby ses trochu ustrojila?“ zeptal se.

Sára ztišila hlas jako vždycky, když se rozčílila. „Máš nějaký problém, že se mnou mluvíš jako moje matka?“

Jeffrey ucítil intenzivní nával vzteku a věděl, že bude moudřejší neotevírat pusu a nechat si pro sebe, co se mu tlačilo na jazyk.

„Jeffe,“ řekla Sára, „co se děje?“

Prošel kolem ní a s prásknutím zabouchl dveře. „Zabilo by tě, kdybys mi prokázala jednu laskavost?“

„Laskavost?“ potřásla hlavou, jako by najednou mluvil nesrozumitelnou řečí.

„Abys byla u toho výslechu,“ připomněl jí. „S Dottií Weaverovou.“

Hlasitě vydechla. „Co bych jí asi tak mohla říct?“

„Vykašli se na to,“ odpověděl. Aby se něčím zaměstnal, začal zatahovat žaluzie. „Zapomeň na to.“

„Aspoň mi řekni, co po mně chceš,“ řekla s věcností, která ho mohla jenom rozčílit. „Mám se zajet domů převléknout? Chceš zůstat chvíli sám?“

Otočil se a řekl: „Chci, abys mě přestala vytáčet, nic víc.“

Sára si dala ruku pod bradu. Teď bylo na ní, aby polkla jedovatou poznámku.

Jeffrey povytáhl obočí. „Co je?“ snažil se ji pobídnout, aby promluvila. Provokoval ji, protože se toužil s někým pohádat a zbavit se nashromážděného vzteku.

Zhluboka se nadechla. „Nechápu, proč jsi na mě tak naštvaný.“

Neodpovídal.

Hřbetem ruky mu přihladila kravatu a pak mu položila dlaň na prsa. „Jeffe, jenom mi prosím řekni, co mám udělat.“

Nepromluvil ani slovo. Odvrátil se a znovu roztáhl žaluzie, protože nevěděl, co dál. Na zádech ucítil Sářinu ruku.

„To je v pořádku,“ konejšila ho.

„Já vím,“ odvětil, ale jeho pocity byly zcela opačné. V hlavě jako by mu řádil požár. Kdykoli zavřel oči, zahlédl Jenny Weaverovou, jak jí hlava padá dozadu poté, co jí kulka z jeho pistole provrtala krk.

Sára ovinula své paže kolem Jeffreyho a zezadu mu přitiskla rty na šíji. „To je v pořádku,“ ucítil na krku její uklidňující chladivy dech. Opět ho políbila a dlouhou chvíli od něj neodtrhovala rty. Vnímal, jak se mu tělo začíná uvolňovat, a sám sebe se ptal, proč totéž neudělala včera v noci. Najednou si vzpomněl, že udělala.

„To je v pořádku,“ řekla mu znovu.

Poprvé toho rána se mu vrátil klid a znovu se dokázal volně nadechnout. Cítil se tak dobře, až se mu na vteřinu zazdálo, že by mohl provést nějakou pitomost. Třeba se rozbrečet, nebo – což by bylo ještě horší – říct Sáře, že ji miluje.

„Tak budeš u toho výslechu, nebo ne?“ zeptal se.

Pustila ho a Jeffrey pochopil, že čekala něco jiného. Bezradně se na ni podíval.

„Udělám cokoli, co po mně budeš chtít,“ přikývla nakonec.

Jeffrey stál v pozorovací místnosti a jednosměrným zrcadlem se díval do vyšetřovny, kde seděla Sára s Dottií Weaverovou. Nikdy se na Sáru nedokázal zlobit dlouho. Ani mu to nedovolila.

Dottie Weaverová byla statná žena s pletí olivové barvy a tmavě hnědými vlasy, které nosila vyčesané do úhledného drdolu. Nebyl to nejmodernější účes, ale jí slušel. Měla ten typ obličeje, který vypadá stejně staře v deseti jako ve čtyřiceti. Buclaté tváře korespondovaly s nepopiratelnou nadváhou. Přestože jí právě stékaly slzy, vrásky nad nosem jí dodávaly přísného vzezření.

Jeffrey se otočil k Leně, stojící vedle něj s pažemi zkříženými na prsou. Se svým obvyklým zaujetím se vpíjela do Sáry a Dottie Weaverové. Jak tak stál vedle ní, uvědomil si paradox situace. Právě oni dva, citově nejvyprahlejší jedinci na oddělení, mají za úkol vypátrat příčiny včerejší tragédie. Od Sáry tam na druhé straně čekal, že mu nahradí chybějící zdravý rozum.

„Rozhodl jsem se tě na to nasadit,“ řekl Leně.

Nereagovala, což však nebylo nijak neobvyklé. Přitom ještě před šesti měsíci by se do podobného výslechu vrhala s nadšením a pyšně by po stanici rozhlašovala, že šéf na tu práci vybral právě ji. Teď sotva znatelně přikývla.

„Protože jsi ženská,“ vysvětlil. „A taky pro tvou osobní zkušenost.“

Upřela na něj prázdný pohled, až ho zamrazilo v zádech. Před deseti lety v policejním školicím zařízení v Maconu na něj udělala ohromný dojem svou schopností poradit si v kritických situacích. Měla instinkty netopýra, co se neztratí ani v pekle. Se svými sto šedesáti centimetry a váhou pod šedesát kilo byla nejmenší na oddělení, ale nezlomností vůle se jí nevyrovnal nikdo. Tehdy v Maconu ho upoutal její zápal a nasazení. Když se teď na ni díval, kladl si otázku, kam se tyto její vlastnosti poděly.

Lena od něj odvrátila pohled a upřela jej do vyšetřovny. „Jo, asi v ní dokážu vyvolat soucit,“ řekla suše. Jeffreyho znervózňovalo, když u ní nedokázal rozpoznat žádné pocity. I její někdejší prchlivost by mu byla milejší než tato apatie.

„Postupuj opatrně,“ poradil jí a podal spis. „Potřebujeme se dozvědět co nejvíc.“

„Ještě nějaká dobrá rada?“ zeptala se sarkasticky.

Řekl „ne“ a Lena bez dalšího slova vyšla z místnosti. Pak se Jeffrey otočil zpátky k průhlednému zrcadlu a čekal, až vejde do vyšetřovny. Když se vrátila do práce, Jeffrey jí doporučil terapii, aby se lépe vyrovnala s tím, co ji potkalo. Pokud mu však bylo známo, žádnou nevyhledala. Věděl, že by se jí měl výslovně zeptat, ale nenašel žádný způsob.

Dveře vyšetřovny se se zaskřípěním otevřely a Lena vstoupila dovnitř. Když za sebou zavřela, ruce si vsunula do kapes. Přes hnědé seržové kalhoty měla dlouhou tmavě modrou košili na knoflíky. Hnědé vlasy po ramena si pečlivě zastrčila za uši. Ve svých třiatřiceti letech působila dojmem zralé ženy. Pohlednost, kterou ji příroda obdařila, se během posledních několika měsíců rozvinula v plnost, která nezůstala bez odezvy u mužské části oddělení.

Jeffrey se při těchto myšlenkách s nevolí odvrátil. Po tom, co ji potkalo, mu podobné uvažování připadalo nepatřičné.

„Paní Weaverová?“ zeptala se Lena a nabídla ženě ruku. Jeffrey při pohledu na její dlaň ucukl, stejně jako Dottie Weaverová. Jizva po ráně uprostřed dlaně vypadala bolestivě. Jenom Sáru ten pohled nechal alespoň zdánlivě chladnou.

Lena stáhla ruku a v rozpacích si ji přitiskla k boku. „Jsem inspektorka Lena Adamsová. Chtěla bych vám projevit svou upřímnou soustrast.“

„Děkuju,“ vypravila ze sebe Dottie Weaverová s nepřeslechnutelným středozápadním přízvukem, který silně kontrastoval s Leninou měkkou jižanskou dikcí.

Lena zaujala místo naproti Sáře a Dottii Weaverové. Sepjala ruce před sebe, čímž opět připoutala pozornost ke svým zraněním. Jeffrey si nasupeně pomyslel, že vzápětí si sundá boty a vyloží nohy na stůl.

„Je mi líto,“ promluvila Dottie Weaverová a po chvilce mlčení pokračovala, „co se vám stalo.“

Lena přikývla a sklopila pohled, jako by se potřebovala sebrat. Jedna z prvních věcí, které ji Jeffrey naučil, byla poučka, že mlčení nahrává poldovi při výslechu do karet. Lidé nemají rádi ticho, a tak se jej snaží vyplnit. Často z nich pak vypadne něco, co by si jinak nechali pro sebe.

„A taky vaší sestře,“ pokračovala Dottie. „Byla to nesmírně milá osoba. Znala jsem ji z populárně vědeckých přednášek. Jenny byla zapálená pro vědu. Měla…“

Lena se zhluboka nadechla, až se jí nadmula hruď, ale jinak na sobě nedala znát pohnutí. „Sibyl byla pedagožka,“ prohlásila. „Měla ráda děti.“

V místnosti opět zavládlo ticho a Jeffrey se přistihl při tom, jak civí na Sáru. Pramínky tmavě rezavých vlasů se jí uvolnily z culíku a splývaly jí po krku. Brýle už neměla křivě posazené na nose, ale na čele. Upřeně se dívala na Lenu jako na jedovatého hada.

Lena promluvila: „Přejete si, abychom kontaktovali vašeho manžela, paní Weaverová?“

„Říkejte mi klidně Dottie,“ odpověděla. „Manžela jsem už informovala.“

„Přijede na pohřeb?“

Dottie byla zticha a pohrávala si s tenkým stříbrným náramkem, který měla na zápěstí. Promluvila k Sáře: „Pitvali jste, viďte?“

Sára otevřela ústa, aby něco řekla, ale slova se rychleji chopila Lena.

„Ano, madam,“ potvrdila. „Tady doktorka Lintonová provedla pitvu. Já jsem u toho byla taky. Chtěli jsme pro vaši dceru udělat to nejlepší.“

Dottie sklouzla pohledem z Leny na Sáru a zase zpátky. Najednou se naklonila přes stůl a s rameny schoulenými, jako by ji někdo praštil do žaludku, pronesla: „Bylo to moje jediné dítě.“ Krátce zavzlykala, pak ještě jednou plačtivě hlesla: „Moje dítě.“

Sára se natáhla, aby položila truchlící ženě ruku na rameno, ale Lena ji pohledem zastavila. Sama se pak naklonila dopředu a stiskla Dottiinu ruku ve svých dlaních. „Vím, jaké to je, když člověk někoho ztratí. Opravdu vím,“ řekla jí.

Dottie opětovala její stisk. „Vím, že mě chápete. Vím.“

Jeffreymu se zatajil dech. Přesně na tento okamžik čekal. Leně se podařilo prolomit ledy.

„Co se stalo s Jennyiným otcem?“ ptala se Lena.

„Ach,“ Dottie si z kabelky vytáhla papírový kapesník. „Znáte to. Neklapalo nám to. Měl o životě jiné představy a dopadlo to tak, že od nás nakonec utekl se svou sekretářkou.“ Obrátila se směrem k Sáře. „Víte, jací jsou chlapi.“

Jeffrey pocítil při narážce na svou nevěru vztek. Na malém městě se nic neutají.

„Přesto se podruhé neoženil,“ uzavřela Dottie. „S tou svou sekretářkou.“ Rty se jí zvlnily do lehkého triumfálního úsměvu.

„Jedné přítelkyni ze střední školy se stalo totéž,“ začala Lena, aby upevnila most mezi sebou a Dottií Weaverovou. „Její otec se zachoval taky tak. Jednoho dne odešel a už jej nikdy víc neviděla.“

„Ach ne. Samuel takový nebyl,“ vysvětlila Dottie. „S Jenny se vídal jednou týdně. Alespoň zpočátku, než ho přeložili do Spokane. To je ve státě Washington.“ Lena přikývla a Dottie pokračovala: „Řekla bych, že naposled se viděli tak před rokem.“

„Jak reagoval, když jste s ním teď mluvila?“

„Brečel,“ řekla a po tvářích jí skanulo několik slz. Otočila se k Sáře, zřejmě proto, že Jenny znala. „Byla tak roztomilá. Měla dobré srdce.“

Sára přikývla a z očí jí sršel nesouhlas se způsobem, jak si Lena počíná. Co proboha po včerejším pitevním nálezu čeká, pomyslel si Jeffrey v duchu.

Dottie se vysmrkala, a když znovu promluvila, její hlas zněl důrazněji. „Jenom se snažila splynout s davem. A pak se zapletla s tím Pattersonovic klukem.“

„S Markem Pattersonem?“ zeptala se Lena na kluka, kterého měla Jenny včera v plánu zastřelit.

„Ano, s Markem.“

„Scházeli se? Chodili spolu?“

Dottie pokrčila rameny. „To vám nedokážu říct. Měli partu a Jenny kamarádila s jeho sestrou.“

„Lacey?“ zeptala se Sára. Vzápětí si uvědomila, že přerušila vyprávění, proto pokynula Dottii hlavou, aby pokračovala.

„Manželův odchod nás s Jenny natolik sblížil, že jsme byly spíš jako kamarádky než jako matka a dcera. Pomáhala mi se přes to všechno přenést. Možná jsme na sebe byly až příliš vázané. Snad jsem jí měla dopřát více volnosti.“ Dottie se znovu odmlčela. „Mark mi připadal milý. Občas nám v létě zastřihl trávník. Aby si přivydělal trochu peněz, dělal sem tam něco kolem domu.“ Bez špetky pobavení se smála. „Měla jsem ho za hodného kluka, kterému se dá důvěřovat.“

Lena nedovolila, aby odbočila od tématu: „Kdy se Jenny začala kamarádit s Lacey?“

„Řekla bych, že tak před rokem. Všichni tři chodili do stejného kostela. Říkala jsem si, že je prima, když tahle děcka… Nevím. Člověk by myslel, že v kostele je dítě v bezpečí…“ Zavrtěla hlavou. „Nevěděla jsem,“ dodala po chvilce, „neměla jsem ani tušení, že spolu chodí. Natož že spolu…“

Lena vyslala směrem k Sáře nepatrné pokynutí hlavou. Jeffrey ji pozoroval, jak se připravuje Dottii sdělit, co objevily při pitvě. „Paní Weaverová, včera večer jsem měla možnost vidět Jenny zblízka,“ začala.

Dottie se stáhla do sebe a v očekávání pevně stiskla rty.

Lena řekla: „Jenny nebyla těhotná. To dítě ve sportovní hale neporodila ona.“

Matka vrhla vyjevený pohled nejdříve na Sáru a vzápětí na Lenu. Při tom sdělení se nedokázala ubránit šoku.

„Říká pravdu,“ potvrdila Sára. „Nebyla těhotná, přestože lze potvrdit, že před šesti měsíci měla pohlavní styk.“

Dottie bezhlesně pohybovala rty. „Takže to nebyla ona, kdo ublížil tomu novorozeněti?“

Slova se chopila Lena: „Zatím bohužel není jasné, jak to novorozeně souvisí s případem vaší dcery.“ Odmlčela se a sklopila pohled na svoje ruce, ale tentokrát ne proto, aby vzbudila soucit. Po chvilce mlčení se znovu upřeně podívala na Dottii, a jako by Sára ani nebyla v místnosti, tichým hlasem promluvila: „Je to můj soukromý názor, ale podle toho, co jsem o vaší dceři slyšela, si neumím představit, že by dokázala spáchat něco podobného.“

Matčina ramena s úlevou poklesla. Znovu se pustila do pláče a k nosu si tiskla kapesník. „Byla hrozně citlivá,“ pronesla přes slzy. „Něco takového by nikdy neprovedla.“ Otočila se k Sáře, aby její slova potvrdila. „Bylo to hodné děvče.“

Sára se slabým úsměvem na rtech zlehka přikývla.

„Představovala si, že jednou z ní bude lékařka,“ řekla Dottie Sáře. „Mluvila o tom, že by chtěla pomáhat dětem jako vy.“

Sářin úsměv trochu znejistěl a Jeffrey v jejích očích rozeznal záblesk výčitek svědomí.

Lena využila chvilky ticha a zeptala se: „Jenny se teda kamarádila s Pattersonovými?“

„Ano, s Markem a Lacey.“

„A chodila s nimi do kostela? Pravidelně?“

„Ano, až do doby asi před osmi měsíci,“ odpověděla Dottie. „Pak přestala. Nedokážu vám říct proč. Jenom řekla, že už do kostela chodit nechce.“

„To mohlo být řekněme v lednu?“

„Ano, asi tak.“

„Po Vánocích?“

Dottie přikývla: „Asi v té době, ano.“

„Došlo tehdy k něčemu významnému? Naštvala se třeba na někoho? Nebo se chytla s Markem Pattersonem?“

„Ne,“ řekla Dottie rozhodně. „Ještě asi týden po Vánocích jela s děckama z kostela na týdenní lyžařský výlet. Vydali se do hor u Gatlinburgu. Nejdřív jsem se stavěla proti, nechtěla jsem, aby byla o svátcích z domu. Ale jí na tom nesmírně záleželo, a jelikož si ve škole polepšila známky…“ Načatou větu nedokončila. „Takže byla týden pryč z domu?“

„Ano, týden, ale když se vrátila, musela jsem pro změnu já za nemocnou sestrou do Ohia.“ Dottie stiskla rty. „Eunice, moje sestra, si uhnala rozedmu plic. Teď už je z nejhoršího venku, ale tehdy to neměla lehké.“

„To znamená, že Jenny zůstala doma sama?“

„Ach, to ne,“ zavrtěla Dottie hlavou. „Samozřejmě že ne. Asi tři čtyři dny, zatímco jsem byla pryč, bydlela u Pattersonových.“

„Bylo obvyklé, že u nich zůstávala?“

„Ano, tehdy ještě ano,“ přisvědčila Dottie. „Téměř každý víkend přespala buďto Lacey u nás, nebo Jenny u nich.“

„Znáte se s rodinou Pattersonových dobře?“

„S Grace a Teddym?“ kývla hlavou. „Ano, jistě, potkáváme se v kostele. Teddy není moje krevní skupina,“ pronesla a ztlumila při tom hlas. „Řeknu vám, že člověk hned vidí, po kom Mark vlastně je.“

„Jak to myslíte?“

„Teddy je takový…,“ pustila se Dottie do vysvětlování, ale pak jen pokrčila rameny. „Nevím, jak bych to řekla. Až ho uvidíte, pochopíte, co mám na mysli.“

„Takže,“ shrnula Lena. „Jenny byla o Vánocích na týdenním výletě s mládeží z kostela. Poté pobyla několik dnů u Pattersonových, s nimiž vzápětí přestala mluvit, a začala se vyhýbat kostelu.“

„Když to řeknete takhle,“ Dottie jako by si to v hlavě snažila srovnat. „Ano, tak to bylo. Alespoň zpětně se to tak jeví. Tehdy jsem si však jedno s druhým nespojila.“

„Podezírala jste někdy svou dceru z užívání drog?“

„Kdepak, nikdy. Jenny patřila k zapřisáhlým odpůrcům drog,“ odvětila Dottie. „Odmítala i kofein a před nějakou dobou dokonce přestala jíst cukr.“

„Kvůli postavě?“

„Tvrdila, že kvůli zdravé výživě. Chtěla si očistit tělo.“

„Očistit tělo?“ zopakovala Lena. „Domníváte se, že k tomu mohla mít náboženský motiv?“

„To už do kostela nechodila,“ připomněla jí Dottie. „Nevím, co ji k tomu vedlo. Jednoho dne cestou do školy jednoduše prohlásila: ‚Nechci už jíst nic sladkého, ani nic, v čem by byl cukr. Chci si očistit tělo.‘“

„Nepřipadalo vám to poněkud zvláštní?“

„Tehdy ne,“ přiznala Dottie. „Anebo možná i ano, ale v té době se vůbec chovala zvláštně, ačkoli někomu by to tak nemuselo připadat. Například úplně přestala pít kolu, nebo se začala víc připravovat do školy. Jako by se snažila být lepší. Jako by se snažila být znovu jako kdysi.“

„Jako kdysi, než se začala stýkat s Pattersonovic dětmi?“

„Snad by se to tak dalo říct, ano,“ stiskla rty. „Připadalo mi to zvláštní. Lacey patřila ke školním roztleskávačkám a každý ji měl rád. Ale mé dceři ubližovala. Od prvního dne, co nastoupila do místní školy.“

„Jakým způsobem jí ubližovala?“ zeptala se Sára.

„Chovala se vůči ní hrubě,“ odvětila Dottie. „Dobírala si ji pro její postavu. A to tehdy ještě Jenny nebyla tolik při těle jako v poslední době.“

„Uhodil ji někdy Mark nebo Lacey?“

Dottii taková otázka překvapila. „Proboha, to ne. Okamžitě bych volala policii.“ Kapesníkem si osušila oči. „Jenom si ji dobírali. Žádné fyzické násilí. A jak jsem řekla, pak se spřátelili.“

„Co jejich vztah natolik změnilo?“ ptala se Lena.

„Abych pravdu řekla, není mi to příliš jasné. Možná je sblížil přechod na střední školu. Některé děti to zvládají obtížně. Lacey se nedostala mezi roztleskávačky, a to se u ní nejspíš podepsalo na sebevědomí. Víte, jaké jsou děti. Potřebují mít pocit, že někam patří. Teď, když o tom tak přemýšlím, mám pocit, že ten nápad s cukrem byl nejspíš z Laceyiny hlavy.“

„Proč se tak domníváte?“ zeptala se Lena.

„Protože to byla vždycky Lacey, kdo přišel s nějakým nápadem. Vymýšlela, co si vezmou na sebe do školy, nebo kam pojedou spolu na víkend. Dokázaly o takových hloupostech protelefonovat hodiny.“

Lena se usmála. „Sestra a já jsme nebyly jiné,“ prohodila, pak dodala: „Myslíte si, že v tom nějakou roli sehrávalo náboženství?“

„Co máte na mysli?“ zeptala se Dottie poněkud zaskočeně.

„To odmítání cukru a kofeinu. Zní to, jako by se za tím skrývalo náboženské přesvědčení.“

„Snad si nemyslíte, že…“ Dottie se odmlčela. „Ne, nedomnívám se, že ji vedly náboženské pohnutky. Řekla bych, že příčina bude spíš v Pattersonovic dětech. Pokud se nepletu, Mark není zrovna beránek. Má na triku několik krádeží.“ Pomalu zakroutila hlavou ze strany na stranu. „Nevěděla jsem, co si počít. Měla jsem jí snad zakázat se s ním vídat? Kdybych to udělala, stýkali by se ještě víc.“

„Tak už to s mládeží chodí,“ souhlasila Lena. „Vy jste do kostela nepřestala chodit, viďte?“

„Samozřejmě že ne,“ odpověděla Dottie a několikrát přikývla. „Čerpám tam útěchu.“

„Už jste zařídila vše potřebné? Předpokládám, že se bude konat zádušní mše.“

Dottie si povzdechla. „Nevím. Jenom…,“ odmlčela se a vysmrkala do kapesníku. „Mám pocit, že si pastora Finea oblíbila. Párkrát se u nás stavil, aby si s ní promluvil. Stejně tak i Brad Stephens. Vypomáhá v kostele.“

„Opravdu?“ zeptala se Lena.

„Ach, ano, Brad se v místní komunitě velice angažuje.“

„Stavil se u vás pastor Fine poté, co Jenny přestala chodit do kostela?“

„Ano,“ přisvědčila Dottie s očividnou radostí, že si vzpomněla na něco, co by mohlo být důležité. „Když se několik neděl neukázala, objevil se u nás.“

„Slyšela jste, o čem si povídali?“

„Bohužel,“ odpověděla. „Šli k ní do pokojíku a já jsem nechtěla být na obtíž.“ Najednou jako by si na něco vzpomněla. „Týden na to ještě jednou telefonoval, ale Jenny chtěla, abych ji zapřela. To muselo být v některou sobotu, protože jsem byla doma. Taky si vzpomínám, že jí volalo ještě několik dalších lidí, ale odmítala to brát.“

„Nepřipadalo vám to zvláštní?“

„Tehdy ne,“ řekla Dottie. „Muselo to být někdy v únoru. Naopak se mi ulevilo, že už s Markem nechce nic mít.“

„Pohádali se?“

Dottie pokrčila rameny. „Vím jenom tolik, že její postoj k němu se obrátil o sto osmdesát stupňů. Začala ho nesnášet.“

„Jak ho nesnášela? Jako holka, kterou kluk nepozve na rande?“

„Ne,“ vyprskla Dottie přidušeným hlasem. „Samozřejmě že ne.“

„Jste si jistá?“

„Ano, právě v té době se Mark dostal do křížku s policií,“ řekla s viditelným potěšením, že může na Marka říct něco ošklivého. „Zatkli ho za napadení vlastní sestry.“

Jeffrey si v duchu zanadával, že si to ještě nezjistil. Zvedl sluchátko telefonu a vytočil Mariu.

„Ano?“ zeptala se Maria.

„Vyhledejte mi prosím spis se jménem Mark Patterson,“ řekl tlumeným hlasem.

„To je kluk zapletený do té včerejší střelby?“

„Ano.“

„Máte to mít,“ řekla a zavěsila.

Když Jeffrey znovu zaměřil svou pozornost k tomu, co se děje za průhledným sklem, všiml si, že atmosféra vedle se značně změnila. Dottie Weaverová seděla na židli s ústy zkřivenými do vzteklého úšklebku.

„Nechcete se napít?“ zeptala se Lena.

„Ne, děkuju.“

„Je vám známo, že vaše dcera si vloni zlomila ruku?“

Dottie vypadala překvapeně. Tázavě se podívala na Sáru: „Šla za vámi, aniž bych o tom věděla?“

„Ne,“ odvětila Sára bez okolků. Bylo vidět, že má vztek, ale nikoli na Dottii Weaverovou.

Lena šla dál za svým. „Zajímala se vaše dcera někdy o africkou kulturu nebo náboženství střední Asie?“

Dottie nechápavě potřásla hlavou. „Samozřejmě že ne. Proč taky? Co má tato otázka znamenat?“

Sára je přerušila. „Paní Weaverová, nechcete si udělat přestávku?“

Lena se zavrtěla na židli, ale v kladení otázek nehodlala přestat. „Vaše dcera překonala traumatickou frakturu stydké kosti. Je vám to známo?“

Dottie mlela ústy, ale žádná odpověď z ní nevypadla.

Lena řekla: „Podle všeho byla znásilněna.“ Odmlčela se a po chvilce bez jakýchkoli emocí dodala: „Brutálně.“

„Já… já…“ Dottie se otočila na Sáru a pak zpátky na Lenu. „Nerozumím.“

„Co jizvy na spodních a horních končetinách?“ opáčila Lena „Co se stalo? Proč si vaše dcera způsobovala řezná poranění?“

„Řezná poranění?“ opakovala Dottie. „O čem to tady mluvíte?“

„Po celém těle měla řezné rány, které si podle všeho způsobila sama. Můžete mi vysvětlit, jak jste si jich mohla nevšimnout?“

„Byla velice stydlivá,“ namítla Dottie. „Vždy chodila celá zahalená. Nikdy mě nenapadlo…“

Lena jí skočila do řeči: „Je vám známo, že asi před šesti měsíci podstoupila chirurgický zákrok?“

„Chirurgický zákrok?“ opakovala Dottie. „Co to povídáte?“

„Ten zákrok nebyl v žádném případě chirurgický,“ zapojila se do výslechu Sára a položila Dottii ruku na rameno. „Paní Weaverová, když jsem Jenny prohlížela…“

Lena otevřela desky spisu. Přes stůl hodila fotografii, pal další. Ze svého pohledu nedokázal Jeffrey určit které, ale z výrazu tváře Dottie Weaverové přesně poznal, co na nich je.

„Panebože, moje dítě.“ Položila si ruku na ústa.

„Leno,“ zasyčela Sára a přikryla fotky dlaní. Snažila se je odsunout, ale Dottie ji zastavila. Několik vteřin o jednu z fotek zápasily. Nakonec ji Sára nechala, aby se podívala.

„Bože,“ zkoprněla Dottie hrůzou. Když se snažila na tu fotku podívat zblízka, roztřásla se jí ruka.

Lena se opřela dozadu a arogantně si založila ruce na prsou. Dokonce se s triumfálním výrazem v obličeji otočila směrem k Jeffreymu a zlehka povytáhla obočí.

Sára položila Dottii ruku na záda. „Ukažte, dáme to pryč,“ řekla a vzala jí fotografii z ruky.

„Bože můj, bože můj,“ mumlala žena a propukla v hlasitý pláč. „Mé dítě. Kdo jí to provedl?“

Sára provrtala Lenu nevraživým pohledem, který vylekal i Jeffreyho. Lena jen pokrčila rameny, jako by chtěla říct: „Cos čekala?“

„Ach, bože, božínku,“ drmolila šeptem Dottie, pak zničehonic zmlkla a tělo jí ochablo. Sára stihla jenom ztlumit pád, než se sesula na zem.

Jeffrey stál na chodbě před vyšetřovnou a rozmlouval s Lenou.

„Musíme co nejrychleji sehnat toho Marka Pattersona,“ řekl jí. „Sára může přednést zprávu o pitevním nálezu i bez nás.“

Lena se ohlédla přes rameno k zadnímu východu. Sára doprovodila Dottii k autu, aby se ujistila, že bude v pořádku. Ještě předtím však nezapomněla s hrozbou v hlase na Leninu adresu pronést, že se ještě vrátí.

„Maria už zjišťuje adresu,“ řekl. „Možná v tom ten kluk hraje větší roli, než jsme se domnívali. Doufejme, že zastihneme doma i jeho sestru.“

Lena přikývla a překřížila si nohy. „Chceš, abych si vzala na mušku jeho sestru, a ty vyslechneš jeho?“

„Nejdřív uvidíme, jak se to vyvine,“ odvětil. „Taky nesmíme vynechat toho pastora.“

V Leniných očích se objevil krátký záblesk. „Je z mého kostela,“ prohodila. „Teda ne tak docela mého, ale Hank tam chodí a já se občas přidám.“ Pokrčila rameny. „Abych měla co dělat, znáš to. Ne že bych byla věřící nebo tak něco.“

„Rozumím,“ odpověděl Jeffrey trochu překvapený, že mu o tom vypráví. Od té doby, co málem přišla o život, se ještě takto nerozpovídala. Měl příjemný dojem, že jí možná prospívá znovu se účastnit vyšetřování případu.

„Stáhnu Brada z hlídky, abych z něj co nejdřív dostal, co si o tom reverendovi myslí,“ řekl Jeffrey.

„Máš podezření, že jí to mohl udělat on?“

Jeffrey zabořil ruce do kapes. Nedovedl si představit nikoho, kdo by dokázal tak strašně ublížit mladé dívce, ale někdo to být musel. „Musíme zjistit, jestli se reverend zúčastnil toho lyžařského zájezdu.“

„Snad bych mohla…“ začala Lena, ale přerušil ji zvuk otevírajících se dveří.

Jeffrey se otočil právě v okamžiku, kdy za sebou Sára zavírala. Podle chůze viděl, že to v ní vře jak v tlakovém hrnci.

Když byla od nich tak dva metry, spustila: „Kruci, co to tam uvnitř mělo znamenat? Jak jste jí něco takového mohla provést?“

Lena spustila ruce podél těla. Jeffrey pozoroval, jak se jí se zkracující se vzdáleností od Sáry zatínají pěsti.

Ustoupila o krok zády ke zdi. Pěsti držela pořád zaťaté a rozhodným hlasem pronesla: „Dělala jsem svou práci.“

„Svou práci?“ odsekla jí Sára do očí. Měřila o dobrých patnáct centimetrů víc a byla si své převahy vědomá. „Je snad vaše práce mučit ubohou ženu, která zrovna přišla o dítě? Musela jste jí ukazovat ty fotky?“ Při posledních slovech se jí zlomil hlas. „Jak jste jí to, Leno, mohla udělat? Jak jste mohla dopustit, že ty fotky se stanou poslední vzpomínkou, kterou si na svou dceru uchová?“

„Sáro…,“ řekl Jeffrey ve chvíli, když se naklonila a pošeptala něco Leně do ucha. Neslyšel, co jí řekla, ale Lenina reakce byla okamžitá. Svěsila ramena a Jeffreymu najednou připadala jako kotě, které někdo zvedl za kožich do vzduchu.

Sářin obličej se vzápětí změnil a bylo vidět, že svých slov lituje. Rukou si zakryla ústa, jako by je tak mohla vzít zpátky. „Je mi líto,“ řekla. „Omlouvám se.“

Lena si odkašlala. „To je v pořádku,“ řekla s pohledem přibitým k zemi. Bylo však patrné, že nic není v pořádku.

Sára si zřejmě uvědomila, že pořád stojí příliš těsně u Leny, protože ustoupila o několik kroků dozadu. „Promiňte, Leno,“ zopakovala. „Neměla jsem právo říct vám něco takového.“

Lena zvedla ruku, aby ji přerušila. Zhluboka se nadechla a na chvíli zadržela dech. Nakonec řekla jenom: „Počkám v autě.“

Její poznámka byla adresovaná Jeffreymu, který odpověděl: „Dobře, za chvíli můžeme vyrazit.“ Zalovil v kapse po klíčích, podal jí je, ale ona se po nich nenatáhla. Místo toho jenom nastavila dlaň, aby jí je do ní hodil.

„Dobře,“ stiskla klíče v pěsti. Na Jeffreyho ani na Sáru se už nepodívala a se sklopeným pohledem zamířila k východu. Z držení jejího těla vyzařoval pocit naprosté porážky. Ať už jí Sára řekla cokoli, zasáhlo ji to až do morku kostí.

Jeffrey se podíval na Sáru. Nerozuměl, co se to právě odehrálo a proč. „Cos jí to, k čertu, řekla?“ zeptal se.

Sára zavrtěla hlavou a rukou si přikryla oči. „Ach, Jeffe,“ řekla, stále kroutíc hlavou. „To nejhorší, co se dalo. To nejhorší.“

7

Lena seděla v policejním lincolnu a tělo měla našponované jako struna. Přerývaně dýchala a hlava se jí motala, jako by měla každou minutou omdlít. Stékal z ní pot, ale příčinou nebyl jenom rozhicovaný interiér auta. Celé tělo jí hořelo, jako by se dotknula elektrického vedení.

„Kráva,“ zamumlala si pro sebe na adresu Sáry Lintonové. „Kráva jedna pitomá,“ ulevila si ještě jednou, jako by tím šlo vymazat, co bylo řečeno.

Ozvěna Sářiných slov ji nepřestávala strašit: „Tak teď už víte, jaký je to pocit, surově někomu ublížit.“

Sára řekla „surově ublížit“, ale Lena dobře věděla, co měla na mysli. Tak teď už víte, jaký je to pocit, někoho surově znásilnit.

„Krucifix!“ zařvala z plných plic, aby přehlušila myšlenky, které se jí honily hlavou. Praštila do palubní desky, proklínajíc Sáru Lintonovou a celou pitomou práci.

V té vyšetřovací místnosti si při výslechu Dottie Weaverové po nekonečně dlouhé době začala znovu připadat jako člověk. Sára ji o ten pocit jedinou větou znovu připravila.

„Zatraceně!“ ulevila si ještě jednou hlasem nakřáplým vyčerpáním. Chtělo se jí brečet, ale nedokázala v sobě vydolovat slzy, jenom hromadící se vztek. Všechny svaly v těle měla našponované a zdálo se jí, že kdyby chtěla, přehodila by auto přes plot.

„Dost, dost, dost,“ uklidňovala samu sebe. Musí se ovládnout, než přijde Jeffrey. Ten by Sáře hned vyslepičil, jak se jí její slova dotkla. To by si nenechal ujít, vždyť s ní, proboha, šoustá!

Při vzpomínce na Sářinu chabou omluvu ze sebe vydala přidušený smích. Jako by omluva mohla něco změnit. Sára řekla jenom to, co si myslela. Omlouvala se jedině za to, že svou myšlenku vyslovila nahlas. Kromě toho, že je kráva, jí navíc schází kuráž, pomyslela si Lena.

Znovu se zhluboka nadechla, aby se trochu sebrala. „To je v pořádku,“ šeptala si pro sebe. „Na to, co si kdo říká, se můžu vykašlat.“

Během několika minut se začala cítit trochu lépe. Srdce jí už tolik nebušilo a taky se jí zklidnil žaludek. Nepřestávala se ujišťovat, že je silná a že už zažila i horší věci. Koneckonců na mínění Sáry Lintonové pramálo záleží. Jediné, na čem záleží, je fakt, že znovu může dělat svou práci. A tu taky tam u výslechu dělala. Výsledkem bylo několik stop, kterých se dalo zachytit a jichž by se Sára, pokud by ten výslech vedla sama, nikdy nedopátrala.

Podívala se na hodinky. Neuvědomila si, že už je tak pozdě. Hank si bude dělat starosti, kde tak dlouho vězí. Dnes asi nestihne jít s ním na mši.

Jeffreyho auto bylo vybaveno mobilním telefonem. Lena se natáhla a otočila klíčkem v zapalování, aby si mohla zavolat. Zapnula klimatizaci a pootevřela okno, aby trochu osvěžila horký vzduch uvnitř. Chvíli trvalo, než se telefon rozběhl a našel signál. Lena se podívala směrem ke stanici, aby se ujistila, že Jeffrey ještě nejde.

Hank to zvedl po prvním zazvonění: „Prosím?“

„Ahoj, to jsem já,“ pozdravila ho. Na druhé straně se rozhostilo mlčení a Lena si uvědomila, jak asi musí znít její hlas. Chraptěla a v jejím tónu ještě stále rezonovala ozvěna konfrontace se Sárou. Hank se jí díkybohu na nic nevyptával.

„Dnes kostel nestihnu,“ řekla mu.

„Ale?“ podivil se, ale dál se v tom nerýpal.

„Mám nějaké povinnosti v práci. Musíme s Jeffreym vyslechnout jednoho svědka,“ upřesnila, ačkoli Hankovi žádné vysvětlení nedlužila. „Asi se trochu zdržím. Jdi beze mě.“ Hlas jí ke konci selhal, když si představila, jak pak půjde domů a bude tam sama.

„Lee?“ Hank vytušil její obavy. „Můžu tady zůstat a počkat na tebe.“

„Neměl nesmysly,“ odvětila nepřesvědčivě. „Nejsem malé dítě.“

„A nechceš přijít do kostela později?“ navrhl jí váhavě. „Alespoň si vyslechnout sbor?“

Vzpomněla si, že po mši je koncert, a opanoval ji skličující pocit. Než se Hank vrátí, venku bude tma. Uvnitř to bude ještě horší. Ani sebevíc lustrů jí nepomůže zahnat temnotu.

„Víš co, stejně musím zítra brzy vstávat, abych se zajel podívat, co nového v baru,“ řekl Hank. „Přijdu domů rovnou po mši.“

„Hanku,“ odpověděla a snažila se nedat na sobě znát, že se jí srdce chystá vyskočit z hrudníku, „nevyváděj a běž na ten zpropadený koncert. Nepotřebuju, aby mě někdo hlídal. Proboha, to fakt ne.“

Ode dveří policejní stanice se odrazil záblesk světla, jak Jeffrey vycházel ven. Maria Simmsová se držela těsně za ním a podávala mu desky se spisem.

„Jsi si jistá?“ zeptal se Hank.

„Jo,“ odpověděla, než si to stihla rozmyslet. „Poslyš, musím už končit. Uvidíme se, až se vrátíš.“

Zavěsila, než Hank stihl cokoli říct.

„Kristepane,“ ulevil si Jeffrey, když nastoupil. „Pustilas klimatizaci?“

„Jo,“ zavrtěla se Lena na svém sedadle. Aniž by si to uvědomila, odsedla si od něj co nejdál, až ke dveřím. Pokud si toho všimnul, rozhodl se to nekomentovat.

Své sako přehodil na zadní sedadlo. „Volali mi, že matka měla nehodu,“ pronesl zabrán do vlastních myšlenek. „Večer musím do Alabamy.“

„Chceš vyrazit hned?“ zeptala se a položila ruku na kličku. Napadlo ji, že by ze svého auta ještě stihla zavolat Hankovi, ať na ni počká.

„Ne,“ odvětil a zkoumavě se na ni podíval. „Až večer.“

„Tak jo,“ řekla a nespouštěla ruku z kličky, předstírajíc, že si ji tam chtěla jenom tak položit.

„Nedalo by mi to pokoj, kdybychom teď toho Marka Pattersona nevyslechli. Možná vnese do věci jasno.“

„Myslíš, že šlo o partnerskou výměnu názorů?“ zajímala se o jeho mínění.

„Možná nám dokáže říct, kdo byla ta další, co šla s Jenny na toaletu, a kdo je matkou toho dítěte.“

Lena přikývla, ačkoli to pokládala za nepravděpodobné.

„Mluvil jsem s Bradem. Pastor Fine na tom lyžařském výletě nebyl.“ Zamračil se. „Brad si nevzpomněl, že by tam došlo k něčemu zvláštnímu. Až si promluvíme s Markem, znovu mu zavolám, jestli si přece jen na něco nevzpomene.“

„Prima,“ souhlasila. Brad se jako policajt vyznačoval až přehnanou poctivostí.

„Chci, abyste s Bradem zítra po ránu promluvili s učiteli Jenny Weaverové a zjistili, jak se ve škole projevovala. Možná se vám podaří zjistit, s kým kamarádila a tak. Taky si promluvte s děvčaty, která byla s Jenny a Lacey na tom výletě. Řekl bych, že budou ze stejné školy.“

„Jasně.“

„Nemůžu za mámou nejet, jinak bych to udělal sám.“

„Jasná věc,“ řekla překvapeně, že se neustále omlouvá. Byl přece jejím nadřízeným. Kromě toho nemohl teď na případu moc udělat. Pokud Mark neukáže na někoho prstem, stejně se nebudou mít čeho chytit.

„Taky bych chtěl, abys zašla za pastorem a ověřila si u něj, že na tom výletě nebyl.“ Podíval se na hodinky. „Nejlépe taky zítra ráno. Ale vezmi si s sebou někoho jiného než Brada. Třeba Franka.“

„Ano,“ odvětila.

„Říkalas, že toho pastora znáš,“ řekl Jeffrey a zařadil zpátečku. „Myslíš, že by byl něčeho podobného schopný?“

„On?“ zeptala se a připomenula si, proč teď sedí s Jeffreym v autě. „Ne,“ odpověděla. „Není to špatný člověk. Nijak zvlášť jsme si nepadli do oka, ale není špatný.“

Jeffrey se na ni podíval, jako by jí chtěl naznačit, že poslední dobou si s málokým padla do oka.

„Zítra večer s ním mám vlastně schůzku,“ prohodila Lena.

„Schůzku?“

Lena upřela pohled na palubní desku. „Jak jsi mi to doporučil. Abych za někým zašla,“ snažila se mu to přiblížit, ale nepochopil. „Popovídat si.“

„No, v tom případě bychom za ním měli poslat služebně někoho jiného.“

„Ne,“ řekla naléhavě. „Chci to udělat sama.“ Pokusila se o úsměv, ale příliš se jí to nepovedlo. „Získáme moment překvapení. Bude se domnívat, že jsem se mu přišla svěřit, a místo toho na něj vyrukuju s Jenny Weaverovou.“

Jeffrey se zamračil a pomalu vyjížděl z parkoviště. „To se mi příliš nezamlouvá.“

„Sám říkáš, že nejlepší je vyslýchat člověka, když na to není připravený,“ připomenula mu jeho vlastní poučku a přemáhala se, aby na sobě nedala znát zoufalství. „Kromě toho s tou schůzkou přišel Hank. Samotnou by mě ani nenapadlo, abych se mu svěřila s…“ Snažila se najít to správné slovo, ale žádné jí nepřicházelo na jazyk. „Nevybrala bych si jeho, rozumíš. Je to pošuk. Nemám k němu důvěru.“

„Proč?“

„Ani nevím,“ zamyslela se. „Jenom takový pocit.“

„Přesto si myslíš, že to neudělal?“

Pokrčila rameny a snažila se najít způsob, jak změnit téma. Jak by mu mohla vysvětlit, že hlavní důvod, proč k němu nemá důvěru, je ten, že je to pastor? V těchto věcech je Jeffrey stejně zabedněný jako Hank. Nedokázala pochopit, jak někomu prostě nedojde, že nechce s pastorem mluvit o tom, jak ji znásilnil náboženský fanatik.

„Nevím, možná má v sobě nějaké fluidum, které mi je nepříjemné,“ řekla neurčitě.

Zdálo se, že jí Jeffrey na tento vágní důvod skočil. „Tak jo, ale vezmi s sebou Franka.“

„Dobrá.“

„Nedělejte z toho výslech. Jenom zjistěte, jestli o něčem náhodou neví. Ne, abyste ho zbytečně proti nám poštvali.“

„Samozřejmě.“

„A na to, aby sis s někým promluvila, si najdi někoho jiného,“ řekl a udělal krátkou pauzu. „Byla to moje podmínka, jestli si vzpomínáš. Vzal jsem tě zpátky tak brzy jenom pod podmínkou, že si s někým promluvíš o tom, co se stalo.“

„Ano,“ přisvědčila. „Nějak to co nejdřív zařídím.“

Tvrdě se na ni podíval, jako by jí pouhým pohledem dokázal proniknout do mysli.

Lena změnila téma a snažila se působit nenuceně: „Doufám, že s tvou matkou to není vážné.“

„Ne,“ odpověděl. „Ale co ty? Cítíš se v pořádku?“

„Cítím se fajn,“ řekla bodře, aby nevzbudila opačný dojem.

„To uvnitř se Sárou…“

„To je v pořádku,“ ujistila ho tónem, který by Hankovi okamžitě zavřel pusu.

Jeffrey bohužel nebyl Hank. „Opravdu?“ naléhal.

„Jo,“ řekla, a aby mu podstrčila důkaz, zeptala se: „Co se to tam při výslechu dělo? Sára se zdála překvapená, když Dottie Weaverová zmínila Lacey Pattersonovou.“

„Lacey chodí k Sáře do ordinace,“ vysvětlil. Pak spíše pro sebe dodal: „Víš, jaký má ke svým pacientům vztah.“

Nevěděla, a proto, bez odpovědi, jenom sklopila zrak a podívala se na spis, který Jeffrey přinesl s sebou. Stálo na něm jméno Marka Pattersona. Nahlédla do něj, aby zjistila, kolik toho má na svědomí. Na první straně našla osobní údaje, včetně adresy. „Oni bydlí v Morningsideu?“ zeptala se na nechvalně známou madisonskou čtvrť.

„Řekl bych, že to bude někde u toho kempinku. Tam, co mají ten štít s vysunovací roletou. Jak se to tam jen jmenuje?“

„Kudzu Arms,“ pomohla mu Lena. Párkrát se tam s Bradem během posledních několika měsíců stavovala. Čím větší vedro, tím víc to tam vřelo.

„Jo, jo,“ řekl Jeffrey. „Ale k věci, co na něj máme?“

Lena prolistovala stránkami. „Dvě krádeže, obě v Kudzu Arms. To mu bylo deset. Naposled se dostal do maléru, když surově zmlátil sestru. Zavolal nás jeho otec, ale když jsme přijeli, odmítl vznést obvinění.“ Na chvíli přestala číst. „Na místo byli vysláni Deacon a Percy,“ upřesnila jména policistů, kteří zasahovali. „Nás s Bradem to minulo.“

Jeffrey se zamyšleně podrbal na bradě. „Ani si nepamatuju, kdy k tomu došlo.“

„Hned po Díkůvzdání,“ řekla. „O něco později, někdy kolem Vánoc, se tam Deacon a Percy ještě jednou vraceli. Znovu volal otec a výslovně si přál, aby přijeli oni dva.“ Očima projela písemnou zprávu, kterou o výjezdu podal Deacon. „Tentokrát obvinění vznesené bylo. Kluk si pár dní poseděl v chládku a pak mu soud uložil terapii s orientací na zvládnutí afektu.“ Vydala ze sebe přidušený smích. „Tipni si, kdo ho obhajoval. Buddy Conford.“

„Buddy není tak špatný,“ řekl Jeffrey.

Lena zavřela spis a nevěřícně se na Jeffreyho podívala. „Buddy je zrůda. Pomáhá narkomanům a vrahům na ulici.“

„Dělá svou práci, stejně jako my.“

„Jeho práce mrhá naší,“ trvala na svém.

Jeffrey zavrtěl hlavou. „Spojí se s tebou v případu Weaverové,“ řekl jí. „Bude chtít od tebe slyšet o té střelbě.“

Lena se zasmála. „Podívejme, on pracuje pro Dottii Weaverovou?“

„Zastupuje město,“ upřesnil Jeffrey. „Počítám, že je to laskavost starostovi.“ Jeffrey pokrčil rameny. „Každopádně budeš to s ním muset projít. Podat mu, jak se to semlelo.“

„Nic jiného se nedalo dělat,“ řekla Lena, protože pokud existovala nějaká pravda, které věřila, tak to byla skutečnost, že Jeffrey neměl na vybranou. „Brad řekne totéž,“ dodala.

Jeffrey mlčel. Zdálo se, že už o tom nepřemýšlí, ale za několik minut zpomalil a sjel ke krajnici. Leně to připomnělo podobnou situaci s Hankem. Bylo to ráno, když se jí udělalo nevolno a vyzvracela se. Pochybovala, že s Jeffreym by se to mohlo opakovat. Před ním dokázala být silnější, protože se na ni nedívá jako Hank. Ten ji má pořád za malou holku, neboť jenom tehdy ji ještě jakžtakž znal.

Čekala, než Jeffrey zaparkuje. Pak na ni upřel pohled, z něhož se jí zježily vlasy na krku. Polekala se, že se nějakým způsobem dostala do maléru.

„Jenom mezi námi…,“ pronesl, pak se odmlčel. Počkal, až se mu podívá do očí, pak zopakoval: „Jenom mezi námi…,“ řekl.

„Ano?“ přikývla. Tón v jeho hlase se jí nezamlouval. Napadlo ji, že jí možná chce říct něco, co souvisí se Sárou, a sevřel se jí žaludek.

Zaskočilo ji, když zahlásil: „Pokud jde o tu střelbu…“ Přikývla, aby pokračoval.

„Ta věc s tou Weaverovou,“ řekl, jako by to musel upřesňovat. Všimla si jeho rozčilení a pochopila, co znamená číst v někom jako v knize. V očích mu zahlédla bolest, kterou by u něj nikdy nečekala.

„Pověz mi pravdu,“ řekl prosebně. „Bylas tam, všechno jsi viděla na vlastní oči…“

„To ano,“ přisvědčila a zmocnila se jí touha utéct od něj co nejdál.

„Pověz mi, co si myslíš,“ žadonil mnohem otevřeněji. V jeho zoufalství tkvěla zvláštní naléhavost. Něco od ní potřeboval. Jeffrey Tolliver, ten, který ji viděl nahou, celou od krve a samou modřinu, jak leží přibitá hřebíky k podlaze, teď od ní něco potřebuje.

Prodlužovala okamžiky mlčení, aby si mohla vychutnat moc. „Ano,“ řekla nakonec.

Nespouštěl z ní zrak a ona vycítila jeho pochybnosti. Na okamžik se jí zazdálo, že má slzy na krajíčku.

„Nic jiného se nedalo dělat,“ vypravila ze sebe. Neustále ji provrtával pohledem, jako by do ní mohl vidět. Lena věděla, že v jejích slovech se ozvala pramalá dávka přesvědčení a že to v něm bude vrtat. Taky si uvědomovala, že mu nedala jasně najevo, jak pevně věřila jeho úsudku. Odpověď, kterou od ní dostal, však byla záměrně nejednoznačná. Nedokázala si vysvětlit, proč to udělala, ale drahnou chvíli, ještě i poté, co Jeffrey zařadil rychlost a znovu se rozjel, ji to vzrušovalo.

Grantský kraj se říkalo třem městečkům: Heartsdale, Madison a Avondale.

Podobně jako v Avondaleu panovaly i v Madisonu chudší poměry než v Heartsdaleu. Proto zde bylo rozseto poměrně dost kempů pro karavany, poskytující levné ubytování. To ovšem neznamená, že zde bydlela jenom nuzota. V některých kempech nechyběly společenské prostory, plavecké bazény či sousedská ostraha. Naopak v jiných kvetlo násilí a alkoholismus. Kudzu Arms patřil do té druhé skupiny a ke slušnému bydlení měl tak daleko, že si snad nezasloužil místo na mapě. Šlo vlastně o shluk karavanů v různém stádiu rozkladu, lemující jedinou rozbitou a zaneřáděnou cestu. Někteří obyvatelé si zde své bydlení snažili zútulnit malou předzahrádkou, ale účinek byl mizivý. I bez ohledu na sucha, která nutila stát Georgia k zavedení úsporného režimu spotřeby vody, nepřežívaly ve zdejších vedrech ani sebeodolnější kytky. Kde teploty dokážou zabíjet lidi, tam kytky nemají šanci.

„Skličující pohled,“ poznamenal Jeffrey a prsty ťukal do volantu. Toho nervózního gesta si u něj nikdy předtím nevšimla. Cítila, jak se v ní probouzejí výčitky svědomí, které ji jako proud stahují s sebou. Měla se ohledně té střelby vyjádřit rozhodněji. Měla se mu podívat zpříma do očí a říct, že v té situaci se nic jiného nedalo dělat. Nenapadalo ji, jak to napravit. Teď už žádná oduševnělá prohlášení nedokáží vymazat její prvotní zdráhavost. Proč se nechovala jinak?

„Jaká je to adresa?“ zeptal se.

Lena otevřela spis a prstem ukázala na adresu. „Tři sta deset,“ řekla a vykoukla ven na čísla karavanů. „Tyhle začínají dvojkou.“

„Jo,“ přisvědčil. Pak se otočil přes rameno za sebe a ukázal na druhou stranu přes ulici. „Támhle to je.“

Lena se otočila a Jeffrey začal couvat. Na druhé straně cesty stál obrovský karavan, aspoň dvakrát delší než ostatní v kempu. Z dálky působil skoro jako dům. Na malém plácku před vchodem uviděli něco, co připomínalo skalku. Celý karavan stál na cihlové podezdívce, kterou někdo natřel na černo, aby dal vyznít bílému pláštění. Dovnitř se vstupovalo přes zastřešenou dřevěnou verandu. Po straně stál přístřešek pro auto, vedle nějž se nacházela zaparkovaná vlečka.

„Jeho otec je řidič kamionu?“ zeptal se Jeffrey.

Lena sjela prstem na příslušnou kolonku v policejní zprávě. „Řidič dlouhých tažných souprav,“ řekla. „Asi má svůj vlastní tahač.“

„Vypadá to, že je za vodou.“

„To asi není problém, pokud má člověk vlastní kamion,“ poznamenala Lena, stále začtená do spisu. „Počkat,“ řekla. „Pattersonovi patří celý tento kemp. Poskytl ho jako zástavu, když skládal za Marka kauci.“

Jeffrey zaparkoval před Pattersonovic karavanem. „Moc se o něj nestará. Mám na mysli ten kempink.“

„To ne,“ souhlasila Lena a ohlédla se za sebe. Ve srovnání se zanedbaným zbytkem kempu působilo Pattersonovic obydlí honosně. Zamyslela se, co to asi vypovídá o Markově otci, když si dává tolik záležet na svém obydlí, zatímco kousek přes ulici nechává ostatní bydlet v těch nejubožejších podmínkách. Ne že by měl povinnost vytahovat někoho z bryndy. Pak ji však zaráželo, proč si pro sebe nepořídil hezčí bydlení. Zejména, pokud má dvě děti.

„Teddy,“ řekla Jeffreymu. „Tak se jmenuje Markův otec.“

„Maria mi na stanici připravila jeho složku,“ odpověděl. „Několikrát byl obviněný z napadení. Za jedno šel na chvíli sedět.“

„Jablko nespadlo daleko od stromu.“

Když Lena s Jeffreym vystupovali z auta, z přívěsu vyšel mohutný chlap. Lena si tipla, že to je Teddy Patterson, a na chvíli ji jala hrůza, jak je obrovský. Byl skoro o hlavu větší než Jeffrey a alespoň o patnáct kilo těžší. Působil dojmem, že je oba může jednou rukou popadnout pod krkem a přehodit přes ulici.

Lena měla na sebe zlost, že se nechá tak lehce zastrašit. Kdysi věřila, že se dokáže postavit komukoli. O své přesvědčení však už přišla. Při pohledu na Pattersona se jí zmocnil slabý třes, přestože nedělal nic, jenom si utíral ruce do utěrky na nádobí.

„Zabloudili jste?“ zeptal se jich. Jeho vzezření by žádného poldu nenechalo na pochybách, s kým má tu čest. Teddy Patterson byl od pohledu kriminálník, což potvrzovala typická vězeňská tetování na pažích. Pattersonovi neušlo, jak si Lena s Jeffreym vyměnili pohledy.

„Pan Patterson?“ zeptal se Jeffrey a vytáhl svůj odznak. „Jeffrey Tolliver, policie.“

„Vím, kdo jste,“ odsekl Patterson, zmuchlal utěrku a strčil si ji do kapsy. Lena si všimla, že jsou na ní stopy po nějaké mastnotě. Taky jí neušlo, že její přítomnost ignoroval.

Otevřela ústa, aby mu dala vědět, že je tam taky, ale nedostala ze sebe ani hlásku. Při představě, že si na ní brousí svou hrubost, ji zalil studený pot.

„Toto je inspektorka Lena Adamsová,“ řekl Jeffrey. Pokud její úzkost zaregistroval, nedal to na sobě znát. „Jsme tady, abychom si s Markem promluvili o včerejším večeru.“

„To se dalo čekat, pojďte,“ řekl Patterson se silným madisonským přízvukem.

Pak se k nim otočil zády a zamířil k přívěsu. Ve dveřích se zastavil, aby Jeffreymu, který se chystal vejít za ním, zúžil a znepříjemnil vstup. Teprve teď si všimla, že je ještě vyšší, než se jí zpočátku zdálo. Když chtěla sama vejít, měla pocit, že ještě povystrčil břicho, až se kolem něj málem nedalo prosmýknout. Otočila se bokem, aby se o něj nemusela otřít, a z pohledu, který při tom zachytila v jeho očích, pochopila, že mu její strach neunikl. Měla na sebe zlost, že se tak snadno nechá prokouknout.

„Posaďte se,“ ukázal Patterson na pohovku. Ani Jeffrey, ani Lena jeho nabídku nepřijali. Patterson stál s rukama založenýma na břichu, které připomínalo malý soudek. Lena si všimla, že schází jenom pár centimetrů, aby se hlavou dotknul stropu. Pokoj byl prostorný, přesto jej Patterson naplnil svou přítomností.

Rozhodla se chovat jako polda, a ne jako vystrašená malá holka, a proto se porozhlédla po přívěsu. Všude vládla čistota a pořádek, což by do chlapa jako Patterson neřekla, kdyby se s ním potkala někde v baru. Stáli v dlouhé místnosti, na jejímž jednom konci se nacházel vchod do kuchyně a na druhém chodba, vedoucí do zadní části přívěsu. Pokoji dominoval krb a velká televize. Ve vzduchu se vznášela květinová vůně, vyluzovaná nejspíš nějakým osvěžovačem. Obývací pokoj nezapřel ženskou ruku. Na zdech svítily růžové tapety a křesla byla potažená bleděmodrými přehozy s růžovými proužky, barevně ladícími s tapetami. Přes pohovku ležel vkusný vzorovaný přehoz. Na konferenčním stolku stála váza s čerstvě nařezanými květinami a kolem ležely roz házené ženské časopisy. Na zdech visely citlivě zarámované obrázky a nábytek působil novým dojmem. Koberec byl čerstvě vyluxovaný. Pattersonovy špinavé šlépěje na něm zářily.

„Jenom si potřebujeme promluvit s Markem o včerejším večeru,“ řekl Jeffrey, zatímco se Lena rozhlížela. Zarazila se nad obrázkem Krista, visícím nad krbem. Probodnuté krvácející ruce měl natažené v kýčovitém postoji, jako by říkal: „Navždy přátelé.“ Jeffrey si toho obrázku zřejmě všiml ve stejném okamžiku jako Lena, protože když od něj odtrhla oči, zachytila jeho pohled. Nadzvedl obočí, jako by se tázal, jestli je v pořádku. Lena na Pattersona neviděla, ale cítila, že se snaží odhadnout, co tato výměna pohledů znamená. To, co se jí stalo, pro něj samozřejmě nebylo tajemstvím. Mohla si jenom představovat, jaký požitek mu poskytuje, když si v hlavě promítá podrobnosti její tragédie. Převaha, kterou tak nad ní získával, jí svírala útroby, proto se přinutila zvednout pohled a podívat se mu přímo do tváře.

Přesně věděla, o co mu jde, a ve chvíli, kdy zápasila s nutkáním plaše si strčit ruce do kapes, vešla pomenší žena. „Teddy? Přinesls mi ty léky?“ zeptala se.

Když spatřila Jeffreyho a Lenu, zarazila se a položila si ruku na krk. „Co se děje?“

„Přišla policie,“ oznámil jí Patterson a rychle odvrátil pohled. V očích se mu zableskly výčitky svědomí, jako by se před svou ženou zastyděl za to, co si před několika okamžiky myslel o Leně.

„Aha,“ řekla s ironickým výrazem. „Na to bych sama nepřišla.“

Žena neměřila víc než Lena. Měla řídké plavé vlasy, přes které prosvítala kůže. Působila vyzáble, téměř jako oběti na fotkách z koncentračních táborů. Přesto z ní vyzařovala silná energie a Lenu napadlo, že toto je osobnost, která dává zdejší domácnosti řád. Pod churavým zevnějškem se skrývala rozhodná žena.

„Věděla jsem, že se objevíte,“ řekla jim. „Takže asi nemám být proč překvapená.“ Nespouštěla ruku z krku a nervózně si pohrávala s přívěskem na řetízku. Lena podle obrázku Krista na zdi usoudila, že na řetízku je asi křížek.

„Máme tu čest s paní Pattersonovou?“ ujistil se Jeffrey.

„Grace, tak se jmenuju křestním,“ řekla a podala mu ruku. Jeffrey si s ní potřásl rukou a Lena zatím využila příležitosti, aby si zkoumavě prohlédla Teddyho Pattersona. S otráveným výrazem pozoroval svou ženu. Jakmile se ocitla v pokoji, ramena mu poklesla a už nepůsobil tak hrozivým dojmem.

„Chtěli bychom si promluvit s Markem,“ pronesl Jeffrey k ženě. „Je tady?“

Grace Pattersonová se s obavou podívala na manžela.

Patterson ji vybídl: „Posad se, zlato.“ Pak, jako by měl potřebu to vysvětlit, se obrátil na Jeffreyho: „Poslední dobou churaví.“

„To je mi líto,“ pronesl Jeffrey. Posadil se vedle Grace Pattersonové na pohovku a hlavou pokynul Leně, aby se rovněž posadila. Chvíli váhala, ale nakonec zaujala místo na jedné ze židlí.

Světlo, které oknem pronikalo do pokoje, dopadalo přímo na tvář Grace Pattersonové a Lena si všimla, jak je bledá. Pod očima se jí rýsovaly velké tmavé kruhy a ústa měla zbarvená do nepřirozeného růžově modrého odstínu. Lena si uvědomila ironii toho, jak Grace barevně ladí s pokojem.

„Pane vrchní inspektore,“ promluvila Grace, „oceňuju, že jste Marka včera nevyslýchal. Velice jej to všechno rozrušilo.“

„To je pochopitelné,“ řekl Jeffrey. „Potřeboval trochu času, aby se dostal z prvního šoku.“

Teddy Patterson se při těchto slovech ušklíbl. Lenu to nepřekvapilo. Lidé jako on pokládají za nepochopitelné, že někdo může potřebovat trochu času, aby se vzpamatoval. V tomto ohledu se jeho názor vlastně nelišil od jejího. S problémem se člověk musí vyrovnat, a ne se v něm nimrat.

„Vaše dcera je doma?“ zeptal se Jeffrey. „S ní bychom si taky rádi promluvili.“

„Lacey?“ zeptala se žena a znovu si začala hrát s řetízkem na krku. „Ta je zrovna teď u babičky. Domnívali jsme se, že to bude pro ni lepší.“

„Kde byla včera večer?“ tázal se Jeffrey.

„Doma,“ dostalo se mu odpovědi. „Pečovala o mě.“ Ztěžka polkla a sklopila pohled na své ruce v klíně. „Obvykle po ní nechci, aby mi dělala společnost, ale včera jsem se cítila špatně a Teddy měl práci.“ Chabě se usmála. „Někdy je té bolesti už příliš. Když mám u sebe děti, lépe se to snáší.“

„Ale Mark tady nebyl, viďte?“ řekl Jeffrey, přestože to bylo nad slunce jasné.

Tvář se jí zasmušila: „Ne, to nebyl. Poslední dobou je s ním těžké pořízení.“

„Nedávno pořádně zmaloval svou sestru,“ vložil se do rozhovoru Patterson. „Předpokládám, že jste si to našli v policejní zprávě. Je to hajzlík. Nic dobrého z něj nevypadne.“

Grace Pattersonová nevydala ani hlásky, ale její nesouhlas nebylo obtížné vytušit.

„Promiň,“ omluvil se Patterson. Na tváři se mu rozhostil kajícný výraz. Lenu zarazilo, jakou má ta drobná žena nad svým manželem moc. Během pouhých několika minut ho stačila úplně ovládnout.

„Doběhnu pro Marka,“ řekl Patterson.

Lena se znovu přistihla při tom, jak si nevědomky projíždí jazykem po vnitřní straně zubů. Z nějakého důvodu nebyla schopna slova. Nabízelo se mnoho otázek a věděla, že Jeffrey by si přál, aby se ptala ona. Byla však příliš roztěkaná. Přála si pouze co nejdříve vypadnout z toho přívěsu a co nejrychleji ztratit Teddyho Pattersona z očí. Navzdory přítomnosti jeho ženy a navzdory skutečnosti, že měla po svém boku Jeffreyho, byla vystrašená. Ba víc než to, cítila se ohrožená.

Snažila se zahnat úzkostné pocity, jež ji pronásledovaly. Podívala se směrem ke kuchyni, která působila pohodlným, avšak ne příliš prostorným dojmem. Zdi pokrývaly tapety s motivem jahod a nad kuchyňským stolem visely hodiny ve tvaru jahody.

Grace si odkašlala. „Markovi se poslední dobou příliš nevede,“ navázala tam, kde přestala. „Ve škole se na něj lepí problémy.“

„To je mi líto, paní Pattersonová,“ řekl Jeffrey. Trochu se na pohovce napřímil, aby projevil svou účast. „A co Lacey?“

„Lacey se problémy odjakživa vyhýbají,“ pochválila pyšně svou dceru. „To dítě je hotový anděl. To vám říkám s rukou na srdci.“

Jeffrey se usmál a Lenu napadlo, co si asi tak myslí. Ti, co se zdají jako andělé, jsou většinou schopni těch nejhrůznějších zločinů. „Má kluka?“

„Je jí teprve třináct,“ pronesla matka, jako by se tím všechno vysvětlovalo. „Ani netolerujeme, aby za ní nějací kluci chodili.“

„Nemohla by s někým chodit, aniž byste o tom věděli?“

„Neumím si představit, jak by to dokázala,“ zněla odpověď. „Ze školy chodí rovnou domů, nikde se nezdržuje. Když jde ven, tak jen se svými kamarádkami, a vždycky se vrací včas.“

Lena cítila, že se Jeffrey snaží zachytit její pohled, ale nevšímala si toho.

„Do kolika má vycházky?“ zeptal se.

„Když má druhý den školu, tak ji ven samozřejmě nepouštíme. V pátek a sobotu má povoleno do devíti.“

„Přespává někdy mimo domov?“

Grace provrtala Jeffreyho pohledem, jako by pochopila, že jeho otázky ohledně Lacey jsou promyšlenější, než na první pohled působily. Leně ten pohled připomněl, jak se na ni při výslechu podívala Dottie Weaverová. Grace Pattersonová však působila mnohem hrozivějším dojmem.

„Proč se tolik vyptáváte na dceru? Ta holka přece namířila pistoli na Marka, nebo snad ne?“ dožadovala se vysvětlení.

„Paní Weaverová nám řekla, že Lacey a Jenny spolu kamarádily.“

„No…,“ začala zdráhavě a bylo vidět, že se snaží předvídat Jeffreyho další otázky. Nakonec řekla: „Ano, přátelily se. Pak však mezi nimi zřejmě došlo k neshodě, protože se přestaly vídat.“ Pokrčila rameny. „Bude to už několik měsíců, co jsme ji tady viděli, a jsem si jistá, že ani Lacey nenavštěvovala ji.“

„Zmínila se proč?“

„Předpokládám, že šlo o nějakou malichernost, jak to u holek v tomto věku bývá.“

„Takže jste se jí na to přímo neptala?“

Hodila ramenem. „Lacey je má dcera, vrchní inspektore, nikoli nejlepší kamarádka. Dospívající dívky potřebují mít svá tajemství. Zeptejte se své bývalé paní.“

Přikývl. „Sára o vaší dceři říká, že je velice bystrá.“

„To bych řekla,“ souhlasila a zdálo se, že jí ta pochvala lichotí. „Ale pokud mi něco nechce říct sama od sebe, nepáčím to z ní.“

„Možná by se svěřila někomu jinému.“

„Jak to myslíte?“

„Vadilo by vám, kdybych si s ní popovídal?“

Grace jej provrtala přísným pohledem. „Je nezletilá. Pokud nemáte soudní příkaz, nemůžete s ní mluvit v případu vyšetřování bez mého svolení. Nebo se pletu?“

„Paní Pattersonová, v žádném případě s ní nechceme mluvit jako s podezřelou osobou. Jenom se snažíme dozvědět se něco o psychickém rozpoložení Jenny Weaverové v době před tou tragédií. K tomu, popravdě řečeno, vaše svolení nepotřebujeme.“

„Ale vždyť vám říkám, že se už několik měsíců neviděly. Určitě tak od Vánoc. Nebude o Jenny nic vědět.“ Na tváři se jí usadil zdvořilý, ale neupřímný úsměv. „Nepřeju si, aby Lacey někdo vyslýchal, vrchní inspektore.“ Na okamžik se odmlčela, než dodala: „Ať už vy, nebo paní doktorka Lintonová.“

„Není přece z ničeho podezřelá.“

„Takové je moje rozhodnutí,“ řekla pevně. „Mám informovat školu, že si nepřeju, aby s někým mluvila, aniž bych u toho byla já, nebo můj manžel?“

Jeffrey chvíli mlčel a pomyslel si, že Grace Pattersonová se v právu vyzná lépe, než se zpočátku domníval. Školy se obvykle nestavějí proti policii, a jelikož v době vyučování přebírají funkci rodičů, mohou také udělovat povolení k výslechu.

„To nebude nutné,“ řekl Jeffrey.

„Mám vaše slovo?“

Jeffrey s nevolí přikývl. „Dobrá, dobrá,“ řekl a Lena zaregistrovala v jeho hlase zklamání.

„Přesto bychom s ní rádi mluvili,“ pokračoval. „Budeme rádi, když u toho budete.“

„O tom si musím nejdřív promluvit s Teddym,“ odvětila. „Ale oba si dovedeme představit, co na to asi řekne.“ Pokusila se o chabý úsměv, který jen potvrdil její nevstřícnost. „Víte, jak jsou tatínkové citliví, pokud jde o dcerky.“

Jeffrey s povzdechem opět přikývl. Leně bylo jasné, že Teddy Patterson by si raději nechal vrtat koleno, než aby někomu dovolil vyslýchat svou dceru. Kriminálníci se záhy naučí nedůvěřovat policii a Teddy, navzdory faktu, že už dlouho neseděl, se této nedůvěry dosud nezbavil.

Jeffrey, to se mu muselo nechat, se jen tak snadno nehodlal vzdát: „Neměla Lacey poslední dobou nějaké zdravotní potíže?“

„Lacey?“ zeptala se Grace Pattersonová zaskočeně. „Ne, samozřejmě že neměla. Pokud chcete, zeptejte se doktorky Lintonové.“ Položila si ruku na srdce, jako by se chtěla zapřísáhnout. „Jediný, kdo je v této rodině nemocný, jsem já.“

„Chodí Lacey do kostela?“

„Ano,“ přisvědčila matka. Znovu se usmála a Lena si mezi pootevřenými rty povšimla zasedlých zubů. „Mark taky. Alespoň jednu dobu.“ Odmlčela se a podívala se ke krbu. Lena se nejdřív domnívala, že se dívá na obraz, ale pak si povšimla, že na krbové římse stojí několik zarámovaných fotografií. Běžné rodinné momentky, děti s rodiči na pláži, v zábavném parku, při stanování v lese. Na těch fotkách ještě Grace Pattersonová nevypadala tak pohuble a vyčerpaně. I děti na nich byly mladší. Mark vypadal na deset a Lacey asi tak na osm. Všichni dohromady působili dojmem šťastné rodiny. Dokonce i Teddy Patterson se na několika momentkách usmíval.

„Pokud se nepletu,“ mínil Jeffrey, „chodili k baptistům.“

„Ano, přesně tak,“ odpověděla Grace a poprvé trochu pookřála. „Mark se tam nějakou dobu cítil velice šťastný. Měl kam soustředit přebytečnou energii. Dokonce se mu začalo lépe dařit ve škole.“

„A pak?“

„A pak…“ Spustila ramena a pomalu zavrtěla hlavou. „Nevím, co se stalo. Kolem Vánoc se začalo všechno vracet do starých kolejí.“

„Kolem loňských Vánoc?“

„Ano,“ potvrdila. „Netuším, co za tím vězí, ale znovu se do něj vrátil dřívější vztek. Působil tak…,“ znovu se odmlčela, aniž by dokončila myšlenku. „Snažili jsme se ho přimět, aby zašel do poradny, ale nedá si říct. Nutit ho nemůžeme.“ Podívala se do chodby, jako by se chtěla ujistit, že je nikdo neposlouchá. „Manžel se o to pokoušel. Myslí si, že všichni by měli být jako on. Teda alespoň chlapi. Teddy má naprosto jasnou představu o tom, co je a není chlapské.“

„V době Vánoc se pro mládež z kostela pořádal lyžařský výlet. Marek jel taky?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Tou dobou začal být nezvladatelný a manžel mu to zatrhl.“

„Lacey jela?“

„Ano,“ usmála se. „Nikdy předtím nelyžovala. Hrozně se těšila.“

„Během výletu měl nad dětmi dozor pastor Fine, pokud se nepletu,“ pokračoval Jeffrey.

„Ne,“ zavrtěla znovu hlavou. „Výlet měl na starosti pastorův pomocník. Pastor by si nenechal ujít vánoční mši. To bývá v kostele největší nával. Lidé se o Vánocích potřebují trochu zamyslet a ulevit svědomí.“

„Znáte toho pomocníka jménem?“

Překvapeně se na něj podívala. „Brad Stephens,“ řekla. „Měla jsem za to, že to víte.“

Lena pozorovala, jak Jeffreymu ztuhly čelisti, ale jinak na sobě nedal nic znát. Přemýšlela, jestli dostal vztek na Brada, že mu o tom neřekl, nebo na ni, že tu informaci nevytáhla z Dottie Weaverové.

Zavládlo ticho a Grace Pattersonová se snažila odstranit si ze šatů neexistující smítku. Patrně měla ještě něco na srdci.

„Jsem těžce nemocná,“ promluvila tichým hlasem. „Lékaři mi nedávají mnoho naděje.“

„To je mi líto,“ řekl Jeffrey a bylo na něm vidět, že to myslí upřímně.

„Rakovina prsu,“ svěřila se a položila si ruku na hrudník. Lena si teprve teď všimla, že pod blůzou se jí nerýsují žádné ženské křivky. „Lacey se o sebe postará. Vím, že má v sobě sílu postavit se na vlastní nohy. Pokud jde o Marka, nechci myslet na to, co se s ním stane. Přes všechny pózy je to prima kluk.“

„Mark se neztratí, to jsem si jistý,“ snažil se ji ujistit Jeffrey, ale Lena měla pocit, že se mu to nedaří. Musel by se stát zázrak, aby se kluk jako Mark dřív nebo později do něčeho nenamočil.

Grace prokoukla Jeffreyho vachrlaté ujištění a mdle se pousmála.

„Nejsem pitomá, vrchní inspektore, ale přesto děkuju.“

Na chodbě se ozvaly těžké kroky Teddyho Pattersona, jimiž se rozechvěl celý přívěs. Za okamžik stanul i se synem v obývacím pokoji. Jeden na druhého se vůbec nepodobali. Otec popadl syna za rameno a postrčil ho dopředu.

Leně neuniklo, že Mark je nesmírně pohledný. Včera si jej příliš nevšimla, nebyl na to čas. Teď si ten čas našla. Mark měl plavé vlasy po matce, jenom hustší. Měl dlouhé řasy, jaké snad na klukovi ještě neviděla, a pronikavě modré oči. Jako spoustě šestnáctiletých kluků rašilo Markovi na bradě a nad horním rtem jemné chmýří.

Jak ho pozorovala, zastrčil si vlasy za ucho. Nemohla si pomoct, v tom gestu cítila erotický náboj. I z jeho chůze a držení těla vyzařovalo něco smyslného. Ošoupané džínsy měl spuštěné na úzkých bocích a vypasované bílé tričko s krátkými rukávy mu sahalo těsně pod pupík, takže mu zpod něj čouhalo břicho.

Přesto všechno však působil svým způsobem bezpohlavně. Byl to šestnáctiletý kluk a k dospělému muži mu ještě kus chybělo. Když ještě Lena chodila na střední školu, kluci dělali cokoli proto, aby vypadali co nejmužněji. Dnes si kluci s holkami vyměnili role.

„Tady ho máte,“ vyštěkl Patterson a postrčil Marka dovnitř. Zdálo se, že je ještě nevrlejší než před chvílí. Prsty měl sevřené do pěstí, jako by nejraději svého syna na místě zpohlavkoval. Nepříjemný tón hlasu a způsob, jak Marka pošťouchl dopředu, připomněl Leně Hanka před dvaceti lety.

„Pojď, půjdeme se projet,“ řekl Patterson své ženě. „Stavíme se v lékárně pro ty léky.“

„Teddy,“ řekla Grace Pattersonová a hlas jí uvízl v krku. Leně nešlo do hlavy, proč je Teddy Patterson, který chronicky nedůvěřuje policii, najednou svolný nechat svého syna o samotě v přítomnosti dvou poldů. Podle zákona měl právo se výslechu zúčastnit. Zřejmě se rozhodl, že si syn má sníst, co si nadrobil.

Jeffrey chtěl využít situace co nejdůkladněji. „Pane Pattersone,“ začal, „nevadilo by vám, kdybychom si s Markem domluvili na zítřek ještě jednu schůzku? Potřebovali bychom jeho krevní vzorek.“

Patterson trochu povytáhl obočí, přesto přikývl: „Řekněte mu, v kolik tam má být, a on přijde.“

„Teddy,“ promluvila Grace.

„Pojď, vyrazíme,“ skočil jí do řeči. „Lékárna za chvíli zavírá.“

Pokud měla Grace Pattersonová nad svým mužem nějakou moc, uměla rozpoznat, kdy ji nepoužít. Vstala a potřásla rukou nejdřív Jeffreymu, pak Leně. Grace s Lenou celou dobu nepromluvila, ale když jí třásla rukou, významně ji podržela o trochu déle, než je obvyklé.

„Ať se vám daří,“ řekla jí.

Než následovala manžela ven, zastavila se ještě u syna a dala mu polibek na tvář. Mark byl o něco vyšší, proto se musela postavit na špičky.

„Ahoj,“ řekla mu a poplácala ho po rameně.

Mark se díval, jak odchází, a prsty se dotknul místa, kam jej políbila. Pak se podíval na své prsty, jako by na nich ten polibek mohl vidět.

„Marku?“ promluvil Jeffrey, aby upozornil na svou přítomnost.

„Ano, pane?“ řekl ztěžka. Vrtěl se, jako by nedokázal stát rovně.

„Tys kouřil trávu?“ zeptal se Jeffrey.

„Ano, pane,“ odpověděl Mark a položil ruku na opěradlo židle, aby nabyl rovnováhu. Lena si všimla, že má na ruce zlatý prsten, osazený červeným kamenem, od něhož se odráželo světlo. Měla pocit, že pod kamenem zahlédla monogram.

„Chcete mě snad zašít?“ zeptal se Mark.

„Ne,“ pronesl Jeffrey. „Chci si s tebou promluvit o tom, co se stalo včera večer.“

„Co se stalo včera večer,“ snažil se ho napodobit Mark. „Chtěl bych vám poděkovat, že jste zastřelil tu pravou osobu.“

Jeffrey si vyndal zápisník a otevřel jej na čisté stránce. Lena pozorovala, jak vytahuje tužku a na vrch stránky píše Markovo jméno. „Opravdu myslíš, že jsem zastřelil tu pravou osobu?“

Mark se líně usmál. Obešel židli, posadil se a hlasitě vydechl mezi zuby. I v tomto gestu bylo něco smyslného a Lena, která by čekala, že ji to otráví, cítila pouze rozčarování. Ani u dospělého chlapa se nesetkala s takovou dávkou sebejistoty, natož u dospívajícího kluka.

Jeffrey vyrukoval s přímou otázkou: „Jsi otcem toho nalezeného novorozeněte?“

Mark povytáhl obočí přesně po vzoru svého otce. „Ne,“ řekl úsečně.

Jeffrey se rozhodl zkusit to jinak. „Sestra byla včera s tebou?“

„Ani nápad,“ odpověděl. „Víte, máti není dobře. Lacey s ní zůstala doma.“ Pohodil ramenem. „Nechce to od nás často. Snaží se nás z toho proklatého umírání vynechat.“

Těžce polknul, otočil hlavu do strany a zadíval se z okna. Snažil se ovládnout, protože když se znovu podíval na Jeffreyho, opět mu na rtech hrál provokativní úsměv. Tento kluk nebyl zajímavý pouze svým vzhledem. Jako by nad ním visel stín, a to nejen proto, co se stalo včera. Působil dojmem, jako by se mu stalo něco závažného. Lena měla dojem, že se do něj dokáže vcítit. Vypadal zranitelně, ale zároveň hrozivě. Nikoli však stejným způsobem jako jeho otec. Mark vyvolával dojem, že je hrozbou především sám pro sebe.

Poprvé od okamžiku, co vstoupili do přívěsu, se Lena odhodlala promluvit: „Svou sestru máš rád, viď?“

„Je to anděl,“ odpověděl, pohrávaje si s prstenem na ruce. „Tátův mazánek.“

„Neměla poslední dobou nějaké zdravotní potíže?“ pokračovala Lena. „Nebyla nemocná nebo tak něco?“

Mark na ni otevřeně zíral. V tom pohledu se neskrývalo nepřátelství, jenom zvědavost, nic víc. „Dnes ráno se cítila prima, pokud vím. Ale museli byste se zeptat jí.“

„Proč byla Jenny Weaverová na tebe tak naštvaná?“ opáčila.

Pokrčil ramena, chvíli je tak podržel a pak je znovu spustil. Lena pozorovala, jak si nadzvedl tričko a nepřítomně se začal hladit po břiše. „Něco vám prozradím. Spousta holek je na mě naštvaná.“

„Něco mezi vámi bylo?“ ptal se Jeffrey.

„Jako jestli jsme spolu chodili?“ Pomalu zavrtěl hlavou ze strany na stranu. „Ne. Teda párkrát jsem ji přefik, ale nic víc.“ Zvedl ruku, aby zabránil další otázce. „To mi ještě bylo patnáct, inspektore.“

„Aby bylo možné klasifikovat čin jako znásilnění, musí být mezi dotyčnými alespoň pětiletý věkový rozdíl,“ řekla Lena.

Jeffrey se zavrtěl na pohovce, nespokojen, že Lena podala Markovi tuto informaci. Kdyby to neudělala, mohl by ho trochu zmáčknout. Teď musel najít jiný způsob, jak z něj něco dostat.

„Kdy naposled došlo mezi vámi k pohlavnímu styku?“ zeptal se.

„Nemám šajna,“ řekl Mark a nepřestával se hladit po břiše. Na kůži mezi palcem a ukazováčkem měl drobné tetování. Lena stačila zaregistrovat černé srdce s bílým srdíčkem uvnitř. Mark si to tetování zjevně udělal sám, protože vypadalo podobně amatérsky jako vězeňská tetování jeho otce.

„Jak často jsi s ní měl pohlavní styk?“ vložila se do rozhovoru opět Lena.

Mark pohodil ramenem. „Dost často,“ přisvědčil, aniž by se přestal hladit po břiše. Pak si začal pohrávat s chloupky mezi pupíkem a stydkou kostí a vrhl při tom pohled na Lenu. Lena se ohlédla na Jeffreyho, zda si toho všiml. Jeffrey se však nedíval, protože si právě obkresloval do notesu Markovo tetování.

„Zkus být přesnější,“ začal Jeffrey a pustil se do vybarvování srdíčka.

„Naposled to bylo tak před rokem,“ řekl Mark. „Poslyšte, ona to chtěla, přímo o to žadonila.“

Jeffrey přestal kreslit a podíval se na Marka. „Podívej, Marku, nejde mi o to, abych ti přišil znásilnění. Je mi jedno, kde si honíš brko. Víš, o co mi jde.“

„Jde vám o tu holku, co mě chtěla oddělat,“ řekl. „A proč.“

„Přesně tak,“ dodala Lena. „Chceme se tomu dostat na kloub, Marku. Chceme zjistit, co mohlo vést Jenny k tomu, že na tebe namířila pistoli.“

Mark počastoval Lenu líným pohledem. „Vám to ale sluší, inspektorko.“

Lenu ovládly rozpaky, protože si nebyla jistá, zda neudělala nevědomky nějaké vyzývavé gesto. Sex byl to poslední, na co měla pomyšlení. Dokonce si nebyla jistá, jestli ji Mark Patterson přitahuje, nebo ji jeho fyzická krása nechává chladnou. Vypadal trochu jako filmová hvězda. Nebylo na něm žádného fyzického nedostatku a ji zajímal stejně, jako by ji zajímala krásná květina nebo nádherná socha.

„Ty taky nejsi k zahození, Marku,“ odvětila mu ostrým tónem. Jestli z ní má legraci Teddy Patterson, tak ať. Ale aby se nechala dozírat nějakým malým frackem, to už jí připadalo moc. „Což je důvod, proč mi nejde do hlavy, žes měl něco s Jenny. To nebyla žádná modelka. Na hezčí ses nezmohl?“

Její slova měla na něj přesně takový účinek, jaký si přála. Dotkla se jeho ega.

„Nenechte se mýlit, inspektorko. Měl jsem daleko hezčí.“

„Nepovídej?“ nadhodila. „Tos ji jako přetáhl z čirého milosrdenství?“

„Párkrát jsem si ho od ní nechal vykouřit,“ pomalu posouval prsty k rozkroku a nespouštěl z ní při tom zrak, aby viděl její reakci. To gesto Leně leccos napovědělo. Napadlo ji, že kluk s jeho vizáží je nejspíš zvyklý se svým vzhledem obchodovat. Není divu, že jeho otec, který připomínal spíš parní válec než cokoli jiného, byl svým synem tak zhnusený.

Najednou pocítila vůči tomu klukovi lítost. Cítila se nepříjemně, a tak si podvědomě poposedla dopředu. Tak dlouho už necítila lítost vůči nikomu jinému kromě sebe, že nevěděla, co si s tím novým pocitem počít.

Mark se potřeboval předvádět. „Uměla to skvěle dělat jazykem. Jako když cucáte lízátko. Žádné kousání, prostě paráda.“

Lena cítila, jak jí v úsilí ovládnout nával paniky a vzteku prudce stoupá tep. Ten kluk nejspíš neměl tušení, s kým mluví a co ji potkalo.

Cítila, že Jeffrey se chystá reagovat, a tak řekla první, co jí přišlo na jazyk, aby ho předběhla. „Takže sis ho nechával kouřit?“ zeptala se s předstíranou nedbalostí. Když však čekala na odpověď, jazyk s napětím tiskla na vnitřní stranu dásní.

Na rtech se mu usadil úsměv. Upřel na ni pobavený pohled. „No bodejť.“

„A to tady? Doma?“

Mark se potutelně zachechtal. „Přímo v chodbě.“

„A to byla máma doma?“

Zarazil se a vypadal spíš vylekaně než rozzlobeně. „Mámu do toho netahejte.“

Lena se usmála. „Bohužel musíme, protože právě v tomto ohledu je tvoje báchorka nevěrohodná. Nikdy bys něčeho takového nebyl schopný, kdyby tvoje máma byla doma.“

Našpulil rty do strany a snažil se vymyslet něco jiného. „Možná jsme to dělali u ní doma. Nebo v autě.“

„Takže tys s Jenny chodil?“

„Sakra, to ani nápad,“ ohradil se. „Vzal jsem ji, když jsme někam vyrazili se sestrou.“ Pohodil ramenem a díkybohu se přestal hladit. „Do obchoďáku, do kina. Tak různě.“

„Tehdy jsi ji nechal, aby ti to dělala? Na těchto společných výletech?“

Pokrčil rameny, jako že ano.

„A kde byla mezitím tvoje sestra? Na předním sedadle?“

Markovi se z tváře vytratila barva. Chvíli se choval jako protřelý mužský, chvíli jako nezkušený fracek. Kdyby nevěděla, kolik mu je, řekla by, že něco mezi deseti a dvaceti lety.

Odkašlala si a zeptala se: „Tak kde byla Lacey, Marku, když tě Jenny ukájela?“

Mark civěl na vázu s květinami na konferenčním stolku. Drahnou chvíli nepromluvil ani slovo. Nakonec vyštěkl: „Scházeli jsme se v kostele, stačí?“ Tu větu řekl se stejnou dikcí, s jakou mluvil jeho otec.

„Takže jste měli pohlavní styk v kostele,“ uzavřela Lena. „V suterénu,“ upřesnil. „Nekontrolují se tam okna. Vždycky se tam dá nepozorovaně vklouznout.“

„To zní krkolomně.“

„Jak to myslíte?“

Lena se zamyslela, jak se nejlépe vyjádřit. „To asi nebylo příliš spontánní, viď? Pokud víš, co to slovo znamená.“

„Nedělejte ze mě pitomce.“

„Kdybys ji vzal do obchoďáku, zavezl ji spolu se sestrou na výlet,“ rozvinula svou myšlenku, když si byla jistá, že ji poslouchá, „pak bych to chápala. Ona, ty, jste spolu, podobné věci se můžou spontánně stát.“

„To víte, že jo,“ řekl pitvorně. „Přesně tak to bylo.“

„Ale v kostele,“ zatvářila se pochybovačně. „To je mnohem rafinovanější. Tady už o spontánnosti nemůže být žádná řeč. To jste museli plánovat.“

Mark přikývl, pak se zarazil. „No a?“

„Jenom to,“ dodala Lena, „že pokud váš vztah nebyl nijak vážný a důvěrný, proč jste si teda smlouvali noční dostaveníčka v kostele?“

Mark naklonil hlavu do strany a zadíval se z okna. Urputně se snažil přijít na to, jak tuto nesrovnalost vysvětlit, ale nemohl na nic přijít.

„Je mrtvá, Marku,“ promluvila Lena.

„Já vím,“ zašeptal, a než sklopil zrak, mrkajícíma očima se podíval na Jeffreyho. „Viděl jsem, jak se to stalo.“

„Opravdu chceš o ní mluvit jako o poběhlici?“ nepolevovala v tlaku Lena. „Opravdu ti jde o to, abys ji pošpinil?“

Markovi poskočil hrtan, jak ztěžka polykal. Trvalo několik minut, než z něj vypadlo pár slov, kterým nebylo rozumět.

„Cože?“ zeptala se Lena.

„Nebyla to špatná holka,“ promluvil a koutkem oka se na ni podíval. Po tváři mu skanula slza a znovu obrátil pohled k oknu. „Jasné?“

Lena přikývla: „Jasné.“

„Dokázala naslouchat,“ spustil tichým hlasem, až musela nastražit uši, aby jej vůbec slyšela. „Pálilo jí to, víte? Pořád četla a spoustu toho uměla. Taky mi pomáhala se školou.“

Lena se opřela dozadu a čekala, až bude pokračovat.

„Lidé si o mně myslí kde co,“ řekl dětinským hlasem. „Možná se ve mně pletou. Možná jsem lepší, než vypadám. I já jsem lidská bytost.“

„Samozřejmě že ano,“ ujistila ho Lena, která ho chápala lépe, než by si snad připustil. Sama, pokaždé když vyšla na ulici mezi lidi, cítila, že není tím, kým bývala kdysi. Teď se pro všechny stala jednoduše obětí znásilnění. Někdy ji napadlo, že měla raději umřít. To by všichni pokládali alespoň za tragické, zatímco takto byla jenom oběť.

Mark se podrbal ve chmýří na bradě. „Dobrá, možná jsem udělal pár volovin. Možná jsem je ani nechtěl udělat a ona taky ne…“ Zavrtěl hlavou a pevně stiskl oči. „To, co udělala…,“ selhal mu hlas. „Vím, že byla tlustá. Měla ale jiné přednosti.“

„Jaké, Marku?“

Prsty zaťukal na opěrku ruky u židle. Když promluvil, zdálo se, že už se znovu ovládá. „Naslouchala mi. Když jsem mluvil o mámě, víte,“ nevesele se usmál. „Jako třeba, když nám máma řekla, že teď už se na chemoterapii může zvysoka vykašlat a raději normálně umře. Jenny tomu rozuměla.“ Na polstrování zachytil nitku a tahal za ni, až se utrhla. Tolik se pohroužil do párání té nitky, až měla pocit, že na jejich přítomnost úplně zapomněl.

Podívala se na Jeffreyho. Taky seděl opřen dozadu. Oba sledovali Marka, co z něj ještě vypadne.

„Někdy mě po škole doučovala,“ řekl a pootočil prstenem na prstě. „Byla sice mladší, ale hodně toho uměla. Bavilo ji číst.“ Usmál se, jako by se mu vrátila zapomenutá vzpomínka. Hřbetem ruky si otřel nos. „Začala se kamarádit s Lacey. Měly hodně společného. Ke mně se chovala hrozně hezky.“ Potřásl hlavou, jako by to chtěl osvětlit. „Proto jsem ji měl rád.“ Rty se mu zachvěly. „Když máma onemocněla…,“ začal. Pak se znovu odmlčel. „Věřili jsme, že se z toho dostane. Ale ono se to jenom zhoršovalo. Pořád pendlovala do nemocnice a zpátky a stále to bylo jenom horší. Někdy byla tak slabá, že nemohla ani chodit. Táta ji musel držet ve sprše, aby se mohla umýt.“ Odmlčel se. „A pak nám řekla, že už dál nemůže, že přestane chodit na chemoterapii, že už toho má po krk. Řekla, že nemáme zapotřebí vidět ji v tomto stavu. Ale jak to bude dál. Zemře?“

Dlaněmi si přikryl oči. „Jenny byla v těch chvílích se mnou, víte? Já jsem ji potřeboval…“ Odmlčel se. „Byla milá a zajímala se o mě. Povídala si se mnou a měla pochopení pro to, co prožívám. Mezi roztleskávačky by se možná nedostala a taky asi nebyla nejhezčí ve třídě, ale vždy byla ochotná mě vyslechnout.“ Spustil ruce do klína a podíval se na Lenu. „Nedělala to kvůli Lacey nebo proto, že by ji požádal otec. Byla přesvědčená, že za něco stojím.“ Položil si hlavu do dlaní a pustil se do pláče.

Lena si uvědomila pronikavé tikání nástěnných hodin. Jeffrey seděl bez pohnutí vedle ní. Měl zvláštní schopnost udělat se naprosto nenápadným a přenechat jí iniciativu. Zhluboka se nadechla a povytáhla ramena nahoru. V tom okamžiku byla najednou znovu sama sebou. Po dlouhých měsících hledání se našla.

Uběhla celá minuta, než se Marka zeptala: „Řekni mi, co se pokazilo.“ Mark se naklonil dopředu, až se hrudníkem dotkl kolen. Tvář měl zkřivenou bolestí, jako by jej někdo kopnul do žaludku. Oči si zakryl dlaněmi a propukl ve vzlykot.

Než si Lena uvědomila, co dělá, klečela vedle něj a držela ho za ruku. Druhou ruku mu položila na záda a snažila se ho utěšit. „To bude v pořádku,“ uklidňovala ho.

„Miloval jsem ji,“ zašeptal. „I po tom, co mi provedla, ji pořád miluju.“

„Já vím,“ řekla mu Lena a pohladila ho po zádech.

„Měla na mě vztek,“ řekl přes potlačované vzlyky. Lena vytáhla z krabice papírový kapesník a podala mu jej. Když se vysmrkal, šeptem pokračoval: „Řekl jsem jí, že to musí mezi námi skončit.“

„Proč?“ zeptala se Lena taky šeptem.

„Nikdy mě nenapadlo, že mě potřebuje, víte? Měl jsem za to, že je silnější než já. Silnější než kdokoli jiný,“ hlas mu vypověděl službu. „Ale nebyla.“

Pohladila ho zezadu po krku a snažila se ho utěšit. „Co se stalo, Marku? Proč tě začala nenávidět?“

„Myslíte, že mě nenávidí?“ zeptal se zmateně. „Opravdu myslíte, že mě nenávidí?“

„Ne, Marku,“ řekla a odhrnula mu vlasy z tváře. Mark přešel do přítomného času, jak se to často lidem stává, když si nechtějí přiznat smrt milované osoby. Lena si vzpomněla, že stejně se chovala po smrti Sibyl. „Jak by tě mohla nesnášet?“

„Řekl jsem jí, že už to nikdy neudělám.“

„Že neuděláš co?“

Odmítavě zavrtěl hlavou. „To je zbytečné,“ řekl, aniž by přestal vrtět hlavou.

„Co je zbytečné?“ naléhala a snažila se ho přimět, aby jí pohlédl do očí. Když tak učinil, na zlomek vteřiny ji opanovalo hrůzostrašné tušení, že by se mohl pokusit vtisknout jí polibek. Chvatně se zhoupla na patách dozadu, a aby následně nepřepadla, zachytila se opěradla židle. Mark si musel jejího zděšení všimnout, protože se odvrátil a natáhl se po dalším kapesníku. Zatímco smrkal, podíval se na Jeffreyho. Lena chvíli nevnímala ani jednoho z nich. Myslela pouze na to, že překročila určitou hranici. Ale jaká to byla hranice a kudy vedla, na to si nedokázala odpovědět.

Mark se otočil k Jeffreymu, a když promluvil, jeho hlas zněl autoritativněji. Zlomený kluk, který před chvílí propukl v pláč, byl pryč a vystřídal jej znovu ten sebevědomý fracek: „Chcete vědět ještě něco?“

„Jenny se učila dobře?“

Mark pohodil rameny.

„Zajímala se o jiné kultury a náboženské rituály?“

„Proč by, sakra, měla?“ naježil se. „Vždyť jsme nikdy ani jeden nevytáhli paty z tohohle podělaného města.“

„To znamená, že nezajímala?“ trvala na své otázce Lena.

Mark našpulil rty, jako by se chystal k polibku, pak řekl: „Ne.“

Jeffrey si založil ruce na prsou a znovu převzal výslech do svých rukou. „S Jenny ses přestal kamarádit kolem Vánoc. Proč?“

„Už mě to unavovalo,“ pohodil rameny.

„S kým ještě Jenny kamarádila?“

„Jenom se mnou,“ zněla odpověď. „A s Lacey. S nikým dalším.“

„Opravdu neměla jiné přátele?“

„Ne,“ odpověděl Mark. „A ani o nás se nedalo říct, že jsme byli kamarádi.“ Krátce se zasmál. „Musela se cítit hrozně osaměle. Není to smutné, vrchní inspektore?“

Jeffrey provrtal Marka pohledem, ale nic neříkal. „Pokud nemáte žádné další otázky,“ prohodil Mark, „tak bych už rád šel.“

„Znáš doktorku Lintonovou?“

„Jasně že znám,“ pokrčil rameny.

„Chci, aby ses u ní stavil zítra kolem deseti hodin. Odebere ti vzorek krve.“ Jeffrey ukázal na Marka prstem. „Ať tam jsi, jinak si pro tebe přijdu.“

Mark se zvedl a utřel si dlaně do nohavic. „Klidně přijdu, jestli vám to pomůže.“ Věnoval pohled Leně, která ještě stále seděla na zemi. Hlavu měla v úrovni jeho rozkroku. Mark si toho všiml a ušklíbl se.

Při pohledu na Lenu nadzvedl jedno obočí, a než odešel, věnoval jí krátký smyslný úsměv.

PONDĚLÍ

8

Kolem šesté ráno se Jeffrey převalil na posteli a spadl na podlahu. Posadil se a zaúpěl, jak ho hlava rozbolela, když se snažil vzpomenout si, kde to vlastně je. Výlet do Sylacaugy mu včera zabral celých sedm hodin a on se pak zhroutil na postel, aniž by se obtěžoval svléknout. Košili měl zmačkanou, rukávy vyhrnuté až nad lokty. Puky na kalhotách viděl přeložené na čtyřech různých místech.

Zívnul a rozhlédl se po pokoji svého dětství. Jeho matka s ničím nepohnula od doby, co se před více než dvaceti lety osamostatnil. Na dveřích pořád visel plakát červeného mustanga, model 1967, s bílou stahovací střechou. Vespod skříně se válelo šest párů ošoupaných tenisek a na zdi nad postelí zářila jeho stará ragbyová bunda. Pod jediným oknem v místnosti měla odnepaměti své místo krabice napěchovaná kazetami.

Nadzvedl matraci a uviděl svazek Playboyů, jež si začal schovávat, když mu bylo čtrnáct. Oblíbený výtisk Penthousu, zakoupený v obchodě v sousedství, ležel dosud na vrchu. Jeffrey si kleknul a zalistoval časopisy. Kdysi znal každou stránku toho Penthousu nazpaměť, od kreslených příběhů přes články až po atraktivní dámy v provokativních pozicích, ke kterým se po celé měsíce upínaly jeho sexuální fantazie.

„Kristepane,“ uteklo mu, když si uvědomil, že některé z těch žen už mohou být v důchodu.

Jeffrey zasunul matraci zpět na místo, přičemž se snažil, aby časopisy nevylezly na druhé straně. Zajímalo ho, jestli matka jeho poklad někdy našla. Říkal si také, co si v takovém případě asi pomyslela. Jak ji znal, buď nález ignorovala, nebo si našla nějakou dobrou výmluvu, proč má její syn pod matrací napěchováno tolik pornočasopisů, že by s nimi vytapetoval celý dům. Jeho matka dobře ovládala umění nevidět, co nechce. Ale v tom se asi od většiny ostatních matek nelišila.

Jeffrey myslel na Dottii Weaverovou a na to, jak zcela přehlédla očividné náznaky, že s její dcerou není všechno v pořádku. Položil si ruku na žaludek, když si vybavil Jenny stojící na parkovišti před sportovní halou. Ten obraz mu zbyl jako polaroidová fotografie vypálená do jeho očních víček. Viděl tam tu malou holku stát, pistoli namířenou na Marka Pattersona. Mark nabýval teď v Jeffreyho paměti zřetelnější obrysy. Vybavoval si jednotlivé detaily. Chlapcovu postavu s rukama spuštěnýma podél těla, s koleny trochu podkleslými, jak zírá na Jenny. Mark po celou dobu na Jeffreyho ani nepohlédl. Dokonce i po tom výstřelu se nepohnul a jenom se díval na zem, kde ležela.

Jeffrey si promnul oči ve snaze se toho obrazu zbavit. Nechal pohled zabloudit zpět k mustangu na plakátu a zadíval se na něj tak, jako to dělal každé ráno během svých chlapeckých let. To auto pro něj v době, kdy dorůstal, symbolizovalo mnoho, ale nejvíce ze všeho svobodu. Sedával tu na posteli a se zavřenýma očima si představoval, jak do něj nasedá a vyráží napříč kontinentem. Jeffrey hrozně toužil vypadnout, zmizet ze Sylacaugy a z matčina domu, být někým jiným než synem svého otce. Otec byl drobný zlodějíček v každém ohledu. Nikdy neloupil ve velkém, což mu sloužilo k dobru, protože ho vždycky chytili. Jeffreyho matka říkávala, že otec si nemohl ani upšouknout v baráku plném lidí, aniž by na něj přišli. Prostě měl ten svůj provinilý výraz a taky si rád pustil pusu na špacír, což bylo jeho největším prokletím. Nedokázal stát a nehlásit se ke kšeftům, které udělal. Pouze jeho samotného dodnes překvapovalo, že umírá v base, odkrucuje si doživotí za ozbrojené loupežné přepadení.

Ještě než mu bylo deset, znal už Jeffrey prakticky každého policistu v Sylacauze jménem, protože každý z nich, někdy všichni spolu, alespoň jednou přikvitl k nim domů pro Jimmyho. K jejich cti třeba dodat, že strážníci si Jeffreyho pamatovali také a dali si zvlášť záležet, aby si ho vzali stranou, kdykoli měli příležitost.

V té době mu takové zacházení přišlo otravné. Považoval to za šikanování. Dnes, když byl Jeffrey sám poldou, věděl, že to dělali jako prevenci. Nechtěli v budoucnu zbytečně ztrácet čas honěním dalšího Tollivera za krádeže zahradních sekaček a pleček z dvorků sousedů.

Jeffrey těmhle policistům vděčil za hodně, v neposlední řadě za svou kariéru. Když pozoroval strach v otcových očích, jak mu naposledy přišli nasadit želízka, v tu ránu věděl, že se chce stát poldou. Otec pil a k tomu měl podlou povahu. Pro sousedy to byl užvaněný gauner a nezodpovědný ožrala, pro Jeffreyho a jeho matku násilnický parchant a postrach vlastní rodiny.

Jeffrey se přinutil vstát z postele. Protáhnul se s rukama opřenýma o strop a dlaněmi se dotknul teplého dřeva. Jak se vlekl do koupelny, všiml si, že i ponožky na nohou má zmuchlané. Pata se přes noc přesunula na opačnou stranu. Ve stoje na jedné noze se ji snažil natáhnout správně, když tu uslyšel z vedlejší místnosti zvonění mobilního telefonu.

„Zatraceně,“ zaklel, když cestou do pokoje vrazil ramenem do zdi. Celý dům mu teď připadal daleko menší, než když tu vyrůstal.

„Haló?“ zvedl telefon při čtvrtém zazvonění, sekundu před tím, než se ozvala hlasová schránka.

„Jeffe?“ zeptala se Sára s trochou obavy v hlase.

Vychutnal si ten zvuk, než odpověděl: „Ahoj, kotě.“

Zasmála se tomu oslovení. „Jsi v Alabamě teprve pár hodin a už mi říkáš ‚kotě‘?“ Počkala a pokračovala: „Jsi sám?“

Naštvalo ho to, protože cítil, že mluví žertem jen napůl. „Samozřejmě že jsem sám,“ odtušil. „Proboha, Sáro.“

„Myslela jsem tvou matku,“ řekla, ačkoli z jejího nepřesvědčivého tónu poznal, že lže.

Nechal to být. „Mámu si nechali přes noc v nemocnici.“ Posadil se na postel a snažil se uvést ponožku do správné polohy. „Upadla a zlomila si nohu.“

„Stalo se jí to doma?“ zeptala se, v hlase víc než pouhou zvědavost. Nebyl na pochybách, kam míří. Měla stejné myšlenkové pochody jako on, když se vydal do Alabamy uprostřed rozdělaného případu, místo toho, aby jen zatelefonoval. Chtěl se přesvědčit, jestli se matčino pití nezačíná definitivně vymykat kontrole. Jeffreyho matka byla odjakživa tím, čemu se eufemisticky říká funkční alkoholik. Kdyby překročila hranici beznadějného opilství, musel by s tím něco dělat. Neměl nejmenší ponětí, co by to mělo být, ale tušil, že to nebude lehké.

Jeffrey se pokusil odvést pozornost. „Mluvil jsem s doktorem. Mámu jsem ještě neviděl, takže nevím, jak k tomu došlo.“ Počkal, aby jí to sepnulo. „Zajdu za ní dnes a uvidím co a jak.“

„Nejspíš jí dají berle,“ řekla Sára. V pozadí do telefonu doléhalo ťukání klávesnice a jemu došlo, že Sára je pravděpodobně ve své kanceláři. Podíval se na hodinky a podivil se, proč je v práci tak brzo, než si uvědomil časový posun. Sára byla o hodinu napřed.

„Paní Harrisová odnaproti se na ni zajde podívat,“ připojil Jeffrey. Věděl, že Jean Harrisová by udělala cokoli, aby pomohla bližnímu. Pracovala v kuchyni místní nemocnice a často na Jeffreyho mávala, když se vracel ze školy, aby se přišel najíst něčeho teplého. Sedět u stolu s jejími třemi pěknými dcerami bylo možná lákavější než její kuřecí nádivka, ale Jeffrey v té době ocenil obojí.

Sára ho vytrhla ze vzpomínek: „Musíš jí říct, ať si dá pozor a nemíchá prášky proti bolesti s alkoholem. Nebo to řekni jejímu doktorovi, jo?“

Pohlédl na svou ponožku a uvědomil si, že je pořád ještě obráceně. Zkusil to na druhou stranu a zároveň se zeptal: „Kvůli tomu voláš?“

„Dostala jsem tvůj vzkaz ohledně Marka Pattersona. Kvůli čemu že to beru ten vzorek?“

„Otcovství,“ sdělil jí. Nelíbila se mu představa, kterou v něm to slovo vyvolávalo.

Po okamžiku mlčení se Sára zeptala: „Jsi si jisty?“

„Nejsem,“ odpověděl jí. „Ani trochu ne. Jen jsem si říkal, že bych měl prověřit všechny možnosti.“

„Jak jsi tak rychle sehnal soudní příkaz?“

„Nesehnal. Otec ho posílá sám od sebe.“

Sára se dosud tvářila nedůvěřivě. „Bez právníka?“

Jeffrey si unaveně povzdechl: „Sáro, tohle všechno jsem ti včera večer nechal na záznamníku. Děje se něco?“

„Nic,“ odvětila přívětivějším tónem, pak připojila: „Vlastně ano.“

Vyčkával. „Nuže?“

„Chtěla jsem jen vědět, jestli jsi v pořádku.“

Uchýlil se k sarkasmu, protože tváří v tvář její otázce ho nenapadlo nic jiného. „Kromě toho, že jsem se vzbudil s vědomím, že jsem zabil třináctiletou holku, se cítím, řekl bych, naprosto skvěle.“

Mlčela a on ticho nepřerušil, protože nevěděl, co jí říct. Sára mu už dlouho nevolala, ani v úředních záležitostech. V minulosti mu písemnosti týkající se případů faxovala, případně s citlivými informacemi posílala svého asistenta Carlose. V době po rozvodu nepřipadaly osobní hovory v úvahu a i poté, co se znovu začali jakžtakž vídat, to byl vždycky Jeffrey, kdo zavolal.

„Jeffe?“ ozvala se Sára.

„Jenom jsem se zamyslel,“ řekl, a aby změnil téma, dodal: „Pověz mi něco o té Lacey.“

„Říkala jsem ti to včera. Fajn holka,“ odpověděla Sára. Podle hlasu se mu zdála trochu naměkko. Věděl, že se cítí odpovědná za Jenny Weaverovou, ale nemohl s tím zhola nic udělat.

Sára pokračovala: „Chytrá, má smysl pro humor. Hodně jako Jenny, v mnoha ohledech.“

„Znáš ji dobře?“

„Asi tak dobře, jak můžeš znát děcko, které vidíš párkrát do roka.“ Sára se odmlčela a pak řekla: „Ono je to tak. S některými se ti podaří navázat kontakt. Mně se to povedlo s Lacey. Myslím, že jsem jí padla do oka.“

„To je zvláštní,“ řekl.

„Proč? Spousta dětí si vytvoří podobný vztah k nějakému dospělému. Nemusí jít o sexuální přitažlivost, jen chtějí upoutat, rozesmát a tak.“

„Nechápu, co máš na mysli.“

„Dostanou se do určitého věku, kdy už jim rodiče prostě přestanou stačit. Některé děti, i když ne všechny, přenášejí své city na jiného dospělého. Je to naprosto přirozené. Chtějí jen někoho, ke komu mohou vzhlížet, a v určitém stádiu dospívání to už nemohou být vlastní rodiče.“

„Tak si vybrala tebe?“

„Měla jsem ten pocit, ano,“ řekla Sára a z jejího hlasu jasně vytušil smutek.

„Myslíš, že by ti byla řekla, kdyby se něco dělo?“

„Kdo ví?“ odpověděla Sára. „Přechodem na střední školu se děti často změní. Začnou být daleko uzavřenější.“

„To říkala i Grace Pattersonová. Že potřebují tajemství.“

„To je pravda,“ souhlasila Sára. „Prostě jsem tu změnu připisovala pubertě. Všechny ty hormony, všechny ty nové pocity. Mají spoustu trápení a jedinou jistotu. Že jim dospělí nerozumějí.“

„I tak,“ namítl Jeffrey, „nemyslíš, že by ti řekla, kdyby se vyskytl nějaký problém?“

„Ráda bych si to myslela, ale pravda je, že chodila s matkou. A já nemůžu matku jen tak vyhodit z místnosti.“

„Myslíš, že Grace by se zdráhala nechat vás o samotě?“

„Myslím, že by si dělala starosti. Je to dobrá máma. Má zájem o své děti a o to, co dělají.“

„To říká i Brad.“

„Co s tím má Brad společného?“ zeptala se. „Je u těch baptistů ministrantem nebo co.“

„Aha, jasně,“ došlo jí. „Musel být na tom výletě.“

„Přesně tak,“ řekl Jeffrey. „Z toho kostela jelo osm dětí, tři kluci a pět děvčat.“

„To jich tedy nejelo moc.“

„Malá farnost,“ připomněl jí. „Navíc je lyžování nákladná záliba. Ne každý na ně má a už vůbec ne kolem prázdnin a dovolených.“

„To je pravda,“ souhlasila. „Jako dohled s nimi jel jenom Brad?“

„Paní z kanceláře farnosti měla původně jet taky a postarat se o děvčata, ale na poslední chvíli onemocněla.“

„Mluvil jsi s ní?“

„Měla infarkt. Je jí jenom osmapadesát,“ řekl a pomyslel si, že když byl ve věku těch dětí, padesát osm mu připadalo jako stáří. „Přestěhovala se na Floridu, aby se o ni rodina mohla starat.“

„A co tedy Brad říkal o Jenny a Lacey?“

„Nic konkrétního. Říkal, že Lacey a Jenny se hodně držely stranou, zatímco ostatní lyžovali a užívali si.“

„To není pro děvčata toho věku nic neobvyklého. Mají sklon stahovat se do malých uzavřených skupinek.“

„Jo,“ povzdechl si Jeffrey a cítil, jak se v něm včerejší frustrace pevně zabydluje. „Brad se stavil u Jenny doma, když přestala chodit do kostela. Prý se rozbrečela, jakmile ho spatřila, a nedostal z ní ani slovo.“

„Co dělal?“

„Odešel s nepořízenou. Poprosil reverenda, aby se na ni zašel podívat, ale ten dopadl úplně stejně.“

„Mluvil jsi s ním o tom?“

„Jenom krátce. Zrovna měl terapii.“ Jeffrey pocítil záblesk pocitu viny, když si vzpomněl na Lenu. Neměl jí dovolit, aby terapeutickou seanci použila jako záminku k pastorově výslechu. Jeffrey ustoupil příliš snadno, protože se mu to hodilo.

„Jeffrey?“ řekla Sára tónem naznačujícím, že se ho na něco ptala a čeká odpověď.

„Ano? Promiň,“ omluvil se Jeffrey.

„Co říkal reverend?“

„Totéž co Brad. Nabídl se, že ještě zítra přijde a promluvíme si víc, ale nezdá se, že by jeden nebo druhý nějak mohl pomoct.“ Jeffrey si protřel oči a snažil se přijít na nějakou stopu, které by se mohl chytit.

„A co ten Mark Patterson?“ zeptal se nakonec. „Nepřipadá ti na něm něco divného?“

„Jak divného?“

„Divného, tak jako…,“ pokoušel se najít slova. Nechtěl se se Sárou pouštět do řeči o Pattersonově výslechu, hlavně kvůli tomu, co se stalo s Lenou. Mezi ní a tím chlapcem něco bylo, něco, co ho zneklidňovalo. Jako by mezi nimi probleskla nějaká jiskra. „Divného… Ani vlastně nevím co.“

Zasmála se. „Nemyslím, že na tohle dokážu odpovědět.“

„Nabuzený,“ řekl, protože to slovo mu připadalo jako dobrý popis Marka Pattersona. „Vypadalo to, jako že je fakt nabuzený.“

„Hmm,“ začala Sára a v hlase se jí ozvala nejistota, „vypadá dost dobře. Hádám, že už je pěknou dobu sexuálně aktivní.“

„Vždyť mu je čerstvě šestnáct.“

„Jeffrey,“ řekla, jako by mluvila s úplným pitomcem. „Mám tu desetileté holky, které ještě nezačaly menstruovat a už se mě vyptávají na antikoncepci.“

„Proboha,“ vzdechl. „Na to, poslouchat takovéhle věci, je opravdu ještě moc brzy ráno.“

„Vítej v mém světě,“ řekla mu.

„Dík.“ Nespouštěl oči z bundy na zdi a snažil se vzpomenout, jaký to byl pocit, být ve věku Marka Pattersona a mít všechno před sebou. I když Mark se tak, zdá se, necítí.

Jeffrey nesnášel ten pocit bezmocnosti. Měl by být zpátky v Grantu a snažit se přijít věcem na kloub. Přinejmenším by měl dohlédnout na Lenu. Už nějakou dobu mu připadalo, že balancuje na okraji propasti, ale až včera si uvědomil, že má blíž k tomu, aby spadla, než aby udržela rovnováhu.

„Jeffe?“ zeptala se Sára. „Co se děje?“

„Mám starost o Lenu,“ odpověděl a ta slova mu zněla povědomě. Měl o Lenu starost od doby, co ji před deseti lety přijal. Nejdřív si dělal hlavu, že si na hlídce počíná agresivně, jako by při každém zatknutí šlo o život. Později měl obavy, že se jako inspektorka vydává příliš často na tenký led a žene podezřelé i sebe sama na pokraj zhroucení. A teď měl strach, že o ni přijde. Ani v nejmenším nepochyboval, že se v ní každou chvíli něco zlomí. Byla to jen otázka času. S překvapením si uvědomil, že tuto obavu má už od samého počátku.

„Myslím, že máš proč si o ni dělat starost,“ řekla Sára. „Stáhni ji z aktivní služby.“

„To by ji zabilo,“ namítl a myslel to vážně. Lena potřebovala svou práci, jako jiní potřebují dýchat.

„Ještě něco?“

Jeffrey přemýšlel o rozhovoru, který vedl včera s Lenou v autě. Neznělo to úplně přesvědčivě, když prohlašovala, že se nic jiného dělat nedalo. „Hm, tedy,“ začal, neboť nevěděl, jak to říct. „Když jsem včera s Lenou mluvil,“ řekl nakonec.

„No?“

„Nezdála se příliš přesvědčená, že to, co se stalo, bylo nevyhnutelné.“

„Myslíš ohledně toho střílení?“ dotazovala se Sára, zřetelně rozzlobená. „Co ti přesně říkala?“

„Nejde ani tak o to, co říkala, jako spíš o to, jak to říkala.“

Sára si zamumlala něco, co znělo jako nadávka. „Jenom tě tahá za nos, aby se tak pomstila mně.“

„Lena taková není.“

„Jistěže je,“ vystřelila Sára odpověď. „Vždycky taková byla.“

Jeffrey zavrtěl nesouhlasně hlavou. „Myslím, že si prostě jenom není jistá.“

Sára znovu potichu zaklela. „To je opravdu vynikající.“

„Sáro,“ snažil se ji Jeffrey uklidnit. „Prosím tě, neříkej jí nic, ano? Jenom bys to zhoršila.“

„Proč bych jí něco říkala?“

„Sáro,“ protřel si ještě jednou oči a pomyslel si, že zrovna o tomhle teď nechce mluvit. „Poslyš, právě jsem se chystal vyrazit do nemocnice.“

„Tohle mě opravdu štve.“

„To jsem pochopil,“ řekl. „Vyjádřila ses jasně.“

„Prostě jsem…“

„Sáro,“ přerušil ji, „už vážně musím jít.“

„Vlastně,“ řekla už mírnějším hlasem, „volala jsem ti kvůli něčemu jinému, kdybys měl ještě minutu.“

„Jasně,“ vypravil ze sebe s pocitem rozechvění. „O co jde?“

Slyšel, jak se zhluboka nadechla, jako by se chystala vrhnout z útesu. „Jen jsem si říkala, jestli dnes večer pojedeš zpátky.“

„Pozdě, nejspíš.“

„A co zítra večer?“

„Když pojedu dnes večer, nebudu už muset jezdit zítra, ne?“

„Děláš schválně hloupého?“

Přehrál si v mysli ještě jednou jejich rozhovor a při pomyšlení, že se ho Sára snaží pozvat na rande, se neubránil úsměvu. V duchu se sám sebe ptal, jestli něco takového už někdy v životě udělala.

Odpověděl: „Nikdy jsem nebyl z nejbystřejších.“

„To ne,“ přitakala, ale smála se.

„Takže?“

„Takže…“ Sára začala a pak vzdychla. Zaslechl, jak si pro sebe říká: „Bože, to je taková hloupost.“

„Cože?“

„Chtěla jsem jen říct,“ začala znovu, a pak se zarazila. „Já zítra večer nic nemám.“

Jeffrey si promnul knír a na tváři se mu rozhostil úsměv. Uvažoval, jestli se někdy v tomto pokoji cítil tak šťastný jako teď. Snad v onen den, kdy mu zavolali z univerzity v Auburnu a sdělili, že může nastoupit bezplatně výměnou za to, že se každou soboru na ragbyovém hřišti nechá mlátit skoro do bezvědomí.

Řekl: „Vida, já taky ne.“

„Takže…“ Sára očividně doufala, že zbytek dořekne za ni. Jeffrey se posadil zpátky na postel, rozhodnutý raději na místě zemřít, než by jí z toho pomohl.

„Přijď ke mně,“ řekla nakonec. „Kolem sedmé nebo tak, platí?“

„A proč?“

Slyšel, jak její židle zavrzala, když se opřela. Jeffrey si představoval, že si rukou zakryla oči.

„Bože, ty mi to opravdu ani trochu neulehčíš, co?“

„Proč bych měl?“

„Chtěla bych tě vidět,“ řekla mu. „Přijď v sedm. Udělám něco k večeři.“

„Počkej…“

Na podobnou reakci se připravila. Nepatřila k vyhlášeným kuchařkám, proto nabídla: „Objednám něco od Alfreda.“ Jeffrey se znovu usmál. „Tak v sedm.“

V chlapeckých letech natropil Jeffrey svůj díl hloupostí. Jeho dva nejlepší kamarádi ze základní školy bydleli ve stejné ulici. Tak společně s Jerrym Longem, fanatikem do ohňostrojů, a Bobbym Blankenshipem, kterého vzrušovaly výbušniny, nesčetněkrát nasazovali vlastní život při všelijakých riskantních pyrotechnických kouscích. Teda alespoň do doby, než přišla puberta a děvčata je začala brát víc než jiné kratochvíle.

Když jim bylo jedenáct, propadli vášni nechat vybuchovat lahve v kovovém barelu za domem Jeffreyho rodičů. Do roka byl sud stejně promačkaný a poďobaný jako obličej Bobbyho Blankenshipa, přezdívaného právě proto Kráter. Když jim bylo třináct, Jeny Long si vysloužil přízvisko Lazar, neboť když se barel konečně roztrhl, jedna střepina mu téměř usekla temeno hlavy, a on pak ležel u Jerryho na zahradě jako hotový lazar, dokud Jean nezavolala záchranku. Ta ho odvezla do nemocnice, zatímco policie se z jeho dvou kumpánů snažila vytřást přiznání.

Jeffrey dostal přezdívku až později, když si začal všímat holek, nebo přesněji, když si ony začaly všímat jeho. Stejně jako Lazar a Kráter i on hrál v místním ragbyovém týmu. Ve škole si je dost považovali, protože toho roku jejich tým vyhrával. Jeffrey se z celého tria jako první líbal, jako první dosáhl na druhou metu a nakonec jako první ztratil panictví. Za tyto úspěchy dostal přezdívku Sekáč.

Když Jeffrey poprvé přivezl Sáru do Sylacaugy, nervozitou se mu potily ruce. Začali spolu chodit nedlouho předtím a Jeffrey se nemohl zbavit dojmu, že Sára je příliš na výši pro Lazara a Krátera, a nejspíš taky pro Sekáče. Sylacauga ztělesňovala jižanské maloměsto. Na rozdíl od Heartsdaleu se zde nenacházela žádná vysoká škola a žádní intelektuálové, kteří by trochu povznesli úroveň. Většina místních se živila prací v textilce nebo kamenolomu. Jeffrey si nemyslel, že by zde všichni byli zaostalí balíci, ale na druhé straně se nemohl zbavit dojmu, že se Sáře podobná společnost nemusí zamlouvat.

Sára nebyla jenom, jak by řekli místní, študovaná, ale dokonce lékařka. Sama sice pocházela z dělnických poměrů, ale její otec se odjakživa uměl postarat o dolar. Sářina rodina vlastnila nemovitosti v okolí a dokonce pronajímala něco na Floridě. Sáře to navíc pálilo jako málokomu jinému. Měla pronikavý ostrovtip a rozhodně nepatřila k ženám, které svému muži chystají bačkory a teplou večeři, když má večer přijít z práce. Spíš by se mohlo stát, že by ona čekala teplou večeři od něj.

Asi šest mil od Tolliverovic domu stálo hokynářství nazvané Cat’s, kam Jeffrey s ostatními jako kluk chodíval. Dalo se zde pořídit mléko, cigarety, benzín a návnady. Podlahu pokrývala hrubě tesaná prkna, plná děr a odštípnutých třísek, o které mohl člověk snadno zakopnout, pokud si nedal pozor, kam šlape. Nízký flekatý strop byl zažloutlý od nikotinu. U vchodu vrčely mrazáky plné zmrzliny a Coca-Coly a nad pokladnou visela reklama na cukrovinky. Benzínová pumpa venku cinkla při každém vyčerpaném galonu.

Zatímco Jeffrey studoval v Auburnu, majitel, starý pán Cat, umřel a jeho žena svěřila vedení podniku Lazarovi. Šest let nato Lazar vdovu po Catovi vykoupil a přejmenoval obchod na „Caťs u Lazara“. Když Sára vývěsní štít s názvem poprvé spatřila, pobavil ji, protože v něm spatřovala narážku na jednu báseň. Jeffrey měl chuť zalézt pod auto a zmizet, když se dozvěděla pravdu, ale ona se jenom rozesmála. Upřímně řečeno, Sára se ten víkend dobře bavila, druhý den už ležela u bazénu s Lazarem a jeho ženou a smála se vyprávění o Jeffreyho rošťárnách.

Dnes se té vzpomínce Jeffrey mohl usmát, ačkoli tenkrát mu trochu vadilo, že je terčem jejich vtipkování. Sára byla první žena, která si z něj dělala legraci, a nutno přiznat, že tím si ho pravděpodobně získala. Matka říkávala, že si rád staví překážky.

Právě ve chvíli, kdy o tom všem Jeffrey zrovna přemýšlel a říkal si, že Sára je také jednou nesnadnou překážkou, odbočoval na parkoviště před Cat’s u Lazara. To místo se změnilo, už když jej Lazar převzal. Co tu však Jeffrey nebyl, proměnilo se ještě víc. Jediné, co zůstalo stejné, byl znak Auburnské univerzity nad vchodem. Stát Alabama se rozděloval podle příslušnosti k jedné ze dvou tamních univerzit – Auburn, nebo Alabama – a otázka, podle které se třídili místní, zněla: „Komu fandíš?“ Jeffrey se několikrát stal svědkem rvačky vyvolané tím, že někdo nesprávně odpověděl v nesprávné části města.

Napravo od obchodu vyrostla nová budova pečovatelské služby. Nalevo pak Lazarova žena Darnell provozovala salón U madam Bellové. Stejně jako starý Cat i paní Bellová byla už dávno po smrti. Jeffrey měl za to, že Nell ten salón drží jen proto, aby se nenudila, když jsou děti ve škole. Ještě než to s Nell Lazar začal brát vážně, sám s ní na střední škole několikrát krátce chodil. Nedokázal si představit, že by to těkavé děvče mohlo být spokojené se zdejším životem, ale viděl už podivnější věci. Navíc když maturovali, byla Nell už ve třetím měsíci. Neměla tedy moc na vybranou.

Aby nezabral parkovací místo před obchodem, postavil auto před Bellovou. Z reproduktorů autorádia se právě měkce linula „Sweet Home Alabama“ od Lynyrd Skynyrd. Tu kazetu našel doma v krabici pod oknem a pocítil závan nostalgie, když se ozvaly první akordy jeho kdysi oblíbené skladby. Zvláštní, jak může člověk něco mít tak rád, a přitom po tom ani nevzdechnout, když to dlouho není po ruce. Stejný pocit měl i z celého toho místa a ze svých přátel tady. Setkat se s Lazarem a Nell, to mu připadalo, jako by se za posledních dvacet let pranic nezměnilo. Nebyl si jist, jestli je mu ten pocit příjemný.

Jedno však věděl. Po setkání s matkou v nemocnici před deseti minutami má chuť vrátit se co nejrychleji zpátky do Grantu. Jako by se dusil, když se na něj věšela a se selhávajícím hlasem nechávala věty výmluvně nedořečeny. Matku odjakživa skličovala nespokojenost a Jeffrey si částečně myslel, že jeho otec se často nechával záměrně chytit a poslat do basy, jenom aby unikl otravné manželce, co se do něj v jednom kuse navážela. Stejně jako otec pila i matka, a ačkoli nikdy na Jeffreyho nevztáhla ruku, slovně se do něj strefovala tvrději než kdo jiný. Naštěstí se zdálo, že dosud dokáže samostatně fungovat, i když má v krvi tolik alkoholu, že by na něj traktor ujel sto kilometrů. Pokud se matce dalo věřit, toulavá kočka ze sousedství jí vběhla pod nohy a ona spadla ze schodů. Protože Jeffrey dnes ráno taky zaslechl kočky před domem, měl důvod jí uvěřit. Nechtěl nikomu přiznat, a nejméně sám sobě, jak se mu ulevilo, že matka nepotřebuje žádnou další péči.

Vystoupil z auta a noha mu sklouzla po štěrkové cestě. Už u matky doma se převlékl do džínsů a roláku a vzápětí dostal zvláštní pocit, že je takto oblečený v pracovní den. Chtěl si původně dokonce vzít boty od obleku, ale když se na sebe podíval do zrcadla, rozmyslel si to. Nasadil si tmavé brýle, a než vykročil k Madam Bellové, rozhlédl se kolem sebe.

Salón jasnovidky působil spíš jako bouda. Zaklepal na vchodové dveře a vstoupil do malé předsíně. Vypadalo to tu přesně tak, jako když byl ještě kluk. Kráter jednou vyhecoval Jeffreyho, aby šel a nechal si paní Bellovou vyložit z dlaně budoucnost. Co si vyslechl, se mu nezamlouvalo, a od té doby sem nikdy nevkročil.

Strčil hlavu do dveří a nahlédnul do jediné další místnosti, která v boudě byla. Nell seděla u stolku s balíčkem tarotových karet před sebou. Televize měla ztlumený zvuk, nebo ji přehlušoval větrák v okně. Něco pletla a sledovala obrazovku, naklánějíc se dopředu, jako by si nechtěla nechat uniknout ani slovo.

„Baf!“ řekl Jeffrey.

„Bože,“ Nell vyskočila a upustila pletení. Vstala od stolku a podržela se za hruď. „Sekáči, vyděsils mě k smrti.“

„Ať se ti to příště nestane,“ zasmál se a přitiskl ji k sobě. Byla menší, ale pohledná, s pěkně zaoblenými boky. Odstoupil, aby se na ni lépe podíval. Nell se od střední školy příliš nezměnila. Měla pořád stejné černé vlasy, snad s trochou šedi, rovné a dlouhé až po pás, ale teď kvůli horku svázané do ohonu.

„Už ses stavil u Lazara?“ zeptala se a posadila se zpátky ke stolku. „Co tady vůbec děláš? Přijels kvůli mámě?“

Jeffrey se usmál a posadil se naproti ní. Nell se pusa nikdy nezastavila. „Ano a ne.“

„Dala si do trumpety,“ prohlásila Nell svým obvyklým suchým způsobem. Její přehnaná otevřenost byla jedním z důvodů, proč s ní Jeffrey přestal chodit. Říkala věci tak, jak jí přišly na jazyk, a Jeffrey nedokázal v osmnácti přijmout kritiku.

Nell řekla: „Její útrata za alkohol nás loni v zimě víceméně živila.“

„Já vím,“ odvětil Jeffrey a založil ruce. Už nějakou dobu platil ostatní matčiny účty, aby jí zůstalo na alkohol. Nemělo smysl se s ní o tom dohadovat a takhle si alespoň mohl být jistý, že pije doma, místo aby něco vyváděla venku.

„Zrovna jdu z nemocnice,“ řekl. „Jen za tu chvíli, co jsem tam stál, jí dali panáka vodky.“

Nell zvedla karty a začala je míchat. „Stará paní by šla do deliria, kdyby jí nedali.“

Jeffrey pokrčil rameny. Lékař v nemocnici povídal totéž.

„Na co koukáš?“ zeptala se ho Nell a on se usmál, protože si uvědomil, že celou dobu zírá na ni. Uvažoval o tom, že o matčině alkoholismu se mu snáz mluví s Nell než se Sárou. Neměl nejmenší ponětí, proč tomu tak je. Snad proto, že Nell v tom sama vyrostla. Před Sárou většinou upadl do rozpaků, začal se stydět a nakonec pocítil vztek.

„Jak to, že pokaždé, když se na tebe přijedu podívat, vypadáš líp?“ zeptal se žertem.

„Pořád stejný,“ mlaskla jazykem. Vyložila pár karet na stolek a zeptala se: „Proč se tedy Sára s tebou rozvedla?“

Jeffrey polekaně vyhrkl: „Tos poznala z těch karet?“

Zlomyslně se ušklíbla. „Spíš z vánočních pohlednic. Sára píše ve zpáteční adrese jméno Lintonová.“ Vyložila na stolek další kartu. „Cos jí provedl? Podváděls ji?“

Ukázal na karty. „To mi snad řekneš ty, ne?“

Přikývla a vyložila ještě několik karet. „Počítám, žes podváděl a přišla ti na to.“

„Cože?“

Nell se rozesmála. „Že se nebaví s tebou, to ještě neznamená, že nemluví se mnou.“

Nechápavě potřásl hlavou.

„Říká ti něco slovo telefon, broučku?“ zeptala se. „Občas Sáře volám, jen abych věděla, jak se máte.“

„No tak to musíš taky vědět, že se zase vídáme,“ řekl a přitom si uvědomoval, že zase zní jako ten starý nafoukaný Sekáč, jímž býval. Nedokázal si však pomoci. „Co na to ty tvoje karty?“

Obrátila ještě dvě a se zamračenou tváří a sešpulenými rty nad nimi okamžik uvažovala. Konečně shrnula karty zpátky na hromádku. „Tyhle pitomé karty ti stejně nic neřeknou,“ zamumlala. „Pojďme za Lazarem, určitě mu udělá radost, až tě uvidí.“

Podala mu ruku a on zaváhal, jestli na ni má naléhat, aby mu z vyložených karet něco vyčetla. Nevěřil sice, že Nell má věštecký dar, či že by vůbec podobné schopnosti existovaly. Popouzelo ho však, že si alespoň něco nevymyslí, aby ho trochu potěšila.

„Tak pojď,“ naléhala a táhla ho za rukáv.

Podvolil se a nechal se vyvést z boudy ven do neutuchajícího alabamského vedra. Štěrkové parkoviště nestínil jediný strom a Jeffrey cítil, jak mu slunce pálí do temene hlavy. Přešli k benzínové pumpě.

Nell se do něj zavěsila a prohlásila: „Mám Sáru ráda.“

„Já také,“ řekl na to. „Chci říct, vážně ji mám ráda, Jeffrey.“ Zastavil se. Zřídka ho oslovovala jinak než přezdívkou. „Jestli ti chce dát ještě jednu příležitost, tak to, prosím tě, nezbabrej.“

„To bych ani nechtěl.“

„Myslím to vážně,“ řekla a táhla ho k obchodu. „Je pro tebe až moc dobrá a vezmi jed na to, že není ani trochu hloupá.“ U dveří se zastavila, aby jí mohl otevřít. „Tak to nezpackej.“

„Těší mě, jak moc mi důvěřuješ.“

„Jenom bych nerada, aby prťous Jeffrey zase všechno zkazil.“

„Prťous?“ zopakoval po ní a otevřel jí dveře. „Slábne ti snad paměť?“

Jeffrey viděl, že se mu chystá odpovědět, ale zevnitř zaburácel hlas, který všechno přehlušil.

„To je Sekáč?“ zařval Lazar, jako by se Jeffrey jen vrátil z procházky a nebyl pryč už bůhví kolik let. Jeffrey sledoval, jak se přehoupl přes pult. Břicho mu překáželo, ale v rozporu s fyzikálními zákony přistál na obou nohou.

„Sakra,“ řekl Jeffrey a sáhl si na převislou část kamarádova těla. „Nell, to jsi mi neřekla, že čekáte další.“

Lazar se dobromyslně smál a mnul si břicho. Položil Jeffreymu ruku kolem ramen a vedl ho dovnitř. „Jak ses měl, kluku jeden?“

Jeffrey bez přemýšlení pronesl ustálenou odpověď: „Kluk nejsem od té doby, co jsem tě přerostl.“

Lazar zaklonil hlavu a rozesmál se. „Potřebovali bychom už jen Krátera. Jak dlouho se tu zdržíš?“

„Moc dlouho ne,“ odvětil Jeffrey. „Vlastně už jsem na cestě pryč.“ Ohlédl se a zjistil, že Nell je nechala o samotě.

„Je to dobrá ženská,“ řekl Lazar. „Ani nemůžu uvěřit, že je ještě s tebou.“

„Na noc ji zamykám,“ mrknul na Jeffreyho. „Dáš si pivo?“ Jeffrey se podíval na hodiny na zdi. „Obvykle před polednem nepiju.“

„No jo, no jo,“ odpověděl. „Tak třeba kolu?“ Z chladicího boxu vylovil dvě lahve, aniž by čekal na odpověď. „Venku je hic.“

„To jo,“ přisvědčil Lazar a otevřel obě lahve o okraj pultu. „Počítám, že mi chceš říct, ať dohlédnu na tvoji mámu.“

„Mám doma rozdělaný případ,“ řekl a byl v tu chvíli šťastný, že doma znamená teď v Grantu. „Kdyby ti to nevadilo.“

„Jo, nelam si s tím hlavu,“ mávl na to rukou a podal Jeffreymu kolu. „Vždyť pořád ještě bydlí skoro za rohem.“

„Díky,“ odpověděl Jeffrey. Díval se, jak Lazar bere balíček buráků a zuby jej otevírá. Nabídl Jeffreymu, ale ten odmítavě zavrtěl hlavou.

„Zatracená smůla, že takhle upadla,“ řekl Lazar a nasypal trochu oříšků hrdlem do lahve Coca-Coly. „Poslední dobou je fakt vedro. Asi se jí v tom horku zamotala hlava.“

Jeffrey si přihnul ze své lahve. Lazar dělal přesně totéž, co vždycky, to jest kryl jeho mámu. Jestli byl v něčem skutečně dobrý, tak ve schopnosti ignorovat, co měl přímo před nosem.

Dunění basů z rapové nahrávky začalo otřásat tabulkami výkladních skel a Jeffrey se otočil právě včas, aby spatřil velký červený pick-up, který zaparkoval před obchodem. Rapová hudba ještě chvíli hučela v nesouladném rytmu, než zhasl motor a vystoupil nevlídně vyhlížející teenager, který si to namířil do obchodu. Jeho tričko s bílým nápisem ROLL TIDE přes obrázek rozzuřeného slona ladilo s barvou auta. Jeffreyho pozornost okamžitě upoutaly mladíkovy vlasy, spletené do zacuchaných copánků, ukončených rudými korálky, které o sebe při chůzi ťukaly. Na sobě měl šedočerné maskáče, ustřižené u kolen, a karmínově červené ponožky i tenisky. Jeffrey si s překvapením uvědomil, že mládenec je od hlavy po paty oblečen v barvách Alabamské univerzity.

„Čau, tati,“ pronesl chlapec k Lazarovi.

Jeffrey si s přítelem vyměnil pohled a pak se znovu zadíval na příchozího. „Jared?“ opáčil, ale říkal si, že tohle nemůže být to roztomilé dítko jeho kamaráda a Nell. Vypadal spíš jako motorkář nebo člen nějakého alabamského gangu.

„Ahoj, strejdo,“ utrousil Jared, když se k nim přiklání. Prošel přímo mezi nimi a zmizel vzadu v místnosti za pultem.

„Páni,“ řekl Jeffrey. „To je tedy ostuda.“

Lazar přisvědčil. „Doufáme, že si to ještě rozmyslí.“ Pokrčil bezradně rameny. „Má rád zvířata. A každý přece ví, že Auburn má lepší veterinu než Alabama.“

Jeffrey držel rty pevně stisknuté, aby se nerozesmál.

„Hned budu zpátky,“ řekl Lazar a následoval syna. „Chovej se jako doma.“

Jeffrey dopil jedním lokem zbytek nápoje a došel k pultu podívat se, jaké návnady má Lazar na skladě. Měl tu drátěné klícky s cvrčky, kteří cvrkali jako o závod, i velký plastový sud s vlhkou hlínou, v níž žila alespoň tisícovka žížal. Nad cvrčky visela menší nádrž se střevlemi, se síťkou a kbelíky na převoz návnady. Sára chodila na ryby ráda a Jeffrey uvažoval, že jí koupí pár žížal, ale pak si představil, co by znamenalo převážet živou návnadu celou cestu zpět autem. Asi se bude muset poblíž Atlanty zastavit na něco k jídlu a nebyl typ člověka, který by nechal červy smažit se v tom vedru v autě. Navíc v Grantu nebyla nouze o obchody s rybářskými potřebami.

Zahodil láhev od Coca-Coly do krabice, o níž se domníval, že je určená pro recyklovaný odpad, a vyhlédl oknem ven na sousední školu. Zjevně byla přestávka. Děti pobíhaly kolem a ječely jako o život. Jeffrey si říkal, jestli se Jenny Weaverová cítila někdy v životě tak volně. Nedovedl si představit, jak se to korpulentní děvče dává do běhu. Připadala mu spíše jako ten typ, co si někde ve stínu tiše čte knížku a čeká, až zvonek ohlásí začátek vyučování, při němž se stejně cítí nejlépe.

„Vy tu pracujete?“ zeptal se někdo.

Jeffrey se s trhnutím otočil. Muž vypadající na třicet stál za ním u vystavených návnad. V Jeffreyho očích se jevil jako typický nádenní dělník. Hubený, s jizvami po holení, docela silné paže, nejspíš od práce na stavbě. Na rtu měl přilepenou cigaretu.

„Ne,“ odvětil Jeffrey a trochu se zastyděl, že se nechal přistihnout, jak bezcílně zírá ven. „Díval jsem se na děti.“

„Hm,“ řekl muž a pokročil směrem k Jeffreymu. „Touhle dobou bývají obyčejně venku.“

„To vaše je tam taky?“ zeptal se Jeffrey.

Muž mu věnoval zkoumavý pohled, jako by se ho snažil odhadnout. Zvedl ruku k ústům a zamyšleně si promnul bradu. Jeffrey si překvapeně všiml tetování mezi mužovým palcem a ukazováčkem. Bylo to totéž tetování, jaké měl na ruce i Mark Patterson.

Jeffrey se odvrátil a snažil se uvažovat. Hleděl ven z okna, ale v odrazu skla rozeznával mužovu postavu. „Pěkné tetování,“ řekl Jeffrey.

Mužův hlas dostal tichý, spiklenecký tón. „Máte ho taky?“ Jeffrey se semknutými rty zavrtěl hlavou. „Proč ne?“

Jeffrey odpověděl „práce“ a snažil se přitom udržet co nejledabylejší výraz. Měl divný pocit, jako by část jeho mysli už na něco přišla, ale ještě mu nedala vědět.

„Moc lidí neví, co to znamená,“ pronesl muž a zaťal ruku v pěst. Prohlédl si své tetování a na rtech se mu objevil náznak úsměvu.

„Už jsem to na jednom klukovi viděl,“ řekl Jeffrey. „Ne tak mladém jako tyhle,“ kývl směrem k družině. „Byl starší.“

Mužův úsměv se rozšířil. „Máte rád starší?“

Jeffrey pohlédl přes mužovo rameno, aby se přesvědčil, kde je Lazar.

„Ten hned tak nepřijde,“ ujistil jej muž. „Ten jeho kluk se denně dostává do potíží.“

„Jo?“

„Jo,“ řekl muž.

Jeffrey se otočil zpět k oknu a zadíval se na děti pobíhající po zahradě zcela jinýma očima. Už mu nepřipadaly dětsky šťastné a bezstarostné. Zdály se náhle zranitelné a ohrožené.

Muž přistoupil k oknu a rukou s tetováním ukázal ven. „Vidíte támhletu?“ zeptal se. „Tu malou s knížkou?“

Jeffrey se podíval naznačeným směrem a všiml si holčičky usazené pod stromem uprostřed zahrady. Četla si docela tak, jak si Jeffrey před chvílí představoval Jenny Weaverovou.

Muž prohlásil: „Ta je moje.“

Jeffreymu naskočila husí kůže. Způsob, jakým to muž vyslovil, nepřipouštěl možnost, že by o děvčátku mluvil jako o své dceři.

V tónu jeho hlasu znělo něco vlastnického a navíc něco nezaměnitelně sexuálního.

Muž řekl: „Takhle na dálku to není vidět, ale zblízka má úžasnou pusinku.“

Jeffrey se pomalu obrátil a snažil se neukázat své znechucení. „Co kdybychom si o tom někam zašli v klidu promluvit?“ navrhl. Mužovy oči se zúžily. „Proč ne tady?“

„Tady mě to znervózňuje,“ odvětil Jeffrey a přinutil se k úsměvu.

Muž na něj dlouho hleděl a nakonec téměř nepostřehnutelně přikývl. „Tak jo, proč ne,“ řekl a vykročil ke dveřím, ohlížeje se každých pár metrů, jestli ho Jeffrey následuje.

Za domem se muž pokusil otočit, ale Jeffrey jej kopl pod koleno, takže se sesunul k zemi.

„Do háje,“ zaklel muž zkroucený na zemi.

„Sklapni,“ přikázal mu Jeffrey a přistoupil blíž. Kopl muže do stehna dost silně na to, aby pochopil, že nemá cenu snažit se vstávat.

Muž tam schouleně ležel a čekal, až se do něj Jeffrey pustí.

V jeho chování se zračilo něco odpudivého a zároveň odevzdaného, jako by chápal, že někdo může mít důvod s ním takto jednat. S potrestáním, kterého se mu dostalo, byl srozuměn.

Jeffrey se rozhlédl, aby se ujistil, že ho nikdo nesleduje. Dostal chuť tomuto člověku opravdu vážně ublížit – jako odplatu za děti tam venku. Část jeho odhodlání se však vypařila, když se díval na zhroucenou naříkající postavu u svých nohou. Něco jiného je vymlátit duši z někoho, kdo se brání, a něco jiného je ublížit v podstatě bezbrannému.

„Postav se,“ řekl Jeffrey.

Muž se podíval skrze zkřížené ruce a snažil se odhadnout, jestli se nejedná o úskok. Když ale Jeffrey o krok ustoupil, odhodlal se pomalu zvednout a postavit. Kolem nich se zvířil oblak prachu a Jeffrey si musel odkašlat.

„Co po mně chcete?“ zeptal se muž a vytáhl z kapsy košile krabičku cigaret. Krabička byla zmačkaná a cigareta, kterou vložil do úst, zlomená. Ruce se mu třásly, když se ji snažil zapálit.

Jeffrey potlačil nutkání vyrazit mu cigaretu z úst. „Co má znamenat to tetování?“

Muž pokrčil rameny a do jeho postoje se vrátila jistá neomalenost.

Jeffrey se ho zeptal: „To je znamení nějakého klubu, ve kterém jsi?“

„Jo, klubu úchylů,“ odpověděl muž. „Klubu těch, co rádi holčičky. O to vám jde?“

„Takže to má i někdo další?“

„Nevím,“ řekl. „Neznám jména, jestli vám jde o tohle. Je to přes internet. Všichni jsme anonymní.“

Jeffreymu uniklo ze rtů zasyknutí. Kromě jiných věcí poskytuje internet prostor pedofilům a lidem zneužívajícím děti. Umožňuje jim sdílet své příběhy, fantazie a někdy i děti. Jeffrey se jednou zúčastnil semináře na toto téma. V nedávné době se povedlo odhalit pár důležitých skutečností, ale ani FBI nedokázala pracovat tak rychle, aby takové lidi dopadla.

„Jaký to má význam?“ zeptal se Jeffrey.

Muž na něj vrhnul pohrdavý pohled. „Co by to k sakru mělo znamenat?“

„Koukej to vyklopit,“ procedil Jeffrey skrze zuby, „jestli se nechceš zase válet po zemi a divit se, proč ti střeva lezou z břicha.“

Muž přikývl a potáhl z cigarety. Pomalu vyfoukl kouř pusou a nosem zároveň.

„Je to srdce,“ začal a ukázal přitom na hřbet ruky. „To velké srdce je černé.“

Jeffrey přikývl.

„Jenže v něm je ještě tohle malé srdce, že jo?“ Muž pohlédl na své tetování s jakýmsi zalíbením v očích. „To malé srdce je bílé. Je čisté.“

„Čisté?“ opáčil Jeffrey, kterému to slovo znělo povědomě. „Co tím myslíš, čisté?“

„No přece jako dítě je čisté, člověče.“ Dovolil si úsměv. „To bílé srdce očišťuje aspoň kousek toho černého. To je láska. Není to nic jiného než láska.“

Jeffrey se snažil nějak zaměstnat své ruce, aby toho člověka nemusel znovu zbít. Napřáhl k němu dlaň a řekl: „Dej mi svou peněženku.“

Muž bez zaváhání uposlechl a neprotestoval, ani když Jeffrey vytáhl poznámkový blok a opsal si informace, které chtěl.

„Tu máš,“ řekl Jeffrey a hodil mu peněženku zpátky tak rychle, že ji nestačil chytit a udeřila ho do tváře. „Mám tvoje jméno a adresu. Ještě jednou se objevíš v tomhle obchodě, nebo tě jenom napadne okounět kolem družiny, a můj kámoš tě zabije.“ Jeffrey udělal pauzu. „Rozuměls?“

„Ano,“ odpověděl muž s pohledem upřeným na zem.

„Co je to za webovou stránku?“ zeptal se Jeffrey.

Muž bez odpovědi zíral na zem. Jeffrey udělal krok k němu, ale muž ucouvl, chráně si oběma rukama obličej.

„Je to agentura milovníků holčiček,“ vyhrkl. „Často mění místo. Musíte ji chvíli hledat.“

Jeffrey si heslo poznamenal, ačkoli si jej ze semináře dobře pamatoval.

Muž znovu potáhl ze své cigarety a kouř chvíli držel v plicích. Konečně ho vyfoukl a zeptal se: „Všechno?“

„Tamto dítě,“ začal Jeffrey a snažil se zachovat přitom klid. „Jestli na ně někdy jenom sáhneš…“

Muž odvětil: „Nikdy jsem žádnou neměl, jasný? Jen se rád dívám.“ Kopnul do kamínku. „Vždyť je tak sladká, no ne? Jak by přece člověk něčemu tak sladkému mohl ublížit?“

Jeffrey bez uvažování udeřil muže vší silou pěstí do tváře. Vyletěl zub a ret se mu zalil krví. Upadl znovu na kolena, připraven nechat se zbít.

Jeffrey se otočil a šel zpět do obchodu. Zvedal se mu žaludek.

9

Vyšší střední škole Roberta E. Leeho se mezi místními říkalo „obří“. Znamenalo to, že stavbu projektovali pro patnáct set žáků ze tří měst spadajících do grantského kraje. Za stávající situace škola přesto kapacitou nestačila a zezadu se k ní musely přistavět provizorní učebny, přezdívané „přívěsy“, které zasahovaly do baseballového hřiště. Docházeli sem studenti od devátého do dvanáctého stupně, postupující ze dvou menších nižších středních škol. Obří instituce měla čtyři zástupce ředitele. Ředitel samotný, jistý George Clay, trávil podle všeho většinu svého času za psacím stolem, zabrán do papírování, vynuceného guvernérovou reformou vzdělávacího systému. Spočívala v tom, že učitelé strávili vyplňováním formulářů a docházením do kurzů více času než samotnou výukou.

Brad šel po školní chodbě, hrál si s čepicí a stěny ozvěnou vracely krok jeho služebních bot. Lena začala cestou podél řad zamykacích skříněk nevědomky počítat jeho kroky. Působilo to tu studeně a neosobně, omyvatelná kachlíková podlaha a stěny z betonových panelů. Aby vše ladilo v barvách školy, skříňky byly natřeny na červeno, zatímco stěny tmavošedě. Na každém volném kousku visely plakáty fanklubu Rebelů, ale působilo to spíš depresivně než povzbudivě. Nástěnky nabádaly studenty, aby řekli NE drogám, alkoholu a sexu.

„Připadá mi to tu malé,“ pronesl Brad šeptem.

Lena neobrátila oči v sloup, ačkoli to měla chuť udělat. Od chvíle, kdy je George Clay přijal ve své kanceláři, se Brad choval jako nově nastoupivší středoškolák, a vůbec ne jako policista. Díky kulaté tváři a špinavě blond vlasům, které mu každé tři vteřiny padaly do očí, tak i vypadal. „Tohle je kabinet slečny Mácové,“ ukázal na zavřené dveře. „Učila mě angličtinu,“ dodal a odhodil si vlasy z čela.

„Hm,“ odvětila Lena a nepodívala se.

Všechny dveře na chodbě se o přestávkách mezi vyučováním zamykaly. Stejně jako na většině ostatních venkovských škol i zde se jednalo o součást opatření přijatých proti nepovolaným vetřelcům. Po chodbách obcházeli učitelé a ve vstupní kukani seděli dva policisté. Jeffrey jim přezdíval „hlídací psi“. Dokud Lena pracovala u policejní hlídky, bývala sem volána pravidelně, aby zatkla nějakého drogového dealera či násilníka. Podle její zkušenosti se daleko hůř zatýká dítě školního věku než dospělý. Mladiství jsou v zákonech často protřelejší než většina policistů. Navíc jim chybí veškerý strach.

„Tolik se to změnilo,“ prohodil Brad, jako by jí četl myšlenky. „Nedokážu si představit, jak to ti učitelé dělají.“

„Přesně jako my,“ odsekla Lena, která v rozhovoru nechtěla pokračovat. Nikdy neměla školu ráda a necítila se tady dobře. Upřímně řečeno od výslechu Marka Pattersona byla celá nesvá. Zakoušela zvláštní směs zadostiučinění, že se jí podařilo navázat s ním kontakt, a zároveň cítila znepokojení, zda blízkost mezi nimi nezavání přílišnou důvěrností. A nejvíc ze všeho ji trápila nejistota, zda si toho nevšiml i Jeffrey.

„Tak tady to máme,“ ohlásil Brad a zastavil se před skříňkou Jenny Weaverové. Z kapsy vytáhl kus papíru a začal jej rozkládat. „Kód je…,“ začal, když tu Lena vsunula palec pod závlačku a zámek odskočil.

„Jak jsi to udělala?“ divil se Brad.

„Jenom šašci používají kódy.“

Brad zrudnul, ale zamaskoval to tím, že začal vytahovat věci z Jennyiny skříňky. „Tři učebnice,“ hlásil a podal je Leně, aby je mohla prolistovat. „Poznámkový blok,“ pokračoval. „Dvě tužky a balíček žvýkaček.“

Lena nahlédla do úzkého prostoru skříňky a pomyslela si, že Jenny Weaverová měla ve věcech větší pořádek než ona. Na stěnách zevnitř ani nevisely žádné fotografie. „To je všechno?“ zeptala se, ačkoli sama viděla, že ano.

„To je všechno,“ odpověděl Brad, který procházel už jednou zkontrolované učebnice.

Lena otevřela blok se štěňátkem na obálce. Téměř všechny stránky byly popsané. Na první pohled se zdálo, že jde pouze o poznámky z vyučování. Jenny Weaverová dokonce ani nekreslila po okrajích.

„To musela být pečlivá studentka,“ řekla Lena.

„Bylo jí třináct a chodila na střední.“

„To něco znamená?“

„Jen to, že přeskočila jeden ročník,“ sdělil jí Brad, zatímco rovnal knihy zpátky do skříňky tak, jak je tam našel. Prohlédl i balíček žvýkaček, aby se ujistil, že jde skutečně o žvýkačky. „Byla vážně pořádná.“

„To jo,“ souhlasila Lena a podala mu zpátky poznámkový blok. Počkala, až ho prolistuje, zda nenajde něco, co jí uniklo.

„Psala hrozně úhledně,“ řekl Brad smutně.

„Jak ti připadala na tom výletě?“

Brad si odhodil vlasy z čela. „Hodně zamlklá. Nerad to říkám, ale sotva jsem o ní věděl. Holky se držely hlavně spolu. Paní Grayová měla jet taky a hlídat je, ale na poslední chvíli onemocněla. Nechtěl jsem všechny zklamat a navíc se zaplatily nevratné zálohy…“ Potřásl hlavou. „Kluci byli horší. Většinu času jsem dohlížel na ně.“

„A co Jenny a Lacey?“

„No…“ Bradovi naskočily vrásky, jak přemýšlel. „Jde o to, že vlastně nic nedělaly. Ostatní lyžovali a bavili se. Jenny a Lacey se ale držely spíš jenom spolu. Měly svůj pokoj, takže jsem je vlastně vídal jen u večeře.“

„Jak se chovaly?“

„Jako by měly svůj vlastní jazyk. Podívaly se na mě a začaly se hihňat, jak to holky dělají, znáš to.“ Rozpačitě se zavrtěl a Lena chápala úplně jasně, proč se děvčata smála. Brad rozuměl dospívajícím děvčatům jako koza petrželi.

„Nechovaly se divně?“

„Myslíš divněji, než že se bezdůvodně hihňaly?“

„Bradě,“ začala Lena. Chtěla mu říct, proč se mu děvčata smějí, ale v poslední chvíli se zarazila. Kdyby mu řekla, že ho nejspíš mají za pitomce, uraženě by se nafoukl a ona by jej takového měla po zbytek dne na očích. Zíral na ni a čekal, co řekne.

„Jenom…,“ začala znova a opět se zarazila. „Nezdálo se ti, že s ní něco není v pořádku?“

„Na to se ptal i šéf,“ odpověděl Brad a vypadalo to, že to myslí jako kompliment Leně. „Ptal se na spoustu věcí ohledně Jenny. Jak vypadala, s kým jsem ji vídal.“

Lena zaklapla zámek skříňky a naznačila, že by měli jít dál.

„No a?“

„Mně nepřipadalo, že by jí něco bylo,“ řekl. „Totiž, jak povídám, držely se pořád spolu. Jako by se těch druhých stranily. Upřímně řečeno nevím, proč jezdily. V té partě je zrovna nebrali.“

„V jakém smyslu?“

Pokrčil rameny. „Co se týče oblíbenosti, myslím. Lacey si možná umí získat lidi. Je vážně milá.“ Potřásl hlavou, jako by se to i teď ještě snažil vyřešit. „Ale Jenny se rozhodně velké oblibě netěšila. Nikdy jsem si nevšiml, že by se k ní někdo choval ošklivě, to bych s tím byl něco udělal, ale na druhé straně nemůžu říct, že by se ostatní snažili být k ní milí.“

„Neměl jsi na starost na ně dohlížet?“

Nepochopil to a začal se okamžitě bránit. „Hlídal jsem je, jak jsem mohl, ale se vším jsem si musel poradit sám a kluci působili daleko víc problémů než děvčata.“

Lena se kousla do jazyka a říkala si, jak se mohl někdo tak hloupý jako Brad dostat k policii.

„Jsme tady,“ ohlásil Brad a zastavil se před knihovnou. Podržel Leně otevřené dveře, jak mu matka od dětství vtloukala do hlavy. Vzhledem k tomu, že Lena pracovala nejdřív s Frankem a pak s Jeffreym, zvykla si, že jí muži otevírají dveře. Proto si teď toho sotva všimla.

Knihovna vypadala chladně, ale působila přátelsky. Práce studentů visely připíchnuty na stěnách a řady regálů se prohýbaly pod tíhou knih. Asi dvacet počítačů – jeden ze vzdělávacích programů financovaný loterií – leželo na stolech bez života, monitory vypnuté. Školní rozvod elektrického proudu nepočítal s touto další zátěží. Zadní stěnu lemovala otevřená galerie se zábradlím a Lena si na moment pomyslela, že tam nahoře si pravděpodobně někdy nějaké děcko představovalo, jak snadno by se dalo odtamtud začít pálit po spolužácích.

Brad se na ni s očekáváním zadíval. „To budou oni,“ ukázal na tři děvčata a tři chlapce usazené u stolu. Lena okamžitě pochopila, o čem mluví. Těmto žákům jednoznačně nescházel mezi spolužáky respekt. Svědčilo o tom jejich chování, způsob, jak seděli, jak si povídali a smáli se. Všichni vypadali atraktivně. Oblečeni podle poslední módy, měli ono sebevědomé vzezření, které dětem jejich věku dodává obdiv vrstevníků.

„Tak to pojďme vyřídit,“ řekla Lena a s odhodláním přistoupila ke stolu. Okamžik tam stála, ale nikdo z nich si jí nevšímal. Úkosem pohlédla na Brada a odkašlala si. Když ani to nezabralo, poklepala prsty na desku stolu. Skupinka postupně ztichla, ale dvě z dívek dokončily hovor a teprve pak vzhlédly.

„Jsem inspektorka Adamsová a tohle je poručík Stephens.“

Dvě děvčata se začala hihňat, jako by znala to nejúžasnější tajemství na světě. Leně to připomnělo, proč nemá ráda děti, a zejména děvčata, tohoto věku. Neexistuje zlomyslnější stvoření než dospívající děvče. Možná je to tím, že chlapci jsou připraveni řešit konflikt pěstmi, zatímco děvčata v tomto věku mají sklon k intrikářství a nepředstavitelné zlovolnosti.

Jedna z hihňajících se dívek praskla bublinu ze žvýkačky a ta druhá prohlásila: „Brada známe.“

Lena se snažila nepůsobit nepřátelsky, když je Brad představoval. „To je Heather, Brittany a Shanna,“ jmenoval a ukazoval jednu po druhé. Pak vyjmenoval chlapce, kteří se zakláněli na židlích, až se téměř vzadu dotýkali podlahy. „Carson, Rory a Cooper.“ Lenu napadlo, kdy asi přestali rodiče dětem dávat normální jména. Zřejmě ve stejné době, kdy je přestali učit slušnému chování.

„Dobrá,“ začala, když si sedla naproti nim. „Vyřiďme to rychle, ať můžete mazat do třídy.“

„Co po nás chcete?“ otázala se Brittany tónem stejně nepřátelským, jako působil i její výraz.

„Byli jste na lyžařském zájezdu s poručíkem Stephensem,“ oznámila jim Lena. „Jela s vámi i Jenny Weaverová. Víte, co se s ní v sobotu stalo?“

„Jo,“ řekla Shanna a praskla žvýkačku. „Odpráskli jste ji.“

Lena se zhluboka nadechla a přešla to. I když se sama v tomto věku chovala jako pěkná potvora, nikdy by si nedovolila mluvit s policistou podobným způsobem. Pokračovala: „Jenom vám chceme položit pár běžných otázek, protože se snažíme zjistit, proč udělala to, co udělala.“

Jeden z chlapců promluvil. Lena si nemohla vybavit jeho jméno, ale málo na tom záleželo, protože jí stejně připadali jeden jako druhý. „Ví můj táta, že se se mnou bavíte?“

„Jak se jmenuješ?“ vystřelila Lena.

„Carson.“

„Carsone,“ zopakovala a vrátila mu stejně tvrdý pohled. Měl zarudlé oči a rozšířené zornice.

„Co?“ řekl nakonec a uhnul pohledem. Založil ruce a rozhlédl se po místnosti, jako by se nudil.

„Jedna tvoje spolužačka je po smrti,“ připomněla mu Lena. „Nemáš zájem nám pomoci přijít na to proč?“

„Odpověď je nasnadě. Protože jste ji odpráskli,“ odpověděl Carson a zdvihl svůj batoh. „Už můžu jít?“

„Jistě,“ odvětila Lena. „A mohli bychom požádat pana Claye, aby se ti podíval do tašky.“

Carson se zašklebil: „Nemáte důvodné podezření.“

„To ne,“ přisvědčila Lena, „ale pan ředitel ho nepotřebuje.“

Carson věděl, že má pravdu. Nechal tašku spadnout na podlahu. „Tak co chcete vědět?“

Lena pomalu vydechla. „Řekněte mi o Jenny Weaverové.“

Mávl rukou. „Ani jsem ji neznal, jasný? Byla na výletě, to jo, ale ona ani Lacey se nijak nekamarádily.“

Zbývající chlapci souhlasně přikývli. Jeden dodal: „Nerady se bavily.“

Lena se dohadovala, že bavit se znamená vzít si nějakou drogu. Z toho mála, co o Jenny Weaverové věděla, ji to nepřekvapilo.

„A byla mladší než my,“ doplnil Carson. „S dětmi si nehrajeme.“

Lena se obrátila k děvčatům. „A co vy?“

Brittany začala jako první. Seděla stejně nedbale jako ostatní a její páteř vypadala, jako by přesně kopírovala opěradlo židle. Zněla tak, jak si Lena představovala, že znít bude, dotčeně a ublíženě. Se společností, která dovolí dětem, aby takto mluvily s dospělými, není něco v pořádku.

„Jenny byla divná,“ prohlásila Brittany.

Lena se je pokusila povzbudit a řekla: „Myslela jsem, že jste spolu všichni kamarádili.“

„No to určitě,“ vložila se Shanna. „Já jsem ji nemohla vystát.“

„Opravdu?“ zeptala se Lena.

Kuráž dotyčné o stupeň poklesla, když viděla, že ji Lena bere naprosto vážně. Zněla o poznání méně sebevědomě, když dodala: „Nekamarádily jsme spolu.“

„Nikdo z nás se s ní skutečně nepřátelil,“ řekla Heather a zdálo se, že je z nich nejrozumnější. Neměla založené ruce a Lena si pomyslela, že z těch šesti ona jediná možná cítí nějakou lítost. Heather jí poněkud připomínala ji samu v tom věku, na okraji dění, se zájmem spíše o sport než o školní klepy.

Heather pokračovala: „Jenny toho moc nenamluvila. I na nižší střední to tak bylo.“

„Vy všichni jste chodili na stejnou školu?“

Svorně přisvědčili.

Heather ukázala na zbývající děvčata. „Všechny bydlíme blízko od jejího domu. Jezdily jsme jeden čas stejným autobusem.“

„Ale kamarádky jste nebyly?“ zeptala se Lena.

„Ona neměla moc skutečných přátel.“ Heather chvíli mlčela, a pak pokračovala: „Když se sem přistěhovala, snažila jsem se s ní párkrát dát do řeči a tak, ale raději zůstávala doma a četla si. Několikrát jsem ji pozvala někam ven, ale nikdy se jí nechtělo, tak jsem se přestala snažit.“

„Nikdo ji neměl rád,“ připojila se Brittany. „Byla fakt…, jak se to řekne… introvertní.“

Shanna se hlasitě zasmála a zakryla si rukou ústa. „To teda jo,“ řekla.

„Kamarádila ale přece s Lacey Pattersonovou,“ namítla Lena. Děvčata se po sobě podívala. „Co?“ zeptala se Lena.

Jednomyslně pokrčily rameny. Chlapci bloudili duchem jinde, nebo se nudili.

Lena si povzdechla a opřela se. „Tak to tu budeme sedět až do rána, dokud mi nepovíte, co chci vědět.“

Zdálo se, že ji berou vážně, ačkoli Lena ve skutečnosti toužila co nejdříve ze školy vypadnout.

Brittany se ozvala jako první. „Lacey s ní kamarádila jen kvůli Markovi.“

„Kvůli Marku Pattersonovi? Svému bratrovi?“

„Tak dobře,“ prohlásila vzrušeně Shanna se zdviženýma rukama, jako by se vzdávala po tvrdém výslechu, připravená přiznat všechno. „Byla to kurva.“

„Shanno,“ polkla naprázdno Heather.

„Víš sama, že to je pravda,“ obrátila se na ni Shanna. „Spala s kdekým, nejen s Markem.“

Brad se vrtěl na své židli a vypadal tak v rozpacích, jak ho snad ještě nepamatovala, což už něco znamenalo.

„S kým ještě spala?“ zeptala se Lena a dívala se na chlapce. Ani jeden z nich jí pohled neopětoval.

„Jistě to nevím o nikom jiném než o Markovi,“ vykládala Shanna, jako by rozprávěla u oběda se spolužačkou. „Ale říkalo se ledacos, jako že jim kouří…“

„Proboha,“ skočila jí do řeči Heather, „vždyť je přece mrtvá. Proč musíš tohle všechno vykládat?“

„Protože je to pravda!“ hlasitě a vzrušeně oponovala Shanna.

Heather vypadala rozzlobeně. „Vždyť to jsou jenom řeči. Nikdo neví, jestli je na nich něco pravdy.“

„Jaké řeči?“ otázala se Lena.

Shanna se s radostí chopila odpovědi. „Měla po vyučování za tělocvičnou sex s někým ze školy.“

„Styk, nebo jen pusou?“ ptala se dál Lena a nespouštěla oči z chlapců.

Shanna pokrčila rameny a pohlédla úkosem na Heather. „Já jsem tam nebyla.“

„A Heather ano?“

„Heather nemá ráda kluky,“ informovala Shanna.

„Buď zticha!“ vykřikla Heather poplašeně.

Lena přemýšlela, jestli teď vypadá stejně nevěřícně jako Brad. Měla pocit, jako by hráli show Jerryho Springera přímo tady ve školní knihovně.

„Dobrá,“ prohlásila Lena a snažila se situaci udržet na uzdě. „Jaký máte důkaz o tom, že Jenny spala s kdekým?“

Děvčata zmlkla a dívala se jedna na druhou.

„Žádný, viďte?“ zkonstatovala. „Dokážete mi říct jméno někoho, s kým byla?“

Carson se zavrtěl na židli, ale neřekl nic.

„Mark,“ pokrčila rameny Shanna. „Mark měl skoro každou.“

„Aha,“ řekla si pro sebe Brittany a v hlase jí zaznělo cosi jako rozmrzelost.

Lena si znovu povzdechla a protřela si oči. Hlava ji rozbolela způsobem, který obyčejně předznamenával celodenní migrénu. „No a kdo tedy s těmi řečmi začal?“

Všechny tři pokrčily rameny. Zdálo se, že to je univerzální odpověď na jakoukoli otázku. Lenu napadlo, jestli je z toho později nebude bolet za krkem.

„Mně to řekla Pansy Davisová,“ řekla Shanna.

„Ta mi řekla, že ve čtvrtek spala s Ronem Wilsonem,“ namítla Brittany, „a víš přece, že Ron byl tu noc u Franka doma.“

„Frank tvrdil, že se večer vypařil!“ zapištěla Shanna.

„Dost, dost,“ zvolala Lena a zvedla ruce. Měla pocit, jako by ji štípalo hejno hus. „Žádná si nepamatujete, kde jste ty řeči poprvé slyšely?“

„Byla to prostě známá věc,“ odpověděla Heather. „Prostě si nepamatuju, kdo mi co o ní řekl, ale Jenny se jednoduše chovala divně, jasný? Šla s kluky, které ani neznala. Jako s někým z posledního ročníku.“

„Ale jménem nikoho neznáš.“

Heather zavrtěla hlavou. „Jsou z vyšších ročníků.“

„Ale ne někdo známý z vyššího ročníku,“ vyptávala se dál Lena.

„To určitě ne,“ vložila se do věci Brittany. „Rozhodně ne lidi, které bych znala. Nikdo známý. Spíš toho typu jako Jenny.“

„To s nimi jezdila společně autobusem?“

„Ti už jezdili autem,“ odpověděla Heather. „V posledním ročníku už mají auta.“

„Pamatujete si některé z těch aut?“

Heather záporně zakroutila hlavou, ale Brittany luskla prsty. „Na jedno si vzpomínám.“ Obrátila se na Shannu. „Pamatuješ si na ten úžasný černý thunderbird?“

„Nový, nebo starý?“ zeptala se Lena.

„Ten starší typ, co má tolik místa vzadu,“ odpověděla Shanna. „Dělal hrozný rámus, jako by měl něco s motorem.“

„A majitel chodil sem do školy?“

Znovu se na sebe podívaly. „Možná ano,“ přisvědčila Brittany. „Já myslím, že ne,“ připojila Shanna.

Heather pokrčila rameny. „Já si aut nevšímám. Nic mi to neříká.“

Lena pohlédla na chlapce. „Vy si takové auto pamatujete?“

Všeobecné krčení rameny a záporné vrtění hlavami.

Lena se zkusila pustit jiným směrem. „Máte někdo ponětí, proč Jenny chtěla zabít Marka?“

Děvčata ztichla a Brittany nakonec prohlásila: „Každá z nás to aspoň jednou chtěla udělat.“

Lena se opřela a založila ruce. Pozorovala chlapce a snažila se uhodnout, proč celou dobu mlčí. „No dobrá,“ prohlásila a všichni se začali zvedat k odchodu, ale zarazila je. „Carson, Cory a Roper.“

„Rory a Cooper,“ opravil ji Brad.

„Jo,“ řekla Lena. „To je jedno. Ti tu zůstanou. Děvčata mohou jít.“ Obrátila se k Bradovi. „Můžeš si zatím poznamenat jejich telefon a adresu?“

Brad přikývl. Došlo mu, že se ho chce zbavit, ale nevadilo mu to.

Lena se posadila za stůl naproti chlapcům a mlčky vyčkávala, až se začnou nervózně ošívat. „Nuže?“ řekla pak.

Carson promluvil jako první. „Jo, dělala to.“ Zbývající dva přikývli. „Vy všichni jste s ní spali?“ Žádná odpověď.

„Pusou? Nebo rukama?“ ptala se Lena. „Sex,“ ujasnil Carson.

Lena cítila, že jí zčervenaly tváře, ale nikoli z rozpaků. „Kdy?“

„Mark ji jednou přivedl ke mně domů. Rozjela se dobrá zábava.“

„Myslela jsem, že jste tvrdili, že Jenny se nebavila.“

„To taky ne,“ řekl Carson. „Normálně ne, ale Mark jí řekl, ať si dá něco na uvolnění.“ Posměšně si odfrknul. „Udělala všechno, co jí řekl.“

„Takže,“ snažila se to Lena vyjasnit, „byl tam Mark, Jenny a vy tři?“

Svorně přisvědčili.

Carson pokračoval: „Trochu se opila a pak se k nám začala mít.“

Lena stiskla rty, aby nemusela něco říct. „Mark tvrdil, že udělá, co budeme chtít.“ Jeden z nich se zasmál. „Taky že jo.“

„Takže vy všichni jste s ní měli pohlavní styk?“ ptala se Lena.

Carson pokrčil rameny a zašklebil se. „Měla dost vypito.“

Lena sklopila oči ke stolu a snažila se zachovat chladnou hlavu. „Takže se opila a vy všichni včetně Marka jste s ní měli pohlavní styk?“

„Mark se jen díval,“ řekl jeden. „Nechala nás dělat, co jsme chtěli.“ Vzteky vzplál jako sirka. „Byla to kurva, rozumíte? Co se o ni vůbec staráte?“

Lenu zarazil nenávistný tón jeho hlasu, jako by za to mohla jenom Jenny, že něco takového udělali. „Jak že se jmenuješ?“ zeptala se.

Pohlédl na zem a zamumlal: „Rory.“

„Tak jo, Rory,“ pokračovala Lena. „Měla pohlavní styk s někým z vás i na tom výletě?“

„Si pište, že ne,“ Carson rozzlobeně založil ruce. „O to právě jde. Kdybychom to tušili, tak se na ten podělaný výlet vykašleme.“

„Takže jste tam s ní neměli pohlavní styk?“ ptala se dál Lena.

„Ne,“ řekl stále ještě vztekle. „Ani se na nás nepodívala. A přitom na té párty byla fakt dobrá. Pořád neměla dost.“ Postavil se, jako by to Leně hodlal názorně ukázat. „Ale o těch Vánocích byla hrozně upjatá. Vůbec se s námi nebavila.“ Rty se mu zkřivily zlostí. „Čubka.“

Lena se kousla do jazyka.

„Byla jako posedlá,“ doplnil Carson. „Rozdala by si to s koněm, kdyby jí to Mark řekl, ale na tom výletě se tvářila, jako bychom pro ni nebyli dost nóbl společnost.“

„Proč myslíte, že se tak změnila?“ pokračovala Lena.

Pokrčil rameny. „Koho to k sakru zajímá?“

„Zkusili jste s ní na výletě mluvit, nebo vás od začátku prostě ignorovala?“

Podíval se otráveně. „Bylo to totiž takhle, jo? Nabídli jsme jí trochu něčeho, aby se uvolnila, řekli jsme jí, že bychom si rádi zopakovali tu párty, a ona jako by zamrzla.“

„Přesně,“ souhlasil Rory. „Bylo to, jako bychom jí najednou nebyli dost dobří.“

„Jo, do háje,“ přizvukoval Carson. „Dělala, jako by se nic nikdy nestalo, a já jí povídám: ‚Koukej, víš přece, co jsi vyváděla minule, ty kurvo.‘“

„Měli jsme jí za to nabídnout peníze,“ navrhnul Rory. „Nebo jsme měli nabídnout peníze Markovi.“

„Jasně,“ řekla Lena polohlasem a snažila se mezitím si vzpomenout na jméno třetího z nich. Celou dobu mlčel a na rozdíl od ostatních dvou se netvářil nepřátelsky. „Cooper?“ uhodla správně. Zvedl oči a ona se zeptala: „Tebe nikdy nenapadlo, proč třináctileté děvče vůbec něco takového dělá?“

„Třeba se jí to líbilo,“ opáčil Cooper a pokrčil rameny stejně jako zbylí dva. „Proč by to jinak dělala?“ Podíval se na své přátele a jeho chování se úplně proměnilo. Působil rozhodnější a stejně nenávistný jako ti druzí. „Byla to kurva a líbilo se jí to,“ prohlásil rezolutně.

„Jo,“ řekl Rory hlasem plným nenávisti. „Tutovka, že se jí to líbilo.“

„I když byla opilá?“ zkusila se zeptat Lena.

Nikdo jí neodpověděl.

„Jak jste poznali, že se jí to líbí?“

„To je sakra jedno,“ řekl Rory. „Co já vím? Obličej měla celou dobu schovaný v polštářích.“

„Ty frajere,“ rozesmál se Carson a zvedl ruku s palcem nahoru.

Rychlostí blesku Lena vyrazila a chytila ho za zápěstí. Zmáčkla ho tak pevně, až mu málem zlomila kosti a tvář se mu zkřivila bolestí.

„Tak ty si myslíš, že se jí to líbilo, co?“ řekla mu.

„Hej,“ vykřiknul Carson a rozhlédl se kolem, jako by hledal pomoc. „Co je? Vždyť to byla jenom legrace.“

„Legrace?“ zeptala se Lena a škubla mu rukou, jako by ji chtěla vytrhnout z kloubu. „U nás tomu říkáme znásilnění, hajzlíku.“ Pustila ho, protože jinak by musela vytáhnout pistoli a vzít ho pažbou. Když viděla úsměšek, který se mu rozhostil na tváři, jakmile si opět sedl, měla chuť to skutečně udělat.

Zazvonil zvonek ohlašující konec přestávky a Lena se musela kontrolovat, aby při tom rámusu nevyskočila. U chlapců naběhl Pavlovův reflex a začali si balit tašky, aniž by je k tomu vyzvala.

Propustila je se slovy: „Poručík Stephens si vezme vaše adresy a telefonní čísla pro případ, že bychom se chtěli ještě na něco zeptat.“ Počkala, aby si mohla být jistá, že ji dobře poslouchají. „Postarám se o to, aby každý policajt tady znal vaše jména.“

„Jo,“ prohlásil Rory, „klidně.“

Začali se šinout pryč, ale Carson se zastavil a zeptal se: „Máte v úmyslu hlásit panu Clayovi, aby mě prohledal, nebo co?“

„Mám v úmyslu udělat všechno, co dokážu, abych tě dostala do vězení dřív, než budeš smět volit.“

„Do háje,“ řekl polohlasem a odcházel pryč.

Lena vstala. Chtěla pryč od stolu, u kterého všechny ty věci vyslechla. Došla k počítačům a opřela se o jeden z monitorů. Cítila, jak jí po těle vyráží studený pot. Dělalo se jí špatně z pomyšlení, že chlapci jejich věku se už učí o ženách uvažovat tímto způsobem. Dokázala si docela dobře představit, že ten parchant v jejich věku uvažoval stejně. Jako by opačné pohlaví bylo spotřební zboží. Každé se to líbilo. Každá byla kurva.

„Leno?“ vytrhl ji Brad z úvah. Pohlédla zpět ke stolu a spatřila dvě starší ženy a jednoho muže, jak se usazují na židle. „To jsou Jennyini vyučující,“ sdělil jí Brad.

Lena si položila ruku na prsa. Měla pocit, že se udusí. Brad stál moc blízko a knihovna se jako by zmenšovala. „Nemohl bys začít sám?“ navrhla, protože cítila, že se musí dostat ven a nabrat dech. Vykročila ke dveřím, ale zastavil ji.

„Sám?“ zeptal se a už zase stál příliš blízko. Cítila jeho kolínskou a něco jako mentolový osvěžovač dechu. Nesměla ztratit hlavu. Věděla, že kdyby se jí udělalo špatně před Bradem, už by se nedokázala vrátit do práce.

Vytáhla svůj mobilní telefon a o krok ustoupila. „Jdu zavolat zpátky na stanici a uvidím, co tam mají. Možná zjistíme, kdo tady kolem vlastní černý thunderbird.“

„Ředitel to bude určitě vědět,“ připomenul jí Brad a znovu k ní přistoupil. „Mají na to záznamy, víš? Tady nesmíš parkovat, pokud nemáš povolení.“

„Dobrý nápad,“ řekla Lena a znovu o krok ustoupila. Uvědomovala si, že jestli nedostane svůj dech pod kontrolu, propadne panice. „Ověřím to, než je vyslechneš. Nezapomeň se vyptat na to, co říkaly ty její spolužačky.“

Podíval se na ni divně. „Jsi v pořádku?“

„Jo, jasně,“ odpověděla. V místnosti jí náhle připadalo horko k nevydržení a cítila, jak se jí košile začíná lepit na záda. „Jenom zjisti základní údaje. Jakým působila dojmem a podobně. Hned tu budu, jen vyřídím pár hovorů.“

Rychle pokývl hlavou a sevřel rty. „Rozumím,“ řekl. Viděla na něm, že by se chtěl ještě jednou zeptat, zda je v pořádku.

Rychle vyšla na chodbu a zhluboka se nadechla, aby se uklidnila. Stále se ještě potila, svlékla si tedy sako. Kolem proklusal student, zřejmě opozdilec. Když si všiml její služební pistole, zastrčené v pouzdru pod ramenem, zpomalil a ohlédl se.

Lena si sako opět oblékla a opřela hlavu o zeď. Zůstala stát s očima zavřenýma, dokud nevolnost nepominula. Když se několikrát zhluboka nadechla, cítila se opět fit, byť ne naprosto.

Odklopila displej svého mobilu, aby se něčím zaměstnala. Vyťukala číslo stanice a promluvila s Mariou o dotyčném voze. Ulevilo se jí, že telefon nezvedl Frank. Bylo pro ni stále ještě obtížné s Frankem mluvit, protože v hloubi cítila, že jí přičítá vinu za to, co se stalo. A zároveň s ním i nějak souhlasila. Chovala se hloupě.

Ačkoli stála necelých sto metrů od ředitelovy kanceláře, zavolala mu a zeptala se jej na černé auto. Prošel své záznamy, zatímco ona čekala na druhém konci, a dal jí odpověď, jakou od začátku očekávala. Nikdo ze školy neměl registrováno auto odpovídající popisu. Lena řediteli poděkovala a zavěsila s pocitem, že je přece jen lepší některé věci vyřídit hned, než dál šlapat vodu. Čím víc času nad tímto případem trávili, tím dál se zdáli být od jeho vyřešení. Měla by nejspíš ještě jednou promluvit s Markem a zjistit, jak zareaguje na nejnovější informace. Jenže Jeffrey ji pravděpodobně po tom, co se přihodilo minule, k Markovi nepustí.

Ještě jednou vytáhla telefon a vyťukala svou domácí hlasovou schránku. První zpráva byla z videopůjčovny ve městě. Upomínali ji, že dosud nevrátila nějaké kazety. Druhá byla od Nan Thomasové, Sibyliny družky.

„Leno,“ slyšela hlubší, otrávený hlas Nan, „mám pořád ty Sibyliny věci. Jestli je chceš, dej mi vědět. Já…,“ zarazila se, pak pokračovala: „Prostě jenom…“

Lena pohlédla na hodinky a v duchu počítala, kolik ji stojí tohle koktání.

„Budu dnes večer kolem osmé v Suddy’s,“ oznamovala jí Nan. „Ty krabice budu mít s sebou, jestli je chceš. Takže tam… No, jinak…,“ znovu se zarazila.

Lena zmáčkla tlačítko a přeskočila zbytek vzkazu. Suddy’s se nazýval lesbický bar na předměstí Heartsdalu. Nic na světě ji nepřiměje, aby se s družkou své sestry scházela v lesbickém baru.

Srdce jí pokleslo při dalším vzkazu. Ozval se Hank. „Poslyš Lee, Barrymu není dobře. Musím tu dnes zůstat, možná i zítra.“

Zavřela oči, opřela hlavu o zeď a poslouchala, jak Hank vysvětluje, že raději zůstane v Reece, protože ráno přijde dodávka piva. Pocítila nový nával paniky a vzápětí dostala zlost, protože z toho vycouval takto zbaběle. Nechal vzkaz na záznamníku, místo aby jí zavolal přímo na mobil.

Lena přešla na protější stranu chodby a vyhlédla skrze sklo ven. Uprostřed školní budovy stálo otevřené atrium a jeho protilehlou stěnou bylo vidět personál jídelny, jak připravuje stoly a židle. Tak se do scény zabrala, že přeslechla část poslední zprávy. Vrátila záznam a poslechla si ji znovu.

„Tady reverend Fine,“ začínala zpráva. „Omlouvám se, ale budu muset zrušit naši domluvenou schůzku dnes večer. Jeden z našich farníků je nemocen a já musím být s rodinou.“

Lena zaklapla telefon ve chvíli, kdy ji žádal, aby mu zavolala zpět, že si domluví schůzku na jindy. Přenechá to Jeffreymu. Nemívala ve zvyku uvažovat příliš daleko dopředu, ale setkání s Finem představovalo něco, k čemu se její mysl upínala jako k programu na dnešní večer. Na moment si představila sebe samu, jak se vrací do svého prázdného domova. Zachvátila ji panika.

Položila ruku na hruď a počítala zrychlené údery srdce. Uvědomila si, že se koupe v potu a její kůže je horká a lepkavá. Chtěla si Hankovu zprávu poslechnout ještě jednou, aby zjistila, jestli v jeho hlase není ukryto něco, co jí prve uniklo. Možná nechával nějakou cestu otevřenou. Možná s ní hrál nějakou hru, aby ji přiměl říct, že ho tam potřebuje.

Rozřinčel se zvonek ohlašující konec vyučování a jeho pronikavý tón Lenou trhl. Rozhlédla se prázdnou chodbou a na okamžik si nebyla jistá, kde je. Jako ve snu si všimla rozostřené postavy ženy, která šla chodbou směrem k ní. Leně chvíli trvalo, než se dokázala soustředit. Pak si s leknutím uvědomila, že je ve škole Jenny Weaverové a že po chodbě se k ní blíží Dottie Weaverová.

„K sakru,“ řekla si potichu a vrhla pohled na svůj mobilní telefon. Zoufale si přála, aby zazvonil. Odklopila displej, jako by se chystala volat, ale už bylo pozdě. Dottie Weaverová už mířila k ní, v podpaží objemně vyhlížející učebnici.

Zastavila uprostřed chodby, rty semknuté do zlobné linky. Oči měla zarudlé, jako by proplakala celý rok. Po tváři jí naskákaly červené skvrny.

„Paní Weaverová,“ začala Lena a zaklapla telefon.

Dottie potřásla hlavou, jako by byla příliš rozčilená na to, aby dokázala něco říct.

„Mluvíme tu s některými spolužáky a učiteli, abychom zjistili, jestli někdo z nich nemůže objasnit…“

„Proč ji nemůžete nechat na pokoji?“ žádala Dottie. „Proč ji nemůžete nechat odpočívat v pokoji?“

„Je mi to hrozně líto,“ řekla Lena a myslela to upřímně.

„Bylo to moje dítě.“

„Já vím,“ odpověděla Lena a sklopila zrak k telefonu. „Špiníte tady její jméno a snažíte se dokázat, že ona byla ta špatná.“

„O nic takového nám nejde.“

„Lhářko!“ vykřikla Dottie a hodila po Leně knihu. Lena upustila telefon a pokusila se svazek zachytit, ale nepovedlo se jí to. Hřbet ji zasáhl do břicha a ona se zkroutila. Kniha dopadla na podlahu.

„Paní Weaverová,“ začala Lena a sehnula se, aby učebnici zvedla.

„Škola chtěla tuhle knihu zpátky,“ řekla Dottie a rty se jí roztřásly. „Předejte ji. A řekněte jim, ať jdou všichni k čertu.“

Lena se snažila učebnici zavřít tak, aby nepoškodila stránky. Zvedla i telefon, který se zdál v pořádku.

Dottie si osušila oči papírovým kapesníkem a pak se vysmrkala. Nicméně neodešla, což Lena nechápala, dokud znovu nepromluvila.

„Jenny měla tuhle školu opravdu ráda,“ řekla a chytila se za srdce, jako by jí působilo bolest být tady. „Hrozně ráda sem chodila.“

Lena se rozhodla, že teď je asi nejlepší příležitost odbýt si nezbytné.

„Vídala se s někým, paní Weaverová?“ Dottie zakroutila hlavou. „Myslíte psychiatra?“ zeptala se. „Myslím nějakého chlapce,“ upřesnila Lena. „Chodila s někým?“

„Ne,“ odsekla Dottie. „Samozřejmě že ne. Bylo to teprve dítě.“ Lena přikývla a cítila sílící hrůzu. „Některé spolužačky ale tvrdí, že ano.“

„Které spolužačky?“ zeptala se Dottie a rozhlédla se, jako by je chtěla vidět.

„Prostě některá děvčata,“ odvětila Lena. „Kamarádky ze školy.“

„Neměla žádné kamarádky,“ řekla Dottie a oči se jí zúžily, jako by čekala nějakou zákeřnost. „Co říkají o mé dceři?“

Lena se snažila přijít na nějaký způsob, jak to vyslovit. „Že…“

„Že co?“ naléhala Dottie.

„Že se vídala se spoustou chlapců,“ řekla Lena. „Že byla se spoustou chlapců.“

Facka přišla nečekaně a zasáhla tak bolestivě, že Lenina pravá tvář za pár sekund celá znecitlivěla. Než mohla Lena cokoli udělat, viděla už jen záda Dottie Weaverové, vycházející z budovy.

Dveře knihovny se rozlétly dokořán a v nich stál Brad, který čekal, až tři učitelé vyjdou ven. Vypadali unaveně a poněkud otráveně, ale to, pokud si Lena pamatovala, je u učitelů kolem polední přestávky běžné. Jedna z učitelek se na Lenu podívala. Ze způsobu, jakým si ji prohlédla, se dalo vyčíst, že tuší, že něco není v pořádku. Pozvedla obočí, jako by čekala, že Lena začne rozhovor, avšak ta se ještě stále nezmohla na slovo.

„Leno?“ pobídl ji Brad. Přikývla, že je v pohodě, a napadlo ji, jestli má červenou tvář.

Brad jí představil všechny vyučující, jejichž jména Lena okamžitě zapomněla. Pak řekl: „O její pověsti také slyšeli.“

Lena nechápavě zamrkala.

„Ty řeči o Jenny,“ ujasňoval Brad. „Tvrdí, že je slyšeli také.“

„Nikdo z nás tomu nevěřil,“ povzdechla jedna z učitelek a její hlas jako by říkal, že už se dávno smířila s tím, že na škole se dějí věci, o kterých se pravděpodobně nikdo z učitelů nikdy nedozví.

„Měla dobré studijní výsledky,“ řekla další z nich. „Velmi tichá, úkoly odevzdávala vždy včas. Její matka se snažila.“

Ostatní přikyvovali a Lena se k nim pouze přidala, neschopná žádné významnější odpovědi.

„Děkujeme vám, že jste nám věnovali svůj čas,“ staral se Brad o chod věcí. S každým zvlášť si potřásl rukou a všichni do jednoho ho povzbudili pohledem.

„Je mi líto, že jsme vám nemohli být víc nápomocni,“ řekl muž.

Jedna z učitelek se přidala: „Kdybychom si na něco vzpomněli, dáme vám vědět.“

Žena, která si všimla Leny jako první, odcházela poslední a otočila se na Brada: „Odvedl jste skvělý kus práce, Bradley. Skutečně jste mě překvapil.“

Brad zářil. „Děkuju, paní profesorko,“ odpověděl a pokyvoval přitom hlavou jako radující se štěně. Počkal, až učitelé zmizí z dohledu, a pak se teprve zeptal: „Čí je to knížka?“

„Jenny Weaverové,“ informovala ho Lena, zatímco listovala učebnicí, aby zjistila, jestli v ní nejsou vepsány nějaké poznámky. Byla prázdná, stejně jako obě předchozí.

„Jak se ti dostala do rukou?“

Lena mu nedokázala odpovědět. „Tady máš,“ řekla a knihu mu podala. „Odnes ji do kanceláře, pak se sejdeme u auta.“

Parkoviště před barem Suddy’s zelo prázdnotou, přestože hodiny ukazovaly osm hodin večer. Pokud se soužití Sibyl a Nan dalo považovat za typický příklad, pak většina lesbiček ve městě sedí touto dobou doma u televize a sleduje nějakou situační komedii. Ne že by se Sibyl skutečně dívala, neboť byla nevidomá, ale čas od času ráda poslouchala a Nan jí líčila, co se děje.

Lena zkřížila paže a představila si Sibyl, jak vypadala, když se viděly naposledy. Ne v márnici, nýbrž den předtím, než zemřela. Sibyl zářila jako vždy energií a smála se něčemu, co se jí přihodilo během přednášky. Sibyl měla učení ze všeho nejraději a posluchárna plná studentů jí skýtala obrovské uspokojení. Možná právě proto se Lena dnes cítila ve škole tak nepříjemně.

Než si to stihla rozmyslet, vystoupila z auta. Ve srovnání s většinou ostatních barů vypadal Suddy’s příjemně. Vedle Chýše, Hankova baru v Reece, působil přepychovým dojmem. Zvenku byla výzdoba jen skromná, nejspíš proto, že místo tohoto druhu k sobě spíš nechce přitahovat zbytečnou pozornost. Kromě vývěsního štítu Budweiser a loga s neonovou duhou člověk nenašel na baru vlastně nic k vidění.

Interiér působil rozmanitěji. Lampy však visely nízko, takže prostor měl na Lenin vkus až příliš intimní atmosféru. Hudební skříň vyluzovala nějakou tklivou melodii a zrcadlová koule se pomalu otáčela nad něčím, co připomínalo taneční parket. Leně byla tato stránka Sibylina života odjakživa proti srsti. Nikdy úplně nepochopila, jak si mohl někdo tak přitažlivý, energický a společenský dobrovolně vybrat podobné prostředí. Sibyl vždy toužila po dětech a chtěla, aby ji někdo miloval. Lena by ani ve snu nečekala, že se její sestra rozhodne pro podobný život.

Když se Sibyl před patnácti lety Leně poprvé se vším svěřila, Lenina rozhodná odpověď zněla: „Ne, nejsi.“ Dokonce i poté, co se Sibyl nastěhovala k Nan, dál se konejšila představou, že její sestra ve skutečnosti není homosexuální. Zní to hloupě, ale Lena si nemohla pomoci, aby to celé v koutku mysli nepovažovala za pouhou epizodu. Pořád čekala, že jednoho dne se Sibyl zasměje své nerozvážnosti, usadí se a založí rodinu. To, že byly dvojčata, věc jen dál komplikovalo, neboť Lena měla vždycky pocit, že kus z ní je v Sibyl a kus Sibyl naopak žije v ní. Představa, že by i ona sama mohla někde v podvědomí sdílet sestřinu sexuální orientaci, na Lenu působila znepokojivě.

Opustila tyto myšlenky a přešla napříč místností. Dvě ženy u rohového stolu si jí vůbec nevšímaly. Seděly příliš zabrány do toho, jak zastrčit jazyk jedna druhé co nejdál do krku, než aby zaznamenaly příchozí. Barmanka četla noviny, a když se k ní Lena přiblížila, vzhlédla a překvapeně sebou trhla.

„Vy jste určitě její sestra,“ řekla.

Lena vyhoupla na jednu ze stoliček u baru, dál od ní. „Mám tu s někým sraz.“

Žena složila noviny. Přistoupila a podala Leně ruku. „Já jsem Judy,“ řekla.

Lena chvíli zírala na ruku a pak ji zdráhavě stiskla. Judy byla vyšší postavy, s dlouhými černými vlasy a obličejem ve tvaru srdce. Svýma sytě hnědýma očima se vpíjela do Leny.

„Jedno pivo, prosím,“ pronesla Lena a vzápětí se opravila: „Nebo raději panáka.“

Judy se zarazila, pak přešla k regálu s lahvemi za barem. „Sibyl nikdy nepila,“ řekla, jako by tím pádem její dvojče Lena nemělo pít také.

„Ani nespala s chlapem,“ připomněla Lena.

Judy to musela uznat. „Jim Beam?“

„Jo,“ odpověděla Lena a snažila se znít znuděně, zatímco vytahovala z kapsy nějaké peníze. Než přijela sem, převlékla se doma do džínsů a trička, čehož teď dodatečně litovala. Lidem tady asi připadala lesbičtěji než ty dvě v rohu.

Judy pokračovala: „Ale měla ráda brusinkový džus.“

„Dejte mi rovnou dvojitou,“ požádala Lena a hodila na bar dvacetidolarovku.

Judy na ni pohlédla, teprve pak jí nalila. „Moc nám všem chybí.“

„Tomu věřím,“ odvětila Lena a uvědomovala si, že zní ironicky. Hleděla na tmavou tekutinu ve své sklenici a uvažovala o tom, že naposledy pila večer po Sibylině smrti. Neměla alkohol ráda, neboť nesnášela pocit ztráty sebekontroly. Ne že by poslední dobou cokoli pod kontrolou držela.

Pohlédla na hodiny nad barem. Za pět minut osm.

„Koho čekáte?“ zeptala se Judy.

Lena do sebe otočila sklenici na jeden doušek. „Ještě jednou,“ prohlásila a poklepala na sklenici.

Judy se na ni znovu upřeně zadívala, ale nakonec sáhla po lahvi.

Aby ji Lena odradila od dalšího hovoru, otočila se na stoličce a zahleděla se na parket. Stála tam jediná žena a s očima zavřenýma se pohupovala do rytmu. Byla jí něčím povědomá, ale v chabém osvětlení Lenina paměť odmítala spolupracovat. Přesto ji pozorovala dál a udivovalo ji, jak je žena úplně pohlcena svým pohybem, jako by kolem nikdo jiný nebyl. Jako by na ničem jiném nezáleželo.

Začala nová melodie a Lena uhodla skladbu dřív, než z reproduktorů zazněla první slova textu Beckovy písně Debra. V mysli jí opět nenadále vyvstal Mark Patterson. V pohybech tančící ženy se zračilo cosi smyslného a znepokojivého, co jí připomnělo toho mladíka. Pozorovala ji a ptala se sama sebe, co se to vlastně stalo s Jenny Weaverovou. Jakou moc to nad ní Mark měl? Čím dokázal přinutit třináctileté dítě, aby se prosti tu oválo? Nedávalo to smysl.

Napadlo ji, jestli by Mark Patterson uměl takto tančit. Nedovedla si však představit, že by sebral tolik odvahy, aby si stoupl sám doprostřed prázdného parketu. Ta myšlenka ji překvapila, protože neměla za to, že zajde tak daleko, aby spekulovala o Markově povaze. Věděla o něm tak mizivě málo, a přesto mu její podvědomí už připsalo určité charakterové rysy.

Obrátila se zpátky k baru, aby se osvobodila ze zakletí svých myšlenek. Judy četla noviny, dolitá sklenice a drobné ležely na baru. Lena právě uvažovala, kolik by měla nechat jako spropitné, když tu si povšimla svého odrazu v zrcadle. Na okamžik ztuhla a pak ji napadlo, že její reakce byla úplně stejná jako reakce Judy, když prve vstoupila do baru. Na zlomek sekundy seděla naproti Sibyl a při tom pohledu se jí zastavilo srdce.

Náhle se zvenku ozval halas a do baru vtrhla větší parta. Smály se a byly rozjařené, všechny měly na sobě softbalový dres. Černé kalhoty s bílým pruhem po straně a bílé tričko s nápisem BUSHWHACKERS přes prsa.

„Proboha,“ povzdychla si Lena a vstala ze svého místa, když si mezi příchozími povšimla postavy Nan Thomasové. Nevýrazná knihovnice měla brýle uvázané na neonově růžovou sportovní šňůru a tričko postříkané blátem, jako by před chvílí přistála na zemi. Na rozdíl od několika ostatních nejevila Nan známky toho, že by si Lenu byť na okamžik spletla s její sestrou. Její tvář se naopak zamračila.

Kdosi poklepal Leně na rameno a ona se otočila, aby ke svému překvapení zjistila, že za ní stojí Hare Earnshaw. Měl na sobě džíny a stejné tričko jako ostatní, kromě toho pak čepici s velkým písmenem B.

„Jak se máš, Leno?“ zeptal se Hare.

Snad to bylo vlivem alkoholu, ale Lena ohromeně vyhrkla: „Vy jste gay?“ dřív, než se stihla zarazit. Hare působil ve městě jako lékař. Lena za ním dokonce jednou zašla s nachlazením, které se příliš dlouho táhlo.

Hare se jejímu překvapení zasmál. „Hraju v tomhle družstvu,“ řekl a ukázal na své tričko. Pak se k ní naklonil a spiklenecky na ni mrknul: „Chytám.“

Lena ucouvla a vrazila přímo do Nan. Všude kolem postávalo plno lidí, ačkoli všichni se zdáli být zabraní do debaty o právě dohraném zápase. Lena si plna úzkosti začala mnout límec svého trička a snažila se dostat stranou toho ruchu, směrem ke vchodu.

„Lee?“ oslovila ji Nan a hned se opravila, dřív než to Lena stihla udělat za ni: „Leno?“

„Říkala jsem ti, abys mě tak neoslovovala,“ prohlásila Lena a založila paže.

„Já vím,“ zvedla Nan rezignovaně ruce. „Omlouvám se. To jen, že Sibby tak o tobě vždycky mluvila.“

Lena ji přerušila. „Můžeš mi dát ty věci? Potřebuju jet domů.“ Při představě prázdného domu jí hlas téměř selhal. Hank nezvedl telefon, když se ho snažila sehnat v Chýši. Ten mizera ji určitě ignoruje. Bylo pro něj typické, že zmizí, když ho nejvíc potřebuje.

„Je to venku v autě,“ odpověděla Nan a podržela jí otevřené dveře. Lena se zastavila a nechala Nan projít jako první. Nechat Brada Stephense, aby jí otevíral dveře, byla jedna věc. Než by to však dovolila ženě, raději by se propadla do země.

Nan cestou k autu povídala. „Snažila jsem se zachovat všechno tak, jak to opustila,“ řekla, nutíc se do lehkého tónu. „Víš přece, jak měla Sibby ráda věci v pořádku.“

„To musela,“ odsekla Lena, neboť měla za to, že se rozumí samo sebou, že slepí musejí mít ve věcech systém, aby cokoli našli.

Pokud Nan zaznamenala její nepřátelský tón, nejspíš se rozhodla si jej nevšímat.

„Tak tady,“ řekla Nan, když došly k bílé Toyotě Camry. Okno na řidičově straně bylo stažené dolů, takže jen sáhla dovnitř a s cvaknutím otevřela kufr.

„Měla bys zamykat,“ doporučila jí Lena. „Proč?“ zeptala se Nan a tvářila se skutečně nechápavě. „Parkuješ před homosexuálním barem. Čekala bych trochu opatrnosti.“

Nan zastrčila ruce za pásek. „Sibyl zabili za bílého dne v restauraci. Vážně si myslíš, že mě zachrání, když si budu zamykat auto?“

Měla pravdu, ale Lena to nehodlala přiznat. „Nemám na mysli, že by tě někdo mohl zabít. Mohli by ti ale zdemolovat auto nebo něco takového.“

„Hm,“ pokrčila Nan rameny a na okamžik vypadala přesně jako Sibyl. Ne že by se v čemkoli Sibyl podobala, to jen ten její postoj „co se stane, to se stane“.

„Tohle jsou nějaké její kazety,“ řekla Nan a podala jí asi třiceticentimetrovou čtvercovou krabici. „Měla je označené Braillovým písmem, ale většina má i svůj vlastní titul.“

Lena vzala krabici a překvapilo ji, jak je těžká.

„Tady jsou nějaké fotografie,“ řekla Nan a položila druhou krabici na první. „Nevím, proč je u sebe měla.“

„Požádala jsem ji, aby mi je schovala,“ vysvětlila jí Lena a vybavila si den, kdy fotografie přinesla k Sibyl. Lenin tehdejší přítel, Greg Mitchell, ji právě opustil a ona nechtěla mít doma jeho fotografie.

„Tohle už vezmu,“ nabídla se Nan, když vytáhla poslední krabici, větší než obě předchozí. Opřela si ji o koleno, aby mohla zavřít kufr. „Jenom nějaké věci, které měla ve skříni. Nějaké ceny ze střední školy, jedna medaile je myslím tvoje.“

Lena přikývla a vykročila ke svému vozu.

„Našla jsem také fotku vás dvou na pláži,“ prohodila Nan se smíchem. „Sibyl je tam spálená. Vypadá hrozně.“

Lena si dovolila úsměv, protože kráčela k Nan zády. Ten den si pamatovala. Sibyl za každou cenu chtěla zůstat na sluníčku, ačkoli ji Hank varoval. Tmavé brýle Sibyl zakrývaly oči, a když si je nakonec sundala, jediná část tváře, kterou neměla červenou jako ředkvičku, se skrývala pod nimi. Ještě dlouho potom vypadala jako mýval.

„…se zastavit a do soboty si je vyzvednout,“ říkala cosi Nan. „Cože?“ zeptala se Lena.

„Říkám, že se do soboty můžeš zastavit a podívat se na to ostatní. Její počítač a další vybavení chci darovat škole pro slepé v Auguste.“

„Co je to ostatní?“ otázala se Lena, protože nabyla dojmu, že Nan chce Sibyliny věci vyhodit.

„Jenom nějaké papíry,“ odpověděla Nan a složila jí krabici k nohám. „Většinou věci ze školy. Její disertace, pár esejů. Takové věci.“

„To je hodláš prostě vyhodit?“ naléhala Lena.

„Dát je pryč. Nemají vlastně žádnou cenu,“ vysvětlovala Nan, jako by domlouvala děcku.

„Pro Sibyl cenu měly,“ odporovala Lena, vědoma si, že je na hranici toho, aby začala křičet. „Jak tě může napadnout dát je pryč?“

Nan sklopila oči a pak se opět podívala na Lenu. Onen shovívavý tón jí v hlase stále zůstával. „Říkala jsem ti, že budu ráda, když si to odneseš, jestli máš zájem. Je to všechno v Brailleově písmu. Stejně si nic z toho nepřečteš.“

Lena si posměšně odfrkla a postavila svoje krabice na zem. „Tys ji ale musela mít ráda.“

„Co tím k sakru chceš říct?“

„Ty věci pro ni zjevně něco znamenaly, jinak by je u sebe neměla,“ řekla Lena. „Ale posluž si, klidně je dej pryč.“

„Dovol,“ opáčila Nan a ukázala na krabice na zemi, „ale kolikrát jsem tě musela prosit, abys odvezla tohle?“

„To je něco jiného,“ řekla Lena, zatímco v kapse lovila klíče.

„A pročpak?“ vystřelila Nan. „Protože tys ležela v nemocnici?“

Lena se ohlédla směrem k baru. „Nekřič tolik.“

„Neříkej mi, co mám dělat,“ odpověděla Nan ještě silnějším hlasem. „Ty nemáš co zpochybňovat, jestli jsem milovala tvou sestru, nebo ne. Rozumíš?“

„Nic jsem nezpochybňovala,“ odvětila Lena a v duchu si říkala, jak mohl jejich rozhovor tak rychle nabrat podobné obrátky. Neuvědomovala si ani, kdo vlastně začal, ale Nan se pořádně rozčílila.

„Jdi s tím do háje,“ vyštěkla Nan. „Ty si myslíš, žes byla jediná na světě, kdo měl Sibyl rád? Já jsem s ní žila.“ Nan trochu ztišila hlas. „Já jsem s ní spala.“

Lena couvla. „Já vím.“

„Vážně?“ řekla Nan. „Protože ti něco řeknu, Leno, už toho mám dost a je mi nanic z toho, jak se mnou jednáš, jako bych byla prašivá.“

„Hele,“ zarazila ji Lena, „já s vámi softbal nehraju.“

„Nechápu, jak to zvládala,“ zamumlala Nan téměř sama k sobě.

„Co zvládala?“

„Ten tvůj misogynní policajtský komplex.“

„Misogynní?“ opakovala Lena. „Ty mi říkáš, že jsem misogynní?“

„A homofobní,“ doplnila Nan.

„Homofobní?“

„Jsi snad papoušek?“

Lena cítila, jak jí krev stoupá do tváře. „Nehraj si se mnou, Nan, na to nemáš.“

Nan smysl varování zřejmě nepostřehla. „Proč nezajdeš se mnou tady do baru a nezkusíš se seznámit s pár kamarádkami své sestry, Lee? Mohla by sis promluvit s lidmi, kteří ji opravdu znali a kterým na ní záleželo.“

„Mluvíš jako Hank,“ řekla jí Lena. „Aha, už to chápu,“ kusy skládanky začaly zapadat do sebe. „Bavili jste se o mně s Hankem.“

Nan stiskla rty. „Máme o tebe starost.“

„Vážně?“ zasmála se Lena. „No to je úžasné. Můj závislý opatrovník a milenka mojí sestry o mě mají starost.“

„Ano,“ trvala na svém Nan, „to tedy máme.“

„Taková pitomost,“ prohlásila Lena a snažila se jí vysmát. Zastrčila klíč do zámku a odemkla kufr.

„Chceš vědět, co je vážně pitomost?“ řekla Nan. „To, že se na tebe úplně nevykašlu. Že mi není úplně jedno, jak zahazuješ vlastní život.“

„Nikdo tě neprosí, aby ses o mě starala, Nan.“

„Jistěže ne,“ přisvědčila Nan. „Ale Sibyl by si to přála.“ Tón jejího hlasu zněl teď mírněji. „Kdyby tu Sibyl zrovna teď byla, mluvila by stejně.“

Lena těžce polkla. Snažila se nepustit si Nanina slova k tělu, především proto, že zněla nepříjemně pravdivě. Jedině Sibyl dokázala Lenu skutečně chápat.

Nan pokračovala: „Řekla by ti, že se s tímhle potřebuješ vyrovnat. A měla by o tebe strach.“

Lena upřeně hleděla na hever v kufru, protože se nedokázala soustředit na nic jiného.

„Proč jsi tak naštvaná?“ zeptala se Nan.

Lena se znovu zasmála, ale zvuk vlastního smíchu jí připadl prázdný. „Myslím, že mám zatraceně dobrý důvod být naštvaná.“

„Proč? Protože ti zabili sestru? Protože tebe znásilnili?“

Lena se chytila otevřeného kufru auta. Kdyby to jen bylo tak snadné, pomyslela si. Netruchlila prostě jen po Sibyl, oplakávala i svou vlastní smrt. Už ztrácela smysl pro to, kdo je a proč vlastně ráno vstává. O všechno, čím byla před svým znásilněním, přišla. Nechápala samu sebe.

Nan opět otevřela ústa a vyslovila jméno toho parchanta. Lena sledovala, jak její rty tomu jménu dávají tvar a jak ono visí ve vzduchu mezi nimi jako jedovatý plyn.

„Poslouchej, Lee,“ opakovala Nan, „nedovol mu, aby ti zničil život.“

Lena se dál pevně přidržovala auta, neboť tušila, že kdyby se pustila, podlomila by se jí kolena.

Nan to jméno vyslovila znovu a řekla: „Musíš se s tím vypořádat, Leno. Musíš se z toho dostat teď, nebo se ti to už nikdy nepodaří.“

Lena zasyčela: „Běž k čertu, Nan.“

Udělala krok k ní, jako by jí chtěla položit ruku na rameno.

„Vypadni a nech mě na pokoji, sakra,“ řekla Lena varovně.

Nan si rezignovaně povzdechla, jako by konečně pochopila, že to nemá smysl. Otočila se a odcházela k baru, aniž se po Leně ohlédla.

*

Lena seděla v autě na parkovišti před Piggly Wiggly v Grantu a upíjela levnou whisky přímo z lahve. Už nevnímala její svíravou chuť a hrdlo měla tak znecitlivělé alkoholem, že už téměř necítila, jak jím nápoj protéká. Na sedadle vedle čekala ještě jedna láhev, kterou pravděpodobně také stáhne, než mine noc. Neměla v plánu nic, jenom sedět v autě na prázdném parkovišti, dokud nepřijde na to, co se s ní děje. Nan měla do jisté míry pravdu. Lena se z toho potřebovala dostat, ale to neznamenalo jít si promluvit s nějakým pitomcem jako Dave Fine. Musela se prostě jen sebrat a přestat se zabývat hloupostmi. Musela to nechat odeznít a pokračovat ve svém normálním životě. Měla za to, že potřebuje jednu dlouhou noc sebelítosti, kdy si konečně odbude všechno zoufalství a nechá věci jít.

Poslouchala útržky Sibyliných kazet, které jednu za druhou strkala do autorádia. Chtěla je popsat, ale neměla čím. Navíc jí připadalo nepatřičné psát po Sibyliných věcech, i kdyby to Sibyl samotné nevadilo. Našla mezi nimi i pár kazet, které měly vlastní popisky, většinou zpěváci z Atlanty. Melanie Hammettová, Indigo Girls a pár dalších jmen, která Leně nic neříkala. Vypnula poslední kazetu, což znělo jako směs klasické hudby na první straně a starých písniček Pretenders na druhé, a hodila ji do krabice k ostatním.

Sáhla na zadní sedadlo a přitáhla si poslední krabici. Vážila víc než zbylé dvě, a když ji konečně dostala na přední sedadlo, na klín se jí rozsypaly fotografie. Na většině byla Lena s Gregem Mitchellem v různých stádiích jejich vztahu. Samozřejmě se tam našly nějaké fotky z pláže, stejně jako snímky z výletu do Chatanoogy, kam se zajeli podívat na akvárium. Lena zamrkala, aby se zbavila slz v očích, a snažila se vybavit si ten den, kdy stáli ve frontě a od řeky Tennessee tak studeně foukalo, že si Greg musel stoupnout za ni, aby ji zahřál. Milovala ten pocit, když ji objal rukama kolem pasu a položil jí hlavu na rameno. Byl to snad jediný okamžik v jejím životě, kdy se cítila skutečně šťastná. Pak se něco pohnulo, Greg odstoupil a prohodil něco o počasí nebo o posledních zprávách a Lena bezdůvodně vyvolala nějakou hádku.

Prohlížela další balíček fotografií a opatrně usrkávala alkohol. Měla už víc než dost, ale ne zas tolik, aby jí na ničem nezáleželo. Zatímco si prohlížela ty fotografie, připadalo jí neuvěřitelné, že existovala doba, kdy stála o společnost nějakého muže, či dokonce s ním chtěla být o samotě a blízko. Přes všechno, co řekla, když se s Robem rozcházela, v té době chtěla, aby se k ní vrátil.

Našla snímek, o němž se Nan zmínila. Sibyl skutečně vypadala hrozně, ale i tak se do objektivu usmívala. Na fotografii jim bylo oběma asi sedm. V tom věku vypadaly téměř k nerozeznání, až na to, že Sibyl chyběl jeden přední mléčný zub, protože u vchodu zakopla a vyrazila si ho o schod. Zub, který jí pak na tom místě narostl, byl celý nakřivo, ale dával jí jistou svéráznost. To jí alespoň tvrdil Hank.

Lena se usmála, když si všimla hromádky fotografií převázaných gumičkou. Hank jí k patnáctým narozeninám daroval polaroid, s nímž hned první den vyfotila dva filmy. Později si začala fotografie i sama upravovat, třeba překrývat část jednoho snímku přes druhý. Jedno takové dílo si zvlášť pamatovala a listovala teď balíčkem, aby ho našla. Žiletkou vyřízla z fotografie Hanka tak, aby ji neprořízla skrz, a seškrábla jen povrch. Na jeho místo pak nalepila zlatého labradora jménem Bonnie.

„Bonnie,“ vydechla Lena a uvědomila si, že slzy se jí už řinou bez zábran. Kvůli takovýmto momentům Lena nikdy nepila alkohol. Pes byl mrtvý už deset let a ona tu pro něj brečí, jako by se to stalo včera.

Vystoupila z vozu s oběma lahvemi v rukou. Chtěla je dostat z auta, neboť věděla, že kdyby tam zůstaly, skončila by v bezvědomí. Když vykročila, zjistila, že ve skutečnosti už je takovému stavu blíž, než si myslela, dokud seděla. Připadalo jí, jako by jí nohy nepatřily, a několikrát bez příčiny zakopla. Obchod už měl několik hodin zavřeno, ale i tak se pohledem do výkladu ujistila, že ji nikdo nepozoruje, jak klopýtá přes parkoviště. Dlaní se opřela o zeď a obcházela kolem budovy, svírajíc ve volné ruce obě lahve. Když se dostala za roh, pustila se a okamžitě ztratila rovnováhu, jak se jí podlomila kolena. Jako zázrakem se jednou rukou zachytila a neupadla přímo tváří na asfalt.

„K sakru,“ zaklela, když uviděla, spíš než ucítila, že si o něco rozřízla dlaň. Postavila se, odhodlanější než předtím se alkoholu zbavit. Částečně se z toho vyspí v autě a domů dojede, až uvidí na cestu.

Zapotácela se a skoro prázdnou láhev hodila do kontejneru. Uspokojilo ji, jak se s řinčením roztříštila o zadní stěnu. Zvedla i druhou láhev a hodila ji dovnitř. Následovalo několik tupých nárazů, ale láhev se nerozbila. Na okamžik uvažovala o tom, vlézt dovnitř, ale naštěstí si to rozmyslela.

Za budovou rostlo několik stromů a Lena se dopotácela k nim, nohy stále jako by měla ze dřeva. Předklonila se a přinutila se zvracet. Ze zvratků, páchnoucích alkoholem, se jí udělalo nanic ještě víc. Skončila na kolenou a žaludek se jí stahoval naprázdno, jako den předtím v autě s Hankem.

Pomyslela na Hanka a přiměla se vstát. Tak se na něj zlobila, že na okamžik zauvažovala o tom, dojet v tomto stavu do Reece a v Chýši si s ním promluvit. Před čtyřmi měsíci řekl, že s ní zůstane, dokud ho bude potřebovat. Kde je k sakru teď? Pravděpodobně na nějakém zpropadeném terapeutickém setkání, kde rozpráví, jaké má o svou neteř obavy a jak by si jí přál pomoci.

Motor hladce naskočil a Lena několikrát prošlápla plyn. Hlavou jí bleskl nápad, dát nohu z brzdy a plnou rychlostí vrazit do výlohy Piggly Wiggly. Ta myšlenka ji překvapila, nepřišla však zcela nečekaně. Pocit nesmyslnosti všeho se v ní rozléval, aniž by mu už kladla odpor. I po tom, co alkohol vyzvracela, v mozku jí dál bzučelo, zábrany zmizely a na mysl jí přicházely věci, o kterých nechtěla uvažovat.

Myslela na toho parchanta.

Jízda domů připomínala jízdu na ledu. Většinu cesty značně překračovala středovou žlutou čáru a za domem málem nabourala do kůlny. Brzdy s kvílením sešlápla až na poslední chvíli. Zůstala sedět v autě a hleděla na setmělý dům. Hank se neobtěžoval ani rozsvítit vchodové světlo. Otevřela skříňku v palubní desce a sáhla dovnitř. Vytáhla služební revolver a protočila bubínek. Cvakání jí projelo mozkem a z nějakého důvodu se náhle na pistoli zadívala v jiném světle. Nemohla od černého těla revolveru odtrhnout oči a dokonce přičichla k rukojeti. Než se vzpamatovala, měla hlaveň v ústech a prst na spoušti.

Už někoho jednou takto viděla. Žena vložila ústí do pusy a skoro bez zaváhání stiskla spoušť, protože v tom viděla jediný způsob, jak z hlavy dostat vzpomínky. Ráznost jediného výstřelu do hlavy byla dost silná, aby ji ucítila i Lena. Nejjasněji si pamatovala, jak se části lebky oné ženy se zbytky mozku zaryly do zdi za ní.

Lena seděla v autě, dýchala pomalu a cítila chladný kov mezi rty. Jazykem se dotkla hlavně a ještě jednou zvážila situaci. Kdo ji najde? Přijde Hank domů brzy? Brad, napadlo ji, neboť ten ji má ráno vyzvednout po cestě do práce. Co si pomyslí, až ji tady najde? Co to s ním udělá, když ji uvidí sedět v autě s ustřelenou hlavou? Je dost silný na to, aby to unesl? Dokáže Brad Stephens pokračovat ve své práci, ve svém životě, jestli ji tady takhle najde?

„Ne,“ řekla Lena. Zajistila revolver a uložila jej zpět do skříňky, kterou zamkla.

Vystoupila z auta a rychle vyběhla po schodech k zadnímu vchodu. Když odemykala a rozsvěcovala v kuchyni, ruce se jí ani jednou nezatřásly. Proběhla domem a cestou všude rozsvěcovala. Schody do patra brala po dvou a i tam všechno rozsvítila. Když se zastavila, byla všechna světla v celém domě zapnutá.

Samozřejmě, je-li rozsvíceno, zvenku ji kdokoli oknem uvidí. Vydala se stejnou cestou zpátky a zhasínala. Mohla zatáhnout závěsy a spustit žaluzie, ale v tom pohybu cítila něco uspokojivého a srdce jí pracovalo naplno. Už dávno nebyla v tělocvičně, ale její svaly si dosud rychlý pohyb pamatovaly.

Když odcházela z nemocnice, dali jí lékaři tolik prášků proti bolesti, že by to zabilo koně. Jako by se jí jich snažili dát tolik, kolik je možné, aby ji znecitlivěli. Pravděpodobně se domnívali, že pro ni bude jednodušší být otupělá, než se zabývat tím, co se stalo. Ústavní psychiatr, se kterým ji nutili mluvit, jí dokonce nabídl xanax.

Lena vyběhla zpět nahoru a otevřela přihrádku s léky ve své koupelně. Vedle obvyklých přípravků tu stálo půl lahvičky darvocetu a celý flexeril. Darvocet působil proti bolesti, ale flexeril bylo silné Sedativum, které Lenu naprosto odrovnalo, když ho jednou užila. Přestala je brát, protože v té době si chtěla udržet jasnou mysl, a ne se zbavit bolesti.

Lena přehlédla etikety lahviček a přeskočila varování o užívání pouze na lékařský předpis a o řízení a obsluze těžkých strojů. Měla nejméně dvacet tablet darvocetu a dvakrát tolik flexerilu. Otočila kohoutkem a nechala odtéct studenou vodu. Ruka se jí nepohnula, ani když vzala sklenici a nechala ji naplnit po okraj.

„Tak,“ pronesla Lena polohlasem, když se dívala na čirou vodu. Uvažovala, že by měla pronést něco zásadního či odpovídajícího o svém životě. Ale nebyl tu nikdo, kdo by její slova mohl vyslechnout, a jí v tuto chvíli připadlo pošetilé mluvit sama se sebou. Nikdy vážně nevěřila v existenci boží, takže nijak nečekala, že by se v nějakém zásvětí setkala se Sibyl. Nebudou tam žádné zlaté ulice, jimiž by se procházela. Ne že by se vyznala v křesťanské věrouce, ale měla povědomí, že sebevrazi mají, co se posmrtných nebes týče, smůlu.

Posadila se na záchod a přemýšlela. Na okamžik zauvažovala, jestli je dosud opilá, nebo ne. Přece by ji něco takového ve střízlivosti nenapadlo. Nebo ano?

Lena se rozhlédla po koupelně, která nikdy nebyla jejím nejoblíbenějším místem v domě. Oranžové kachličky s bílým dekorem připomínaly oblíbenou barevnou kombinaci sedmdesátých let, kdy byl dům postaven. Teď vypadaly nemožně. Snažila se to vyrovnat tím, že přidala další barvy, tmavomodrou rohož, tmavozelený obal na krabici s papírovými kapesníčky nad záchodem. Ručníky tyto barvy doplňovaly, ale ne zvlášť příjemným způsobem. Místnost nic nezachránilo. Připadalo jí vhodné zemřít právě tady.

Otevřela lahvičky a z marnivosti rozprostřela tablety před sebe. Darvocety byly velké, ale flexeril vypadal jako pastilky k osvěžení dechu. Ukazováčkem je začala přeskupovat, střídajíc velké tabletky s malými a pak je opět shrnula do původních dvou hromádek. Upila trochu vody a uvědomila si, že si do jisté míry vlastně jenom hraje.

„Tak jo,“ řekla nakonec. „Tahle je za Sibby.“ Otevřela ústa a vložila do nich jeden darvocet.

„Za Hanka,“ pokračovala a vzala si jeden flexeril. Pak, protože byly malé, přidala ještě dva flexerily, potom ještě dva darvocety. Dosud je však nespolkla. Chtěla si vzít všechno najednou.

Měla tak plná ústa, že když vyslovila jeho jméno, vyšel jen nezřetelný zvuk.

„A tyhle jsou za tebe,“ zamumlala a shrnula zbývající flexeril do dlaně. „Tyhle jsou za tebe, ty zkurvený parchante.“

Nacpala si celou hrst do úst a zaklonila hlavu. Uprostřed pohybu ztuhla, neboť uviděla Hanka stojícího ve dveřích. Oba zůstali bez hnutí a beze slova, s pohledy upřenými jeden na druhého. On stál s rukama zkříženýma a se stisknutými rty.

„Udělej to,“ řekl nakonec.

Lena seděla na záchodě, pusu plnou tablet. Některé se už začaly rozpouštět a na jazyku se jí z nich začala tvořit hustá kyselá pasta.

„Nezavolám sanitku, jestli si myslíš, že ano.“ Strnule pokrčil rameny. „Pokračuj a udělej to, jestli ti jde o tohle.“ Lena cítila, jak jí tuhne jazyk.

„Máš strach?“ řekl Hank. „Máš strach zmáčknout spoušť, strach spolknout prášky?“

Do očí jí vhrkly slzy z chuti, kterou měla v puse, ale stále ještě nepolkla. Seděla jako přimražená. Jak dlouho už ji pozoruje? Je to nějaká zkouška, v níž propadla?

„Tak dělej!“ vykřikl Hank nezvykle hlasitě, až se jeho hlas vrátil ozvěnou.

Otevřela ústa a chtěla tablety vyplivnout, ale Hank ji zastavil. Přiskočil k ní a uchopil ji oběma rukama, jednou jí zacpal ústa a druhou ji sevřel zezadu, aby nemohla ucuknout. Lena do něj zaryla nehty ve snaze ruku mu odtrhnout, ale měl větší sílu. Klesla ze záchodové mísy koleny na podlahu. Následoval ji a sevření neuvolnil.

„Spolkni to,“ nařídil jí vážným a tichým hlasem. „To přece chceš. Spolkni to!“

Začala zuřivě škubat hlavou tam a zpět a snažila se mu říct, že ne, že to nechce udělat, že to nedokáže udělat. Tablety jí začaly klouzat do krku a musela sevřít svaly, aby je zastavila. Srdce jí tlouklo tak mocně, až myslela, že praskne.

„Ne?“ ptal se Hank. „Ne, říkáš?“

Dál škubala hlavou a snažila se osvobodit. Konečně ji pustil a ona upadla na zem a hlavou se udeřila o vanu.

Hank odkopl víko záchodu a napůl ji k němu dotáhl, napůl donesl. Strčil jí hlavu do záchodové mísy a ona konečně otevřela ústa a dávila a plivala tablety ven. Zvuk tablet narážejících o mísu jí zněl v uších, dokud neměla ústa prázdná. Prsty si vyčistila dásně a nehty seškrábla povlak z jazyka, aby se zbavila té chuti.

Hank se postavil, a když na něj pohlédla, viděla, že je na ni naštvaný.

„Ty mizero,“ zasyčela a hřbetem ruky si otřela ústa.

Zvedl nohu a ona myslela, že ji chce kopnout. Lena se schoulila, očekávajíc úder, ale ten nepřišel.

„Dej se do pořádku,“ nařídil jí. Dlaní smetl zbývající tablety z okraje umyvadla na podlahu. „A úklid tohle svinstvo.“

Lena se pohnula, aby udělala, co jí nařídil. Lezla po kolenou a sbírala darvocet. Hank se opíral o stěnu, paže zkřížené na prsou. Jeho hlas zněl už měkčeji a ona ke svému překvapení spatřila v jeho očích slzy, když vzhlédla. „Jestli to ještě jednou uděláš…,“ začal, pak se odvrátil. Položil si ruku na ústa, jako by chtěl ta slova zastavit. „Ty jsi to jediné, co mám.“

I Leně už tekly slzy. „Já vím, Hanku,“ řekla.

„Prosím tě, ne…,“ začal znovu.

„Co ne?“

Sklouzl po stěně a sedl si na podlahu, ruce bezvládně podél těla. Upřeně na ni hleděl, jako by v jejích očích něco hledal. „Neopouštěj mě,“ zašeptal a jeho slova nad nimi zůstala viset jako temný mrak.

Dělil je jeden jediný krok, ale Leně to připadalo jako nedozírná propast. Mohla k němu natáhnout ruku. Mohla mu poděkovat. Mohla mu slíbit, že už se nikdy o nic takového nepokusí.

Mohla udělat cokoli, ale nakonec jenom dál lezla po kolenou, po jedné sbírala tabletky a házela je do záchodové mísy.

ÚTERÝ

10

„Jenom chvilinku, Same,“ uklidňovala Sára kroutícího a vzpínajícího se dvouletého chlapečka, kterého držela na klíně, a snažila se poslechnout si jeho dech.

„Sammy, počkej, ať tě paní doktorka může vyšetřit,“ vysvětlovala mu maminka zpěvavým hlasem.

„Sáro?“ strčil do dveří hlavu Elliot Felteau, který zde také ordinoval. Sára ho přijala přímo po atestaci, aby jí tu vypomohl, ale zatím mu většinu času musela stát za zády. Brala to jako něco za něco. Zkušenější lékař by pravděpodobně požadoval nějakou formu partnerství a ona se rozhodně nechtěla vzdát kontroly nad chodem zařízení. Stálo ji to příliš mnoho práce a úsilí dostat se tam, kam se dostala, aby teď začínala poslouchat něčí rady.

„Pardon,“ omluvil se Elliot mamince pacienta a pak se obrátil na Sáru: „Tys řekla paní Collinsové, že Pat může tenhle víkend hrát? Chce po mně lékařské potvrzení, aby ho ve škole přijali zpátky do mužstva.“

Sára vstala a Sama nesla s sebou. Ovinul jí nohy kolem pasu a ona si ho opřela o bok. Úmyslně ztišila hlas, když se Elliota ptala: „Co s tím máš ty?“

„Volala a chtěla mluvit se mnou,“ vysvětlil. „Říkala, že tě nechce obtěžovat.“

Sára se snažila vyprostit své vlasy ze Samovy pěstičky. „Ne, samozřejmě že tenhle víkend nemůže hrát,“ zašeptala. „Říkala jsem jí to v pátek.“

„Jde jenom o exhibiční utkání.“

„Má otřes mozku,“ opáčila Sára tónem, který měl být Elliotovi varováním.

„Hm,“ přitakal Elliot a couval ven z ordinace. „Nejspíš si myslela, že ze mě ten souhlas dostane.“

Sára se zhluboka nadechla, aby se uklidnila, a pak se vrátila ke stolu. „Omlouvám se,“ řekla a posadila se. Díky bohu sebou Sam přestal šít a ona si ho mohla poslechnout.

„Pat Collins je hvězda týmu,“ promluvila maminka. „Vy mu nedovolíte hrát?“

Sára předstírala, že otázku přeslechla. „Plíce se zdají čisté,“ oznámila ženě. „Ale stejně ať určitě dobere ta antibiotika.“

Už podávala dítě zpět matce, když tu se zarazila. Nadzvedla Samovi košilku a zkontrolovala mu hrudník a potom záda.

„Něco není v pořádku?“

Zakroutila hlavou. „Vůbec nic,“ odpověděla ženě. S chlapcem bylo skutečně všechno v pořádku. Neměla zde důvod k podezření ze zneužívání. Ale totéž si myslela i v případě Jenny Weaverové.

Sára došla k posunovacím dveřím a otevřela je. Molly Stoddardová, její sestřička, seděla za stolem a vypisovala žádosti o laboratorní testy. Sára počkala, až dopíše, a nadiktovala jí Samův nález.

„Ať určitě přijdou na kontrolu,“ řekla jí nakonec. Molly přikývla, a zatímco psala, zeptala se: „Všechno v pořádku?“

Sára se na okamžik zamyslela a dospěla k závěru, že ne, že všechno rozhodně není v pořádku. Byla vlastně hodně rozladěná, a to už od včerejší konfrontace s Lenou. Cítila se provinile a zahanbeně, že se nechala unést svým rozčilením. Lena dělala jen svou práci, ať už na to má Sára jakýkoli názor. Zpochybňovat její jednání, navíc přímo před Jeffreym, nemělo žádný smysl. Navrch to, co jí řekla, se nedalo žádným způsobem omluvit. Měla pocit, že se zachovala podle. A Sára nepatřila k lidem, kteří tak rádi jednají. Příčilo se jí někoho napadat, a čím víc o tom uvažovala, tím pevněji se v ní utvrzovalo přesvědčení, že Lenu skutečně napadla. Právě Sára by si takové věci mohla ušetřit.

„Haló?“ připomněla se Molly. „Paní doktorko?“

„Ano?“ odpověděla Sára nepřítomně a pak zareagovala: „Ach, promiňte. Jenom jsem…“ Kývla směrem ke své kanceláři, protože nechtěla mluvit na chodbě.

Molly nechala Sáru projít napřed a pak za sebou zavřela dveře.

Molly Stoddardová byla menší podsaditá žena s pohlednou tváří. V kontrastu k Sáře si vždy potrpěla na svůj zevnějšek a nikdy se nestalo, že by svou bílou uniformu neměla bezvadně naškrobenou. Jediný šperk, kterého si na ní Sára kdy všimla, byl tenký stříbrný řetízek, který v práci nosila schovaný pod límečkem. Sára si uvědomovala, že přijmout Molly jako sestru se jí v každém ohledu vyplatilo, jenom čas od času těžko odolávala pokušení strhnout jí čepec, rozcuchat účes, nebo jí jakoby nedopatřením vylít inkoust na její sněhobílou uniformu.

„Máte asi pět minut čas, než přijde další pacient,“ informovala ji Molly. „Co se děje?“

Sára se opřela zády o zeď a zastrčila ruce do kapes pláště. „Něco jsme přehlédly?“ řekla a rychle se opravila: „Přehlédla jsem něco já?“

„Myslíte Weaverovou?“ zeptala se Molly, ačkoli Sára z její reakce jasně pochopila, že rozumí i bez odpovědi. „Ptám se sama sebe na stejnou věc a odpověď zní: nevím.“

„Kdo mohl něco takového udělat?“ ptala se Sára, a až dodatečně si uvědomila, že Molly nemůže mít tušení, o čem to mluví. Pitevní nález se na veřejnost nedostal, a jakkoli Sára Molly důvěřovala, nedomnívala se, že by měla právo jí sdělovat podrobnosti. Molly by o ně pravděpodobně stejně nestála.

„Děti člověk těžko chápe,“ připojila Molly.

„Cítím se za to zodpovědná,“ řekla Sára sestřičce. „Mám pocit, že jsem měla víc stát při ní. Nebo jí věnovat víc pozornosti.“

„Máme tu čtyřicet dětí denně, šest dní v týdnu.“

„To zní, jako bychom pracovali na běžícím pásu.“

Molly pokrčila rameny. „Možná že ano,“ řekla. „Děláme, co můžeme. Pečujeme o ně, podáváme jim léky, posloucháme jejich problémy. Co jiného bychom měli?“

„Možná to nestačí,“ řekla Sára. „Chci svou práci dělat tak dobře, jak to jen jde.“

„A taky ji tak děláte, Sáro,“ ujistila ji Molly. Přistoupila blíž a položila ruku na Sářinu paži. „Poslyšte, dokážu si představit, jak vám je, ale dívám se tu na vás každý den a vidím, že do téhle práce dáváte srdce i duši.“ Odmlčela se. „Zapomínáte, jaký byl doktor Barney. Tenkrát to skutečně nemělo daleko od běžícího pásu.“

„Ke mně se choval vždycky laskavě,“ odporovala Sára.

„Protože si vás oblíbil,“ řekla Molly. „Jenže na každého, koho si oblíbil, připadalo deset dětí, které nesnášel, a ke konci je všechny posílal k vám.“

Sára zakroutila hlavou, odmítajíc tomu uvěřit. „To by neudělal.“

„Paní doktorko,“ řekla shovívavě Molly. „Zeptejte se Nelly. Je tu déle než já.“

„Tak to je pro mne měřítko? Že jsem lepší než doktor Barney?“

„Vaše měřítko je, že všechny děti berete stejně. Nemáte žádné oblíbence.“ Molly ukázala na fotografie na zdech. „Kolik fotografií dětí měl podle vás na stěně doktor Barney?“

Sára pokrčila rameny, i když odpověď dobře znala. Ani jednu.

„Jste na sebe příliš přísná,“ řekla jí Molly. „A tím nic nevyřešíte.“

„Jen chci být do budoucna opatrnější,“ odpověděla jí Sára. „Snad bychom měli snížit počet příjmů, abych s každým pacientem mohla strávit o něco víc času.“

Molly se ušklíbla. „Máme stěží čas stihnout za den všechny návštěvy, které už teď máme. Když ještě uvážíte práci v márnici…“

Sára jí skočila do řeči: „Možná bych měla nechat těch pitev.“

„A co kdybyste přijala ještě jednoho lékaře?“ navrhla Molly. Sára se opřela čelem o stěnu a zamyslela se. „Nevím.“ Ozvalo se rázné zaklepání na dveře.

„Jestli je to Elliot…,“ začala Sára, ale naštěstí se mýlila. Dveře otevřela Nelly, která vedla administrativní záležitosti kliniky od dob, kdy Sára ještě nebyla na světě.

„Volá Nick Shelton,“ oznámila Nelly. „Mám mu říct, ať nechá vzkaz?“

Sára zakroutila hlavou. „Vezmu si to,“ odpověděla a počkala, až Molly odejde, než zvedla telefon.

„Ahoj, sluníčko,“ ozval se Nick svým těžkým jižanským přízvukem, který se nezapřel ani po telefonním drátu.

Sára se nevědomky usmála. „Buď zdráv, Nicku.“

„Rád bych měl čas na flirtování,“ řekl jí, „ale asi za deset sekund zase něco mám. Takže opravdu stručně,“ začal a k jejímu uchu dolehlo šustění papírů, jimiž se probíral. „O ženské kastraci nic nového, alespoň ne ve Státech. Ale to tě asi nepřekvapuje, předpokládám.“

„To ne,“ přisvědčila Sára. Tak citlivá věc by se nepochybně dostala do novin.

„Před několika lety odsoudili ve Francii ženu za provedení asi padesáti zákroků. Pokud vím, pocházela z Afriky.“

Sára potřásla hlavou a uvažovala, jak může žena udělat dítěti něco takového.

Nick se zeptal: „No a co už jsi o tom ty vůbec zjistila?“

„Infibulace spadá obecně pod mrzačení ženských pohlavních orgánů,“ řekla. „Praktikuje se na Blízkém východě a v některých částech Afriky. Je to nějak spojené s náboženstvím.“

„Asi tolik, jako jsou s náboženstvím spojena sebevražedná komanda,“ opravil ji Nick. „Dnes nábožensky zdůvodníš prakticky všechno.“

Sára přisvědčila.

„Většinou se jedná o zvyk předávaný od vesnice k vesnici. Čím méně vzdělané to které společenství je, tím větší je pravděpodobnost, že to budou provádět. Neexistuje pro to vlastně žádné dobré náboženské zdůvodnění, jenže muži tam mají rádi jistotu, že jim žena nebude zahýbat.“

„A tak jí znemožní, aby měla požitek ze sexu. Dokonalé řešení. Kdyby to tam dělali mužům, tak by Afrika a Blízký východ zely prázdnotou.“

Nick mlčel a Sára se zastyděla, že ho přihodila do stejného pytle. „Omlouvám se, Nicku. To jen…“

„Nemusíš mi to vysvětlovat, Sáro,“ pobídl ji měkce.

Odmlčela se a pak se zeptala: „Co dál?“

„Aha,“ řekl a ona slyšela, jak se znovu přehrabuje v poznámkách. „Po zákroku jim obvykle svážou nohy k sobě, aby se to rychleji hojilo.“ Přestal, jako by potřeboval chytit dech. „V mnoha případech je zašijí, přesně jako to tvoje děvče, a nechají otvor pro menstruaci.“

„O tom jsem četla,“ potvrdila Sára. Věděla také, že v takové vesnici se ženy, které nezmrzačili, nepovažovaly za vhodné k sňatku.

„Ta nit, kterou jsi z ní vytáhla, vypadá úplně běžně. Poslal jsem vzorky do laboratoře, ale jsou si poměrně jistí, že něco takového seženeš v každém obchoďáku.“ Odfrknul si, jako by ho něco napadlo. „Ty si myslíš, že ten, kdo to udělal, měl nějaké lékařské znalosti?“

„Máš před sebou ty fotografie?“

„Jo,“ odpověděl. „Vypadá to provedené dost jednoduše, ale není to zpackané.“

„Souhlasím,“ přitakala. Představovala si, že ten, kdo děvče zašíval, byl asi dost šikovný s jehlou a nití.

„Dívám se tady na tu statistiku,“ řekl jí. „Mnoho dívek zemře ze šoku. Nepoužívají zrovna moc anestetik, to si umíš představit. Obvykle se takový zákrok dělá kusem rozbitého skla.“

Sára se otřásla, ale snažila se zachovat si chladnou hlavu. „Máš nějakou představu, proč by to někdo dělal tady?“

„Myslíš někdo, kdo není z imigrantské komunity?“ zeptal se, ale nečekal na její odpověď. „Ve třetím světě to dělají, aby zajistili, že dívka zůstane čistá. Obvykle ji otevře manžel o svatební noci.“

„Čistá,“ opakovala mechanicky Sára a soustředila pozornost na to slovo. Jenny Weaverová to slovo použila.

„Byla ještě panna?“ zeptal se Nick.

„Ne,“ odpověděla Sára. „Z porovnání velikosti poševního vstupu je vidět, že nějakou dobu před tím zákrokem měla pohlavní styk. Pravděpodobně s více než jedním partnerem.“

„Udělala jsi testy na nějaké pohlavní choroby?“

„Udělala,“ odpověděla Sára, „ale všechny vyšly negativně.“

„Hm, ale stálo za to zkontrolovat to.“

„Ještě něco?“

Nick několik okamžiků váhal a nakonec se zeptal: „Uvidíš se tenhle týden s Jeffreym?“

Sára poněkud zrozpačitěla, ale přisvědčila: „Ano, uvidím.“

„Tak mu řekni, že kresba, kterou nám poslal, se na počítači nikde neobjevila. Faxovali jsme ji na FBI, aby to ověřili, ale víš, jak dlouho jim to trvá.“

„Co to bylo za kresbu?“ dotazovala se Sára. „Nějaké tetování, nemám ponětí. Říkal, že to u někoho viděl mezi palcem a ukazovákem.“

„Vyřídím mu to.“

„U večeře?“

Sára se zasmála: „Kam tím míříš, Nicku?“

„Jestli nemáš moc práce, budu o víkendu v tom vašem zapadákově.“

Sára se usmála. Nick ji tímto stylem o schůzku žádal už několikrát v minulosti, většinou ze zdvořilosti. Měřil asi o deset centimetrů méně než ona a nosil na sobě víc zlata, než by měli mít muži dovoleno. Vážně pochybovala, že by si skutečně dělal nějaké naděje, ale patřil k mužům, kteří by nevynechali jedinou příležitost, pokud by se naskytla.

„Myslím, že jsme se s Jeffreym dali znovu dohromady,“ řekla mu nakonec.

„Fakt?“

„Chci říct,“ udělala pomlku, „ano, znovu spolu chodíme.“

Vzal její odmítnutí dobromyslně, jako vždy. „Nemůžeš se na mě zlobit, že jsem to pro jistotu zkusil.“

Poté, co se rozloučili, zůstala Sára sedět ve svém křesle a uvažovala o tom, co se od Nicka dozvěděla. Mezi Jennyinou posedlostí čistotou a její kastrací musela existovat nějaká souvislost. Něco jí nepochybně uniká, pravděpodobně něco zcela zřejmého. Proč by se mělo tak mladé děvče cítit nečisté, přemýšlela Sára. Bohužel jediný důvod, který ji napadl, byl sex. Jenny Weaverová prokazatelně žila sexuálním životem. Výčitky svědomí ze sexuální promiskuity možná Jenny trápily víc, než mohla unést.

Pak také zbývala zásadnější otázka, kdo na Jenny mrzačící zákrok provedl. Sama si to rozhodně provést nemohla. Než by něco takového dokázala dokončit, upadla by šokem a bolestí do bezvědomí. Musela do toho být zasvěcena další osoba, někdo, kdo řezal a zašíval. Jenny se možná opila do bezvědomí, anebo si od někoho ze školy obstarala nějaká anestetika či sedativa. Ve škole se nacházela dobře vybavená lékárna. S dostatkem peněz si zde v podstatě kdokoli mohl zařídit operační sál.

Nelly bez klepání otevřela dveře a ohlásila: „Je tu Pattersonovic ratolest.“ A pak ztlumeným hlasem dodala: „Bez maminky.“

Sára pohlédla na hodinky. Mark měl přijít včera dopoledne. To, že přišel dnes, udělá nepořádek ve všech řádně objednaných návštěvách. „Zaveďte ho na šestku,“ řekla. „Povězte mu ale, že bude muset počkat.“

„Jemu?“ nechápavě opáčila Nelly. „Je to Lacey, to děvče.“

Sára se napřímila. „Řekla vám, proč přišla?“

„Prý se necítí dobře,“ odpověděla Nelly a dodala opět šeptem: „A jestli chcete slyšet můj názor, opravdu dobře nevypadá.“

„Proč šeptáte?“ zeptala se potichu Sára.

Nelly se kradmo usmála, vklouzla dovnitř a zavřela za sebou dveře na chodbu. „Chová se divně. Není tu s matkou.“

Sáře přeběhl mráz po zádech. „Jak dlouho už čeká?“

„Moc dlouho ne,“ odvětila Nelly. „Mám ji zavést na šestku?“

Sára přikývla a žaludek se jí sevřel. Zvedla telefon, aby vytočila Jeffreyho číslo, ale rozmyslela si to. Lacey na kliniku přišla, protože jí důvěřovala, a Sára její důvěru nechtěla zklamat. Přinejmenším teď potřebuje pomoc. Na zjišťování, jestli děvče porušilo ten či onen zákon, zbude dost času, až se Sára přesvědčí, že je v pořádku.

Místnost číslo šest se nacházela v zadním traktu budovy, na konci chodby zalomené do tvaru písmene L. Obvykle sloužila vážně nemocným dětem, nebo ji využívala jako čekárnu pro rodiče, s jejichž dětmi si chtěla promluvit o sexu, antikoncepci nebo o čemkoli jiném, o čem by mohly chtít mluvit o samotě. Sáře došlo, že Molly zřejmě umístila děvče sem, aby si získala jeho důvěru. Děti na kliniku prostě nechodily bez rodičů, dokonce ani ty starší, které už měly řidičáky.

Když Sára zatočila za roh, Molly už čekala u zavřených dveří pokoje číslo šest.

Přede dveřmi Sáře podala kartu Lacey Pattersonové a řekla tiše: „Budu na dvojce, kdybyste mě potřebovala.“

Sára otevřela kartu, aby přehlédla své poznámky z poslední návštěvy, přestože se do nich dívala před několika málo dny.

Děvče posledně přišlo se zarudlým hrdlem. Sára pojala podezření na streptokoka, předepsala jí antibiotika a čekala na výsledky z laboratoře. Prolistovala kartou, ale na růžový papír se zprávou z laboratoře nikde nenarazila. Chystala se zajít za Molly, aby se jí přeptala, ale v tom uslyšela uvnitř za dveřmi zvuk.

„Lacey?“ ozvala se a otevřela dveře. „Jsi…,“ zarazila se uprostřed slova, protože někoho tak bledého viděla leda v márnici. Děvče sedělo v křesle u vyšetřovacího lehátka a objímalo si rukama břicho. Přes to parné počasí měla na sobě svítivě žlutou bundu. Kroutila se, jako by ji něco bolelo.

Sára jí položila ruku na záda a překvapilo ji, že i přes bundu ucítila lepkavý pot.

Lacey drkotaly zuby, ale dokázala ze sebe vypravit: „Potřebuju s vámi mluvit.“

„Pojď sem,“ řekla Sára a pomáhala jí postavit se. „Polož se na lehátko.“

Lacey váhala, ale Sára ji vyzvedla na lehátko sama.

„Nejsem…,“ začala Lacey, ale samým třesením nedokázala pokračovat. Sára jí položila ruku na čelo, aby zjistila, jestli se třese strachem, nebo horečkou. Nebyla to však schopná určit.

„Sundáme ti tu bundu,“ rozhodla Sára, ale Lacey nehodlala uvolnit ruce.

„Co se stalo?“ ptala se Sára a snažila se, aby se jí hlas nezachvěl. Vzduch v místnosti houstl v předzvěsti něčeho zlého.

Lacey se náhle naklonila a Sára ji v poslední chvíli zachytila, aby nespadla na zem.

„Jsem strašně ospalá,“ řeklo děvče.

„Vydrž prosím chvilku sedět,“ řekla jí Sára. Hlasitě zavolala do chodby: „Molly?“

„Není mi dobře,“ stěžovalo si děvče.

Sára vzala Lacey za hubená ramena. „Kde tě to bolí?“

Otevřela ústa, aby odpověděla, ale místo toho Sáru pozvracela. Samozřejmě že něco takového se Sáře nestalo poprvé, takže okamžitě ucouvla, ne však dost rychle.

Když se Lacey trochu vzpamatovala, zamumlala omluvně: „Promiňte.“

„Nic se nestalo, zlato,“ uklidňovala ji Sára. „Bolí mě břicho.“

„To bude v pořádku,“ utěšovala ji Sára. Podpírajíc jednou rukou Lacey, sáhla po roli papírových ručníků a několik kousků jí podala, aby se otřela.

„Je mi zle,“ naříkalo děvče.

Sára zavolala ještě jednou do chodby, tentokrát ještě hlasitěji: „Molly?“ Věděla, že volá marně. Ordinace číslo dvě se nacházela na opačném konci budovy.

„Lehni si, Lacey,“ požádala ji Sára. „Kdyby se ti udělalo špatně, obrať se na bok.“

„Neodcházejte ode mě!“ vykřiklo děvče a chytilo se Sáry za ruku. „Prosím vás, paní doktorko, musím s vámi mluvit. Musím vám říct, co se stalo.“

Sára už tušila, co se asi stalo, ale teď nezbýval čas na dívčino doznání. Muselo se jednat.

„Chci vám to říct,“ opakovalo děvče.

„O tom dítěti?“ opáčila Sára. Z Laceyina výrazu okamžitě poznala, že se nemýlila. Připadala si hloupá, že jí to nedošlo dřív. Pokračovala: „Já vím, zlato. Já vím. Zůstaň chvilku ležet, hned jsem zpátky.“

Dívka ztuhla: „Jak to víte?“

„Lehni si,“ opakovala Sára, a aby ji utišila, dodala: „Půjdu zatelefonovat tvé matce.“

Lacey se zděšeně vzpřímila. „Mámě to nesmíte říct.“

„Teď si s tím nedělej hlavu.“

„Jí to nesmíte říct,“ naléhala Lacey a slzy se jí řinuly po tvářích. „Je nemocná. Je opravdu nemocná.“

Sára nechápala, o čem to děvče mluví, ale každopádně se ji snažila uklidnit. „To se spraví.“

„Slibte, že jí to neřeknete.“

„Tohle budeme řešit až potom, ano?“ řekla Sára.

„Ne!“ zaječelo děvče a sevřelo Sářin rukáv. „Nesmíte to mámě říct. Prosím. Neříkejte jí to.“

„Zůstaň tady,“ přikázala jí Sára. „Hned se vrátím.“

Nečekala na odpověď. Vyběhla na chodbu a po cestě k sesterně si svlékla špinavý plášť.

„Co se stalo?“ zeptala se Nelly.

„Zavolejte sanitku,“ řekla Sára místo odpovědi a odhodila plášť do koše na špinavé prádlo. Pohlédla rychle za roh, aby se přesvědčila, že Lacey nechce z ošetřovny zmizet. „Ať Molly okamžitě běží na šestku. Pak zavolejte Frankovi na policejní stanici.“

„Propána,“ polohlasem říkala Nelly, zatímco vytáčela číslo.

Z jedné ordinace vyšel Elliot. „Poslyš, Sáro?“ ozval se. „Mám tu šestiletého kluka…“

„Teď ne,“ zastavila ho Sára zdviženou rukou. Ještě jednou vrhla pohled na zadní konec chodby, zašla do své kanceláře a pokusila se dovolat Jeffreymu na jeho mobilní telefon. Nechala to zazvonit čtyřikrát, než nervózně zavěsila. Pak zavolala na stanici.

Ozvala se Maria Simmsová. „Krajské policejní zastupitelství. Co si přejete?“

„Mario,“ řekla Sára, „sežeňte Jeffreyho a vyřiďte mu, ať okamžitě přijede na kliniku.“

Chodbou zazněl hluk a Sára zaklela, když rozpoznala bouchnutí zadních dveří.

„Sáro?“ oslovila ji Maria naléhavě.

Sára praštila telefonem a vyběhla na chodbu, připravena rozběhnout se za Lacey. Pohled, který se jí naskytl, ji přimrazil k zemi. Na konci chodby stál Mark Patterson, každý sval v těle napjatý. Měl na břiše rozseknuté tričko a modrá látka vsakovala do sebe tmavě červenou tekutinu. Džíny měl na koleni roztržené, jako by upadl na asfalt.

„Lacey?“ zařval a dokořán otevřel první dveře, které měl po ruce.

Sára zaslechla zděšený výkřik matky malého pacienta, následovaný usedavým pláčem dítěte v ordinaci.

„Sáro?“ ozvala se Nelly. Stála ve dveřích sesterny se sluchátkem v ruce.

Sára nařídila: „Zavolejte na stanici. Řekněte jim, ať pošlou kohokoli.“

„Lacey?“ opakoval Mark a jeho hlas zaduněl budovou. Naštěstí si nevšiml zadní části chodby a dvou ošetřoven na jejím konci.

Došel blíž a Sára si všimla, že jeho oblečení je plné skvrn a vypadá špinavě. Po celém oděvu se skvěly stopy bílé barvy. Vlasy měl mastné a neučesané, jako by se už nějakou dobu nemyl. Sára se s Markem během posledních deseti let setkala mnohokrát, nikdy ho však neviděla takto neupraveného.

„K sakru!“ zaklel Mark hlasitě a vyhodil ruce do vzduchu. „Zatraceně, kde ta ségra je?“

Sáře se za zády otevřely další dvoje dveře, ale pokynula rodičům, aby zůstali uvnitř.

Molly stála po Sářině boku a tiskla si kartu na hruď. Sára ji poprvé viděla tak šokovanou.

„Marku,“ ozvala se Sára a snažila se do svého hlasu vložit co nejvíc autority, „co to tady vyvádíš?“

„Kde je Lacey?“ vykřikl a uhodil pěstí do dalších dveří. Rám se otřásl a zevnitř se ozval zoufalý dětský pláč.

Nelly tlumeným hlasem hovořila s někým po telefonu. Sára nedokázala rozlišit slova rozhovoru, jen upřímně doufala, že sem někdo jede.

„Marku,“ začala Sára a snažila se znít klidně. „Přestaň. Tvoje sestra tady není.“

„To vám mám jako věřit,“ odsekl a přistoupil k ní blíž. „Kde je ta mrňavá děvka?“ Znovu vší silou udeřil do dveří, až poškodil dřevěné obložení. Nelly vyjekla a schovala se za přepážkou.

„Kde je?“ dožadoval se Mark.

Sára s předstíranou nervozitou hodila pohledem ke své pracovně. Mark na to okamžitě skočil. „Aha,“ řekl. „Tak tam tedy je?“

„Ne,“ odpověděla mu Sára.

Ušklíbl se a přistoupil až k ní. Sára si všimla, že má zornice maličké jako špendlíkové hlavičky. Usoudila, že ať už si vzal cokoli, hned tak působit to nepřestane. Nablízko zavětřila nějaký pach. Nebyla si jistá, ale připadalo jí to jako chemický zápach.

„Co sis šlehnul, Marku?“ zeptala se ho.

„Brzo šlehnu svou zatracenou sestřičku, jestli nebude držet hubu.“

„Není tady,“ trvala na svém Sára.

„Lacey?“ řekl Mark a strčil hlavu do dveří pracovny. „Koukej k sakru rychle vypadnout ven.“

Sára koutkem oka zachytila nějaký pohyb. Podle neonově žlutého záblesku měla pocit, že je to Lacey, snažící se uniknout zadním vchodem. Když si představila, jak dlouho jí to v tomto stavu potrvá ke dveřím, zalil ji studený pot. Nespouštěla oči z Marka a vroucně si přála, aby si Lacey pospíšila, ale ta se nehýbala. Stála jako solný sloup, jako by ji přikovali k zemi.

„Je vevnitř?“ dotazoval se Mark.

„Ne,“ odvětila Sára a podívala se mu přes rameno, „je přímo za tebou.“

Viděla, jak si Lacey zakryla rukou pusu, jako by chtěla vykřiknout.

„To určitě,“ prohlásil Mark a výsměšně pohlédl na Sáru. „Chci, abys odsud okamžitě odešel, Marku. Tohle je násilné vniknutí.“

Nevěnoval jí pozornost a vešel přímo do pracovny. Sára ho z povzdáli následovala a snažila se nedat najevo, že jí jde o to, aby ho v místnosti uvěznila. Modlila se, aby se Nelly podařilo někoho sem přivolat, i kdyby to měl být třeba Brad Stephens.

„Lacey?“ opakoval Mark o něco tišeji, ale o to hrozivěji než předtím. Obešel stůl. „Bude to horší, jestli nevylezeš hned a sama.“

Sára zkřížila ruce na prsou. „Co je čistota, Marku?“

Mark pohlédl pod stůl a zaklel, když nic nenašel. Kopl do něj, až kovová konstrukce popojela několik centimetrů po podlaze.

„To kvůli tobě se Jenny cítila poskvrněná? Proto chtěla být znovu čistá?“

„Uhněte,“ přikázal jí a zamířil ven z místnosti.

Zastoupila mu cestu a položila ruku na kliku.

„Uhněte!“

„Co je čistota?“

Na okamžik se zatvářil, jako by uvažoval o odpovědi, ale Sáře až příliš pozdě došlo, že se jen snažil odpoutat její pozornost. Vrhl se proti ní a tvrdě do ní strčil. Vypadla na chodbu a udeřila hlavou o podlahu.

„Sáro!“ vykřikla Molly a vyrazila k ní, aby jí pomohla.

„Nic mi není,“ vypravila ze sebe Sára, snažíc se posadit. Podívala se do chodby a zároveň s Markem spatřila Lacey, jak tam dosud trčí.

„Utíkej!“ křikla na ni Sára. Lacey ještě okamžik zaváhala, ale konečně pochopila a rozběhla se pryč. Proběhla dveřmi a zabouchla je za sebou.

„Ty kurvo!“ zařval Mark a vyrazil za ní.

Sára mu bez přemýšlení chňapla po noze. Pokusil se ji odkopnout, ale chytila se jeho nohavice a nepouštěla.

„Už toho nech,“ naléhala a snažila se ho udržet.

Sklonil se a udeřil ji pěstí do ruky. Když to nepomohlo, uhodil ji do obličeje. Sára zahlédla rudý záblesk kamene na jeho prstenu setinu sekundy před tím, než ucítila ránu do čela. Překvapením se pustila.

„Proboha,“ vydechla Molly a zakryla si ústa rukou.

„Ten mizera,“ sykla Sára a sáhla si na čelo. Markův prsten jí rozsekl pravý spánek. Pohlédla na krev na svých prstech, ale hned si připomněla Lacey a donutila se vstát.

Molly začala: „Možná byste měla…“

Sára se rozběhla za Markem a Lacey a přes rameno jen křikla: „Kde sakra trčí Jeffrey?“

Zastavila se venku a snažila se sebrat. V ostrém slunci si musela zastínit oči, když se rozhlížela, jestli někde neuvidí postavu Lacey.

„Neoběhli to dopředu?“ zastavila se vedle ní Molly a vyrazila podél zdi budovy. Sára se rozběhla za sestřičkou a za rohem do ní vrazila.

Molly stála a ukazovala na silnici. „Támhle je.“

Obě vystartovaly zároveň, ale Sára měla delší krok, takže brzy nechala Molly za sebou. Silnice vedoucí podél kliniky se obvykle nijak auty nehemžila, ale o polední pauze jezdili vyučující i studenti z vedlejší školy dolů do města. Sára jen přihlížela, jak Lacey vběhla do jízdního pruhu, Mark za ní, nadávaje z plných plic.

Oba se nějak dostali na druhou stranu. Lacey utíkala dál k jezeru, ale Sára spatřila další postavu, která se jako blesk vynořila z boku a srazila Marka k zemi. Než na místo dorazily Sára s Molly, seděla už Lena Adamsová na Markových zádech jako jezdec v rodeu a na ruce zkroucené dozadu mu nasazovala policejní náramky.

„Do háje,“ prohlásila Lena, když pohlédla dál na silnici směrem, kudy utíkala Lacey.

Lacey získala příliš velký náskok. Na dálku ji mohly rozeznat jen podle žluté bundy. Stály bezmocné a pozorovaly, jak vedle děvčete přibrzdilo starší černé auto. Přední dveře na straně spolujezdce se otevřely a něčí ruka chytila Lacey kolem pasu a vtáhla ji dovnitř.

Když Sára vystupovala z auta, sáhla si na obvaz, který měla kolem hlavy. Molly jí udělala dva stehy a zrušila zbytek pacientů, aby měla čas vzpamatovat se z dramatu na klinice. Bolela ji hlava a otravovalo ji horko. Mohla klidně zůstat a pokračovat v ordinačních hodinách, ale Molly jí vlastně nedala na vybranou. Sestřička nejspíš měla pravdu. Kdykoli si Sára vzpomněla, co se semlelo, cítila, jak se jí svírá hruď. Pocit, že další z jejích dětí je v nebezpečí a že ona proti tomu nemůže naprosto nic dělat, v ní vyvolával nutkání vyplakat se mámě na rameni.

„Mami?“ zavolala, shodila boty a zavřela za sebou vstupní dveře. Nepřišla žádná odpověď. Sára došla do kuchyně a opakovala ještě jednou: „Mami?“

Ani tentokrát se nikdo neozval a Sára klesla na mysli ještě víc. Naplnila sklenici vodou, na několik doušků ji vyprázdnila a otřela si ústa hřbetem ruky.

Dosedla na kuchyňskou židli a zvedla telefon, aby zavolala Jeffreymu. Lena odjela s Markem na stanici dřív, než se jí Sára stihla zeptat, kde Jeffrey je.

„Tolliver,“ ozval se do telefonu a z duté ozvěny v pozadí poznala, že sedí v autě.

„Kde jsi?“ zeptala se ho.

„Trochu jsem se zdržel v Alabamě,“ odpověděl. „Mluvil jsem s Lenou. O Lacey mi všechno řekla. Ty sis nestihla všimnout, kdo v tom autě seděl, viď?“

„Nestihla,“ řekla Sára. „Mluvil jsi s jejími rodiči?“

„Teď je u nich Frank. Ale neznají nikoho, kdo by jezdil takovým autem.“

„Co vám pověděl Mark?“

„Odmítá mluvit,“ sdělil jí Jeffrey. „Dokonce i s Lenou.“

„Kdo by ji chtěl unášet?“

„Nemám tušení,“ odvětil Jeffrey. „Rozeslali jsme popis po celém státě. Chci si promluvit s Markem sám a zjistit, jestli se něco nedozvíme.“

„Mám pocit, že nám uniká nějaká souvislost,“ řekla Sára. „Něco, co máme přímo pod nosem.“

„Asi jo.“ Na chvíli zavládlo ticho a Sára zaslechla hluk motoru, jak Jeffrey sešlápl plyn. „Řekni mi přesně, co se dnes přihodilo,“ pokračoval pak, „od začátku do konce.“

Sára se zhluboka nadechla a začala vyprávět. Jeffrey se nejvíc zajímal o to, jak Mark Sáru uhodil. Snad proto, že to bylo to jediné, s čím mohl něco dělat.

„Čím tě uhodil?“ zeptal se ostře.

„Prstenem,“ řekla, ale hned se opravila: „Tedy vlastně pěstí, ale prstenem mě zranil. Nesnažil se mi asi ublížit. Chtěl jenom, abych ho pustila.“ Sáhla si letmo na obvaz. „Není to tak zlé.“

„Lena ho obvinila z napadení?“

„Nejspíš ano,“ odpověděla Sára, naznačujíc tím, že by měl od obvinění upustit.

Jeffrey pochopil. „Připadalo ti, že by Lacey ty lidi v autě znala?“

„Bylo to hrozně daleko, Jeffrey. Opravdu nevím. Kdyby neměla na sobě tu žlutou bundu, ani bych nepoznala, že to je ona.“

„Lena o tom autě něco ví. Někteří spolužáci viděli, jak do stejného nastupuje i Jenny Weaverová.“

Sára si pohrávala s telefonní šňůrou, zatímco jí Jeffrey líčil, co se Lena dozvěděla ve škole. Když skončil, Sára prohlásila: „To nezní jako ta Jenny Weaverová, kterou jsem znala.“

„V první řadě myslím, že nikdo ji skutečně neznal.“

Vyslovila to, co jí celou dobu hlodalo v mysli. „Ty si myslíš, že rodiči byli Mark a Lacey?“ zeptala se ho. „Je mi jasné, že kvůli tomu jsi chtěl Markův vzorek, ale nikdy mě nenapadlo, že by…“

„Já ti rozumím,“ odpověděl. Z rychlosti jeho reakce se dalo vyčíst, že už o tom nějakou dobu sám přemýšlí. „Myslím, že to je jedna z možností.“

„A co jsi potom zjistil o Teddym Pattersonovi?“ pokračovala.

„To je také možnost.“

„Pochybuju, že se podrobí testu bez soudního nařízení.“

„To máš pravdu.“

Sára si povzdychla a zamyslela se, jak by to sedělo k ostatním faktům. „Třeba to Jenny zjistila a žárlila.“

„Může být,“ poznamenal, ale bylo poznat, že se soustředí na něco jiného.

„Jeffe…,“ začala Sára váhavě, neboť nevěděla, jak pokračovat, aby ho nerozzlobila. „Mark měl nějakou ránu na břiše. Nevypadalo to tak hrozně, ale myslím, že si na něj někdo došlápl.“

„Dobrý nápad.“

„Ne, to ne,“ přerušila ho. „Je to dítě. Slib mi, že na to nebudeš zapomínat.“

„Dítě, které možná znásilnilo svou sestru a dělalo pasáka její kamarádce,“ připomněl jí. „A taky tě praštil do tváře.“

„Na tu věc se mnou zapomeň,“ opakovala Sára. „Vážně, Jeffrey, nerozmazávej to.“

Jeffrey něco polohlasem zabručel.

„Jeffe?“

Místo odpovědi se zeptal: „Nic víc jsi z Lacey nedostala?“

„Byla dezorientovaná a vystrašená.“

„Myslíš, že je ve vážném stavu?“

„Nevím, jestli se jednalo o vyděšení nebo o šok, nebo jestli se zotavuje po porodu. Moc dlouho jsem s ní nemluvila. Já…“

„Co?“

„Cítím odpovědnost za to, co se stalo. Byla v mé ordinaci. Měla jsem na ni líp dohlédnout. Kdybych ji tam dokázala udržet…“

„Vždyť utekla, Sáro. Udělala jsi, co bylo v tvých silách.“ Stiskla pevně rty. „Přála bych si, aby mě to uklidnilo.“

„Já bych si přál totéž,“ řekl jí. „Přál bych si vědět, jak tě toho pocitu viny zbavit.“

Sára cítila, že jí slzy vhrkly do očí. Zakryla si rukou ústa, aby Jeffrey neslyšel, jak pláče.

„Sáro?“

Odkašlala si a otřela si slzy z tváře. Popotáhla, protože jí začalo téct z nosu. „Ano?“

„Řekla Lacey ještě něco?“ ptal se dál. „Něco o Markovi, nebo o tom, proč ji hledá?“

Sára se naježila, neboť klást jí stále dokola stejnou otázku jim najít Lacey Pattersonovou nepomůže. „Přestaň mě už vyslýchat. Mám za sebou už tak dost špatný den.“

Mlčel a ona slyšela, jak znovu přidal plyn.

Zavřela oči a opřela hlavu o zeď. Čekala, až promluví.

„Já jenom…,“ zarazil se. „Musím se přiznat, že když si představím, že na tebe někdo vztáhnul ruku, můžu vyskočit z kůže.“

Sára se zasmála. „To já taky.“

„Opravdu ti nic není?“ zeptal se znovu.

„Ani ne,“ odpověděla, ačkoli se cítila naprosto vykolejená. Klinika pro ni vždy představovala bezpečné útočiště a skutečnost, že práce na pitevně jí takovýmto způsobem zasáhla do soukromé praxe, ji zneklidňovala. Cítila se zranitelná a ten pocit se jí nezamlouval.

„Volal Nick,“ sdělila Jeffreymu a vylíčila mu obsah hovoru s Nickem.

„Čistota?“ opakoval Jeffrey. „Přesně o tom přeci Jenny mluvila.“

„Správně,“ přitakala Sára. „Myslím, že to nakonec všechno souvisí se sexem. Chtěla být opět neposkvrněná, ne?“

„Asi ano.“

„A proč si tedy připadala nečistá?“

„Mohlo to být tím, že se na té párty vyspala se všemi těmi kluky.“

„Byla opilá,“ připomněla mu Sára a pocítila hluboko utajené rozhořčení.

„Oni tvrdí, že nebyla tak opilá, aby nevěděla, co dělá.“

„Co jiného by taky měli tvrdit? Že ji znásilnili?“

Odkašlal si. „To máš pravdu.“

„Proč by jinak udělala to, co udělala?“ naléhala Sára. „To mi k Jenny nesedí. Proboha, vždyť to byla malá holka.“

Jeffrey zněl shovívavě. „Nevíme, co se přesně stalo, Sáro, a nikdy se to ani nejspíš nedozvíme.“

Sára se rozhodla změnit téma. V tu chvíli s ním o tom nedokázala hovořit racionálně. „Nick poslal to tetování na FBI. Z jejich databáze nic nevypadlo.“

„To je vlastně důvod, proč jsem se zdržel,“ řekl jí Jeffrey. „Řeknu ti to večer.“

„Ne,“ opravila ho. „Řekni mi to, prosím tě, zítra.“

Na okamžik se odmlčel a pak dodal: „Já jsem myslel, že se sejdeme dnes večer.“

„To ano,“ ujistila ho Sára, „ale ne abychom mluvili o práci.“ Nechala uplynout pár sekund a dodala: „Potřebuju na to dnes večer nemyslet. Platí?“

„Dobrá,“ souhlasil. „Pokud za tebou můžu přijít.“

„Jen jestli se nelekneš,“ snažila se to zlehčit. „Mám hlavu celou zafačovanou.“

„Bolí tě to?“

„Hmm,“ zamumlala a pohlédla z okna. Uviděla matku, jak jde po schodech k Tessiným dveřím. „Sáro?“

Obrátila svou pozornost zpět k telefonu. „Počítám s tím, že mi pomůžeš odvést myšlenky k něčemu jinému.“

Zasmál se a zdálo se, že jej to skutečně potěšilo. „Musím si promluvit s Markem a pak mám krátkou poradu ohledně pátrání po Lacey. Dnes večer už toho ale stejně moc nepořídíme. Budu u tebe hned, jak to půjde, ano?“

„Naznačuješ, že přijdeš pozdě?“

„Možná trochu,“ řekl. „Chceš, abych tě raději nechal spát?“

„Ne,“ odpověděla. „Vzbuď mě.“

Téměř mohla slyšet, jak se usmívá. „Tak zatím.“

„Tak jo,“ odpověděla, pak zavěsila.

Vypila ještě jednu plnou sklenici vody, než vyšla ven. Chodník ji pálil do bosých chodidel jako rozžhavené uhlí a pár posledních metrů ke schodům přeběhla po špičkách.

Tessa měla velký byt, se dvěma ložnicemi a dvěma koupelnami. Vymalovala si jej v základních barvách a interiér byl zařízen pohodlnými křesly a prostorným gaučem, které člověka už na pohled uspávaly. Sára u Tessy často nocovala, zejména po rozvodu, protože se u ní v tom období cítila bezpečněji než doma.

„Tess?“ zavolala a dávala pozor, aby za ní nebouchly dveře. Matka nechala dřevěné dveře otevřené, což ji překvapilo, protože cítila průvan.

Tessin hlas zněl nervózně. „Moment.“

Sára vešla do sestřiny ložnice a říkala si, co se mohlo přihodit. „Tess?“ opakovala a zastavila se ve dveřích.

Tessa si držela u nosu papírový kapesník a na Sáru, která se objevila ve dveřích, se nepodívala. Matka stála tiše vedle ní.

„Co se stalo?“ zeptala se matka i Sára zároveň.

„Cože?“ znovu současně řekly obě.

Sára ukázala na sestru. „Co je s tebou? Proč brečíš?“

Matka přistoupila k Sáře a položila jí ruku na čelo. „Něco sis udělala?“

„To je dlouhá historie,“ mávla Sára rukou nad matčinou péčí. „Tessie, co se ti stalo?“

Tessa odmítavě potřásla hlavou a Sáru náhle přepadla lehká závrať. Posadila se na postel a zeptala se: „Táta?“

Matka se zamračila. „Nebuď hloupá. Ten je zdravý jako řípa.“

Sára si položila ruku na prsa a s úlevou si oddechla. „Tak o co tedy jde?“

Tessa přešla k toaletnímu stolku a zvedla podlouhlý plastový proužek. Sára okamžitě poznala, že jde o těhotenský test.

Nenapadalo ji, co by měla říct, a tak nakonec váhavě začala: „To si máš dělat brzo ráno.“

„To jsem taky udělala,“ odpověděla Tessa. „A pak znovu v poledne a pak ještě jednou před chvilkou.“

„Všechny vyšly pozitivně,“ doplnila matka. Po chvíli dodala: „Tak ji asi příští týden zavezeme do města.“

„Do města?“ zeptala se Sára, nechápajíc, proč potřebují jezdit do Atlanty. Došlo jí to brzy a ona ihned odmítavě zakroutila hlavou, neboť na něco takového nemohla přistoupit. „Ty chceš interrupci?“

Tessa jí vzala z ruky testovací proužek. „Nemám v podstatě na vybranou.“

„To je nesmysl,“ vykřikla Sára a postavila se. „Samozřejmě že máš na vybranou.“

„Sáro,“ chlácholila ji matka.

„Mami,“ začala Sára, ale hned se zase otočila k sestře. „Proboha, Tess, vždyť je ti třiatřicet, máš skvěle zajištěné živobytí, Devon je do tebe celý blázen.“

„Co to s tím má společného?“ zeptala se Tessa.

„To s tím má společného úplně všechno,“ odpověděla jí Sára.

„Nejsem na to připravená.“

Sára zůstala na okamžik natolik v šoku, že ze sebe nedokázala vypravit slovo. Nakonec se zeptala: „Víš, co s tebou budou dělat, Tess? Víš, co to obnáší? Víš, jak se…“

Tessa jí skočila do řeči: „Já vím, co je interrupce.“

„Jak tě může napadnout…?“

„Napadnout co?“ odsekla Tessa. „Napadnout, že nejsem dost připravená na to, abych měla dítě? To mě může napadnout úplně jednoduše, Sáro. Nejsem na to připravená.“

„To nebudeš nikdy,“ oponovala Sára a snažila se ovládnout své rozčilení. „Jak můžeš být tak sobecká?“

„Sobecká?“ opáčila Tessa nevěřícně.

„Nemyslíš na nic jiného než na sebe.“

„To není pravda,“ ohradila se prudce Tessa.

Sára si rukou zakryla oči, protože si připadala jako ve zlém snu. Spustila paže podél těla a zeptala se: „Víš, jak to dělají? Dokážeš si představit, co se s tím dítětem stane?“

Tessa se odvrátila. „Není to ještě dítě.“

Sára chytla sestru za ruku a trhnutím ji přinutila obrátit se k ní. „Podívej se na mě.“

„Proč? Abys mi to mohla rozmlouvat?“ zeptala se Tessa. „Je to jen moje rozhodnutí, Sáro.“

„A co Devon?“ odvětila Sára. „Ten k tomu nemá co říct?“

Tessa našpulila rty. „Ten do toho nemá co mluvit.“

Sára chápala, co tím Tessa myslí, ale i přesto se zeptala: „Copak ty si nejsi jistá, jestli je otcem?“

„Sáro,“ ozvala se varovně máma.

Sára se na matku nepodívala. „Je jeho?“

„Samozřejmě že je jeho,“ odsekla Tessa pohoršeně.

Sára na ni hleděla a snažila se přijít na to, jak by tu debatu měla ukončit. Když ale otevřela ústa, všem, včetně sebe samotné, vyrazila dech: „Tak ho vychovám já.“

Tessa odmítavě zakroutila hlavou. „Ne, to by nešlo.“

„A proč?“

„Sáro,“ oslovila ji Tessa, jako by Sára dělala schválně hloupou, „nemůžu tě nechat vychovávat svoje dítě.“

Sára si opřela ruce v bok a snažila se nedat najevo svou zlost. „To je ta největší pitomost, jakou jsem tě kdy slyšela říct. Takže když ho nemůžeš mít ty, nebude ho mít nikdo?“

Tessa naprázdno otevřela ústa a pak je zase zavřela. „Odkdy takhle poučuješ? Mám pocit, že jednu dobu jsi byla docela pro interrupce.“

Sára cítila, jak jí rudnou tváře. Pociťovala velmi silně matčinu přítomnost v místnosti. „Nech toho.“

„Ach tak, ty nechceš, aby se máma dozvěděla, jak ses tenkrát bála, že jsi v tom se Stevem Mannem?“

Matka mlčela, ale Sára přesto věděla, že se jí to dotklo. Svým dcerám vždycky jasně dávala najevo, že za ní mohou přijít s jakýmkoli problémem. A kromě tohoto jediného případu to také Sára vždycky dělala.

Pokusila se to matce vysvětlit: „Byl to planý poplach. Učila jsem se na závěrečné zkoušky. Měla jsem hrozný stres. Opozdila se mi menstruace.“

Matka ji zdviženou rukou zarazila.

„Bylo mi osmnáct,“ dodala Sára slabým hlasem, „celý život jsem měla před sebou.“

„A ze všeho nejdřív tě napadlo,“ doplnila ji Tessa, „zavolat do poradny v Atlantě, abys zjistila, jak rychle se toho můžeš zbavit.“

Sára zavrtěla hlavou, protože to nebyla pravda. Ze všeho nejdřív s pláčem roztrhala dekret o přijetí na Emory. „Tak to nebylo.“

Ale Tessa ještě neskončila a její následující poznámka ťala do živého. „Tobě se kritizuje snadno, protože víš, že už nikdy těhotná nebudeš.“

„Tess,“ sykla matka, ale bylo už pozdě. Ta slova už nešlo vzít zpět.

Sára otevřela ústa dokořán, ale nic neřekla. Připadala si, jako by ji někdo udeřil přes tvář.

Matka se rozpovídala, tentokrát ji však zarazila Sára.

„Teď to nejde,“ řekla, protože cítila, že zrovna nemůže dál. Nedokázala si vybavit, že by ji Tessa v životě někdy takhle zranila, a měla pocit, jako by přišla o nejlepší kamarádku.

Beze slova vyšla z Tessina bytu a nechala za sebou prásknout dveře.

11

Jeffrey si ještě ani nestihl svléknout sako a Maria už mu podávala svazek růžových lístků se vzkazy. Připadal si, jako by byl pryč tři měsíce, ne čtyřiadvacet hodin.

„Tohle je důležité,“ řekla a ukázala na jednu ze zpráv. „A tohle taky.“ Pokračovala dál, až zbýval jen jediný vzkaz, který se nedostal na seznam urgentních. Když na něj Jeffrey pohlédl, spatřil jméno nějakého muže, které mu nic neříkalo, a za ním číslo jedna a osm set.

„Čeho se týká tohle?“

Maria svraštila čelo, jak se snažila rozpomenout. „Buď něco s igelitovým prostíráním, nebo s automatem na kávu, jedno z toho.“ Omluvně pokrčila rameny. „Řekl, že ještě zavolá.“

Jeffrey vzkaz zmačkal a zahodil do koše. „Je tu někde Lena?“ zeptal se.

„Zavolám ji,“ řekla Maria a vycouvala z kanceláře.

Jeffrey se posadil za svůj stůl a pohledem okamžitě zabloudil k letáku s pohřešovanou Lacey Pattersonovou. Bylo to hubené děvče chlapecké postavy s blond vlasy po matce. Pozadí školní fotografie tvořila americká vlajka, vpředu stál glóbus. Pod snímkem uvedli její váhu a výšku, údaje o tom, kde byla naposledy viděna, a telefonní číslo, na které se mají lidé obracet. Leták faxem rozeslali na všechny centrály v kraji a nechali ho také zařadit do národní databáze pohřešovaných dětí. Než Státní úřad vyšetřování vydá oficiální zprávu všem policejním složkám po celém jihovýchodě, ještě to chvíli potrvá. Jestli se dnešní den přiblíží průměru, bude spolu se jménem Lacey Pattersonové do databáze zanesena ještě dobrá stovka pohřešovaných či unesených dětí po celých Státech.

Jeffrey zvedl telefon a vytočil číslo Nicka Sheltona. Když se na druhém konci linky skutečně ozval jeho hlas, spíš ho to překvapilo. Nick pracoval v terénu a v kanceláři byl k zastižení jen zřídka.

„Nicku? Tady Jeffrey Tolliver.“

„Buď zdráv, šéfe,“ zahlaholil žoviálně Nick a jeho přízvuk zatahal Jeffreyho za uši. Vzhledem k tomu, že posledních čtyřiadvacet hodin strávil v Alabamě, to bylo na pováženou.

„Ty dnes děláš kancelářskou sílu?“ zeptal se Jeffrey.

„Někdo se o všechny ty papíry postarat musí,“ řekl Nick. „Víš už něco o té pohřešované holce?“

„Ne,“ odpověděl Jeffrey. „K vám žádné oznámení nepřišlo?“

„Ani slovo,“ řekl Nick. „Pomohlo by, kdybys znal číslo toho auta.“

„Bylo moc daleko, nikdo z nich ho nepřečetl.“

Nick povzdechl. „No jo, poslal jsem to tady lidem u počítačů. Ale bůhví, kdy se k tomu někdo z nich dostane. Není to zatím případ, který by měl nárok na přednostní vyřízení, alespoň dokud se nestane nic dalšího.“

„Vždyť mně je to jasné.“ Jeffrey dobře věděl, že by nejprve musel nastat nějaký zásadní zlom v pátrání, aby mohly být nasazeny těžké zbraně. Dokud se neobjeví nějaká nová stopa nebo informace, nezbývalo jim nic než čekat s rukama v kapsách.

„Ale copak neexistuje žádný způsob, jak by se z toho případu dala udělat priorita?“ zeptal se Jeffrey. „Proboha, Nicku, vždyť Sáře s Lenou to dítě unesli přímo před očima.“

„Víš, kolik se za posledních dvanáct hodin ztratilo dětí?“

„Ale stejně…“

„Poslyš,“ ztišil Nick hlas. „Mluvil jsem s jedním známým, který se specializuje na zločiny týkající se dětí. Zkusí obvolat pár míst a uvidí, jestli by tenhle případ nemohl získat prioritní statut.“

„Díky, Nicku.“

„Do té doby by neuškodilo, kdyby tvoji chlapci trochu zapracovali na těch faxech, co jsi rozesílal.“

Jeffrey vzal poznámku vážně, protože věděl, že Nick má pravdu. Faxem v kanceláři prošlo takové množství nesmyslů, že někdy trvalo hodiny, než se jimi někdo probral.

„Je nějaká šance, že by to prostě udělal někdo, kdo jí chtěl pomoct? Unést ji, aby ji zachránil?“ zeptal se Nick.

„K sakru, Nicku,“ řekl Jeffrey, „já nevím.“

„Nikdo z tvých primárních podezřelých nejezdí černým thunderbirdem?“

„Nikdo,“ odpověděl Jeffrey. Nejdřív ze všeho zkontrolovali vozy všech, koho se případ byť jen vzdáleně týkal, a potom rozšířili okruh na celý grantský kraj. Nikdo, kdo má u nich registrovanou značku, starým thunderbirdem nejezdí.

„Co pro tebe zatím můžu udělat?“ zeptal se ho Nick.

„Čistota,“ vyslovil Jeffrey. „Řekni mi, co to znamená ve vztahu k pedofilům.“

„Nemám ponětí,“ odvětil Nick. „Můžu to zkusit projet počítačem a dát ti vědět.“

„To by mi bodlo.“

„Tvoje žena se mnou nedávno do telefonu mluvila o čistotě,“ řekl mu Nick. „Týká se to té kastrace, viď?“

„Přesně tak,“ potvrdil Jeffrey.

„Něco ti říct můžu,“ začal Nick. „Tahle kastrace v sobě většinou skrývá náboženský motiv. Má zajistit, aby dívka zůstala pannou.“

„Což víme, že tahle holka nebyla.“

„To sakra rozhodně nebyla,“ přitakal Nick. „Zaslechl jsem něco v tom smyslu, že už si to s pár chlapy rozdala, a ne jednou.“

Jeffrey se pokusil poznámku ignorovat, ale Nickova charakteristika té dívky byla pro něj těžko stravitelná. Lidé od policie mají sklon být v těchto věcech drsní. Ani Jeffrey nebyl výjimkou, spíš naopak. Kdyby dotyčné děvče sám nezastřelil, možná by se teď zasmál. Takhle se ale zmohl jen na to, aby změnil téma: „Mám pro tebe jméno, které bych chtěl nechat prověřit počítačem.“

„Sem s ním,“ řekl Nick.

„Arthur Prynne,“ řekl Jeffrey a pak ještě jednou vyhláskoval jméno muže, kterého toho dne ráno za Lazarovým obchodem málem přizabil.

Z Nickova polohlasného mumlání vyčetl, že si ho zapisuje. „Co je to zač, Polák, nebo co?“

„Nemám tušení,“ odpověděl Jeffrey. „Má na ruce to tetování, které jsem k vám dnes poslal.“

„A o co jde?“

„Obhlížel dětskou družinu, když jsem na něj narazil.“

„Za to ho sotva můžeš zatknout,“ poznamenal Nick, ačkoli jim to bylo oběma jasné.

„Má doma počítač. Pravděpodobně je tak ve spojení s dalšími pedofily,“ řekl Jeffrey. „Prý je milovník holčiček.“

„Fujtajbl,“ ucedil Nick, „už z toho výrazu se mi dělá na nic.“

„Mohli jsme se pokusit to prověřit tady na stanici, ale abych se přiznal, nikdo z nás nejspíš ani netuší, jak něco takového hledat.“

„Federálové na tohle mají zvláštní tým. Když máš jméno, je z toho priorita. Možná by ho mohli zmáčknout a něco z něj dostat.“

„To je dost dobře možné,“ řekl Jeffrey. „Když jsem ho vyslýchal já, změknul okamžitě. Dokážu si představit, že by udal pár svých kamarádíčků, jen aby si zachránil kůži.“

„Tak vyslýchal, jo?“ zachechtal se Nick. „A on v tu chvíli věděl, že jsi policajt?“

Jeffrey se usmál. Nick nebyl pitomec. „Řekněme, že jsem si s ním promluvil, a dál to nemusíme rozebírat.“

Nick se znovu zasmál. „Jak rychle to chceš?“

„Hodně rychle,“ odpověděl Jeffrey, protože nechtěl nést zodpovědnost, kdyby se ukázalo, že Prynne není takové neviňátko, jak se tvářil.

„Předám to bleskově chlapcům v Alabamě,“ slíbil Nick a pak dodal: „Právě jsme zachytili v Auguste něco, co by tě mohlo zajímat.“

„O co jde?“

„Místní poldové tam na hotelu vyhmátli chlápka, co jede v distribuci koksu. Zakopli přitom o pár časáků, které taky nebyly zrovna legální zboží.“

„Pornografie?“ zkusil Jeffrey hádat.

„Dětské péčko,“ přitakal Nick. „Docela perverzní.“

„V Auguste?“ Jeffreyho překvapilo, že o tom ještě neví. Augusta a Grant jsou dost blízko, a tak se tamní policisté většinou navzájem o všem informují, aby byli v obraze.

„Zatím to držíme pod pokličkou,“ objasnil Nick. „Chtěli bychom dostat velké ryby.“

„Ten člověk vypovídá?“ zeptal se Jeffrey.

„Klopí jako děvka za dva dolary,“ odvětil Nick. „A než se na to zeptáš sám, o černém thunderbirdu ani o pohřešované malé holce nic neví.“

„Můžeš si být jistý?“

„Přinejmenším tím, že jsem to z něj nevymlátil.“

Jeffrey se zamračil, ačkoli měl sotva nárok připadat si morálně nadřazený. „Díky, žes to prověřil.“

„Nechci tě děsit, kamaráde, ale měl bys raději doufat, že ona s žádným z těchhle lidí není. Kšeftují s dětmi, jako jsme my kšeftovali s baseballovými kartičkami.“

„Já vím,“ odpověděl Jeffrey, ale přál si, aby to nevěděl. Když si představil Lacey Pattersonovou v rukou někoho jako Prynne, dělalo se mu zle.

„V každém případě,“ pokračoval Nick, „dnes večer nebo zítra by měla dorazit zásilka. Zdá se, že Augusta funguje jako distribuční uzel pro celý jihovýchod.“

„Nemůžu uvěřit, že tuhle špínu ještě tisknou, když to můžeš na internetu najít zadarmo.“

„Po internetu ale můžeš lidi vystopovat, když víš, jak na to,“ připomněl mu Nick. „Chceš, abych ti dal echo, až to dorazí?“

„Máš číslo na můj mobil, že ano?“

„Jo,“ řekl Nick. „Myslíš, že ten perverzák Prynne je aktivní?“

„Myslím, že ne,“ odpověděl Jeffrey. Arthur Prynne na něj udělal dojem toho typu pedofila, který se spokojí spíš s prohlížením obrázků, než aby své fantazie realizoval. „Ale nevím, jak mu to dlouho vydrží.“

Nick se ještě zeptal: „Čeká, že mu někdo zaklepe na dveře?“

„Myslím, že to očekává celý svůj život,“ řekl Jeffrey, a když zvedl oči, uviděl ve dveřích Lenu. „Musím končit, Nicku. Zavolej mi, jakmile budeš něco mít, OK?“

„Jasně, šéfe.“

Jeffrey zavěsil a pokynul Leně, aby vešla, překvapený, jak vypadá. Měla zarudlé oči, jako někdo, kdo opakovaně a hodně dlouho plakal. Nos celý červený a pod očima tmavé kruhy.

„Chceš si promluvit?“ zeptal se a přes stůl jí ukázal, aby se posadila.

Pohlédla na něj, jako by nechápala, o čem mluví. „Nějaké zprávy o Lacey?“ zeptala se.

„Nic,“ odvětil. „Zařídila jsi tu schůzku, o které jsme mluvili?“ Lena se kousla do rtu. „Neměla jsem čas.“

„Tak si ho udělej,“ řekl jí. „Rozumím.“

Jeffrey se opřel v křesle a chvíli ji pozoroval. Pak promluvil: „Pověz mi, co se stalo, když jsi sebrala Marka. Vypadlo z něj něco?“

„Najednou mlčí jako zařezaný,“ informovala ho. „Neřekne ani slovo.“

„Už má advokáta?“

„Buddyho Conforda,“ odpověděla Lena. „Nebude to konflikt zájmů?“

Jeffrey o tom zauvažoval. Buddy by v případě, že by Dorothy Weaverová vznesla žalobu proti Jeffreymu, zastupoval policii. „Ví Buddy, že existuje souvislost mezi Markem a tím, co se stalo s Jenny Weaverovou?“ zeptal se.

„Ví, že to byl Mark, koho chtěla Jenny zastřelit. To ví snad každý.“

„Měl jsem na mysli,“ upřesnil Jeffrey, „jestli ví, že podezíráme Marka z otcovství toho dítěte.“

Lena zdvihla obočí. „A podezíráme?“

„Řekni mi, proč by to tak nemohlo být?“

„Mohl v tom být nějaký další kluk,“ nadhodila Lena.

„Když měli matku pořád doma?“

„Byla často nemocná,“ pokrčila Lena rameny. „Mám nějaké tušení ohledně jejich otce. Rád s lidmi manipuluje.“

„To uznávám,“ přisvědčil Jeffrey. Dobře si pamatoval, jak starý Patterson s požitkem dělal v přívěsu Leně problémy. Jeffrey se tehdy nemohl rozhodnout, jestli zakročit, nebo vyzkoušet, jak se s tím vypořádá sama.

Lena pokračovala: „Možná zneužíval Marka a Mark pak pro změnu zneužíval svou sestru? Takový řetěz příčin a následků.“

„Pedofilové takhle nefungují,“ podotkl Jeffrey. „Nechápu.“

„Ne všichni pedofilové byli sami oběťmi zneužívání. Z takového předpokladu nemůžeš vycházet.“

„Jsme čistě v oblasti teorie, nebo ne?“ bránila se Lena. „Chci říct, že se to tak stát mohlo. I když se mi nezdá, že by starý Patterson byl na chlapečky.“

„Zase nějaké tušení?“

„Jo,“ přikývla Lena. „Tušení, že není.“

„A co Mark?“ zeptal se Jeffrey a připomněl si, jak se Lena chovala, když poprvé s chlapcem mluvili. „Jaké tušení máš v jeho případě?“

Lena měla dost poctivosti na to, aby sklopila zrak. „No,“ začala váhavě, „rozhodně působí až hypersexuálně.“

„Pokračuj.“

„Jako by sázel všechno na svůj vzhled, na svou sexualitu.“ Znovu zvedla oči. „Pravděpodobně neví, jakým jiným způsobem komunikovat.“

„To tetování,“ začal Jeffrey. „Narazil jsem v Alabamě na člověka, který měl na ruce úplně stejné.“

„Ta srdce?“

„Slídil kolem dětské družiny,“ řekl Jeffrey a cítil při tom totéž znechucení, jaké zažil v Lazarově obchodě. „Obhlížel si tam děti.“ *

„Ano?“ řekla Lena. „Myslíš, že je to někdo, kdo děti zneužívá a týrá?“

„Spíš asi pedofil,“ opravil ji Jeffrey. Sára mu kdysi během vyšetřování jiného případu udělila dlouhou lekci a on teď totéž vyložil Leně. „Týrání je založené na tom, že děti nenávidíš a nablízku jim chceš být jedině proto, abys jim ubližovala a zneužívala je. Pedofil oproti tomu žije v představě, že dítěti činí nějaké dobro. Považuje to za lásku.“

„Aha,“ pronesla Lena skepticky.

„Pedofilie je považována za psychickou poruchu.“

„To byla homosexualita také, až do šedesátých let. Pořád nevidím, v čem spočívá ten rozdíl.“

Jeffrey věděl, že Lenina sestra byla homosexuální, a tak ho ten výrok právě od ní překvapil. „Zdá se mi, že zásadní rozdíl je v tom, že sexuální kontakt mezi dvěma dospělými je v podstatě zdravý. Děti ale nejsou na takovou věc zralé.“ Neodpovídala, a proto pokračoval: „V případě vztahu dospělého k dítěti bude rovnováha moci vždycky jednoznačně vychýlená na stranu dospělého. Není to fér hra. Dospělý bude nutně mít dítě pod kontrolou.“

Lena mu věnovala nedůvěřivý pohled. „Mluvíš, jako bys to obhajoval.“

„To ani v nejmenším,“ ohradil se Jeffrey, dotčen jejím obviněním. „Jen ti říkám, jak jim to v hlavě funguje.“

„To jim to tam tedy funguje zatraceně úchylně.“

„V tom s tebou souhlasím,“ odvětil Jeffrey. „Ale nesmíš se svým znechucením nechat ovlivnit ve svém přístupu k případu. I kdyby měl Mark to tetování, protože je pedofil, nebo jinak zneužívá děti, nesmíš se k němu chovat jako k méněcennému. Jinak k tobě nikdy nebude otevřený.“ O tom však už spolu jednou mluvili. „Ale to přece víš,“ dodal.

„Dobrá,“ řekla Lena. „A který z těch typů podle tebe Mark je? Je skoro stejně starý jako Lacey.“

„Je nejméně o tři roky starší.“

„To není až tak velký rozdíl.“

„Možná ne v případě rozdílu mezi třiceti a třiatřiceti, ale u dětí, když si to představíš, je to dost velký odstup. Je to propast mezi dítětem a mladým dospělým.“

Mlčela a zdálo se, že o tom uvažuje.

Jeffrey pokračoval: „Podívej se na to takhle, pedofil se cítí lépe s dětmi, protože má strach ze vztahů s dospělými. Dospělí ho děsí.“

„A co Jenny? Kdo ji takhle zašil? Jaký příběh za tím vězí?“

„To nevím,“ odpověděl Jeffrey. „Možná něco řekne Mark.“

„Vůbec nemluví,“ řekla mu. „Frank byl uvnitř s ním, ale on jen zírá do prázdna.“

„Je na něčem?“

Zakroutila hlavou. „Něco si před tím dal, ale už to přešlo.“

„Neshání se po další dávce?“

„Vypadá to, že je v pořádku,“ odpověděla. „Žádné cukání nemá, jestli narážíš na to.“

„V jakém stavu je fyzicky? Podle Sáry si ho prý někdo podal.“

„To jo,“ potvrdila Lena. Vytáhla z náprsní kapsy pár fotografií. „Nafotili jsme to pro dokumentaci. Doktorka Lintonová si myslí, že poranění na břiše pochází od velmi ostrého nože. Nebylo to ale na šití. Taky na oku se mu začíná dělat podlitina.“

Jeffrey si snímky prohlédl jeden po druhém. Mark hleděl do objektivu s naprosto skelným výrazem. Na jednom záběru byl bez trička, na džínsech měl skvrny od trávy a na břiše několik povrchových škrábanců.

„Tohle není naše práce, viď?“ zeptal se Jeffrey, jen aby se ujistil.

„Samozřejmě že ne,“ odsekla Lena. Její reakce byla divná, protože stejnou otázku jí už položil u mnoha jiných případů, a vždy mu dokázala odpovědět bez podobných emocí. Jako by si potřebovala rýpnout, dodala ještě: „Přeptej se své přítelkyně. Viděla ho dřív než já.“

„Někdo ho pronásledoval?“ zeptal se Jeffrey, jako by narážku přeslechl. „Anebo někoho honil on?“

„Buď jedno, nebo druhé,“ odpověděla. „Také na paži má zranění, jako by se bránil.“

Jeffrey si vybavil Arthura Prynnea a to, jak si kryl rukama obličej, aby do něj nedostal ránu.

Lena pokračovala: „Jeho šaty jsou uložené. Myslím, že doktorka Lintonová chce udělat zkoušky DNA krve na jeho tričku.“

„Zeptali jste se ho na sestru?“

„Pokud se ho to vůbec nějak dotýká, rozhodně to nedává najevo. Jak říkám, nemluví vůbec o ničem.“

Jeffreyho telefon na stole zapípal a on zmáčkl tlačítko hlasitého odposlechu.

Ozvala se Maria: „Je tu reverend Fine na návštěvu za Markem.“

Jeffrey a Lena se po sobě podívali. „Jaké má k tomu oprávnění?“

„Tvrdí, že ho rodiče požádali, aby byl přítomen při výslechu jako zástupce.“ Maria ztišila hlas. „Buddy Conford je tu s ním.“

„Díky,“ dodal Jeffrey a opět zmáčkl knoflík. Opřel se a zadíval se na Lenu.

Nakonec se ho zeptala: „Co je?“

„Mark je na tebe nějak fixovaný. Nejsem si jistý, o co se tu jedná, ale musíš se mít na pozoru.“

„Já s ním nic společného nemám,“ odsekla Lena, které ta myšlenka byla zřetelně proti srsti.

„Možná na tebe přenáší nějaké své city, protože má nemocnou matku.“

Lena nepřesvědčivě pokrčila rameny. „Ať je to, jak chce,“ řekla, „pojďme to už vyřídit.“

Buddy Conford měl skutečně psí život. V sedmnácti přišel při autonehodě o pravou nohu od kolena dolů. Později ztratil jedno oko kvůli rakovině a jednu ledvinu kvůli nespokojenému klientovi s pistolí. Tyto pohromy ale na Buddyho působily spíš v duchu hesla „co tě nezabije, to tě posílí“. Když se jednou do něčeho zakousl, nepustil. Na druhou stranu to byl racionální člověk a na rozdíl od většiny právníků dokázal odlišit správné od špatného. Jeffreymu už nejednou pomohl. Proto se teď chystal na výslech Marka Pattersona s nadějí, že ho Buddy zase podrží.

„Vrchní inspektore,“ oslovil ho Dave Fine, „chtěl jsem vám poděkovat za souhlas s mou přítomností při výslechu. Stav Markovy matky se povážlivě zhoršil a s manželem mne požádali, abych je tu zastoupil.“

Jeffrey přikývl a snažil se neupozorňovat na skutečnost, že vlastně neměl na vybranou. Ať už Mark spáchal cokoli, byl právně stále nezletilý. Na tom by mohl něco změnit pouze soud, pokud by k něčemu takovému mělo dojít.

„Nějaké zprávy o jeho sestře?“ zeptal se Fine.

„Ne,“ odvětil Jeffrey, zrak upřený na Marka, neboť se snažil uhodnout, co asi táhne tomu šestnáctiletému klukovi hlavou. Vypadal strašně a podlitina na oku černala každou minutou víc. Ret měl roztržený a oči stejně rudé jako Lena. V oranžové vězeňské teplákové soupravě, kterou mu dali, se zdál ještě bledší než ve skutečnosti. Vypadal dokonce menší, jako by na něj těžce dolehlo prostředí a okolnosti. Ramena měl shrbená a působil drobně, dokonce i vedle Buddyho Conforda, který nebyl nijak vysoký. „Marku?“ oslovil ho Jeffrey.

Markovy rty se němě pohnuly, ale oči měl dál upřené na desku stolu, jako by nechtěl vidět, kde je. Na chlapcově vzezření bylo něco tak ubohého, až Jeffrey pocítil cosi jako lítost. Sára měla pravdu. Ať už Mark udělal cokoli, byl pořád ještě kluk.

Buddy zalistoval Markovými papíry. „Jaké obvinění máte, inspektore?“

„Napadení,“ informoval ho Jeffrey, nespouštěje oči z Marka. „Uhodil Sáru do tváře.“

Buddy se na svého klienta zamračil. „Sáru Lintonovou?“ zeptal se a v hlase mu zaznělo překvapení. Buddy v Grantu vyrostl a stejně jako většina místních považoval Sáru díky její práci na klinice téměř za svatou.

Zpod stolu se ozvalo zacinkání. Mark měl ruce v želízkách složené v klíně a Jeffrey podle toho chřestění snadno uhodl, že nervózně podupává nohou. Ten zvuk provázel mnoho výslechů.

„V přítomnosti asi deseti svědků,“ doplnil Jeffrey. „A také vyhrožoval své sestře ublížením na těle.“

„Hm, aha,“ řekl Buddy a shrnul papíry dohromady. „Ty podlitiny na tváři získal před zadržením, nebo po zadržení?“

„Před,“ odsekla Lena s nevysloveným, ale zcela jasně naznačeným dodatkem: „…ty pitomče.“

Buddy ji sjel pohledem. „Svědkové to mohou potvrdit?“

„Máme to na fotodokumentaci,“ odpověděl Jeffrey a vytáhl desky se snímky, které mu Lena předala. Poslal složku po hladké desce stolu Buddymu. Mark ucukl, jako by ho prudký pohyb polekal, a Jeffreyho znovu zarazilo, jak křehce chlapec působí.

Buddy prošel fotografie a na Marka se nepodíval, dokud nebyl u konce. „Kdo mu tohle udělal?“ obrátil se potom na Jeffreyho.

„To se taky ptáme,“ odpověděl Jeffrey.

Mark dál seděl s očima upřenýma dolů a želízka pod stolem cinkala jako metronom.

Buddy poslal složku zpátky Jeffreymu. „Nevypadá to, že má chuť mluvit.“

„Co se děje, Marku?“ ozvala se Lena.

Mark vzhlédl, jako by ho překvapilo, že Lena oslovuje jeho. Cinkání přestalo a on zůstal jako přimražený a čekal, co Lena řekne.

Její hlas byl měkčí, než jak ji Jeffrey kdy slyšel mluvit, a když pokračovala, působilo to dojmem, jako by v místnosti kromě ní a Marka nikdo další nebyl. „Řekni mi, co se stalo, Marku.“

Nespouštěl z ní oči a začal hlasitěji dýchat.

„Kdo tě uhodil?“ ptala se dál, stále stejně účastným tónem. Natáhla k němu přes stůl ruku a on položil ruce na stůl, aby se ho mohla dotknout. Když na ně položila svou dlaň, unikl mu ze rtů tichý vzlyk.

Buddy po Jeffreym střelil pohledem, ale Jeffrey jen neznatelně pohnul hlavou, aby mu naznačil, že nemá nic říkat. Dave Fine byl zticha sám od sebe a nespouštěl zrak z rukou těch dvou.

Lena palcem přejela přes Markovo tetování. Jeffrey nemusel na zbylé dva muže ani pohlédnout, aby věděl, že je to gesto přivádělo do rozpaků. Ovzduší bylo nabité něčím nepopsatelným.

Lena znovu promluvila: „Co se děje, Marku? Řekni mi to.“

Do očí mu vstoupily slzy. „Musíte najít Lacey.“

„Najdeme ji,“ řekla mu Lena.

„Musíte ji najít dřív, než se jí stane něco ošklivého.“

„Co by se jí mohlo stát, Marku?“

Zavrtěl hlavou a vzlykl: „Už je stejně pozdě. Nikdo jí už nepomůže.“

„Víš, kdo ji mohl unést? Poznal jsi to auto?“

Zavrtěl znovu hlavou. „Chci vidět mámu.“

Lena slyšitelně polkla a Jeffrey poznal, že Markova křehkost se jí také začíná dotýkat.

„Chci jenom vidět mámu,“ opakoval Mark tiše.

Dave Fine se pokusil chlapce dotknout, ale ten sebou trhnul tak silně, že by se byl převrátil dozadu, kdyby Buddy včas nezachytil jeho židli.

„Nedotýkejte se mě!“ zaječel Mark a vyskočil.

Vstala i Lena, která se vrhla málem poklusem na opačnou stranu stolu. Chtěla vzít Marka za paži, ale on uskočil, až málem narazil do zdi. Couval až do nejzazšího rohu místnosti a tam opřel hlavu o stěnu. Lena jej objala kolem ramen a něco mu šeptala.

„Marku,“ ozval se Dave Fine a zvedl obě ruce, „uklidni se, synu.“

„Proč nejste u mámy?“ ptal se Mark. „Kde je ten váš zatracený Bůh, když moje máma umírá?“

„Půjdu za ní ještě dnes večer,“ řekl Fine a hlas se mu třásl. „Přála si, abych tu byl teď s tebou.“

„A kdo byl s Lacey?“ dožadoval se Mark. „Kdo s ní byl, když ji nějaký úchyl sbalil na ulici?“

Fine sklopil zrak a Jeffrey si pomyslel, že pastor musí za Lacey Pattersonovou cítit stejný díl viny jako oni všichni.

„Já vás nepotřebuju,“ křičel Mark. „Máma jo. Ona vás potřebuje a vy zatím dřepíte tady, jako byste tady mohl něco spasit.“

„Marku…“

„Běžte pomoct mámě!“ křičel Mark.

Fine otevřel ústa, jako by chtěl ještě něco říct, ale zřejmě si to rozmyslel.

Mark zakroutil hlavou a odvrátil se. Lena ho vzala za ramena a vedla jej zpátky k jeho židli.

Buddy zaklepal prsty o desku stolu, aby upoutal Jeffreyho pozornost, a pak nenápadně ukázal na dveře.

Jeffrey se zvedl a naznačil pastorovi, že by měl rovněž vstát. Reverend na okamžik zaváhal, ale pak poslechl a následoval Buddyho na chodbu.

„K sakru,“ zaklel Buddy, ale hned se omluvil: „Promiňte, reverende.“

Fine přikývl a zastrčil ruce do kapes. Pohlédl okénkem ve dveřích do místnosti a díval se, jak Lena hovoří k Markovi. „Budu se modlit za jeho duši,“ řekl polohlasně.

Buddy se těžce opřel o svou berli a obrátil se na Jeffreyho. „Co se to tu proboha děje, inspektore?“

Jeffrey nevěděl, co odpovědět, a tak raději sám položil otázku: „Dave, vám to nějaký smysl dává?“

„Mně?“ otočil se Fine překvapeně. „Nemám nejmenší tušení. Když jsem Marka viděl naposledy, připadal mi normální. Možná jenom znepokojený. Trápil se kvůli matce, to ano, ale jinak v pořádku.“

„Kdy to bylo?“ zeptal se Jeffrey.

„Tuhle večer v nemocnici. Modlil jsem se společně s Grace.“

„Co se stalo mezi vámi a Jenny Weaverovou?“ pokračoval Jeffrey.

„Jenny Weaverovou?“ opáčil Fine upřímně zmateným tónem.

„Říkal jste, že jste se u nich kolem Vánoc párkrát zastavil,“ připomněl mu Jeffrey.

„Ach, ano, máte pravdu,“ přitakal Fine. „Brad mne požádal, abych za ní zašel. Přestala chodit do kostela a on měl starost, jestli je všechno v pořádku.“

„A bylo?“

„Ano. Alespoň si to myslím,“ odvětil Fine a zamračil se. „Nebavila se se mnou. Nikdo z nich se mnou o ničem nemluvil.“

„Nikým z nich myslíte koho?“ zeptal se Jeffrey.

Fine učinil posunek směrem ke dveřím. „Mark a Lacey. Promluvil jsem o tom s Grace, ale ona s nimi v tu chvíli nemohla nic dělat. Nejspíš to můžete přičíst pubertální vzpouře.“ Smutně pokýval hlavou. „V tomhle věku hodně dětí přestane docházet do kostela, ale obyčejně se zase vrátí, když jsou dospělejší. Grace to ale dělalo starosti, tak jsem si s ním pohovořil.“

„Co vám řekl?“ zeptal se Jeffrey.

Fine zrudnul. „Řekněme, že použil výrazy, které bych byl rozhodně nerad, aby slyšela jeho matka. Dál bych to nerozebíral.“

Jeffrey přikývl a nenaléhal. Slyšel už od Marka dost na to, aby věděl, čeho je schopen. Zeptal se tedy jen: „Co paní Pattersonová? Jak se jí vede?“

„Je ve vážném stavu. Nemyslím, že se dožije víkendu.“

Jeffrey si vzpomněl, jak Mark touží svou matku vidět. „Je to s ní opravdu tak zlé?“

„Je,“ potvrdil Fine. „V tuto chvíli už pro ni nemohou udělat nic než se snažit uchránit ji utrpení.“ Znovu pohlédl okénkem do místnosti. „Nedovedu si představit, co si ta rodina bez ní počne. Doslova je to rozkládá.“

„Vy jste nebyl na tom vánočním zájezdu, viďte?“ Fine zavrtěl hlavou. „Zůstal jsem tady. Není to vlastně docela moje práce. Akce pro mládež má na starost Brad Stephens.“

„S ním jsem už mluvil.“

„Je to správný mladý muž,“ řekl Fine. „Doufal jsem, že půjde příkladem pro ostatní chlapce u nás.“

Jeffrey se zeptal: „Vy jste měl s Markem také nějaké konzultace, že?“

„Párkrát ano,“ přisvědčil Fine. „Nebyl příliš otevřený. Mohu se podívat do svých poznámek a informovat vás, kdybych na něco přišel.“

„Buďte tak laskav,“ požádal Jeffrey kněze. „Kde budete zítra během dopoledne?“

„Předpokládám, že v nemocnici,“ odpověděl kněz a pohlédl na hodinky. „Upřímně řečeno, rád bych se tam vrátil ještě dnes večer, pokud už pro mne nemáte žádné další otázky.“

„Můžete jít,“ řekl mu Jeffrey. „Budu v nemocnici zítra kolem desáté. Mějte s sebou, prosím, své poznámky.“

„Lituji, že jsem vám nemohl být více nápomocen,“ omluvil se Fine. Potřásl oběma mužům rukou a rozloučil se.

Buddy se díval za vzdalujícím se pastorem a pak se obrátil k Jeffreymu. „Nevím, co se mezi tvou podřízenou a mým klientem děje, ale rozhodně se mi to nelíbí.“

Jeffrey zauvažoval, jestli má předstírat, že si ničeho nevšiml, ale rozhodl se, že už to nemá cenu. „Dnes v noci ho nechám hlídat, aby se nepokusil o sebevraždu.“

Buddy mu na to neskočil. „To ještě nijak neřeší můj problém.“

Jeffrey opět pohlédl dovnitř místnosti. Lena přiměla Marka, aby se posadil, a držela ho za ramena, zatímco brečel.

„Souvisí to se zastřelením té Weaverové,“ řekl Jeffrey.

„K sakru,“ zaklel Buddy a udeřil berlou do podlahy, „mnohé díky, že jste mi to vysvětlil, inspektore.“

„Nebyl jsem si jistý,“ zalhal Jeffrey. „Nejspíš víte, že on je ten, kterého Weaverová chtěla zastřelit.“

„Tohle vypadalo jako jednoduché napadení.“

„To taky je,“ řekl Jeffrey. „Chci říct, bylo.“

„Inspektore, nechtěl byste přestat mluvit v hádankách?“ Jeffrey pohlédl okénkem dovnitř. Lena utěšovala Marka a její ruka dosud spočívala na jeho zádech.

„Opravdu, Buddy, nemám nejmenší tušení, co se děje.“

„Řekněte mi to od začátku.“

Jeffrey zastrčil ruce do kapes. „To čerstvě narozené děcko, které jsme našli ve sportovní hale,“ řekl a Buddy přikývl. „Máme za to, že otcem byl Mark.“

Buddy pokyvoval hlavou. „To dává smysl.“

„Domníváme se, že matkou by mohla být jeho sestra.“

„Ta, kterou unesli?“

Jeffrey přisvědčil. Útroby se mu sevřely, když si vzpomněl na Lacey Pattersonovou a představil si, co se s ní touhle dobou asi děje.

„Myslel jsem, že matkou snad byla ta Weaverová,“ řekl Buddy.

„Nebyla,“ odvětil Jeffrey. „Sára provedla pitvu. Jenny matkou být nemohla fyziologicky.“ Pomlčel o tom, co Sára zjistila.

„Ta Weaverová se mi dosud neozvala,“ informoval ho Buddy. „Starosta je z toho nervózní jak prvorodička.“

„Dottie pravděpodobně počká, až bude po pohřbu,“ odvětil Jeffrey a napadlo ho, kdy se asi obřad bude konat. Měl vážné pochybnosti o tom, že by Sára byla pozvána, a ona sama se o tom také ani nezmínila.

„Budu ale potřebovat vaše prohlášení během jednoho dvou dnů,“ požádal ho Buddy. „Musíme to dostat na papír, dokud to máte v živé paměti.“

„Bojím se, že to budu mít v živé paměti až do smrti,“ konstatoval Jeffrey a měl pocit, že smrt Jenny Weaverové s sebou skutečně ponese, dokud bude dýchat.

„A o co tu jde dál?“ zeptal se Buddy. „Neskrývejte to přede mnou.“

Jeffrey zastrčil ruce hlouběji do kapes. „Mark má na ruce to tetování.“

„To srdce nebo co?“ chtěl vědět Buddy. „Jo,“ potvrdil Jeffrey. „Je to symbol.“

„Pro dětské porno,“ doplnil Buddy k Jeffreyho značnému údivu.

„Jak to víte?“

„Mám ještě jednoho klienta, který má stejné,“ odpověděl Buddy. „Nějaký chlapík zhruba před dvěma týdny v Auguste. Vzal jsem ten případ kvůli jednomu kamarádovi.“

„O jaký případ šlo?“

Buddy odvrátil zrak, zjevně na vážkách, zda na otázku odpovědět, či ne.

„Byl jsem více než vstřícný, Buddy,“ připomněl mu Jeffrey.

Buddy souhlasil. „No tak dobrá,“ řekl. „Nachytali ho s kokainem. Nijak velké množství, ale dost na to, aby mu přišili distribuci. Poskytnul nějaké informace, aby se vyhnul stíhání.“

„Už jsem se o tom doslechl,“ řekl Jeffrey. „Je to distributor toho porna, že ano?“

Buddy přikývl.

„A poskytl usvědčující důkazy, aby si zachránil kůži.“

„Přesně tak,“ potvrdil Buddy. „Jak jste se tohle doslechl?“

„Obvyklým způsobem,“ odvětil Jeffrey, neochoten prozradit víc.

„Jakým obvyklým způsobem?“ naléhal Buddy.

Jeffrey se pokusil odvrátit jeho pozornost. „Kde máte nohu?“ řekl a ukázal na prázdný prostor mezi Buddyho pravým kolenem a podlahou.

„Je to v háji,“ povzdychl si Buddy. „Sebrala ji moje bývalá. Odmítá ji vrátit.“

„Co jste jí udělal?“

„Teď z vás promluvil policajt,“ řekl Buddy a opřel se o berli. „Vinna je vždycky oběť.“

Jeffrey se zasmál. „Mám si s ní promluvit?“

Buddy se zamračil. „Zvládnu to sám,“ řekl. „Odpovíte mi tedy na otázku, jak jste se to dozvěděl?“

„Nikoli,“ pronesl Jeffrey. Pohlédl do vyšetřovny. Mark měl hlavu položenou na stole, Lena seděla vedle něj a držela ho za ruku.

Jeffrey otevřel dveře. „Leno,“ oslovil ji a pokynul jí, aby vyšla na chodbu.

Lena otevřela ústa, jako by se chystala ho požádat, aby jí dovolil zůstat, ale včas si to rozmyslela. Vstala, a aniž by se na Marka podívala, či se ho dotkla, vyšla ven z místnosti.

„Co říkal?“ zeptal se jí Jeffrey.

„Nic,“ odvětila Lena. „Chce do nemocnice za matkou.“

„Běž domů,“ nařídil jí Jeffrey, a nečekaje na její odpověď, vešel dovnitř, s Buddym v patách.

„Marku,“ začal a usedl na židli, kterou Lena uvolnila. „Víme o tom tetování.“

Mark nezvedl hlavu. Stůl se zachvíval jeho pláčem.

„Víme, co znamená.“

Buddy se opřel o stůl naproti Markovi. „Chlapče, je v tvém vlastním zájmu povědět nám, o co tu jde.“

Jeffrey pokračoval: „Marku, máš ponětí, kdo tvou sestru mohl odvézt?“ Když nedostal žádnou odpověď, zkusil zajít o krok dál: „Marku, máme za to, že ji drží v rukou nebezpeční lidé. Někdo by jí mohl ublížit. Musíš nám pomoct.“

Ani teď žádná odpověď nepřišla.

„Marku,“ nevzdával to Jeffrey, „doktorka Lintonová tvrdila, že se jí Lacey zdála nemocná, když přišla na kliniku.“

Mark se narovnal a utřel si hřbetem ruky oči. Hleděl teď přímo před sebe do zdi a tělem kýval dopředu a dozadu.

Jeffrey se zeptal: „Byla Lacey těhotná? Porodila to dítě ve sportovní hale ona?“

Mark se dál kolébal dopředu dozadu, skoro jako by byl v hypnóze.

„Jsi otcem toho dítěte ty, Marku?“ zeptal se Jeffrey.

Mark nespouštěl zrak ze zdi. Jeffrey mu mávnul rukou před očima, ale Mark se ani nepohnul.

„Marku?“ naléhal Jeffrey a pak ještě jednou, hlasitěji: „Marku?“

Mark sebou ani neškubl.

„Marku?“ opakoval Jeffrey a luskl mu prsty před obličejem.

Buddy položil dlaň Markovi na rameno, ale ten nereagoval. Buddy se podíval na Jeffreyho. „Myslím, že by potřeboval lékaře.“

„Sára by mohla…“

„To ne,“ přerušil ho Buddy. „Mám dojem, že pro dnešek si užil Sáry až dost.“

Než Jeffrey konečně odjel ze stanice, bylo už deset hodin. Strávil téměř dvě hodiny telefonováním po policejních odděleních v celém státě, aby se ujistil, že všude dostali leták s informacemi o Lacey a vědí, že mají dávat pozor na černý Ford Thunderbird. Mnoho policistů, s nimiž mluvil, mu na oplátku chtělo sdělit podrobnosti o svých otevřených případech. I když se Jeffrey většinou nedomníval, že by jim mohl pomoci, vytrvale projevoval zájem a doufal, že člověk na druhém konci drátu neodhalí, že ve skutečnosti myslí na něco jiného. Bylo rozhodně pravděpodobnější, že hlídka někde v Griffinu narazí na černý thunderbird, než že Jeffrey najde televizor ukradený z domu maminky seržanta tamní policie. Ale i tak si poznamenal a zopakoval výrobní číslo.

Přes to, co řekl Nickovi, chtěl Jeffrey aspoň zkusit, co by na internetu našel vlastními silami. S Bradovou pomocí vyhledal tři sta tisíc webových stránek pod obecným heslem girllovers. Než se dostali ke třetí stránce, byl už Brad bílý jako stěna, proto ho Jeffrey pustil domů a snažil se dál brouzdat po síti sám.

Navzdory tomu, že na internetu byl začátečník, nacházel Jeffrey stále další a další odkazy na stránky obsahující fotografie dětí v nejrůznějších kompromitujících polohách. Když se konečně odhlašoval ze sítě, připadalo mu, že nutně potřebuje sprchu už jen proto, aby ze sebe spláchl některé záběry, jež viděl. Sára měla pravdu. Odstup od případu mu možná otevře nějakou novou perspektivu. Za současného stavu už nevěděl, kde dál hledat.

Po cestě k Sáře se snažil nemyslet na to, co všechno na obrazovce počítače viděl. Zavolal jí ještě před odchodem ze stanice, jen aby jí oznámil, že o Lacey nejsou dosud žádné zprávy, a zeptal se, jestli ještě stále chce, aby k ní přišel. Bohudík chtěla. Zatočil na příjezdovou cestu a všiml si, že mu nechala rozsvíceno. Když vystoupil z auta, zaslechl z domu tlumenou jazzovou melodii. Sára ho musela vyhlížet, protože mu otevřela dřív, než stihl zaklepat.

Vše, co ho několik posledních dní tížilo, z něj naráz spadlo, když ji spatřil stát v chodbě.

„Ahoj,“ pozdravila ho s lehce potměšilým úsměvem.

Jeffrey zůstal stát beze slova a jen se na ni díval. Jemně zvlněné vlasy měla spuštěné na ramena. Černé hedvábné šaty, které obepínaly její tělo, dávaly vyniknout všem oblinám a křivkám. Dlouhý rozparek po jedné straně nenápadně odhaloval nohu. Vysoké podpatky jí tvarovaly lýtko tak, až se mu z toho téměř zatmělo před očima.

Vzala ho za ruku a vedla dovnitř. Jeffrey ji v chodbě zastavil a přitáhl k sobě. Podpatky jí přidávaly tak osm centimetrů výšky, proto se opřela o jeho rameno a skopla nejdřív jednu, pak druhou botu, aby se dostala na jeho úroveň.

„Lepší?“ zeptala se. Když neodpověděl, naklonila se k němu a otřela se svými rty o jeho. Nechal oči otevřené a díval se, jak ho líbá. Její rty byly sladké a on cítil na jejím jazyku víno a trochu čokolády.

Jeffrey za sebou zavřel dveře a nespouštěl z ní přitom zrak. Nedokázal si vzpomenout, že by kdy vypadala krásnější, i přes zalepené čelo.

„Nechci mluvit o tom, jak ses dneska měl, ani o sobě, ani o tom, co se děje,“ řekla mu.

Zmohl se jedině na němé přikývnutí.

Sára se rukou opřela o stěnu a tázavě na něj pohlédla. „Ztratil jsi řeč?“

Jeffrey si položil dlaň na prsa a pokusil se vystihnout, co cítí. „Někdy,“ začal, „málem zapomenu, jak jsi krásná, a když tě pak vidím…,“ nedořekl větu, jako by nemohl najít vhodná slova. „Úplně mi to vyrazilo dech.“

Pozvedla obočí, jako by se ptala, jestli to myslí vážně.

„Miluju tě, Sáro,“ řekl a přistoupil k ní. „Moc tě miluju.“

Vypadalo to, že se snaží potlačit úsměv, a líbila se mu tak o to víc. Co ji znal, nikdy nedokázala přijmout kompliment.

„Předpokládám, že tím chceš říct, že se ti líbí ty šaty,“ odpověděla mu.

„Líbily by se mi ještě víc na podlaze.“

Odstoupila od stěny a on ji sledoval, jak si sáhla dozadu a něco udělala. Kromě šatů na sobě neměla nic, takže když z ní spadly na podlahu, zůstala před ním stát naprosto nahá.

Jeffrey se do ní vpil pohledem a pocítil takovou touhu, až ho to děsilo. Klesl na kolena a líbal ji způsobem, že se neudržela na nohou.

STŘEDA

12

Lena měla ve snu dojem, že slyší bušit kladivo do hřebíku. Když se převalila na posteli a otevřela oči, téměř čekala, že spatří, jak jí přibíjejí ruku k podlaze. Namísto toho však uviděla Hanka, jak vytlouká panty u dveří její ložnice.

Lena se vztyčila na posteli a vykřikla: „Co to má k sakru znamenat?“

„Říkal jsem ti, že se věci mění,“ odpověděl Hank a dál se věnoval uvolňování pantu.

„Proboha,“ řekla Lena a zakryla si uši, aby pokud možno neslyšela údery kladiva. Pohlédla na budík na stolku. „Vždyť ještě není ani šest hodin,“ vyjekla. „Dnes jdu do práce až na devátou.“

„Takže máme spoustu času,“ opáčil Hank a vytáhl z pantu závlačku.

„Ty mi chceš vysadit dveře?“ ptala se Lena a přitáhla si k sobě prostěradlo, přestože měla na sobě tlusté triko a kraťasy. „Co si, do háje, o sobě myslíš?“

Hank jí nevěnoval pozornost a pustil se do horního pantu.

„Přestaň!“ poručila mu a vstala z postele, nesouc si prostěradlo s sebou.

Hank pokračoval v práci a dál ji ignoroval. Pak se k ní obrátil: „Ode dneška se věci mění.“

„Co se mění?“

Sáhl si do zadní kapsy a vytáhl složený kus papíru. „Tohle,“ řekl a podal jí ho.

Lena list z bloku rozložila, ale nebyla schopna soustředit se na napsané řádky. Místo toho si vzpomněla, jak se kdysi v jejích sedmnácti Hankovi nelíbil kluk, se kterým chodila. Vyřešil to tak, že jí napevno zatloukl okna pokoje, aby se nemohla v noci vyplížit ven. Poukázala na riziko v případě požáru a on jí na to odpověděl, že by ji raději viděl zaživa upálenou, než aby ji nechal chodit s takovým zmetkem.

Lena se mu pokusila vytrhnout kladivo z ruky, ale neměla dost síly.

„Nejsem už dítě, vykašli se na to,“ řekla mu.

„Jsi moje dítě,“ opáčil Hank a vyškubl jí kladivo ze sevření. Vyrazil poslední závlačku a dveře se uvolnily. „Na těchhle rukou jsem tě nosil,“ řekl a nechal kladivo upadnout na podlahu, aby jí ukázal dlaně. „Chodil jsem celé noci s tebou v náručí, když jsi brečela a nechtěla spát, staral jsem se, abys měla s sebou do školy svačinu, půjčil jsem ti peníze, abys mohla složit zálohu na tenhle barák.“

„Vrátila jsem ti to sakra do posledního centu.“

„Tohle jsou úroky,“ řekl a objal dveře. S těžkým heknutím je zvedl.

Lena nevěřícně přihlížela, jak je odnáší do chodby.

„Proč tohleto děláš?“ zaúpěla. „Hanku, nech toho.“

„Už žádná tajemství v téhle domácnosti,“ zamumlal namáhavě, když opíral dveře o zeď. Otočil se k ní a prohlásil: „Pravidla tady určuju já, zlato.“

„Nic z tohohle dělat nebudu,“ řekla mu a hodila po něm ten kus papíru.

„Přestaň plácat,“ obořil se na ni a zachytil seznam dřív, než dopadl na podlahu. „Uděláš to všechno do poslední tečky, jinak si promluvím s tvým šéfem. Co ty na to?“

„Nevyhrožuj,“ řekla a následovala ho zpátky do ložnice.

„Klidně to ber jako vyhrožování, jestli se ti to líbí,“ odpověděl jí a vytáhl vrchní zásuvku jejího prádelníku. Prohrábl se spodním prádlem, pak zásuvku prudce zastrčil a otevřel další.

„Co to děláš?“

„Tu máš,“ řekl jí a vytáhl sportovní tričko a kraťasy. „Oblékni si to a ať jsi do pěti minut dole.“

Lena na něj pohlédla a poprvé si uvědomila, že Hank na sobě nemá obvyklé džíny a pestrobarevnou havajskou košili. Místo toho si vzal bílé tričko s reklamou na pivo a úplně nové šortky, na kterých ještě zůstaly přehyby, jak ležely zabalené. Na nohou mu svítily zbrusu nové tenisky a bílé podkolenky. Nohy měl tak bílé, že musela několikrát mrknout, aby rozeznala, kde končí ponožka a začíná noha.

„Dole? Proč?“ zeptala se a založila ruce v bok.

„Jdeme běhat.“

„Ty chceš jít běhat se mnou?“ opáčila, nevěříc vlastním uším. Hank měl asi takovou formu jako důchodce na vozíčku. Nerad chodil pěšky byť jen k poštovní schránce.

„Pět minut,“ zopakoval a vyšel z místnosti.

„Mizero,“ supěla Lena a zvažovala, jestli nemá za ním vyběhnout. Bral ji vztek, ale přesto se nakonec svlékla a natáhla si kraťasy.

„Hajzl jeden,“ mumlala, zatímco si oblékala tričko. Neměla na vybranou, a to ji rozčilovalo ze všeho nejvíc. Kdyby prozradil Jeffreymu polovinu toho, co na ni teď věděl, v tu ránu by letěla.

Pohlédla na seznam. Začínal položkou „cvičení každý den“ a končil „pořádné jídlo ke snídani, obědu a večeři“.

Vydolovala ze sebe ty nejsprostší nadávky a invektivy, jež za deset let své služby u policie kdy zaslechla, a všemi Hanka počastovala. „Ten všivák, ten neřád,“ skončila, pak sebrala svoje tenisky a sešla ze schodů.

Lena seděla v Jeffreyho kanceláři, oči upřené na hodiny na stěně. Šéf měl deset minut zpoždění, což se, pokud si pamatovala, ještě nikdy nestalo. Nejspíš by měla mít radost, že tu ještě není, protože se potřebovala vzpamatovat ze svého ranního běhu s Hankem. Ten zarputilý stařík získal hned od začátku náskok. Lena musela uznat, že něco ze své býčí umíněnosti zdědila pravděpodobně po svém strýci, který se choval stejně jako ona. Jakmile si jednou vzal do hlavy, že něco vykoná, nic ho nedokázalo odradit. I když se Lena zastavila, protože jí trhalo plíce a žaludek se jí obracel z kyselin, které produkovalo její svalstvo, Hank k ní prostě doklusal, čelisti zlobně sevřené, a počkal, až se znovu rozběhne.

„Už jsem tu,“ křikl Jeffrey a vběhl do kanceláře, kravatu uvázanou nakřivo a sako v ruce.

„Dobré ráno,“ řekla Lena a vstala.

Mávnul jí, aby zůstala sedět. „Omlouvám se za to zdržení,“ řekl. „Ranní špička.“

„Kde?“ zeptala se Lena, protože rušnější doprava byla tady ve městě jedině kolem školy, a to pouze v určitou hodinu.

Jeffrey jí neodpověděl. Usednul za stůl a jednou rukou si dopínal límec. Leně se zdálo, že mu na krku zahlédla červenou skvrnu.

„O Lacey pořád nic?“ přešla to.

„Nic,“ odpověděl a převázal si kravatu. „Teď jsem po cestě volal pastoru Fineovi. Má u sebe poznámky ze svých konzultací s Markem.“

„A to nám je jen tak předá?“ otázala se Lena a nikoli poprvé pocítila úlevu, že s reverendem o svých vlastních problémech nikdy nemluvila.

„Jo,“ odvětil Jeffrey a uhladil si kravatu. „Taky mě to překvapilo.“

Lena zkřížila ruce na prsou a zadívala se na svého nadřízeného. Něco se na něm změnilo, jen nemohla přijít na to – co.

„Bude na mne čekat v deset hodin v nemocnici,“ řekl Jeffrey a pohlédl na hodinky. „Už mám zpoždění.“

„Myslela jsem, že chceš, abych šla s tebou.“

„Chci, abys sehnala Brada a abyste spolu vzali Marka domů,“ odpověděl jí. „Ať si na sebe vezme něco čistého a vysprchuje se a pak ho přivezte do nemocnice.“

„Proč?“

„Stav jeho matky se v noci prudce zhoršil,“ řekl Jeffrey. „Fine se domnívá, že konec přijde pravděpodobně už dnes.“ Poklepal prsty na desku stolu. „Ať už ten kluk provedl cokoli, nemám v úmyslu mu bránit, aby se naposled viděl se svou matkou.“

Lenu to dojalo, ale snažila se to nedat najevo.

Jeffrey na ni namířil ukazovákem a varoval ji: „To s Bradem myslím úplně vážně, Leno. Za žádných okolností nebudeš s Markem o samotě. Rozumíš?“

Chtěla něco namítnout, ale uznala, že má pravdu. Nepřála si být sama s Markem Pattersonem. Něco jí na něm znervózňovalo. Snad se s ním příliš ztotožňuje.

„Leno?“ pobídl ji Jeffrey.

Odkašlala si a odpověděla: „Rozumím.“

Brad řídil po městě jako obvykle přesně tak, aby nepřekročil povolenou rychlost. Lena se snažila ovládnout svou netrpělivost a zároveň nemyslet na Marka sedícího vzadu. Aniž by se na něj podívala, věděla, že ji ustavičně pozoruje. Souhlasila s Jeffreym, že raději nechají na chlapcově otci, aby mu sdělil, že jeho matka se s největší pravděpodobností nedožije večera. Ale teď, když ji od Marka na zadním sedadle dělilo méně než půl metru, jí připadalo, jako by se dopouštěla nějakého podrazu. Nebýt bezpečnostní přepážky oddělující je od zadního sedadla, skoro by čekala, že ji zezadu chytne a bude se dožadovat vysvětlení, co se děje.

Co se týkalo Marka samotného, ať už mu lékař včera nasadil cokoli, zjevně to zabralo. Jeho obvyklé sebevědomí se mu vrátilo zpět. Když mu nasazovala pouta, stál příliš těsně u ní a po cestě k autu pronášel různé dvojsmyslné poznámky. Lenu zajímalo, co takovou změnu mohlo přivodit, když se večer předtím choval naprosto netečně a strnule.

„Páni, to je venku vedro,“ prohlásil Brad a odbočil vlevo z hlavní ulice.

„To je,“ přitakala Lena, ráda, že může udržovat hovor. „Větší horko než loni.“

„To na beton,“ odtušil Brad. „Jako dítě si takové vedro nepamatuju.“

„Ani já.“

„Klimatizaci jsme koupili, až když mi bylo dvanáct.“

„My jsme ji dostaly, když nám bylo patnáct,“ pousmála se nad tou vzpomínkou. Stály se Sibyl obě před větrákem, až jim omrzaly tváře.

„Vždycky jsme prosili tátu, aby nás postříkal hadicí, když kropil zahradu,“ přidal se Brad a zasmál se. „Pamatuju si, jak k nám jednou přišel bratranec Bennie…“

Mark vší silou kopl do bezpečnostní přepážky a křikl: „Už sakra sklapněte.“

Brad dupl na brzdy a otočil se. „Ještě jednou to zkus a podám si tě.“

Lena nikdy nezažila, že by Brad někomu pohrozil, a překvapilo ji, že vůbec něco takového dokáže. Poprvé si uvědomila, že Brad vlastně Marka Pattersona nesnáší.

„Jenom klid,“ odpověděl Mark.

Lena na něj pohlédla a on smyslně vystrčil jazyk. Odvrátila se zpět k okénku a zahleděla se ven, snažíc se mu nedat najevo, jak silně vnímá jeho přítomnost.

Auto se pomalu dalo do pohybu a Brad po zbytek cesty už nepromluvil ani slovo. Lena mu cestu k Pattersonovic obytnému přívěsu jen ukazovala, aniž by sama cokoli řekla. Snažila se chovat, jako by Mark na zadním sedadle neseděl, ale každou chvíli si jeho přítomnost opět uvědomila, skoro jako by na krku cítila jeho dech.

„Tady je to,“ řekla Lena a ukázala na přívěs. Vystupovala, ještě než Brad úplně dobrzdil. Při sebemenším pohybu ji zabolela stehna. Proklínala Hanka, že ji dnes ráno donutil běhat.

Brad otevřel zadní dveře a zeptal se: „Tak už se budeš chovat slušně?“

Mark si s vystupováním dal na čas. Když se postavil, byl o hodný kus menší než Brad. Odsekl mladému strážníkovi něco, co Lena nezaslechla. Ať už však řekl cokoli, Brada to rozhodně uvedlo do rozpaků, neboť úplně zrudnul.

„Pozor na jazyk,“ řekl Markovi, ale v hlase se mu neozvala skutečná výhružka, spíš překvapení. Mark měl ruce spoutané, takže Brad ho chytil za pouta a vedl k přívěsu.

U dveří Lena vytáhla z kapsy Markovy klíče. Věci, které měl u sebe, mu zabavili při zatčení. Předpokládala, že klíč od dveří bude na kroužku s ostatními.

„Je to ten třetí,“ ozval se Mark. „Ten největší.“ Mrknul výmluvně na Brada.

Brad jen polkl a zíral na dveře, jako by je chtěl otevřít silou vůle.

Lena našla příslušný klíč a otočila jím v zámku. Když otevřela, zevnitř je udeřil do tváře studený vzduch.

Mark se ve dveřích na okamžik zarazil a se zavřenýma očima vdechl šeříkovou vůni, která jim zavanula v ústrety.

„Padej,“ řekl Brad a strčil ho dovnitř.

Lena po Bradovi střelila pohledem a podivila se, co to do něj vjelo. Obvykle se choval krotce jako beránek.

„Sundej mu náramky,“ vyzvala ho Lena.

Brad zakroutil hlavou: „To bychom neměli.“

Lena zkřížila ruce na prsou. „A jak se má se spoutanýma rukama osprchovat a převléknout?“

Mark se na Brada významně usmál: „Mohl byste zůstat se mnou a umýt mi záda.“

Než si Lena stačila uvědomit, co dělá, dala Markovi pohlavek. „Už toho nech,“ řekla mu, rozzlobená kvůli tomu, jak se snaží Brada provokovat. Pak se obrátila na Brada: „Co kdybys obešel přívěs zvenku, aby se náhodou nepokusil pláchnout oknem?“

Brad návrh se zřetelnou úlevou přijal a beze slova vyšel ven.

„Cos mu to, prosím tě, řekl?“ zeptala se.

„Jenom jsem mu navrhl, že mu můžu pomoct se trochu zbavit stresu.“

„Proboha,“ vydechla Lena. „Proč mu něco takového děláš?“

„A proč ne?“ pokrčil rameny.

Lena vytáhla z kapsy klíče od náramků a ukázala mu, aby přistoupil. Schoval si spoutané ruce do rozkroku, aby se ho při odemykání musela dotknout.

„Ruce před sebe, Marku,“ přikázala.

Dramaticky vzdychl, ale udělal, co mu nařídila. „Máte to ráda spoutaná?“ zeptal se.

„Dávám ti deset minut ve sprše,“ oznámila mu a uvolnila mu ruce. „Jestli si pro tebe budu muset dojít, tak si užiješ legrace.“

„Mmm…,“ protáhl Mark. „To zní slibně.“

Lena zacvakla pouta za opasek a zopakovala: „Deset minut.“ Napadlo ji přitom, jestli se Hank cítil podobně, když ji dnes ráno komandoval. Došla ke gauči, a než usedla, sebrala namátkou nějaký časopis. Mark zůstal stát v kuchyni a snad celou minutu se na ni díval, než zašel do svého pokoje. O chvíli později uslyšela, jak pustil vodu ve sprše. Lena zavřela časopis a pocítila nesmírnou úlevu.

Vstala z gauče a přidržela se opěradla, aby si protáhla svaly. Štvalo ji, že skoro necítí nohy po tom, co by jí před rokem připadalo jako slabá rozcvička. Měla za to, že je silnější. Přece nemůže být takhle z formy.

Zvedla zarámovanou fotografii Marka a Lacey u nějakého tobogánu. Obě děti se smály. Mark držel Lacey kolem ramen a ona jeho kolem pasu. Vyhlíželi asi o tři roky mladší než teď a vypadali šťastně.

„To bylo v Six Flags,“ ozval se Mark.

Lena se snažila zakrýt své polekání. Mark stál necelý metr od ní a na sobě neměl nic kromě ručníku omotaného kolem pasu. „Běž se obléknout,“ řekla mu.

Rty se mu roztáhly do líného úsměvu a jí došlo, že ji ani nenapadlo, jestli nemá v pokoji něco schovaného. „V čem to jedeš?“ zeptala se ho. „V sedmém nebi,“ usmál se a dopadl na gauč. „Marku,“ řekla, „vstaň a oblékni se.“ Hleděl na ni se rty mírně rozevřenými. „Co je?“ zeptala se.

Zíral na ni ještě chvíli, pak řekl: „Jaký to byl pocit?“

„O čem to žvaníš?“

Pohlédl významně na její ruce a ona je rychle schovala, aby neviděl jizvy. Zavrtěla hlavou. „To ne.“

„Táta mi řekl, co se stalo.“

„Určitě s velkým potěšením.“

Mark se zamračil. „Vlastně ani ne. Teddyho takové věci nepřitahují.“ Musel si všimnout jejího údivu, protože dodal: „Starý Teddy seká dobrotu. Je z něj hotový beránek.“

Lena se obrátila zpět k fotografii. „Běž se obléknout, Marku. Na tohle nemáme čas.“

„Povězte mi svoje tajemství a já vám prozradím svoje.“

Lena se rozesmála: „Moc se díváš na televizi.“

„Myslím to vážně.“

„Myslím, že ne, Marku.“

Uslyšela cvaknutí zapalovače, a když se otočila, uviděla Marka se zapáleným jointem.

„Típni to,“ nařídila mu.

Neposlechl a zhluboka vtáhl kouř.

„Vy nechcete vědět, co se stalo?“ zeptal se.

„Chci, aby ses oblékl, ať tě můžeme vzít za matkou.“

Usmál se a uvelebil se na gauči. „Vážně jsem si tuhle v noci myslel, že tu spoušť zmáčknete.“

Lena bez přemýšlení usedla na opačný konec gauče. „Ty jsi mě sledoval?“ zeptala se a spíše než zlost měla pocit viny, že ji někdo přistihl.

Přikývl a dlouze potáhl z jointu. „Kde ses skryl?“

„U té kůlny,“ odpověděl. „Myslel jsem, že do ní nabouráte.“ Lenu polil stud.

„U zdi domu stál chlap. Myslel jsem, že si mě všimne, ale pozoroval jenom vás.“ Mark foukl na špičku cigarety. „Táta?“

„Strýc,“ odpověděla.

Mark znovu potáhl z jointu a podržel kouř nějakou dobu v plicích. Pomalu vydechl a pak se zeptal: „Jaký to byl pocit?“

„Mít pistoli v puse? Nesmyslný,“ odvětila a snažila se vzpamatovat. „Proto jsem to taky neudělala.“

„To nemyslím. Být znásilněná,“ řekl. „Jaký to byl pocit?“

Lena se rozhlédla po místnosti a říkala si, proč tady vede takový rozhovor s dítětem.

„Dost špatný,“ řekla a pokrčila rameny. „Prostě… nic moc.“

Zakuckal se smíchy. „To si myslím.“

„Asi jo,“ pokusila se znovu získat kontrolu nad situací. „Nechceš mi tedy říct, co se stalo, Marku?“

„Už jste od té doby s někým spala?“

Nelíbilo se jí, jakým způsobem vyslovil ono „už“, jako by šlo o něco předem určeného. „Do toho ti nic není,“ odpověděla a samotnou ji překvapilo, jak nenuceně dokáže mluvit. Poprvé po delší době měla pocit, že drží své emoce pod kontrolou. Cítila se opět silná, určitě natolik, aby zvládla rozhovor s tímto frackem.

Způsobilo jí to až malý šok, když si najednou uvědomila, že se před nedávnem pokusila o sebevraždu.

„Pověz mi, co se děje,“ řekla Lena.

„Moje máma umírá,“ odpověděl. „Vy to víte, že?“

„Ano,“ odvětila a sklopila přitom zrak, protože nechtěla, aby jí pravdu četl ve tváři. „O tom si chceš promluvit? O své matce?“

Neodpověděl.

„Marku,“ pokračovala, „víš, kde je tvoje sestra?“ Díval se na ni a v očích se mu objevily slzy. Znovu si silně uvědomila, jaké to je ještě dítě.

„Jsme si hodně podobní, víte?“ řekl. „V čem?“

„Tady v tom,“ odpověděl a položil si ruku na srdce. „Jaký to byl pocit být znásilněná?“

Zavrtěla hlavou, odhodlána nenechat se zavést jinam. „V čem jsme si podobní, Marku? Ublížil ti někdo?“

Něco mu problesklo v očích a ona na okamžik spatřila nesmírné utrpení. Pocítila soucit a jakýsi nával mateřského citu. Zrodil se v ní pocit, že by ho v tom neměla nechat, přestože se nedokáže úplně postarat ani sama o sebe.

„Kdo ti ublížil, Marku?“ naléhala.

Opřel si nohy o kávový stolek. „Proč jste se dala k policii?“

„Protože chci pomáhat lidem,“ odvětila, sic to už nebyla úplná pravda. „Nech mě, abych ti pomohla. Řekni mi, co se stalo.“

Potřásl hlavou. „Jaký to byl pocit?“ zeptal se znovu. „Když vás znásilňoval. Jaký to byl pocit?“

„Pověz mi, proč to chceš tolik vědět, a já ti to řeknu.“

Dokouřil joint a rozhlédl se po něčem, kam by mohl odložit nedopalek. Lena mu přes stolek přistrčila prázdný talíř.

Posadil se tak, že se lokty opřel o kolena. „Někdy si říkám, proč lidé některé věci dělají.“

„To já také,“ navázala. „Například proč tě Jenny chtěla zastřelit?“

Mávl rukou. „Nechtěla mě zabít.“

„A proto ses pomočil?“

Zasmál se. „Po bitvě je každý generál.“

„Proč to udělala, Marku?“

„Myslela si, že to dokáže zastavit.“

„Zastavit co?“

„Zastavit mě?“ zeptal se, jako by mohla znát odpověď.

„Zastavit tě před čím?“ Čekala na odpověď, ale když nereagoval, zkusila to sama. „Pověz mi o té párty s Carsonem a ostatními.“

Zakabonil se. „Carson je cucák.“

„Tak proč jsi přiměl Jenny, aby se s nimi vyspala?“

„K ničemu jsem ji k sakru nenutil,“ odsekl. „Sama to chtěla. Snažila se, abych na ni začal žárlit. Chtěla mi ukázat, že to pro ni nic neznamená.“

„Ale to, že jsi ji opil, taky udělalo své.“

„No jo,“ řekl a mávl rukou.

„Co si Jenny myslela, že může zastavit, Marku?“

Mark zkroutil ústa, jako by jí to už chtěl říct, ale pak si to zřejmě rozmyslel. Místo toho se zeptal: „Myslíte, že ségru dokážete najít?“

„Máš ponětí, kde je?“

Sklopil oči a ona si nebyla jistá, jestli Mark skutečně ví, kde Lacey je, nebo jestli se cítí provinile, protože to neví.

Lena se opřela, založila paže a čekala, až Mark řekne, co má na jazyku.

„Někdy mívám pocit, jako bych ani nebyl skutečný,“ začal. „Jako že asi dýchám a asi jsem v místnosti, ale nikdo mě vlastně nevidí.“ Protřel si oči. „A jestli tady ve skutečnosti nejsem, pak mě napadá, že mám možná být někde jinde. Jako že bych třeba měl tu spoušť zmáčknout, chápete?“

Lena přikývla, protože chápala.

„Proč jste se nakonec zarazila?“ zeptal se jí. „Proč jste to nezmáčkla?“

Řekla mu pravdu o pistoli, o prášcích ale už ne. „Vzpomněla jsem si na kolegu, který by mě tam ráno našel. Nemohla jsem mu to udělat.“

„Věříte v Boha?“

„Nejsem si jistá,“ odpověděla. „A ty?“

Zavrtěl záporně hlavou.

„Proto jsi přestal chodit do kostela?“

Rozzlobeně na ni pohlédl. „Nemluvte se mnou jako polda.“

„Ale já jsem policistka, Marku,“ odvětila, aniž by zvýšila hlas jako on. Natáhla ruku a dotkla se jeho paže. „Chci vědět, co se stalo. Proč tě Jenny chtěla zabít?“

Vzdychl a zabořil se do polštářů. „Byla tak milá,“ řekl. „Vážně mi na ní záleželo.“

„Já vím.“

„Vážně to víte?“ zeptal se. „Chci říct, vážně víte, co to znamená, když vám na někom opravdu záleží?“

Lena pomyslela na Sibyl a odpověděla: „Ano, vím.“

„Já ne,“ řekl. „Alespoň jsem to nevěděl, dokud jsem nepotkal Jenny. Prostě jsem nevěděl, co to znamená, když člověku na někom takhle moc záleží.“

„Ale máš přece rád svou matku.“

Zasmál se dutě. „Ale brzy umře, že?“

Lena stiskla rty.

„Cítím to,“ řekl a položil si ruku na hruď. „Dneska ráno jsem to cítil, jako by tu už neměla dlouho pobýt, jako by se už chystala to vzdát.“ Rozplakal se. „Jsme takhle propojení, víte? Jako bych dokázal cítit to, co cítí ona.“ Náhle se otočil k ní a v hlase mu zaznělo zoufalství. „Když vám umřela sestra, měla jste nějakou předtuchu?“

„Ano,“ zalhala Lena. Byla tenkrát zrovna na cestě z Maconu a neměla ponětí, že by se přihodilo něco zlého. „Cítila jsem to tady uvnitř,“ pokračovala a položila si dlaň na prsa.

Mark se znovu obrátil. „Takže to znáte,“ řekl, „víte, jaké to je, ta prázdnota uvnitř.“

Lena přikývla, aniž by řekla cokoli dalšího.

Mark pohlédl stranou a pak zavřel oči. Pozorovala profil jeho obličeje, ostrý nos a hranatou čelist. Slzy se mu koulely po tvářích a kanuly na hruď.

„Poprvé,“ promluvil Mark velice tiše, „myslím, že k tomu došlo někdy začátkem listopadu, kolem Díkůvzdání.“

Lena mlčela, aby mu dopřála čas.

„Lacey a Jenny se bavily tamhle v Laceyině pokoji a já jsem si od ní chtěl půjčit nějaké cédéčko.“ Hruď se mu zvedla a klesla hlubokým povzdechem. „Začala na mě ječet, úplně jako pomatená. Nevím. Máma to asi slyšela a přišla nám říct, ať toho necháme.“

Lena cítila, jak se jí zrychluje puls, a modlila se kdoví ke komu, aby si Brad zrovna nesmyslil vrátit se dovnitř. Snažila se odhadnout, kolik času mohlo uplynout od okamžiku, kdy odešel ven, ale netroufala si pohlédnout na hodinky, a neměla proto jistotu.

„Lacey si hrozně nahlas pustila rádio,“ řekl Mark. „Máma ji nechala. Vždycky jí nadržovala. Ona měla odjakživa ve všem výhody.“ Potřásl hlavou. „Lacey ale ve skutečnosti není špatná. Možná je trochu rozmazlená, ale uvnitř je prima. Má dobré srdce stejně jako máma.“

Lena čekala a nervózně stihla napočítat do dvaceti pěti, než Mark opět promluvil.

„O něco později přišla do mého pokoje,“ řekl. „Nejspíš věděla, že jsem pořád naštvaný. Chtěla to vyžehlit. Vždycky se tak chovala, vždycky se snažila všechno usmířit. Proto ji asi tolik lidí mělo rádo.“ Na rtech se mu objevil slabý úsměv, ale oči zůstaly zavřené. „Prostě mě jen vzala zezadu za krk a pak jsme se z nějakého důvodu začali líbat. Totiž, opravdu líbat, hluboko a dlouho.“

Lena se snažila připomenout si Jeffreyho slova o tom, že nesmí dovolit, aby její osobní pocity zasahovaly do doznání a stály mu v cestě. Když si však představila, jak Mark Patterson líbá svou mladinkou, nedospělou sestru, obracel se jí žaludek. Měla nutkání ho zarazit, aby s sebou nemusela po zbytek života ten příběh vláčet. Dobře však věděla, že to nesmí udělat.

„Nevím, jak došlo k tomu dalšímu,“ pokračoval Mark. „Víte, prostě jsme se líbali. Ona se mě potom začala dotýkat a já měl úžasný pocit.“ Pohlédl na ni, jako by žádal o pochopení. „Já vím, že se to nemá, jasné? Prostě to jen bylo tak úžasné. Nechtěl jsem přestat.“

Lena přikývla a snažila se kontrolovat svůj výraz. Silně pochybovala, že by Lacey Pattersonová svedla svého bratra. Tvrdit, že oběť si o to sama řekla, patří mezi pachateli sexuálně motivovaného násilí k nejběžnějším výmluvám.

„Vidím na vás, že mě nechápete,“ oslovil ji. „Ale nemáte ani ponětí, jaký je tohle život. Táta se mnou jedná tak tvrdě, že se to nedá popsat.“ Pěstí se udeřil do stehna. „Nedopřeje mi chvíli klidu. Ani na vteřinu.“

„Já vím,“ odpověděla Lena a přinutila se natáhnout ruku a dotknout se ho. „Tuhle věc skutečně chápu. Věř mi.“

Výraz tváře mu opět změkl. „Já jsem ji k tomu nenutil,“ řekl.

„Věřím ti to.“

„Ona začala jako první,“ pokračoval. „To ona přišla za mnou do pokoje. To ona mě začala líbat a dotýkat se mě.“

Lena přikývla, neboť na nic jiného se nezmohla.

„Úplně ze mě zvlhla. Prostě jsem…,“ zavrtěl hlavou a pevně zavřel oči, jako by si chtěl tu vzpomínku vybavit živěji. „Zdálo se to tak přirozené, vniknout do ní. A ona mě chtěla. Viděl jsem, jak moc mě chce. Pevně mě chytila za krk a tiskla mě hloub do sebe.“

Lena těžce polkla.

„Dotýkat se jí, být s ní a v ní,“ řekl Mark. „To se jevilo jako dokonalé naplnění. Jako by všechno až v ten okamžik dospělo k podstatě.“ Zakryl si obličej. „A uměla to tak skvěle. Říkám si, kde se to všechno naučila.“

Zdálo se, jako by skutečně čekal na odpověď, ale Lena mu žádnou dát nedovedla.

„Podívejte se například na mého tátu,“ dodal a zavrtěl hlavou. „Člověk nemá dojem, že ten by za něco stál.“

Lena bez přemýšlení vyslovila: „Tvůj otec s ní spal také?“

„To asi jo, ne?“ odpověděl, jako by byla natvrdlá.

Lena si položila ruku na žaludek a myslela na ubohou Lacey Pattersonovou a na to, čím asi musela projít.

„Řekni mi něco o Jenny,“ řekla nakonec.

Mark se neradostně zasmál. „Jo, Jenny,“ vzdechl si. „Párkrát jsme si to předtím rozdali, jak jsem vám povídal.“ Odmlčel se na okamžik. „Byla moc milá. Přesně taková, jak už jsem říkal.“

„Zní to, jako že se s ní dalo dobře kamarádit.“

„Jo, to jo,“ odpověděl a v hlase mu zazněl poněkud výsměšný tón. „Prima kámoška, dokud nás nepřistihla.“

„To proto na tebe namířila pistoli?“

„Hádám, že šlo částečně i o to,“ odvětil. „Anebo, víte, možná jen chtěla, aby to přestalo. To říkala mnohokrát, že si přeje, aby to přestalo.“

„Žárlila?“

Pomalu přikývl. „Myslím, že se jí dotklo, když nás viděla.“

„Opravdu vás nachytala?“

Znovu přikývl, opět onen pomalý pohyb. „Leželi jsme u mě v posteli a v tom ona a Lacey přišly ze školy.“

Lena ucítila, jak se jí zastavilo srdce. Otevřela ústa, aby požádala o vysvětlení, pak je zase zavřela. Nechtěla to vědět. Kdyby se dokázala pohnout, vyběhla by z místnosti se zacpanýma ušima, aby už nemusela vyslechnout nic víc. Pohnout se však nedokázala, a tak dál seděla jako zmrazená na gauči a dívala se na Marka, jako by se jí před očima právě odehrála nějaká hrozná autonehoda.

„Leželi jsme spolu, víte? Muselo to být někdy před Vánocemi, těsně před tím, než odjely na ten pitomý výlet.“ Rozhodil ruce. „Máma mě omluvila ze školy, abych mohl zůstat doma. Měli jsme celý den pro sebe.“ Usmál se. „Zapálila svíčky, vykoupali jsme se spolu a pak jsme se milovali.“

Lena si uvědomila, že přestala dýchat.

„Nejspíš jsme ztratili ponětí o čase,“ řekl Mark a ponuře se zasmál. „Jenny a Lacey vešly přímo do mého pokoje a požár byl na střeše.“

Lena si zakryla ústa rukou, aby se přinutila zůstat zticha.

„Jenny mou mámu zbožňovala. Zkrátka se to hrozně zamotalo. Možná je lepší, že Jenny tu už není a nevidí mámu umírat. Myslím, že to by ji zničilo.“

„Hm,“ vypravila ze sebe Lena.

„Já vím, co si asi myslíte, ale ona mě milovala, rozumíte? To zjištění, že mě miluje, se nedá zapomenout. Jako že Lacey byla vždycky ta oblíbená a ona najednou přišla ke mně a byl jsem to já. To mě měla nejraději, nikoli ji.“ Mark se znovu rozplakal. Než stihla Lena jakkoli zareagovat, zabořil se jí tváří do ramene.

„Marku,“ zmohla se vyslovit a snažila se ho od sebe odsunout.

„Nedělej to,“ zašeptal a jeho vlhké rty se dotkly jejího krku. Udělalo se jí na zvracení.

„Marku, ne,“ řekla důrazněji. Když se nepohnul, vší silou ho odstrčila. „Mazej ode mě!“ zaječela.

Z toho, jak se na ni zadíval, pochopila, že znechucení, které pocítila, se zračí v jejím výrazu.

„Marku…“

„Ty děvko,“ řekl a postavil se. „Ty zatracená děvko!“

„Marku…“

Dveře se rozlétly a v nich stál Brad s rukou na pažbě pistole. Lena mu pokynula, aby zůstal, kde je, zatímco Mark přistoupil blíž k ní.

„Myslel jsem si, že to pochopíš,“ pronesl Mark.

„Ale já to chápu,“ propadla panice. „Já tě chápu, Marku.“

„Ty zatracená děvko,“ syčel, „ty nechápeš lautr nic.“

„Marku…“

Dvěma kroky překonal vzdálenost, která je dělila, a chytil ji za ruku. „Proto jsem si myslel, že to pochopíš,“ řekl a jí bylo jasné, že má na mysli její jizvy. „Myslel jsem, že to pochopíš, protože jsi to prožila. Víš, jaké to je. Mně je jasné, že to víš. Jenom to k sakru nepřiznáš, protože jsi zbabělec.“

Lena otevřela ústa, ale nedokázala promluvit.

„Hej,“ řekl Brad a uchopil Marka za paži.

„Dej ze mě ty pracky pryč,“ vykřikl Mark a vyškubl se z Bradova sevření. Napřáhl k Leně ukazovák, jako by ji obviňoval. „Tys mě podvedla. Jste všichni stejní, do háje. Měla pravdu. Všichni jste slaboši. Nikdy nedokážete udělat to, co je správné,“ procedil skrz zaťaté zuby.

Lena si odkašlala a zkusila ho uklidnit: „Marku…“

Mark ale už prošel chodbou, až se celý přívěs otřásal.

„O co tu propána šlo?“ zeptal se Brad, ruku stále ještě položenou na rukojeti zbraně.

Lena zavrtěla hlavou, stále ještě neschopna vypravit ze sebe slovo.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se Brad a došel ke gauči. Položil jí dlaň na rameno a ona se neodtáhla.

„Nemůžu uvěřit…“ začala Lena, i když ani v nejmenším netušila, jak pokračovat.

Brad se posadil vedle ní a vzal ji za ruku. „Leno?“ promluvil k ní a poplácal ji po ruce. „Mluv na mě.“

Zakroutila hlavou a svou dlaň vyprostila z jeho. „Je to jenom dítě,“ řekla.

„Pěkný rošťák to je,“ odvětil Brad. „Někdy si říkám, jak z nich něco takového může vyrůst. V jeho věku jsem sotva věděl, co to sex je. Myslel jsem si, že vrcholem rande je polibek na rozloučenou.“

Lena přikývla a přestala jeho líčení idylických mladých let věnovat pozornost.

„Jenom by mě zajímalo,“ zakončil Brad, „jak to, že jsou takoví všichni. Co se kolem změnilo?“

„Jejich rodiče,“ řekla Lena, ale věděla, že neříká pravdu. Odhrnula si vlasy za ucho a snažila se vzpamatovat ze šoku, který dosud neodezněl. Pohlédla na hodinky a pomyslela si, že by pomalu měla dojít pro Marka. Už byl pryč delší dobu.

„Co tím myslel?“ ozval se Brad. „Neříkal totéž, co tenkrát Jenny?“

Leně se konečně podařilo obrátit svou pozornost zpět k rozhovoru. „Kdy tenkrát?“ zeptala se.

„Na tom parkovišti,“ odpověděl Brad. „Víš? Jak říkala, že dospělí nikdy nedokážou udělat to, co je třeba.“

„Kristepane,“ vydechla a cítila, jak se jí nedostává vzduchu. Vyskočila z gauče a rozběhla se do chodby, Brad v těsném závěsu za ní.

„Marku?“ vykřikla a zabušila na jediné zavřené dveře. Zkusila vzít za kliku, ale bylo zamčeno.

„K sakru,“ sykla a opřela se ramenem do dveří. Nepohnuly se. Mávla na Brada: „Vykopni je.“

Zapřel se o protější stěnu chodby a vší silou kopl do dveří. Výplň byla v prostředku dutá a Bradová bota uvízla v rozlámaném dřevě. S Leninou pomocí se z díry vyprostil. Lena se předklonila a nahlédla úzkou skulinou dovnitř.

„Proboha,“ uniklo jí a odstoupila ode dveří, aby do nich mohla kopnout. Brad se k ní připojil a společně se jim podařilo vzniklý otvor rozšířit natolik, aby se Lena mohla protáhnout dovnitř. Když se dostávala skrz, dřevěné třísky jí zraňovaly tvář i ruce, ale bolesti si téměř nevšímala.

„Marku,“ vykřikla hlasem plným panické hrůzy. „Vydrž, prosím tě, vydrž.“

Brad jí zezadu pomohl a ona propadla do místnosti. Mark se pověsil na nejvyšší tyči v šatníku. Strop přívěsu nebyl vysoký, takže nohy se mu dotýkaly podlahy. Přesto ale pásek utažený do smyčky kolem jeho krku fungoval. Tvář mu už stačila zmodrat a jazyk mu visel z úst. Popadla ho za nohy a zvedla ho, aby poněkud uvolnila sevření smyčky.

„K sakru, Bradě,“ zaklela, „pospěš si.“

Bradovi se konečně podařilo rozbít dveře natolik, aby se taky dostal dovnitř. Vytáhl kapesní nůž a přeřezával pásek, zatímco Lena Markovi podepírala nohy. Trvalo celou věčnost, než tlustá kůže pásku pod ostřím nože povolila. Leně se z váhy těla, které tak dlouho nadlehčovala, začínaly třást ruce.

„Ne, ne, ne,“ vyrážela ze sebe, dokud pásek nepovolil a Markovo tělo se nesvezlo na zem. Pak položila ucho na jeho hruď a čekala, jestli zaslechne tlukot srdce. Uplynulo několik sekund, než se nakonec ozval známý tep, který pomalu sílil.

„Je v pořádku?“ zeptal se Brad, zatímco uvolňoval smyčku z Markova krku.

Lena přikývla, stáhla deku z postele, zabalila do ní bezvládné tělo a řekla: „Zavolej pohotovost.“

13

„Sáro,“ oslovila ji Molly a po chvíli opakovala: „Sáro?“

„Hmm?“ ozvala se Sára. Molly a Candy Nelsonova se třemi dětmi na ni s očekáváním hleděly.

Sára trochu potřásla hlavou, a než se vrátila zpět k vyšetření, ospravedlnila se: „Omlouvám se.“ Dělala si starost o Lacey Pattersonovou a dumala, co se s ní asi tak v tuto chvíli děje.

„Dýchej zhluboka,“ řekla Sára Dannymu Nelsonovi.

„Už tu dýchám zhluboka deset minut,“ postěžoval si Danny.

„To vydržíš,“ okřikla jej matka.

Sára na sobě cítila Mollyin zkoumavý pohled, ale snažila se maximálně soustředit na Dannyho. „Stačí,“ řekla mu. „Natáhni si tričko a já si promluvím s maminkou.“

Candy Nelsonova za ní vyšla ven z ordinace.

Sára jí řekla: „Chtěla bych ho poslat na odborné vyšetření.“

Matka se chytila za srdce, jako by jí lékařka právě sdělila, že její Danny má před sebou jen pár měsíců života.

„Není vůbec důvod k obavám,“ ujišťovala ji Sára překotně. „Jen chci, aby se mu na ta ouška podíval někdo, kdo tomu rozumí lépe.“

„Jste si jistá, že mu opravdu nic není?“

„Jsem si naprosto jistá,“ odpověděla Sára a obrátila se k Molly: „Mohla byste, prosím vás, napsat žádost o vyšetření k doktoru Mattu DeAndreovi v Avondaleu?“

Molly přikývla. Sára zašla do své pracovny a upustila stetoskop na stůl. Klesla do křesla a ovládla vzdech, který se jí dral z plic. Prsty se zlehka dotkla úst a znovu pomyslela na Jeffreyho. Bolestivě cítila každý kousek svého těla. Záda ji trápila nejvíc, ale nebylo divu vzhledem k tomu, že z chodby se dostali až kolem třetí ráno.

„Takže,“ konstatovala Molly a vytrhla ji ze zadumání, „to asi znamená, že ode dneška zase bereme Jeffreyho telefony.“

Sára se jemně začervenala. „Je to tolik vidět?“

„Ani oznámení na první stránce grantského Observeru by nebylo nápadnější.“

Sára na sestru pohlédla přivřenýma očima.

„To je dnes váš poslední pacient,“ řekla Molly a usmála se. „Půjdete na pitevnu?“

Sára otevřela ústa k odpovědi, ale vtom chodbou zaznělo hlasité bouchnutí následované stejně hlasitým klením. Sára otočila oči v sloup, pohlédla na Molly a odklusala chodbou směrem k záchodům. Přičiněním jednoho šestiletého chlapce, který s gustem splachoval autíčka do záchodů, se ucpal odpad. Sára dlouho váhala, zda zavolat otci, či ne. Věděla, že dnes by s ním přišla i Tessa. Nakonec však – jelikož neměla potřebné nástroje ani volný čas, neboť si včera vzala na odpoledne dovolenou – jí nic jiného nezbývalo. Její otec by se navíc bezpochyby cítil raněn, kdyby ho o pomoc nepožádala.

„Tati,“ zašeptala a zavřela za sebou dveře z chodby. „Tohle je dětská klinika. Nemůžeš tady takhle nadávat.“

Otec po ní přes rameno střelil pohledem. „Když jste vy byly malé, klel jsem doma v jednom kuse, a přesto jsou z vás docela slušné holky.“

„Tati…,“ pokusila se Sára ještě jednou.

„To máš recht, holčičko,“ řekl. „Já jsem tvůj táta.“

Vzdala to a usedla na okraj mísy. Jako malá často pozorovala otce při práci a on zas pro Sáru a Tess předváděl hotová představení. Tloukl trubkami o sebe a tančil s hasákem v jedné a šroubovákem ve druhé ruce. Chtěl své dcery naučit šikovnosti a tomu, že co dělají, mají dělat dobře. Sáru mnohokrát napadlo, že jej možná trochu zklamalo, když se nepřidala k rodinnému řemeslu a raději se rozhodla jít po škole na medicínu. Finančně jí pomohl. Dorovnal náklady, které nehradilo stipendium, a staral se, aby měla během studií z čeho žít. Přesto však věděla, že nejspokojenějším by ho udělalo, kdyby dál žila doma a společně s ním protahovala odpady a svářela trubky. Čas od času se tou představou i zabývala. Rozhodně by jako instalatérka měla kratší pracovní dobu.

Otec si odkašlal a pronesl: „Jeden z divokého západu, jo?“

Sára se usmála a připravila se vyslechnout si vtip. „Tak jo.“

„Přijde kovboj do hotelu a říká: ‚Jeden pokoj.‘“ Odmlčel se, aby se ujistil, že ho Sára poslouchá. „‚Máte rezervaci?‘ zeptá se recepční. A on na to: ‚Vypadám snad jako indián?‘“

Sára se proti své vůli rozesmála.

Otec se obrátil zpátky k práci a začal zastrkovat drát k prorážení ucpaného potrubí dolů do odpadové roury. Čekal, že pružná kovová hadice se zašpičatělým koncem mu pomůže odpad opět zprovoznit.

„Co tam ten chuligán spláchnul?“ zeptal se.

„Angličák,“ odpověděla Sára, „alespoň si to všichni myslíme.“

„Mizera mrňavá,“ zamumlal si otec a Sára jen zavrtěla hlavou, neboť věděla, že je zbytečné snažit se ho napomínat. To pochopila už dávno, téměř před třiceti lety při jedné obzvláště trapné situaci na třídní schůzce. Proto se teď jen opřela o lokty a pozorovala jej. Eddie Linton, Sářin otec, nikdy nepůsobil vysloveně oslňujícím zevnějškem, a to i když se snažil. Na sobě měl propagační tričko z nějakého místního koncertu, na který vzal Sáru a Tess ještě během střední školy. Jeho zelené šortky byly už tak obnošené, že z nich místy visely nitě. Naklonila se a za jednu z nich zatáhla.

„Hej,“ okřikl ji.

„Měl bys mi raději podat nůžky,“ nabídla se. „Copak nemáš žádné pacienty?“

„Dnes jsem v márnici a na pitevně,“ řekla mu. Ačkoli na ni na pitevně čekala hromada papírů, nechtělo se jí je dnes vyřizovat. Teď by jí ke štěstí stačilo, kdyby tu mohla po zbytek dne jen tak sedět a pozorovat otce. Nebo alespoň do té doby, než Jeffrey skončí v práci.

Otec se ohlédl přes rameno. „Z čeho jsi, prosím tě, tak blažená?“

„Z toho, že tě tu mám,“ odpověděla a plácla ho po zádech.

„Jo, to jo,“ mumlal a tlačil drát dál. „Tohle je tedy pěkná nádeničina. Měla bys toho chuligána nechat uhradit moji mzdu.“

„Uvidíme, jak se na to zatváří jeho pojišťovna.“

Otec si klekl na jedno koleno. „Tvoje sestra je venku v dodávce.“

Sára neodpověděla.

Vážně se na ni podíval. „Když jsem byl ve válce, viděl jsem umírat lidi.“

Sára propadla záchvatu smíchu. „Tati, ty jsi akorát opravoval záchody ve Fort Gillemu. Nikdy jsi nevytáhl paty z Georgie.“

„No…,“ mávl rukou. „Ale měli jsme tam toho desátníka z Connecticutu, který to nezvládal.“ Zkřížil ruce a přísně se na ni zadíval. „Každopádně chtěl jsem jenom říct, že život je příliš krátký.“

„To ano,“ přitakala. Důkazy toho potkávala v márnici téměř co týden.

„Rozhodně příliš krátký na to, aby ses hádala se svou sestrou.“

„Aha,“ řekla Sára, když jí konečně došlo, kam míří. „A pověděla ti, kvůli čemu jsme se pohádaly?“

„Copak vy dvě mi někdy něco říkáte?“ postěžoval si. „Je to složité,“ řekla mu Sára.

„Nepovídej,“ odsekl otec a kus po kuse vytahoval hadici ze záchodu. „Vsadím se, že to je zatraceně jednoduché.“ Navinul prorážecí drát zpátky na cívku a obrátil se k ní: „Běž a dones mi tu větší brašnu s nářadím.“

„Musím už zpátky do práce.“

„Dones mi ji a můžeš mazat,“ nakázal jí a podal jí navinutou cívku.

Zaváhala, než si ji od něj vzala. „Nemysli si, že to dělám proto, že jsi mi řekl.“

Zvedl obě ruce do vzduchu. „Už od devětasedmdesátého neděláš, co ti říkám.“

Než vyšla Sára ven na chodbu, vyplázla na něj jazyk. Zadním vchodem se dostala z budovy a zvenku obešla kliniku, aby ji nezahlédli pacienti a rodiče v čekárně. Měla už sice po službě, ale vždycky se našel někdo, kdo s ní chtěl promluvit, a ona se teď nechtěla nechat zdržet.

Otcova firemní dodávka stála zacouvaná vedle Sářina auta. Na dveřích se skvěl nápis LINTON A DCERY. K logu patřil piktogram odvinuté růžové role toaletního papíru nad záchodovou mísou. Když se Sára přiblížila, uviděla Tess za volantem, se staženým okénkem a spuštěným motorem. Musela čekat už dobrou půl hodinu.

Sára prudce otevřela dveře na straně spolujezdce. Tessa nezvedla oči. Zjevně si už Sáry všimla dřív.

„Čau,“ křikla Sára přes hluk klimatizace a hodila navinutou cívku za sedadlo. Nasedla do auta a přibouchla za sebou dveře.

Tessa zdráhavě odpověděla na pozdrav a dodala: „Už tu holku našli?“

„Ještě ne.“ Sára se opřela zády o dveře, aby seděla čelem k sestře. Skopla své pantofle a opřela si nohy o kraj Tessina sedadla.

„To je moje polovina,“ použila Tessa slova, která mezi nimi padla nesčetněkrát, když jako malé jezdily s rodiči autem.

„No tak,“ řekla Sára a ďoubla palcem u nohy Tessu do stehna. „Co tedy uděláš?“

„Nech toho,“ plácla ji Tessa přes nohy. „Jsem na tebe naštvaná.“

„Já jsem naštvaná na tebe,“ opáčila Sára.

Tessa se opět otočila dopředu a položila ruce na volant. „Mrzí mě to, co jsem ti řekla.“ Odmlčela se. „To o těch dětech.“

Sára promluvila po chvíli. „Mě mrzí, že jsem se zeptala, jestli je Devon otcem.“

„Hm,“ Tessa pokrčila rameny. „Ale může tě sám ujistit, že je, jestli jsi o tom vážně pochybovala.“

„Nepochybovala,“ odpověděla, přestože na chvíli si tu možnost připustila.

Tessa se otočila zády ke dveřím a opřela se tak, aby Sáře viděla do očí. Nohy opřela o sedadlo vedle jejích. Obě teď na sebe navzájem hleděly, a ani jedna nic neříkala.

Ticho prolomila Sára. „Jestli to skutečně chceš udělat…,“ začala a snažila se mluvit upřímně. „Jestli to skutečně potřebuješ udělat… Budu stát při tobě. Dobře to víš.“

„Odkud ten obrat?“ zeptala se Tessa.

„Já jenom…,“ začala Sára a hledala slova, kterými by mohla vystihnout své pocity. „Viděla jsem za poslední týden tolik dětí, kterým někdo ublížil, a tak jsem…“ Nechala větu nedokončenou. „Co si o tom myslím já, není podstatné, Tessie. Je to tvoje rozhodnutí.“

„Já vím.“

„Uvědomuju si, že je to tvoje rozhodnutí,“ opakovala Sára, „a vím, že jej neděláš s lehkým srdcem.“

„O tohle nejde,“ přerušila ji Tessa. „Tak o co jde?“

Tessa pohlédla okénkem ven a mlčela. Po chvíli promluvila: „Já mám jenom hrozný, hrozný strach.“

„Tessie.“ Sára se natáhla a vzala sestru za ruku. „Z čeho máš strach?“

„Když se dívám na mámu a na tátu,“ řekla a rozplakala se. „Co když se jim nedokážu vyrovnat? Co když budu příšerná máma?“

„To nebudeš,“ ujišťovala ji Sára a hladila ji po vlasech. „Měla jsi včera pravdu,“ namítla Tessa. „Jsem sobecká. Opravdu nemyslím na nic než na sebe.“

„Nemyslela jsem to tak.“

„Ale myslela. Víš dobře, že jsi to tak myslela, protože je to pravda.“ Tessa si hřbetem ruky otřela slzy. „Já vím, že jsem sobecká, Sáro. Vím, že se chovám nedospěle.“ Ironicky se zasmála. „Je mi třiatřicet a pořád ještě bydlím s rodiči.“

„Ale ne pod stejnou střechou.“

Tessa se skrze slzy neubránila smíchu. „Proboha, prosím tě, buď tak laskavá a nezastávej se mě.“

Sára se rovněž zasmála. „Milá Tess, ty máš přece tak hodné srdce. A děti máš velmi ráda.“

„To mám. Jenomže představa, že je mám na krku dvacet čtyři hodin denně…“ Zakroutila hlavou. „Co když udělám něco strašného? Co když ho upustím, anebo co když to bude holčička a já ji začnu oblékat jako tu Ramseyovic malou?“

„To bychom tě udali.“

„Já to myslím vážně,“ zavyla Tess, ale zároveň se musela smát. „Co když si nebudu vědět rady?“

„Máma a táta tě v tom nenechají a pomůžou ti,“ připomněla jí Sára. „A já také.“ Počkala chvíli, aby svým slovům dodala důraz, pak se poopravila: „Pokud se k tomu ovšem rozhodneš. Pokud se rozhodneš si to nechat.“

Tessa se naklonila dopředu. „Ty bys byla skvělá matka, Sáro.“

Sára stiskla rty a polkla, aby nemusela brečet.

„Prostě nevím, co mám dělat.“

Sára se zhluboka nadechla a povzdechla si. „Nemusíš se rozhodnout okamžitě,“ řekla nakonec. „Můžeš pár dní vydržet a uvidíš, jak se budeš cítit, až přejde ten prvotní šok.“

„Asi jo.“

„Ale asi bys to měla říct Devonovi. Má právo o tom vědět.“

Tessa pomalu přikývla. „Já vím, že má,“ řekla. „Možná jsem mu to nechtěla povědět, protože vím, co by mi na to řekl.“ Jízlivě se usmála. „Dostal by přesně to, po čem touží.“

„Nemusíš si ho brát.“

„Aha, a přivodit tátovi infarkt tím, že hodlám žít v hříchu?“

„Vážně pochybuju, že by z toho tátu ranila mrtvice,“ namítla Sára s úsměvem. „Nanejvýš by tě přehnul přes koleno…“

„Hm, to jo.“ Tessa z palubní desky vzala papírový kapesník a třikrát za sebou se do něj hlasitě vysmrkala, stejně jako když byla malá. „Možná bych fakt zasloužila přehnout přes koleno.“

Sára jí stiskla ruku. „Ty sama se musíš rozhodnout, Tess. Ať se rozhodneš jakkoli, zůstanu na tvé straně.“

„Dík,“ zamumlala Tessa a utírala si nos dalším kapesníkem. Opřela se zády o dveře a dlouze se zadívala na Sáru. Po chvíli se jí na tváři rozlil úsměv.

„Co je?“ zeptala se Sára.

„Je to na tobě hrozně vidět.“

„Co je vidět?“

Tessa se nepřestávala usmívat. „Že ses s ním vyspala.“ Sára se rozesmála, až se její hlas rozlehl dodávkou. „Stálo to za to?“ ptala se zvědavě Tessa. Sára pohlédla ven a zlomyslně opáčila: „Které číslo by tě zajímalo?“

„Ty couro,“ zaječela Tessa a hodila po ní zmačkaný kapesník.

„Hej,“ bránila se Sára a odrazila letící papír rukou.

„Nedělej se, že jsi moje starší sestra,“ varovala ji Tessa. „Koukej mi říct, jak to proběhlo.“

Sára cítila, jak lehce rudne. „To ani náhodou.“

„Jak to, že sis to tak najednou rozmyslela?“ zeptala se Tessa. „Když jsi o tom mluvila naposledy, nechtěla jsi ho ani vidět.“

„To máma,“ odvětila Sára. „Řekla mi, abych se konečně rozhodla.“

„A?“

„Bylo to pořád takové nijaké – napůl ano, napůl ne, úplně na houby.“ Sára se odmlčela a uvažovala, jaká slova zvolit. „Musím se ještě jednou pokusit. Buď ho musím ze svého života úplně vymazat a jít dál, nebo ho tam nechat a žít s tím.“

„A stálo to tedy za to?“ naléhala Tessa.

„Měla jsem z toho příjemně nový pocit,“ řekla ve vzpomínce na včerejší noc. „Bylo fajn přestat se zase jednou cítit provinile.“ Po chvíli dodala, jako by ji to zrovna napadlo: „A přestat mít strach.“

„Kvůli té unesené holce?“

„Kvůli všemu možnému,“ nehodlala Sára zacházet do detailů. Úmyslně se řídila pravidlem nemluvit s rodiči a sestrou o své práci na pitevně. Chránila tím je, stejně jako sebe samu. Chtěla, aby jí nějaká část života zůstala ušetřena stínu smrti a násilí. „Bylo to fajn…“

„Mít totální orgasmus?“

Sára jen mlaskla jazykem a usmála se. „Pokud jde o to, nic tomu nescházelo.“ Vzápětí zakroutila hlavou, protože to nevystihla. „Bylo to úžasné. Naprosto…“

„Do háje,“ Tessa se rychle posadila rovně a utírala si oči. „Táta jde.“

I Sára se narovnala, přestože vlastně neměla důvod. Otec ji už rozhodně nemohl poslat na hanbu za to, že příliš dlouho vysedává na parkovišti.

„Kde jsi s tím nářadím?“ zamračil se, když otevřel dveře na Sářině straně. „O čem to vy dvě tady debatujete?“ Když nedostal žádnou odpověď, pokračoval: „Víte, kolik benzínu promrháte, když tu takhle dřepíte se zapnutým motorem?“

Sára se rozesmála a on ji dloubl do stehna a zeptal se: „Co by řekla tvoje matka, kdyby tě viděla s tímhle výrazem?“

Ozvala se Tessa: „Nejspíš, že už bylo sakra na čase.“

Obě se začaly hihňat a otec na ně vrhl ještě jeden přísný pohled, než práskl dveřmi a odešel.

Pitevna a márnice byly umístěny v suterénním podlaží grantské nemocnice. Ať bylo venku jakkoli horko, v těchto sklepních vykachlíkovaných prostorech bylo vždycky chladno. Sáře po cestě k její pracovně naskočila husí kůže.

„Dobrý den, paní doktorko,“ pozdravil ji Carlos svým měkkým hlasem se zřetelným přízvukem. Měl na sobě obvyklý zelený plášť a u poněkud širokého pasu si přidržoval psací podložku. Sára přijala Carlose před šesti lety, přímo po střední škole. Na svůj věk byl poměrně malý, vlasy nosíval učesané na pěšinku, což jeho kulatému obličeji zvlášť neprospívalo. Vždycky se však na něj dalo spolehnout a nikdy si nestěžoval na práci, která – dlužno říci doslovně i přeneseně – byla na hovno. Sára mu mohla důvěřovat, že se vždy postará o vše potřebné a že si venku nepustí jazyk na špacír.

Sára se přinutila na něj usmát: „Jak to jde?“

Podal jí vyplněný arch a oznámil: „Ta malá Weaverová je pořád ještě tady. Co s ní mám udělat?“

Sáře spadlo srdce až někam do žaludku, když si vzpomněla na to nemluvně. Dottie Weaverová neměla důvod žádat o vydání pozůstatků, když jí Sára informovala, že to dítě není Jennyino. Představa toho drobného křehkého tělíčka ležícího v mrazáku Sáře lámala srdce.

„Paní doktorko?“ opakoval Carlos.

„Promiňte,“ omluvila se Sára. „Co jste říkal?“

„Ptal jsem se, co chcete, abych udělal s těmi těly.“ Sára nechápavě zakroutila hlavou nad tím množným číslem a napadlo ji, že snad něco přehlédla. Podívala se do archu ještě jednou a všimla si, že na samém vrchu sloupce je jméno Jenny Weaverové. Sára zalistovala ostatními dokumenty, aby ověřila, že ona vypsala formulář k vydání těla v neděli. Chyběl však jakýkoli další dokument z pohřební služby, dokládající, že tělo je odvezeno.

„Ona je pořád ještě tady?“ zeptala se Sára. Carlos přikývl a opřel si ruce v bok.

„Brock nám nevolal?“ ujišťovala se, majíc na mysli ředitele pohřebního ústavu ve městě.

„Ne, paní doktorko,“ odvětil její asistent.

Sára pohlédla ještě jednou do papírů, jako by z nich mohla vyčíst nějakou odpověď. „Její matka se neozvala?“

„Nikdo se neozval.“

„Počkejte, prosím vás, než někam zavolám,“ řekla mu a zašla do své pracovny.

Sára znala telefonní číslo Brockova pohřebního ústavu nazpaměť. Zatímco je vytáčela, sledovala skrze sklo, jak Carlos zády k ní pomalými jistými tahy stírá podlahu chodby.

Telefon zvedli při prvním zazvonění. „Brockův pohřební ústav, prosím.“

„Dan Brock?“ odtušila Sára, neboť mužův hlas poznala. Dan Brock byl stejně starý jako ona a od školky spolu chodívali do třídy.

„Sára Lintonová,“ zareagoval Brock okamžitě, upřímné potěšení v hlase. „Jak se máš?“

„Díky, dobře,“ odpověděla. „Omlouvám se, že musím přejít hned k věci, ale spojil se s tebou někdo kvůli Jennifer Weaverové?“

„To je ta, co ji minulý týden zastřelili?“ přeptal se. „To tedy ne. Musím přiznat, že jsem čekal, že se mi někdo ozve.“

„Jak to myslíš?“

„No, chodíme s Dottii do jednoho kostela,“ sdělil jí. „Předpokládal jsem, že se obrátí na mě.“

„Znáte se dobře?“

„Zdravíme se,“ odpověděl. „A navíc Jenny patřila k mým oblíbenkyním. Jednu dobu chodila do sboru. Měla andělský hlas.“

Sára přikývla. Vzpomněla si, že Dan Brock ve volném čase řídí dětský pěvecký sbor. „Sáro?“ ozvalo se z druhé strany drátu.

„Pardon,“ řekla rychle Sára a pomyslela si, že poslední dobou trpí až příliš často roztržitostí. „Díky za informaci.“

„Nebylo to ani v novinách,“ dodal ještě Brock.

„Kde že?“

„V nekrolozích,“ řekl se sebeironizujícím úsměškem. „Patří to k našemu řemeslu. Rádi si děláme přehled o tom, kdo koho dělá.“

„Neobjevilo se žádné oznámení?“

„Ani řádek,“ odpověděl. „Třeba je poslali někam na sever. Mám dojem, že tam žije její otec.“

„Ale to by se stejně v novinách objevilo, ne?“ ptala se Sára s předstíranou nedomýšlivostí. Brock byl z podstaty svého řemesla diskrétní, ale ona přesto zachovávala opatrnost, aby nezačaly kolovat jakékoli pověsti.

„Asi ano,“ řekl. „Alespoň ve věstníku farnosti, ale ani tam jsem to neviděl.“ Odmlčel se, pak dodal: „Poslyš, Sáro, vždyť sama víš, co kolem úmrtí někteří lidé nadělají. Prostě si nechtějí přiznat, že se něco takového stalo, zvlášť když se jedná o dítě. Možná to sklidila ze stolu tak tiše, jak to jen šlo, aby se z toho sama dostala, víš?“

„Máš pravdu,“ řekla. „Každopádně díky za pomoc.“

„Taky se mi doneslo, že Grace Pattersonové už moc nezbývá,“ připojil ještě a Sáru napadlo, že asi nemá moc klientů, když začíná být takhle upovídaný. „Ta to chudák opravdu nemá lehké.“

„Tu znáš taky?“

„Pomáhala mi se sborem, než to s ní začalo jít prudce z kopce. Prima ženská.“

„To jsem také slyšela.“

„Z toho, co se mi doneslo, se zdá, že má metastázy už úplně po celém těle,“ dodal. „Hrozné neštěstí.“ Zmlknul a zdálo se, že je upřímně dojatý. „No, vždyť víš, o čem mluvím.“

Sára věděla a jeho zármutek chápala. Nedokázala si představit, že by dělala práci, jakou si vybral Dan Brock. A on si pravděpodobně myslel totéž o té její.

„O té pohřešovaném dívce asi ještě žádné zprávy nemáte, že?“ zeptal se nakonec.

„Ne,“ odvětila. „Pokud vím, tak ne.“

„Jeffrey je fajn chlap,“ řekl jí. „Jestli ji někdo dokáže najít, je to on.“

Sára tomu velmi chtěla uvěřit, ale po všem, co se poslední dobou dozvěděla, si už nebyla tak jistá.

Brock nasadil lehčí tón: „Tak se zatím měj,“ řekl. „Pozdravuj mámu a ostatní.“

Sára mu poděkovala, popřála mu totéž a zavěsila. Pak zdvihla sluchátko znovu a zavolala Jeffreymu.

14

Lena se snažila zakrýt, že usilovně poslouchá Jeffreyho telefonní rozhovor se Sárou. Nebylo to snadné, neboť seděli vedle sebe v Jeffreyho autě. Lena vyhlížela ven a předstírala nenucenost, ale uvnitř se cítila právě opačně. Částečně stále ještě v myšlenkách dlela u toho, co se před několika málo hodinami stalo s Markem. Jen čas rozhodne, jestli se z toho dostane. Do mozku se rozhodně nějakou dobu nedostával kyslík, a dokud se chlapec neprobere z kómatu, nelze určit, zda a k jakému poškození došlo.

Lena vrhla na Jeffreyho pohled, když zaslechla, jak vysvětluje, co Mark vypověděl o svém vztahu ke své matce. Sára podle všeho reagovala stručně a přiléhavě, protože Jeffrey do telefonu okamžitě souhlasně přitakal.

„Tak dnes večer,“ řekl nakonec a zavěsil sluchátko na vidlici na palubní desce. Okamžitě se pustil do Leny: „Říkal jsem ti přece, že s Markem za žádných okolností nemáš zůstávat sama.“

„Já vím,“ odpověděla a znovu se pustila do vysvětlování, proč dovolila Bradoví z přívěsu odejít. Zdviženou dlaní ji zarazil.

„Nebudu ti to víckrát opakovat, Leno,“ začal Jeffrey, jako by si ta slova chystal už dlouho. „Ty tady šéfem nejsi.“

„To já vím.“

„Nepřerušuj mě,“ nařídil jí a zpražil ji pohledem. „Dělám tuhle práci o hezký pátek déle než ty, a když ti říkám, jak co máš nebo nemáš udělat, tak vím proč.“

Otevřela ústa, aby projevila souhlas, ale rychle si to rozmyslela.

„To, že jsi inspektorka, ti poskytuje jistou nezávislost, ale v konečném důsledku dostáváš rozkazy ode mě.“ Pohlédl na ni, jako by očekával, že bude odporovat. „Jestli ti nemohu důvěřovat, že provedeš ty nejzákladnější příkazy, proč bych si tě měl nechávat na oddělení?“

Zřetelně byla řada na ní, aby promluvila, ale na nic se nezmohla.

„Přeju si, abys o tom přemýšlela, Leno. Vím, že máš svou práci ráda, a vím také, že ji děláš dobře, když se ti chce. Ale po tom, co se stalo…“ Zavrtěl hlavou, jako by se chtěl opravit. „Ne, i před tím, než se tohle stalo. Máš problém přijímat rozkazy, a to mi dělá opravdu starosti.“

Lenu jeho slova zasáhla a spěchala na svou obranu. „Mark by se mi nesvěřil, kdyby tam Brad zůstal.“

„Ale taky by se možná nepokusil vzít si život,“ řekl Jeffrey. Zůstal mlčky hledět na vozovku před sebou. Povzdechl si a dodal: „To nebylo fér, promiň.“

Lena opět zmlkla.

„Mark by nejspíš našel způsob, jak něco takového udělat. Musel se hrozně trápit. Nemůžeš za to.“

Přikývla, ale nebyla si jistá, jestli je to pravda, nebo ne. Přinejmenším se ji však snažil utěšit. Ona pro něj neudělala ani tolik, když mluvili o zastřelení Jenny Weaverové.

„A nejde jenom o Marka. Už sis dohodla schůzku s nějakým terapeutem?“

Zavrtěla hlavou.

Jeffrey pokračoval: „Leno, hrozně nerad to říkám právě teď,“ odmlčel se, jako by si pečlivě rovnal slova. „Musíš rozvážit, jestli chceš nadále zůstat u policie, nebo ne.“

Přikývla a kousla se do rtu, aby se nerozplakala. Jak by mohla odejít od policie? Jestli se nehodí pro práci policejní inspektorky, tak pro co? Rozhodně selhala jako sestra, ba dokonce i jako žena. V některých momentech ztrácela jistotu, jestli je vůbec lidskou bytostí.

„Jsi dobrá policistka.“

Znovu kývla, podepřela si hlavu a zadívala se oknem ven, aby jí neviděl do obličeje. Hrdlo se jí stahovalo a ona napínala všechny síly, aby jí nevyhrkly slzy. Nenáviděla se za svou slabost a představa, že by se před Jeffreym rozbrečela jako malá holka, jí zabránila začít popotahovat.

„Promluvíme si, až budeme mít tenhle případ za sebou,“ řekl jí konejšivě, jenže ani to nepomohlo. „Chci ti pomoct, Leno, ale nemůžu, pokud si pomoct nenecháš.“

Znělo to stejně jako žvásty, kterými ji krmil Hank. Lena už těchto řečí měla po krk. Odkašlala si a řekla: „Dobře,“ ale nepřestala se dívat ven.

Jeffrey mlčky řídil dál a Lena si až po chvíli uvědomila, že minuli odbočku zpátky do města a ke stanici. „Kam jedeme?“ zeptala se.

„Do domu Dottie Weaverové,“ odpověděl. „Nevyzvedla si tělo dcery z pitevny.“

„To už je docela dlouho,“ řekla Lena a pokradmu si rukou otřela oči. „Myslíš, že se jí něco stalo?“

„Nevím,“ odvětil Jeffrey a tvář se mu napjala.

„Myslíš, že by si mohla něco udělat?“ pokračovala Lena. „Jako Mark?“

Stroze kývl a ona už se dál nevyptávala.

Jeffrey ukázal dál směrem po hlavní silnici a zeptal se: „Randolph Street je tamhle ta odbočka, že?“

„Ano,“ potvrdila a on odbočil. Příjezdových cest k jednotlivým domům tu bylo zřetelně méně než jinde a dělily je značné rozestupy. Většina domů stála dál od hlavní cesty, každý na tří až čtyřakrovém pozemku. Čtvrť patřila ke starší části města, vzniklé dříve, než se začalo stavět levně a na malém prostoru. Jeffrey zabrzdil auto před šedou poštovní schránkou, která byla otevřená a tak přeplněná, že kdo by z ní chtěl nějakou poštu vyndat, musel by si vzít páčidlo.

„Tady to je,“ poznamenal Jeffrey. Couvl kousek a sjel ze silnice na stromy lemovanou příjezdovou cestu. Pokud si všiml čtyř výtisků v igelitu zabaleného grantského Observeru položených u vjezdu, nedal to najevo.

Dům Weaverových stál od hlavní silnice dál, než by Lena čekala, a teprve po nějaké době jízdy se stavba objevila v dohledu. Horní patro se zjevně přistavovalo později a spodní část domu s horní příliš neladila.

„Vidíš nějaké auto?“ zeptal se jí Jeffrey a zastavil před otevřeným přístřeškem pro parkování.

Lena se rozhlédla a podivila se, proč jí klade otázku s tak očividnou odpovědí. „Ne.“

Oba vystoupili a Lena obešla celý dům, aby zkontrolovala všechna přízemní okna. Na všech byly zatažené žaluzie nebo zatažené závěsy, takže dovnitř neviděla. Narazila taky na dvoukřídlé dveře, které s největší pravděpodobností vedly do sklepa, ale byly pevně zamčeny. Malá okénka nízko nad zemí byla zevnitř natřena černou barvou.

Když se blížila zpět k přední straně, zaslechla, jak Jeffrey klepe na dveře a volá: „Paní Weaverová?“

Zůstala stát u paty schodů vedoucích na vstupní verandu a otřela si pot z čela. „Dovnitř se nedá ani nakouknout. Všude jsou zatažené závěsy.“ Pověděla mu o sklepě a zatemněných oknech.

Jeffrey se rozhlédl po prostranství před domem a Lena cítila, jak je nervózní. Dottie Weaverová si už pár dní nevyzvedla ani poštu a noviny. Byla rozvedená a nedávno jí zabili dceru. Snadno ji mohlo napadnout, že už nemá pro co žít.

Jeffrey ji oslovil: „Okna jsi zkontrolovala?“

„Všechna jsou zavřená,“ ohlásila.

„I to rozbité?“

Lena pochopila, kam míří. Jako policisté potřebovali mít zatraceně dobrý důvod, aby do domu Weaverových vstoupili bez povolení k domovní prohlídce. Zlá předtucha by jako důvod neobstála. Rozbité okno ano.

„Myslíš to sklepní?“ ujistila se.

Úsečně pokývl.

„Co když spustí nějaké poplašné zařízení?“

„Tak zavoláme policii,“ odvětil a sešel ze schodů.

Lena by ochotně rozbila okno sama, ale s povděkem přijala, že se ji Jeffrey snaží pokud možno ušetřit takto pochybné aplikace zákona. Opřela se o zábradlí vstupního schodiště a čekala, až uslyší tříštění rozbitého skla. Ozvalo se asi o minutu později a pak uplynulo několik dalších minut, než Jeffreyho zaslechla. Zrovna se chystala obejít znovu dům zezadu, když vtom se uvnitř ozvaly kroky.

Jeffrey stanul ve dveřích, ruku na klice a v druhé ruce neonově žlutou bundu.

„To je od Lacey?“ zeptala se Lena a vzala bundu. Byla dost malá na to, aby patřila dítěti, a cedulka na límci nenechávala žádné pochybnosti. Někdo sem našil jméno dívky pro případ, že by se bunda ztratila.

„Proboha,“ zalapala Lena po dechu a pohlédla na Jeffreyho. Ten zavrtěl hlavou, dávaje jí najevo, že tělo uvnitř nenašel.

Ustoupil dovnitř, aby mohla vejít. Zdálo se jí, že uvnitř to sálá víc než venku. Poměrně velká vstupní místnost sloužila zřejmě jako obývací pokoj. Nedalo se to však říct s jistotou, protože veškerý nábytek byl odstraněn. Dokonce zmizel i koberec z podlahy a po obvodu stěn čněly hřebíčky jako zuby.

„Co to…,“ začala Lena a přešla napříč místností. Vtom si všimla, že Jeffrey má vytaženu služební zbraň, hlaveň obrácenou k zemi. Lena ho následovala a v duchu si nadávala za svou hloupost. Tolik ji překvapil nález Laceyiny bundy a vnitřek domu, až úplně zapomněla, že by uvnitř mohl ještě někdo být. Po všem tom rámusu, který kolem natropili, by teď už komukoli uvnitř muselo být jasné, že má společnost.

Jeffrey na ni kývl, aby ho následovala do kuchyně, kterou našli ve stejném stavu jako předtím obývací pokoj. Dveře všech skříněk a příborníků byly dokořán a poličky prázdné. Lena prošla jídelnou, další místností a něčím, co připomínalo malou pracovnu. Všude bez výjimky prázdno a stažené koberce.

Dům na ni působil zlověstně a ji napadlo, že totéž asi pocítil Jeffrey, když našel Lacey inu bundu. Lacey tu někdy byla. Možná je tady ještě i teď. Nebo alespoň její tělo.

„Cítíš ten smrad?“ zašeptal Jeffrey.

Lena začichala a uvědomila si pach čerstvé barvy a něčeho ještě ostřejšího. „Chlór,“ odpověděla rovněž šeptem. „A něco, co nepoznávám.“

„Na těch fotkách, kde je Mark hned po zatčení,“ začal Jeffrey, „měl na oblečení skvrny od barvy.“

Lena přikývla a rozhlédla se po místnosti. Nahlédla za roh a spatřila schodiště vedoucí do patra. „Byls nahoře?“ zeptala se a v tu chvíli se shora ozvalo jakési ťukání.

Oba zvedli zbraně, Lena tasila rychleji než Jeffrey. Sunula se bokem podél stěny schodiště nahoru a pistoli držela neustále namířenu nahoru. Každý další schod nejdřív zkusmo ohledala nohou a všimla si, že i zde byl stržen koberec. Svaly v těle se jí napjaly a do krve jí proudil adrenalin.

Na horním konci schodiště na okamžik strnula a pohlédla do dlouhé chodby. Po levé ruce měla zeď a na ní poměrně vysoko spatřila umístěné okno, jehož si prve všimla zvenčí. Bylo rozbité a na podlaze pod ním leželo naváté smetí a suché listí. Přes něj visely od stropu černé závěsy se závažími našitými podél spodního okraje. Omítka pod oknem v místě, kde se jí dotýkala závaží, byla oprýskaná a na závaží naopak svítily zřetelné stopy bílé barvy. Lena ukázala Jeffreymu, aby se na to podíval, domnívajíc se, že to by mohl být zdroj zvuku, který zaslechli. Jeffrey pokrčil rameny, jako by chtěl říct – možná ano, možná ne.

Lena se vydala po chodbě, ale Jeffrey ji okamžitě předešel a sám nahlédl postupně do všech otevřených místností. Postupovala za ním a uviděla dvě ložnice a koupelnu, všechny zbavené veškerého zařízení, stejně jako místnosti v přízemí. Přemýšlela, jestli i Jeffrey před každou další místností trne hrůzou, že uvnitř spatří tělo Lacey Pattersonové. Když se Jeffrey konečně zastavil před jedinými zavřenými dveřmi, Leně zlověstně vytanula na mysli vzpomínka na dnešní ráno s Markem.

Stanul přede dveřmi a sevřel pistoli oběma rukama. Z nějakého důvodu se nehýbal a Lena tedy chtěla pokračovat dál sama, ale výraz v jeho tváři ji zastavil. Měl strach z toho, co najde uvnitř? Lena ano.

Naklonil se ke dveřím, jako by zevnitř něco zaslechl.

„Co je?“ artikulovala němě.

Zavrtěl hlavou, jako by jí chtěl naznačit, aby mu dala chvíli na rozmyšlenou. Stála vedle něj a opírala se ramenem o futro dveří. Cítila, jak ji oblévá pot, zatímco vyčkávala, jak se rozhodne. Doufala, že mu to nepotrvá dlouho, neboť váhání ji připravovalo o zbytek odhodlání.

Konečně jí Jeffrey pokynul, aby ustoupila zpátky do chodby, pak ještě dál. Mával na ni dál, až prošla pozpátku celou chodbou a stoupla na první schod. Teprve když se zastavila na druhém schodu odshora a musela vystrkovat hlavu zpoza rohu, aby do chodby alespoň viděla, Jeffrey se připravil k činu. Lena se opřela o zeď a zůstala ve střehu, zatímco Jeffrey zvedl nohu a vší silou kopnul do dveří. Zlomek sekundy na to se oslnivě zablesklo a jakýsi výbuch vymrštil dveře do chodby a porazil Jeffreyho na podlahu. Následovalo zahřmění a chodbou prolétla ohnivá koule.

„Kruci,“ zašeptala Lena, klekla na schody a přikryla si hlavu rukama. Čekala, že ji v následujícím okamžiku zaživa pohltí výheň a plameny, ale nic se nestalo. Zvedla se na nohy a rychle pohlédla za roh do chodby. Jeffrey ležel zavalený dveřmi, ale hýbal se. Povrch dveří se spekl do černé krusty. Po stěnách zbyly po výbuchu temné šmouhy jako od sazí. Nikde však neviděla oheň. Žár musel být tak intenzivní, že ve zlomku sekundy vyhořel.

Zaslechla praskavý zvuk a spěšně se otočila. Černé závěsy za jejími zády se prudce rozhořely. Lena strhla bundu a snažila se udusit plameny, dokud zbytky závěsů nespadly na podlahu. Zašlapala poslední řeřavé kusy látky a obrátila se, zrovna když ze sebe Jeffrey shodil vyražené dveře.

„Co se to k sakru stalo?“ ptal se a osahával si tvář a tělo, aby zjistil, jestli neutrpěl nějaké popáleniny. Z Lenina pohledu se zdál v pořádku. Dveře ho jako zázrakem před tím výbuchem ochránily.

„Nemám tušení,“ odpověděla, upustila bundu a přiskočila k němu, aby mu pomohla vstát.

„Měl jsem u dveří dojem, že něco cítím,“ řekl jí a ztěžka se opřel o její rameno. „Ale co bylo sakra tohle?“

„Cos cítil?“ zeptala se ho.

„Snad benzín, nejsem si jistý. Přes tu barvu to nešlo pořádně poznat.“ Oprášil si kalhoty, ale nemělo to v podstatě smysl. Oba pohlédli na jeho boty. Podrážky se žárem roztavily.

„K čertu s tím,“ zamumlal. „A to jsem je koupil minulý týden.“

Lena na něj zůstala zírat a říkala si, jestli se snad neuhodil do hlavy.

„Ty jsi v pořádku?“ zeptal se jí a smetl jí cosi z ramenou.

„Jo,“ odpověděla. Uvědomovala si, že se jí nic nestalo jen díky tomu, že ji Jeffrey donutil stoupnout si až na schody.

„To okno je venku?“ zeptal se a ukázal nahoru. Žár exploze vyrazil skleněné tabulky a rozbil rám. Na stěnách viděli ohořelé stopy po vznícených závěsech.

„Myslím, že ano,“ řekla Lena a prohrábla si vlasy. Spadal z nich prach a ji napadlo, že jí to pravděpodobně sežehlo konečky.

Jeffrey prošel chodbou a zastavil se u vstupu do místnosti. Počínal si opatrně a rozhlížel se po dalším možném odpalovacím zařízení. Konečně vkročil dovnitř, otočil se a vzhlédl. „Spoušť nastražili nade dveře,“ řekl a zdvihl ruku. Lenu překvapilo, že Jeffrey dokáže tak jasně uvažovat. Vždyť jenom před chvílí ho ten výbuch málem připravil o život.

Jeffrey ukázal nad zárubeň a pokračoval: „Tady je drát, který vede…“ Něco sledoval očima a otáčel se po místnosti. „Sem.“

Lena nakoukla dovnitř, aby zjistila, o čem mluví. V rohu stály vyrovnané tři kanystry benzínu. Na nich byl položený seškvařený hadr či ručník a cosi, co vyhlíželo jako rádio s budíkem. Plast byl roztržený a zevnitř trčely dráty. Stěny a strop se seškvařily a plastové žaluzie se spekly k sobě, ačkoli kupodivu nic nevzňalo.

Lena hleděla na výbušné zařízení a dumala, kdo mohl sestrojit něco tak primitivního. Kanystry benzínu stály pevně uzavřené a vypadalo to, že hodiny s nimi dokonce ani nejsou propojené. Ať už explozi naplánoval kdokoli, nenamáhal se ani namočit hadr do benzínu, aby usnadnil vznícení.

„Pěkná fušeřina,“ prohlásila.

„To jo,“ přitakal Jeffrey. „Ale co to tedy bouchlo?“

„Nemám ponětí,“ odvětila a rozhlížela se po místnosti. Až teď si povšimla, že je to vlastně jediná místnost v domě, ve které nechybí nábytek a další vybavení. Na podlaze dosud ležel koberec a po stěnách visely plakáty rockových skupin. Působilo to tu, jako by šlo o holčičí pokoj. Stěny kdysi růžové, bílý proutěný nábytek a police plné plyšových zvířátek. Postel normální velikosti přikrytá růžovým přehozem stála přisunutá u zdi naproti dveřím. Přehoz i matrace vypadaly něčím nasáklé, ale teď se vzniklým žárem vysušily. Lena se dotkla přehozu a přičichla k prstům.

„Benzín,“ konstatovala.

I Jeffrey se rozhlížel po pokoji. „Všechno tu vypadá jako napuštěné benzínem,“ připojil. „Okna jsou pevně zavřená. Možná se tu postupně nahromadily výpary, a když dveře sepnuly ty hodiny, výpary se vznítily.“ Jeffrey pohlédl do chodby. „K hoření je potřeba kyslík. Možná to rozbité okno na konci chodby to vysálo ven.“

„Vypadá to tak,“ odpověděla mu Lena. „Pyrotechnici to dokážou zjistit přesně,“ dodala.

„To je pravda,“ řekl a vytáhnul z náprsní kapsy nepoškozený mobil. Zavolal nejdřív Frankovi na stanici, aby mobilizoval pyrotechniky, a hned poté Nicku Sheltonovi na georgijský Státní úřad vyšetřování. Požádal o vyslání výjezdové skupiny k ohledání místa, aby dům beze zbytku pročesali.

„Máme chvíli, než sem dorazí,“ řekl, když zaklapl telefon.

„Prima,“ zabručela Lena a pomyslela si, že v tom horku a smradu se tady udusí dřív, než dorazí posily.

„Proč nevystěhovala i tenhle pokoj?“ uvažoval nahlas Jeffrey.

Lena pokrčila rameny. „Možná se jí sem po Jennyině smrti těžko chodilo.“

„Možná,“ mumlal a vytíral si cosi z oka. „Ale proč se někdo namáhal dům tak důkladně vyprázdnit, když stejně čekal, že po výbuchu všechno lehne popelem?“

„Odborníci přes tyhle věci dokážou přijít skoro na všechno,“ odvětila Lena. „Je vidět, že nesleduješ dokumenty, co běží na Discovery.“

„Jako by ji nenáviděla,“ dodal Jeffrey, nepouštěje se stopy. „Dokážu pochopit, proč to tady nevystěhovala, ale tohle…,“ ukázal na benzínové kanystry, „tohle mi nedává smysl.“

Leně přišel na mysl Mark a napadlo ji, že to mohl být on, kdo naschvál upravil zařízení tak, aby nevybouchlo.

„Kdo mohl tohle udělat?“ ptal se Jeffrey. „Grace? Dottie? Nebo to byl Mark? Ani jedno nedává smysl.“

Aby se něčím zaměstnala, pokračovala Lena v ohledávání místnosti. Sada plyšových koček na poličce ležela vedle líčidel, které mohly patřit jedině malé holce.

„Třeba nechtěla, aby jí cokoli Jenny připomínalo,“ navrhla Lena vysvětlení. Po těch slovech jí zůstala v puse nepříjemná pachuť. „Exploze by vymazala všechno.“

„Co když Dottii unesli?“ opáčil Jeffrey.

„A kdo?“ namítla Lena. „To nesedí. A kdyby ano, jak by se sem dostala Laceyina bunda? Chceš říct, že ten, kdo unesl Lacey, si sem potom přišel i pro Dottii? A ještě si dal tu práci očesat a vyprázdnit celý dům?“

Jeffrey neodpovídal. „Myslíš si, že tu bombu připravila Dottie?“

Lena pokrčila rameny, ačkoli byla v hloubi duše přesvědčena, že zařízení instaloval Mark. Stopy barvy na jeho šatech, chemický pach z jeho těla, to vše přinejmenším naznačovalo, že během posledních několika dní v tomto domě byl. Co tu dělal, zůstávalo záhadou.

Jeffrey zjevně uvažoval stejně jako Lena. „Mark měl na sobě skvrny od barvy. Můžeme nechat laboratoř porovnat vzorky s barvou odsud,“ řekl.

„Ty skvrny vypadaly čerstvě,“ přispěla Lena zdráhavě.

„Proč by Dottie Weaverová svůj dům takhle vybílila? A proč by zmizela, aniž by alespoň pohřbila svou dceru?“

Lena znovu zapřemýšlela, jestli se náhodou neudeřil do hlavy. Opakoval stále dokola tytéž otázky, jako by ona mohla naráz přijít s odpovědí. Užuž se ho chtěla zeptat, jestli by se neměl na chvíli posadit, když tu se Jeffrey náhle otočil a pohlédl na postel u zdi, která jako by na něj promluvila. Po několika okamžicích k ní přistoupil a nohou převrátil matraci.

„Co to je?“ zeptala se Lena, přestože se mohla sama přesvědčit. Mezi matrací a pryčnou leželo naskládáno asi dvacet výtisků lacině vyhlížejících časopisů. Na všech obálkách byly fotografie dětí při činnostech, které by nikdy neměly dělat. Všechny nesly stejný titulek: Milovníci dětí, vysázený ozdobným tiskem a s povědomým logem srdcí na místě O.

Lena se opřela rukou o stěnu, aby se nezapotácela.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se jí Jeffrey a chytil ji za loket, jako by hrozilo, že omdlí.

„Ten vzor.“

„Je to totéž, co má Mark na ruce,“ řekl a prohrábl se hromádkou časopisů. Polohlasem dodal: „Také jsem si schovával pitomosti pod matrací.“

„Proč by to Mark dělal?“ ptala se Lena, neschopna zbavit se této myšlenky. „Proč by si dával na ruku vytetovat něco takového?“

Jeffrey se obrátil k posteli zády. „Možná že takhle svým způsobem dával najevo, že má rád mladší děvčata. Třeba jich takhle fungovalo víc a vzájemně se podle toho poznávali,“ předkládal hypotézy Jeffrey a mezitím vzal do ruky a zalistoval jedním z časopisů. Když jej prolistoval, zdvihl druhý. Zastavil se na určité stránce a tvář mu ztuhla.

„Co je?“ zeptala se Lena a pohlédla mu přes rameno. Dvojstránce dominovala fotografie Marka, pocházející podle všeho z doby před několika lety.

Lena časopis vzala a otáčela stránky, až narazila na další snímek Marka. Tady s ním pózovala Jenny při něčem, čemu se Lena zdráhala uvěřit. Následovaly i horší snímky, zachycující Marka pohromadě se staršími ženami a muži. Dospělí měli pokaždé zakrytý obličej, ale Mark byl předveden od hlavy k patě. Na tváři měl bolestný výraz a Leně při pohledu na tyto kompromitující scény vstoupily slzy do očí. Pohled na to, co jej nutili dělat, ji bolel víc, než si chtěla přiznat. Až teď konečně pochopila, proč se jí vyptával, jaký měla pocit, když byla znásilněna. Chtěl si prostě porovnat zkušenosti.

Jeffrey prohlížel časopisy, čelist tak zatnutou, že mu téměř nerozuměla, když promluvil. „Tohle není profesionální práce. Počítám, že by to zvládla i malá tiskárna.“

„Nejspíš ano,“ přisvědčila.

„Proboha,“ zasyčel Jeffrey a tvář se mu zachmuřila nad výtiskem, který zrovna držel. „Tenhle chlap má na ruce snubní prsten.“ Zhnusení v jeho hlase se dalo málem nahmatat. „Tady je Jenny,“ dodal.

Lena mu pohlédla přes rameno. Fotografie ukazovala Jenny Weaverovou, jak ji mužská ruka zezadu pevně drží v předklonu. Zlatý prsten na prstě byl záměrně nasvícený a Lenu napadlo, jestli to má zvyšovat vzrušení perverzních čtenářů, když si představují, že ten člověk na fotce je ženatý a přitom má pohlavní styk s malými holčičkami. „To je nechutné,“ řekla.

„Tady je další se stejným prstenem,“ dodal Jeffrey, ale snímek jí neukázal. Dál obracel stránky. „A tady další.“

Lena se zeptala: „A určitě je to tentýž…?“

„Zatracený uchyl,“ rozkřikl se Jeffrey, zmuchlal časopis a hodil jím o zeď. „Co se to tu sakra děje?“ zařval. Lena viděla, jak mu na krku nabíhají žíly. „Kolik dětí v tomhle jelo?“

Lena zastrčila ruce do kapes a čekala, až ho vztek přejde.

Jeffrey se odvrátil a hleděl oknem ven na zahradu. Jeho hlas už zněl mírněji, ale Lena v něm dosud cítila rozčílení. „Poznáváš nějaké další děti?“ zeptal se.

Lena vzala časopis, ale on ji zarazil. „Nechci, aby ses na tu hnusnou špínu dívala,“ řekl. „Necháme to Nickovým lidem.“ Položil si ruku na čelo, jako by ho nesnesitelně rozbolela hlava. „Kolik dětí do toho bylo zapletených?“ opakoval. „Kolik našich dětí do toho bylo zapletených?“

Neuměla mu odpovědět, ale to Jeffrey věděl.

Znovu vytáhl svůj mobil. „Na tohle se musí podívat Nick sám,“ řekl. „Chci, abys zajela do nemocnice.“

Pokývala hlavou, ale nechápala.

„Ta ženská je spojená jak s Markem, tak s Jenny. Musí něco vědět,“ objasnil jí. „Udělal bych to sám, ale asi bych ji musel zaškrtit.“ Všimla si, jak se mu prsty sevřely kolem telefonu. „Hlasová schránka,“ řekl netrpělivě. Chvíli se odmlčel a pak promluvil: „Nicku, tady Jeff Tolliver. Potřebuji, abys mi okamžitě zavolal. Máme něco nového v případu Lacey Pattersonové.“ Ukončil hovor a obrátil se na Lenu. „Teď už se ten případ rozhodně mezi prioritní dostal.“

Lena přikývla a pomyslela si, že ho ještě nikdy neviděla tak rozčíleného, dokonce ani když se zlobil na ni.

Vyťukal další číslo. Zatímco čekal na spojení, udílel jí instrukce. „Chci, abys ji konfrontovala s tím, co víme. Přesně jí zopakuj, co jsi slyšela od Marka. Musíš zjistit, co se to tu celou dobu děje.“

„Myslíš, že mi něco řekne?“

„Její dcera se pohřešuje,“ připomněl jí. „Její bundu jsme našli tady.“

Lena sklopila zrak. „Podle toho, co provedla Markovi, bys čekal, že jí na tom bude záležet?“

Zaklapl telefon a pohlédl jí přímo do očí. „Abych ti řekl pravdu, Leno, už nevím, co si o tom všem myslet.“

Chystal se právě znovu telefon otevřít, když sám zazvonil. Než hovor vzal, ukázal na dveře a nařídil Leně: „Běž.“

ČTVRTEK

15

Jeffreymu po tom výbuchu nebylo nejlépe. Paže ho bolely a zdálo se mu, že kolena už v životě nikdy pořádně neohne. Práce na domě Weaverových zabrala zbytek dne, ale když v jednu hodinu ráno konečně zavolal Sáře, ani na okamžik nezaváhala a pozvala ho k sobě. V skrytu jej poněkud zneklidňovalo, jak snadno a rychle se znovu dali dohromady. Pořád napůl očekával, že procitne do skutečnosti a Sára mu oznámí, že už to opravdu nemůže dál snášet. Na druhé straně se však zároveň cítil tak zatraceně šťastný, že chtěl využít každou minutu, aby mohl být u ní. I když spolu seděli ve vaně a probírali podrobnosti pravděpodobně nejstrašnějšího případu, na jakém kdy pracoval, i tehdy se cítil velmi příjemně.

Pozoroval ji, jak sedí naproti němu na opačném konci vany a usrkává víno, zjevně uvažujíc o tom, co se od něj právě dozvěděla. Jeffrey už téměř zapomněl, jak úžasnou vanu Sára má. Na nožičkách, téměř dva metry dlouhou a s kohoutkem uprostřed, což je pro koupání ve dvou ideální. Měl dojem, že polovinu svého manželského života strávili v této vaně.

Sára si opřela skleničku o koleno. „Kde je Lena teď?“

„V nemocnici,“ odpověděl jí. „Pattersonová se pořád ještě drží.“

„Říkala něco?“

„Myslíš Grace?“ ujistil se Jeffrey. Sára přikývla a on řekl: „Je sice při vědomí, jenže má takovou tu morfiovou pumpu proti bolesti.“

„Rakovina prsu v terminálním stádiu je neuvěřitelně bolestivý způsob umírání.“

„To je dobře,“ odtušil a nahnul se přes okraj, aby z podlahy zvedl svou sklenici vína. Po zářném vzoru svých rodičů se Jeffrey alkoholu vyhýbal, ale po dnešním dni cítil, že alespoň trochu jej pro uvolnění potřebuje. Než začal mluvit se Sárou, měl pocit, že se mu točí hlava, a nedokázal se soustředit na jedinou konkrétní věc, což zrovna v tuto chvíli potřeboval. Skládačka, kterou tento případ byl, měla až moc dílů a stále zbývalo příliš mnoho nezodpovězených otázek. Alkohol mu kupodivu pomáhal uspořádat si myšlenky.

„Vážně věříš, že z Grace Pattersonové dostanete předsmrtné doznání?“ vytrhla ho z myšlenek Sára.

„Ani ne, ale člověk nikdy neví…“ Odmlčel se a rozvažoval svá slova. „Lena má v rukávu tu věc s Markem.“

„Co máš na mysli?“

„Trvá prostě na tom, že byl znásilněn.“

„To taky byl,“ připomněla mu Sára. „Chceš snad říct, že pro ty časopisy pózoval dobrovolně a svou matku svedl?“

„To jistě ne,“ pospíšil si a byl rád, že Sára právě toto zdůraznila. „Starost mám teď spíš o Lenu.“

„Určitě dělá, co může,“ namítla Sára. „Dej jí ještě nějaký čas.“

„Ale já si nemůžu dovolit s ní takhle riskovat, Sáro.“ Promnul si oči a všiml si, že mu je z rukou ještě stále cítit benzín, ačkoli se už několikrát důkladně vydrhnul mýdlem.

„Stojí na kraji propasti,“ poznamenal. „Nechci přihlížet, jak do ní nakonec spadne. Nevydržel bych to pak sám se sebou.“

„Bude jí trvat, než se dostane z toho, co se jí stalo,“ podotkla Sára důrazně. „Pokud se jí to vůbec někdy podaří.“

„Ale ona si o tom ani s nikým nechce promluvit.“

„K tomu ji nemůžeš nutit,“ oponovala Sára. „Začne o tom mluvit, až přijde čas.“

Hleděl do své sklenice a neodpovídal.

„Takže,“ pokračovala Sára, protože jí bylo zřejmé, že Jeffrey nechce už v tomto hovoru pokračovat, „změňme téma.“

„Dobře.“

Shrnula vše, co věděli, a na prstech přitom odpočítávala jednotlivé body. „Mark a Jenny pózovali pro ten pornočasopis, a to v domě Dottie Weaverové. Grace Pattersonová měla vztah se svým synem.“

„Přesně tak.“

„A co Teddy Patterson?“

„Mohl by v tom fungovat jako spojka,“ řekl Jeffrey. „Jezdí s kamionem. Možná že ty časopisy nakládá a rozváží je po celém státě.“

„Kde je v tuhle chvíli?“

„Buď v nemocnici, nebo doma v přívěsu. Frank ho nespouští z očí.“ Jeffrey si pořádně přihnul ze sklenice. „Nezdá se, že by ho nějak zvlášť trápilo, že jedno z jeho dětí je v kómatu a druhé unesené.“

„Co dělá?“

„Většinou sedí u své ženy.“

„Možná se vypořádává s jednou věcí po druhé,“ nabídla odpověď Sára. „Umírá mu žena, tak je s ní. To je něco konkrétního, co může dělat, spíš než aby bezmocně seděl stranou.“

„Věř mi, že to není typ člověka, který by se někdy cítil bezmocný.“

„Myslíš, že něco chystá?“

„Podle mě zmizí z města, jakmile to bude jeho žena mít za sebou,“ odpověděl. „Mluvil jsem s Nickem Sheltonem. Domníváme se, že Teddy je spojka na toho jeho informátora v Auguste.“

„Myslíš toho chlápka s dětskou pornografií, kterého Nick zatkl v Auguste?“

Přikývl a okamžik rozvažoval, jestli má, či nemá Sáře prozradit i zbytek, ale nakonec se rozhodl být k ní naprosto upřímný. „Schůzka je naplánovaná na zítřejší poledne.“

„Jaká schůzka?“ zeptala se a on si všiml obavy zračící se jí v očích.

„Nickovu chlápkovi, tomu pornodistributorovi, někdo volal z budky. Mužský hlas.“ Odmlčel se a odhadoval Sářinu reakci. „Nepoznal jsem ten hlas, ale smluvili si schůzku v hotelu v Auguste, kde si mají předat ty časopisy.“

„Předpokládám, že tam pojedeš.“

„Jo,“ řekl. „Asi ti to vadí, viď?“

Zhluboka si povzdechla. „Vzpomínám si, když jsme ještě byli spolu, jak se mi pokaždé sevřel žaludek, kdykoli zazvonil telefon a já zrovna nevěděla, kde přesně jsi.“

Napil se vína a zauvažoval o tom. „To jsi mi nikdy předtím neřekla.“

„To je pravda,“ přiznala a opět změnila téma. „Takže o co tady jde? Dottie a Grace vyrábějí časopis, Teddy Patterson jej doručuje a ten Nickův člověk je distributor?“

„Tak to nejspíš bude,“ potvrdil Jeffrey. „Myslíme si, že Patterson pravděpodobně dělá zastávky po celém jihovýchodě. Nick vytáhne jeho záznamy z ministerstva dopravy, jakmile ho sbalíme.“

„Proč to neudělá hned?“

„Kdo ví, kdo by mu mohl dát echo,“ připomněl jí Jeffrey. „Navíc Frank teď Teddyho nespouští z očí. Nemůže snad nic provést.“

„A proč Pattersona zatykat teď? Co kdybyste ho sledovali a sebrali všechny distributory?“

„Nick tvrdí, že mají síť s telefonickými kontakty. Když jeden z nich nezavolá dalšímu, že všechno klape, okamžitě to všichni zabalí. Mají to propracované.“

„Předpokládám, že nikdo nemá tušení, kde by mohla být Lacey.“

„To předpokládáš správně.“

„Jak dlouho už úřad vyšetřování na tomhle pornografickém kroužku dělá?“

„Už několik let,“ řekl Jeffrey. „Potřebovali zjistit už jen dodavatele.“

„A to by mohla být Dottie?“

Jeffrey pokrčil rameny, protože v tuto chvíli nebylo jasné vůbec nic. „Nezamlouvá se mi představa, že by tahle ženská měla nějakou síť. To by znamenalo, že se má Dottie kdykoli kde schovat. Znamenalo by to, že je ve spojení s nejrůznějšími podobnými lidmi po celém světě, kteří jí ochotně pomůžou, neboť ona jim na oplátku dodává jejich chorobné pornoplátky.“ Cítil, jak se v něm zase bouří tentýž hněv, a zhluboka se nadechl, aby se uklidnil. Když to nezabralo, nalil si ještě trochu vína.

„Víš, že tihle si děti vyměňují,“ řekla Sára rozvážně. „Lacey by touhle dobou klidně mohla být v Kanadě nebo v Německu.“ Odmlčela se a po chvíli pokračovala. „Nebo Lacey zneužívá sama Dottie. Třeba ji teď někde drží a provádí s ní bůhví co.“ Sářin hlas se na konci zlomil, neboť ji samotnou zasáhla hrozivost věty, kterou vyslovila.

Jeffrey si znovu promnul oči, jako by chtěl procitnout ze zlého sna. „Jak může žena a matka udělat dítěti něco takového?“

„Ze zkušenosti můžu říct, že ženy jsou daleko sadističtější než muži, pokud jde o zneužívání dětí. Možná je tomu tak proto, že jim to snáz prochází. Málokoho by napadlo, že by žena byla schopná ublížit dítěti.“ Po chvíli dodala: „Obzvlášť zlé to je, když je tím zneužívaným chlapec. Nechme problém incestu na moment stranou. Kluk, který má pohlavní styk se ženou dvakrát starší, než je sám, si vyslouží chlapácké poplácání po zádech. Děvče ve stejné situaci bude každý považovat za oběť. Je tu zásadní rozdíl v přístupu.“

„Ani mě nenapadlo podezírat jeho matku,“ řekl Jeffrey. „Proč bys také měl? Nebyl důvod.“

„Na druhé straně bych neváhal podezírat Teddyho Pattersona.“

Sára se ve vaně opřela a nechala ho povídat.

„Experti na ohledání místa činu jsou pořád ještě ve Weaverovic domě, ale předběžné výsledky ukazují na přítomnost tiskařské barvy ve sklepě.“

„Myslíš, že tam tiskli ty časopisy?“ zeptala se Sára. „Měla jsem za to, že by k tomu potřebovali pořádné tiskařské zařízení.“

„Ty časopisy nejsou žádný velký zázrak,“ řekl Jeffrey. Napil se ještě vína. „Všechny články jsou o tom, jak si najít to pravé dítě.“

Sára stiskla rty.

„Něco ti řeknu, Sáro, nejraději bych nic z toho nikdy neviděl.“ Pohladila ho nohou. „Našli jste ty koberce, které tam původně byly?“

„Brad s Frankem ráno půjdou prohlédnout skládku. Z rozboru vzorků podlahy se zdá, že koberce musejí být nasáklé.“

„Myslíš tělesnými tekutinami?“ ujistila se. „To prosákly skrz?“

Jeffrey přikývl. Ta představa se mu příčila. „Ve sklepě jsme našli místnost, kterou podle všeho používali jako temnou komoru.“ Postavil svou sklenku na okraj vany. „Tipuju, že ten dům používali jako studio na focení a vyvolávání těch snímků a pak tam ty časopisy rovnou tiskli.“

„Ten výbuch měl smazat všechny stopy.“

„Přesně tak,“ přikývl. „Pořád nemůžu přijít na to, proč nevyklidila i Jennyin pokoj.“

„Z jejího pokoje přece nic nepotřebovala, nebo ano?“

„Asi ne,“ souhlasil Jeffrey.

„Našli jste v tom pokoji nějaký důkaz?“

„Vůbec nic. Ten rozlitý benzín mohl zakrýt stopy spermatu. Nevím, jak tyhle věci fungují.“

„Ale nic na první pohled viditelného tam nebylo?“

„Nic,“ odvětil. „Ani žádný z těch snímků nebyl vyfotografován tam. Možná to byla jediná místnost v domě, která byla čistá.“ Opět si protřel oči a uvědomil si, jak strašně je unavený. „Nemůžu uvěřit, že něco takového se tady u nás dělo a nikdo na to nepřišel.“

Sára se natáhla pro láhev s vínem a dolila mu. „Pamatuješ si, na co se mě tenkrát zeptala?“ začala. „Chtěla vědět, jestli jsem Jenny úplně otevřela. Myslíš, že jí šlo o tu kastraci?“

Jeffrey o tom na okamžik zauvažoval. „To by mohlo být ono.“

„Pořád si ten rozhovor s ní znovu a znovu přehrávám v hlavě, a jak o tom přemýšlím, připadá mi, že Dottie se v tom momentě změnila. Víš, co mám na mysli… Skoro jako by se jí ulevilo.“

„To ano,“ připustil Jeffrey, ačkoli sám si to nevybavoval. Zdálo se mu, jako by se ten rozhovor odehrál někdy nesmírně dávno.

Sára pokračovala: „Volala jsem do nemocnice. Mark je stále ještě v bezvědomí.“

„Mají nějakou prognózu?“

„Při postižení mozku neokysličením je těžké cokoli předvídat.“ Pokývl a čekal, až Sára znovu promluví. „Vypadá to, že má na mnoha místech velké otoky. Dokud ty neustoupí, nelze určit, k jakým škodám došlo. Čím déle to potrvá, tím to bude horší.“

„Je nějaká naděje, že se z toho vylíže bez následků?“

Zavrtěla hlavou. „Bohužel.“ Odmlčela se, jako by tomu slovu chtěla dodat váhu. „Pokud se vůbec probere, už nikdy nebude takový jako předtím. To poškození mozku se určitě nějak projeví.“

„Choval se jako obyčejný grázl.“

Sára dopila svou sklenici a postavila ji na podlahu. „Myslíš, že předtím, než přišel ke mně na kliniku, ho Teddy Patterson ztloukl?“

Jeffrey na tento detail úplně zapomněl. „To je dost dobře možné. Ale co pak Lacey? Proč Mark honil ji?“

„Třeba vyhrožovala, že všechno řekne.“

„Nenašli jsme žádné fotografie, na kterých by byla Lacey. Nemyslíš, že by Teddy Patterson něco takového snadno zvládl?“

„Možná,“ odpověděla. „Třeba to byl on v tom černém thunderbirdu.“

„Nejspíš byl tou dobou v nemocnici,“ připomněl Jeffrey. „Nechám to Franka prověřit, ale jsem si tím dost jistý.“

„Jestliže byla matkou toho dítěte Lacey, kdo pak byl podle tebe otcem?“

„Nemám tušení,“ odpověděl, protože mu už nic z toho nedávalo smysl. Zakryl si oči a snažil se přijít na to, co se to děje. Poslední dobou mu připadalo, jako by každý případ, který řešil, měl v sobě nějakou divnou zápletku, jež mu vzala kus jeho samého. Toužil po obyčejných, penězi motivovaných zločinech či vraždách ze žárlivosti. Měl pocit, že dokáže zvládnout všechno jiné, jen ne toto nebezpečí, ohrožující děti.

Sára cítila jeho úzkost. Posunula se k němu a on jí udělal místo, aby si mohla položit hlavu na jeho hruď.

„Pořád jsi ještě cítit kouřem,“ řekla mu.

„To se při výbuchu někdy stává.“

Přejela mu prsty po hrudi, ale jako by se spíše ujišťovala, že je skutečně s ní, než že by ho pokoušela. Natočila si jeden jeho chlup na prst a řekla: „Chci, abys na sebe zítra dával pozor.“

„Vždycky na sebe dávám pozor.“

Sára se poněkud nadzvedla, aby mu viděla do očí. „Ještě větší pozor než obvykle,“ řekla. „Kvůli mně, jasné?“

„Tak dobrá,“ přikývl a odhrnul jí vlasy za ucho. „A co se to děje s námi?“

„To nevím,“ řekla.

„Ať je to cokoli, je to fajn.“

Usmála se a prsty se dotkla jeho rtů. „To ano.“

Otevřel ústa, aby pokračoval, ale v tu chvíli mu zazvonil mobilní telefon a nenávratně tu příležitost zmařil.

„Jsou dvě hodiny ráno,“ namítl Jeffrey, jako by na tom záleželo. Telefon ležel na záchodovém prkénku. Sára ho zvedla a podala mu ho. „Třeba je to Nick?“

Podíval se na displej, aby zjistil číslo volajícího: „To je stanice.“

Paul Jennings byl vyšší muž robustní postavy, s tmavými vousy, které zvýrazňovaly jeho kulatý obličej. Bílou oblekovou košili měl pomačkanou a stejně tak i polyesterové kalhoty. Nebýt nedočkavého výrazu ve tváři, Jeffrey by si pomyslel, že vypadá jako středoškolský učitel matematiky.

„Mnohokrát vám děkuji, že jste přišel,“ oslovil Jeffreyho. „Chtěl jsem počkat do rána, ale nemohl jsem spát. Měl jsem takové zlé tušení.“

„To je v pořádku,“ řekl Jeffrey a uvedl ho do své kanceláře.

„Je mi jasné, že je to výstřel naslepo. Ale nemůžu se zbavit nepříjemného pocitu,“ opakoval. „Nasednul jsem do prvního volného letadla.“

„Omlouvám se, že jsem vám nezavolal zpátky,“ řekl Jeffrey. „Moje sekretářka nabyla dojmu, že se nám snažíte něco prodat.“

„Pracuju pro jednu firmu dodávající plasty nahoře v Newarku,“ vysvětlil mu Jennings. „Měl jsem se jasněji vyjádřit, kvůli čemu volám.“ Na chvíli se odmlčel. „Hledám svou dceru už tak dlouho a už tolikrát jsem se zklamal.“ Zvedl ruce a pokrčil rameny. „Jako bych po takové době skoro nedokázal uvěřit, že by opravdu mohla být tady.“

„Chápu,“ odvětil Jeffrey, ačkoli si ve skutečnosti nedokázal představit, jaká muka tento člověk za posledních deset let musel zakusit. „Mohu vám nabídnout kávu?“

„Ne, ne, děkuju,“ odmítl Jennings a posadil se na místo, které mu Jeffrey ukázal.

„Vzadu je celá konvice čerstvé kávy,“ zkusil to Jeffrey ještě jednou a obešel stůl, aby se posadil naproti. Věděl, kdo tento muž je, a věděl, co mu musí říct. Chtěl mezi ním a sebou udržet nějakou vzdálenost. K tomu, co hodlal muži sdělit, potřeboval prostor.

„Tady je fotografie Wendy, když jí byly tři roky,“ pronesl Jennings a ukázal Jeffreymu snímek na pohled šťastného dítěte. Ačkoli byla fotografie už dobrých pár let stará, Jeffrey okamžitě poznal, že děvčátko na snímku je Jenny Weaverová.

„To je vyfoceno bezprostředně před tím, než zmizela?“ zeptal se Jeffrey a podal mu fotografii přes stůl zpět.

Muž přikývl a ukázal Jeffreymu další snímek. „Wanda ji unesla nedlouho nato.“

Jeffrey si pozorně prohlédl tento snímek, přestože mu na první pohled bylo jasné, že Wandu Jennigsovou zná pod jménem Dottie Weaverová. Vrátil fotografii Jenningsovi a pozoroval jej, jak snímky ukládá zpět, Dottii Weaverovou dospod, aby se na ni během jejich rozhovoru nemusel dívat.

Jeffrey se zeptal: „Můžete mi říct, kdy přesně vaše žena a dcera zmizely?“

Jennings se zavrtěl na své židli. „Žili jsme v Kanadě a já jsem dokončoval doktorát na univerzitě,“ řekl. „Plasty nebyly zrovna obor, jakému jsem chtěl věnovat svůj život. Ale když jsem pak přišel o Wendy…“ Odmlčel se a na rtech se mu objevil smutný úsměv. „Wanda byla zaměstnaná v nemocnici jako zdravotní sestra. Asi po pěti měsících, co tam pracovala, se však začaly šířit různé zvěsti.“

„Jaké zvěsti?“

„Pracovala v porodnici,“ vysvětloval Jennings. „Proslýchalo se, že se tam děje něco nekalého.“ Zhluboka se nadechl. „Nevěnoval jsem těm řečem pozornost. Byli jsme tou dobou už tři roky manželé. Svou ženu jsem miloval. Nikdy bych si nepomyslel, že by byla schopna… Ženy přece takové věci nedělají, nebo ano?“

Jeffrey mlčel. Oba už znali odpověď.

„Takže,“ pokračoval Jennings, „ji podmínečně propustili, dokud se věci nevyšetří. Malé děti vám neřeknou, co se jim stalo, ale mluvilo se o tom, že existují dokonce nějaké lékařské nálezy. Pořád jsem ještě nevěřil tomu, co se povídá, až jednoho dne u nás někdo zaklepal na dveře. Chtěla se mnou mluvit policie.“

„Kde byla v tu dobu vaše žena?“

„Venku na nákupu. Mám pocit, že si počkali, až bude pryč, protože zaklepali pár minut poté, co vytáhla paty.“ Jeffrey pokývl a nechal ho pokračovat.

„Pověděli mi o těch lékařských nálezech,“ řekl Jennings. „Měli i fotografie a…“ Zaváhal. „Bylo to velmi názorné.“

„Není potřeba, abyste mi líčil, co bylo předmětem těch nálezů,“ řekl Jeffrey a Jenningsovi se viditelně ulevilo.

„Chtěli se podívat na Wendy, jestli také nebyla…“ Zarazil se. „Pořád jsem ještě nedokázal přijmout představu, že by moje žena udělala něco takového, natož že by ublížila naší vlastní dceři. Wanda dokáže lidi velmi dovedně oblafnout.“

„To ano,“ souhlasil Jeffrey, protože to znal z vlastní zkušenosti.

„Když Wanda přišla domů, řekl jsem jí, co jsem se od nich dozvěděl. Pohádali jsme se. Nějak se jí podařilo mě přesvědčit, že policie se mýlí, že za to může jiná žena z nemocnice. Jistá zdravotní sestra, kterou jsem několikrát potkal a jež mi skutečně nepadla moc do oka.“

„Lidé jako vaše žena dokážou působit velice přesvědčivě.“

„Ano,“ řekl Jennings. „Uplynul asi týden a ta záležitost se stále objevovala ve zprávách. Policie skutečně vyšetřovala onu druhou ženu.“ Do očí mu vstoupily slzy. „Věříme, čemu věřit chceme, nebo snad ne?“

Jeffrey mohl jen přikývnout.

„Policie k nám znovu přišla asi tři týdny nato, řekl bych. Tentokrát s povolením k domovní prohlídce.“ Jennings pohlédl na fotografii své dcerky a položil ruce na stůl. „Den předtím si ji předvolali. Šlo už o oficiální výslech. Domnívám se, že se jim konečně podařilo shromáždit dost důkazů, aby mohli začít jednat.“ Podíval se na Jeffreyho. „Přišli velice časně, kolem šesté ráno. Ještě jsem spal.“ Pochmurně se zasmál. „Večer předtím jsem ponocoval, protože jsem se připravoval na obhajobu. Jak mi něco takového mohlo připadat důležité…“

„Každý děláme, co můžeme.“

„Hm, snad,“ řekl, ale zjevně nesouhlasil. „Byly pryč. Wanda někdy během noci sebrala Wendy a zmizela s ní. Od té doby jsem je už nikdy neviděl, ani o nich neslyšel.“

„Co vás tedy přivedlo sem?“

„Jeden můj známý mi volal,“ odpověděl Jennings. „Dělá u nás v práci kontrolu kreditního účetnictví a já jsem ho před nějakou dobou požádal, aby pohlídal, jestli se někde neobjeví jejich čísla sociálního pojištění. Asi před týdnem se objevilo číslo Wendy na žádosti o vydání kreditky. Adresa byla jedna poštovní schránka zde ve městě.“

Jeffrey přikývl a pomyslel si, že Dottie Weaverová, či jak se ta ženská jmenovala, se nejspíš začala domnívat, že po tak dlouhé době už příliš neriskuje, když použije dceřinu identifikaci. A nebýt bdělosti Paula Jenningse, prošlo by jí to.

„Máte tu adresu?“ zeptal se Jeffrey a poprvé po delší době v něm svitla naděje. Dottie o tu kreditní kartu zjevně stála. Jednou si ji přijde vyzvednout.

Paul Jennings mu podal útržek papíru. Jeffrey měl dojem, že adresu poznává a že se jedná o poštovní úřad v Madisonu. Opsal si ji a podal papír muži zpět, přičemž doufal, že tato stopa by je mohla dovést k Dottii Weaverové a možná jim dokonce pomoci nalézt Lacey Pattersonovou.

„Musel jsem prostě přijet a přesvědčit se osobně,“ řekl Jennings, zatímco si zastrkoval útržek do kapsy. „Chtěl jsem zjistit, jestli ji najdu.“

Jennings čekal, až Jeffrey promluví, ale ten nedokázal najít způsob, jak tomu muži sdělit, co se s jeho dcerou stalo. Neměl tušení, jak člověku, který léta strávil pátráním po svém zmizelém dítěti, dokáže přiznat, že on sám zabil Wendy Jenningsovou.

„Je tady?“ opakoval Jennings hlasem plným naděje, který Jeffreyho děsil.

„Nevím, jak vám to mám říci, pane Jenningsi, ale Wanda zmizela a Wendy je mrtvá.“

Jeffrey nevěděl, jakou reakci vlastně očekával, ale to, jak se na něj Paul Jennings podíval, ho překvapilo. Na zlomek sekundy jako by mu po tváři přelétl výraz úlevy, že konečně zjistil, kde jeho dcera skutečně je, ale vzápětí ho zdrtila skutečnost, že po všech těch letech hledání ji nalezl mrtvou. Sklopil tvář, zakryl si rukama oči a rozplakal se.

„Je mi to strašně líto,“ řekl mu Jeffrey.

Jenningsovi se třásl hlas, když promluvil. „Kdy?“

„Minulou soboru,“ odpověděl Jeffrey a pak Jenningsovi vše popořádku vysvětlil. Vynechal pouze skutečnost, že jeho dcera byla zmrzačena. Během celého jeho líčení kroutil Jennings neustále hlavou, jako by tomu všemu nevěřil. Když mu Jeffrey konečně odhalil svou vlastní roli v Jennyině úmrtí, zůstal na něj její otec hledět s otevřenými ústy.

„Neměl jsem…“ Jeffrey se zarazil, protože se právě chystal říct, že neměl na vybranou. Avšak přestával si tím být jist. Možná na vybranou měl. Možná by Jenny Weaverová nakonec nedokázala stisknout spoušť a mohla být ještě naživu.

Oba muži na sebe upřeně hleděli přes stůl a ani jeden nevěděl, co říct.

„Když si představím její matku,“ promluvil nakonec Jennings, „musel jsem se obávat nejhoršího.“ Ukázal na své fotografie na Jeffreyho stole. „Takhle ji mám v paměti, pane Tollivere. Myslím na ni jako na svou malou holčičku. Snažím se nemyslet na to, co jí Wanda udělala, na ten hrozný život, který s ní musela prožít.“ Zarazil se a z plic se mu vydral vzlyk. „Myslím na svou malou šťastnou holčičku.“

„To je asi nejlepší,“ vypravil ze sebe Jeffrey, zasažen mužovým bolem. V očích se mu objevily slzy, a když to spatřil Jennings, oddal se svému žalu bez zábran.

„Ach, bože,“ vyslovil a rukou si zakryl ústa. Tělo se mu roztřáslo štkaním. „Moje nebohá holčička. Moje dítě, moje dítě.“

„Pane Jenningsi,“ řekl Jeffrey hlasem plným vlastního zármutku. Natáhl ruku přes stůl, aby ji položil muži na rameno, ale Paul Jennings uchopil Jeffreyho dlaň do své. Jeffrey ještě nikdy nedržel jiného muže za ruku a zmocnil se ho při tom zvláštní pocit. Paulu Jenningsovi to však dodávalo sílu překonat zármutek a Jeffreyho těšilo, že mu může alespoň takto pomoci.

Jennings sevřel Jeffreyho ruku ještě pevněji. „Byla to tak zlatá holčička.“

„Já vím,“ přitakal Jeffrey a opětoval mu stisk. „Moje žena Sára ji znala.“ Jeffrey si náhle uvědomil, že se přeřekl. „Totiž moje bývalá manželka. Je to dětská lékařka. Sára Lintonová.“

Jennings vzhlédl s nadějí v očích. „Ona Wendy znala?“

„Ano,“ přisvědčil Jeffrey. „Říkala, že je to velmi bystré děvče. Inteligentní a milé. Že měla laskavou povahu.“

„Byla zdravá?“

Jeffrey tentokrát zalhal naprosto úmyslně. Nemělo smysl říkat otci, čím vším jeho dcera musela projít. „Ano, byla,“ řekl. „Byla úplně v pořádku.“

Jennings pustil Jeffreyho ruku a zvedl ze stolu fotografii své dcery. „Vždycky bývala hrozně milá, už od malička. Na některých dětech to prostě hned poznáte. Měla moc dobré srdce.“

Jeffrey vytáhl svůj kapesník a vysmrkal se. Až v posledním okamžiku mu došlo, že ho měl nabídnout Jenningsovi.

„Omlouvám se za Wendy,“ řekl Jeffrey.

„Nekladu vám to za vinu,“ odvětil Jennings. „Viním z toho ji. Veškerou vinu přičítám Wandě. To ona mi unesla dcerku. Ona jí provedla všechny ty strašné věci.“ Odkašlal si a utřel si nos rukou. „Tohle všechno uvedla do pohybu ona, protože je takový člověk, jaký je.“ Upřel pohled na Jeffreyho. „Vás z toho neviním,“ opakoval důraznějším tónem. „Nesmíte si to klást za vinu, pane Tollivere. Já jsem prožil s výčitkami svědomí celý život. Proč jsem si ji bral? Proč jsem byl tak slepý a nevěřil tomu, co se povídalo? Proč jsem svou dcerku nenechal vyšetřit, abych zjistil, jestli ji její matka…?“ Opět si zakryl rukou ústa a tělo se mu roztřáslo vzlyky.

Jeffrey znovu cítil, jak i jeho přemáhá zármutek, a snažil se ovládnout. Nedokázal však myslet na nic jiného než na snímek Lacey Pattersonové na letáku v zásuvce svého stolu. Myslel na to, čím prošla Jenny a čím ještě projde Mark, jestli se probere z kómatu. Myslel i na Sáru a na to, jak si asi vyčítá, co se těm dětem přihodilo. Byly to její děti. A jeho vlastně taky, k čertu. Snad proto, že sami nikdy děti mít nemohli, cítili odpovědnost za všechny ve městě. A co on sám dopustil? Kolika dětem někdo ublížil jenom proto, že on neviděl, co se mu děje přímo před nosem?

„Dělal jste přeci svou práci,“ řekl mu Jennings, jako by mu četl myšlenky. „Udělal jste, co bylo zapotřebí, abyste ochránil toho chlapce.“

Jeffrey však neochránil děvče, které znal pod jménem Jenny Weaverová. Nezachránil Marka ani Lacey Pattersonovy. Neochránil nikoho, kromě Dottie Weaverové, která seděla přímo tady na stanici a krmila je svými lžemi.

Paul Jennings pokračoval: „Když zmizela, vyšlo postupně najevo tolik věcí.“ Sklopil zrak. „O víkendech si občas přivydělávala hlídáním dětí. Ty také zneužila.“

Jeffrey se narovnal a snažil se, aby jeho vlastní utrpení nezastínilo Jenningsovo. „Byl někdy vydán zatykač?“ zeptal se.

„Ne,“ odpověděl Jennings s ironickým úsměvem. „Několik dní po jejich zmizení vydali zatykač na tu druhou ženskou, ale ta se už mezitím taky stihla vypařit.“

Jeffreymu naskočila husí kůže, když mu na mysli vytanula Lacey Pattersonová. „Jak se jmenovala?“

„Marksonová,“ odpověděl Jennings a znovu si utřel nos. „Grace Marksonová.“

16

Lena seděla u lůžka Grace Pattersonové a poslouchala pomalé pípání monitoru vedle sebe. Na okně, směřujícím na nemocniční parkoviště, byla stažena roleta, ale v tuto noční hodinu se venku stejně nedalo nic vidět. Teddy Patterson seděl na opačné straně lůžka ve skládacím křesle, hlavu zakloněnou, a s ústy dokořán hlasitě chrápal, nedbaje na cokoli kolem. Když Lena přišla s tvrzením, že Grace má něco společného se zmizením jejich dcery a s tím, co si provedl syn, vysmál se jí do očí. Po zkušenostech z kriminálu v něm zůstávala hluboce vštěpená nedůvěra ke všemu, co má co dělat s policií. Samozřejmě pokud se do té věci sám namočil, určitě neměl v plánu vyjít s pravdou ven a vyklopit, kde je jeho dcera. Naopak chtěl Lenu z nemocničního pokoje co nejrychleji vyprovodit, ale Grace se z neznámého důvodu zasadila, aby ji tu nechal. Zpočátku protestoval, ale nakonec se podvolil. Pattersonová žena měla svého manžela tak pod pantoflem, že by si bez jejího svolení netroufl ani upšouknout. Zdálo se, že Grace je středobodem Teddyho života. Čím déle s ním Lena seděla ve stejné místnosti, tím silnější nabývala dojem, že o své děti se nestará, ani co by se za nehet vešlo.

Lena pohlédla na spící Grace Pattersonovou a pomyslela si, co asi té ženě dalo takovou moc nad její rodinou. Odmítla připojení na dýchací přístroj, ale kyslíková maska jí pomáhala udržovat dech. Kolem těla a pod sebou měla polštáře, aby se cítila pohodlně, ale přesto bylo na první pohled jasné, že umírá mimořádně bolestivou smrtí. Během těch několika dnů, co ji Lena naposledy viděla, se její stav prudce zhoršil. Možná se na tom podepsalo nemocniční prostředí – Grace vypadala doslova jako na smrtelné posteli. Kůži měla zažloutlou a tváře propadlé. Z rudých očí se jí nepřestávalo řinout něco, co by u zdravého člověka vypadalo jako slzy.

Lena se zavrtěla na své židli ve snaze najít pohodlnější polohu. Kostrč jí trnula, jako by přes ni dostala baseballovou pálkou, a dlaně a chodidla jí způsobovaly tolik bolesti, jako když v nich cítila hřebíky. Před hodinou si uvědomila, že je to tím, jak celou dobu svírá pěsti a zatíná prsty na nohou. Měla napjaté tělo a stahoval se jí žaludek, že musí být s oběma Pattersonovými v jedné místnosti. Chtělo se jí vyskočit a popadnout je pod krkem, aby konečně pochopili, že každá uplývající vteřina může pro Lacey znamenat něco strašného.

Možná ani jeden nemluví, protože je s nimi. Pokud to dokázala posoudit, Teddy se ani nesnažil hrát roli truchlícího manžela. Zatímco jeho žena spala, díval se na televizi, smál se situačním komediím a potom, nejasno pro koho, komentoval děj jakéhosi akčního filmu.

„Ten mu teď napráská,“ prohlašoval třeba. Anebo: „Dej mu co proto.“

Při zprávách usnul a zdálo se, že opravdu tvrdě. Nevzbudilo jej dokonce ani to, když sestra přišla zkontrolovat stav pacientky.

Leně tak nezbývalo než pozorovat Grace Pattersonovou a přemítat o událostech posledních několika dnů. Mark ležel v jiné nemocnici, protože sanitka jej odvezla na nejbližší jednotku intenzivní péče. Nikdo si netroufal odhadnout, co s ním bude, ale lékaři nedávali příliš velkou naději, že by se mohl zcela zotavit.

Lena myslela na Marka. Od jiných kluků téhož věku se příliš nelišil. Pouze toužil po matčině lásce a pozornosti a snažil se je získat jakýmkoli způsobem. Vzpomínala, kolik hloupostí v jeho věku natropila ona sama. Všechno příliš prožívala a zoufale hledala uznání u kohokoli jiného než u Hanka. Nejvíce si zakládala na mínění hrstky školních výlupků a dělala všechno proto, aby si jí všimli. Z odstupu jí to samozřejmě přišlo směšně hloupé, ale tehdy to cítila jinak.

Leně bylo patnáct, když se vyspala s Russem Flemingem. Tělesně vzato jí nic nescházelo, ale citově to skončilo katastrofou.

Russovi bylo dvaadvacet. Hankovi to vadilo, ale ona si vzala do hlavy, že nikoho lepšího potkat nemohla. A Russ to s ní uměl, to se musí nechat. Udělala, cokoli si zamanul. Přitom to byl náladový pitomec, na kterého musela reagovat jako barometr. Jednu chvíli si ho udobřovala, druhou ho musela svádět. Žila v neustálých extrémech podle toho, jaká ho popadla nálada. A pokud zrovna nebrečela zamčená ve svém pokoji, dřepěla na zápraží s hlavou v dlaních a čekala, kdy se objeví. Byla tak mladá a hloupá, že jej pokládala za životní lásku.

Při pohledu zpět jasně viděla, že natrefila na paranoidního feťáka, který si to pro legraci občas rozdal s patnáctiletou holkou. Tehdy jej však nedokázala prokouknout a všechno mu spolkla. Nepochopitelné, jak jsou děti naivně důvěřivé a jaký hlad mají po lásce a pozornosti. Mark byl pro svou matku nepochybně snadnou kořistí. Musel žít jako otevřená rána, přesvědčen, že jedině ona ho může zhojit. A nyní ho to všechno dovedlo k přání zemřít. Lena tento paradox chápala až příliš dobře.

Grace ostře vtáhla dech a procitla. Pomalu otevřela oči. Chvíli zírala na strop, jako by se mozek snažil přijít na to, kde vlastně je a co se děje. Lena jí to chtěla připomenout, říct jí, že umírá, ale Grace na to zjevně záhy přišla sama.

Naškrobené povlečení polštáře zašustilo a Grace otočila hlavu směrem k Leně. Pohledem putovala, co nejníže mohla. Minula monitor krevního tlaku, infuzi zavedenou do paže, až dospěla k morfiové pumpě vedle lůžka. Vstřikování regulovala sama pomocí spínače. Nemohla se – ani neustálým držením spínače – předávkovat, ale ten přístroj jí poskytoval alespoň určitý pocit kontroly nad vlastní bolestí.

Aniž by uvažovala, vztáhla Lena ruku a vzala spínač z dosahu Grace dřív, než ho žena stihla zmáčknout. Co dorazila, neměla příležitost zůstat s ní ani na chvíli o samotě. Teď se zdálo, že Teddy tvrdě spí, a proto se toho rozhodla využít.

„Hledáte tohle?“ zašeptala a ukázala jí spínač.

Grace se zlobně zaleskly oči a pak otočila zrak k Teddymu.

„Jen ho vzbuďte, ať si poslechne, co vám chci říct,“ sykla tiše. „Mluvila jsem totiž s Markem, milá Grace. Chcete, aby Teddy slyšel, jak moc zbožňujete svého chlapečka?“

Polkla, ale ani se nepohnula.

„Mluvit dokážete,“ řekla Lena. Před několika málo hodinami ji slyšela, jak žádá o kostky ledu. „Vím, že můžete mluvit.“

Grace nesmírně pomalu sáhla po masce, která jí překrývala nos a ústa. Odtáhla ji a zadýchaná tím výkonem vyslovila: „Dej…,“ a za okamžik, „pumpu…“

Lena potěžkala v ruce krabičku spínače. Když ji v nemocnici sama používala k utišení bolesti, připadala jí daleko těžší.

„Bolí, co?“ zeptala se.

Grace přikývla, tvář zkroucenou bolestí.

„Uzavřeme obchod,“ navrhla Lena a zahoupala jí krabičkou před očima jako návnadou.

Grace měla ještě žaludek na to, aby se usmála, ale cosi v jejím pohledu jako by říkalo, že Lenu podcenila.

„Ano?“ pobízela ji Lena. „Zazpíváte, kde je Lacey, a pak si můžete šlehnout, až o sobě nebudete vědět.“

Úsměv z tváře Grace nezmizel, ale pohled jí ztvrdnul. Odvrátila se a oči znovu upřela na strop. Lena si všimla, že se ženě třese ruka, jak si ji pokládá na prsa. Lékaři jí nasadili velice silná narkotika. Proč o ně Grace nepožádala sama už dřív, si nedokázala vysvětlit. Nemá přeci šanci z tohoto lůžka ještě někdy vstát.

„Vím, že to chcete, Grace. Že to potřebujete,“ promluvila Lena.

Grace se obrátila zpět k ní. Ostře vdechla a potom s námahou procedila: „Ne.“

Lena vstala, spínač sevřený v pěsti. Stále ještě mluvila šeptem, aby nevzbudila Teddyho. „Já vím, že jste Marka znásilnila.“

Úsměv na tváři Grace se rozšířil, jako by si vybavila něco příjemného. Zavřela oči a Lena měla dojem, že vzpomíná na okamžiky strávené se synem.

„A co Jenny Weaverová,“ zasyčela Lena. „Co jste provedla jí?“

„Ta byla…,“ začala Grace, pohled stále upřený na strop, zatímco jí slzy tekly po tvářích. Byly to slzy fyzické bolesti, způsobené nemocí, nikoli lítostí.

Kyslíková maska dosud ležela stranou. Teď ji Grace znovu nahmátla a zároveň řekla: „Tak… sladká…“

Hlas jí selhal a Lena jen stála a čekala, až větu dokončí. Když se ničeho nedočkala, ozvala se: „Co? Sladká?“

Grace se pod maskou téměř andělsky usmála. „Sladká… v posteli.“

„Ty děvko,“ zašeptala Lena a popadla polštář vedle její hlavy. Odtrhla ženě kyslíkovou masku a přitiskla jí polštář na obličej. Grace se nebránila. Lena ji dusila, nespouštějíc oči ze spícího Teddyho. Nohy Grace sebou zaškubaly a Lena přestala, přesněji řečeno, silou vůle se přinutila odtrhnout jí polštář od obličeje. Sáhla po masce a nasadila ji ženě zpět na ústa, aby jí zajistila přívod kyslíku. Ačkoli to nemohlo trvat víc než pár sekund, Lena měla pocit, že uběhla celá věčnost, než Grace znovu otevřela oči. Nejprve vyhlížela překvapeně, pak se jí na tváři usadil vzteklý výraz. Lena dobře věděla, že by jí prokázala milost, kdyby ji udusila. Grace Pattersonová měla před sebou nanejvýš pár hodin života naplněných bolestí. Lena je nehodlala uspěchat.

Grace vztekle lapala po dechu a metala po Leně očima blesky. Ústa se jí pohnula a zašeptala: „Zbabělce.“

Mark ji před nějakou dobou nazval stejně a možná ji odhadl správně. Měl však na mysli něco zcela jiného než teď jeho matka.

Lena se ohradila: „Takový zbabělec, abych znásilňovala děti, zas nejsem.“

Grace odmítavě zavrtěla hlavou. Buď popírala, že by se dal Mark pokládat za dítě, nebo že jej znásilnila.

„Pokusil se o sebevraždu,“ řekla jí Lena. „To jste věděla?“

Z následné reakce pochopila, že to netušila.

„Oběsil se doma v šatníku. Bezprostředně poté, co mi o vás všechno vyklopil,“ upřesnila Lena. „Nechtěl už dál žít s tím, co jste mu provedla.“

Grace hleděla do stropu. Slzy jí tekly stále, ale Lena už nedokázala rozeznat, jestli pocházejí z fyzické bolesti, nebo z duševního utrpení.

„Je v kómatu. Pravděpodobně se už neprobere.“

Grace cosi zašeptala, ale Lena jí nerozuměla. Naklonila se nad ni, ucho přiložila téměř k jejím ústům a rukou se opřela o okraj postele. Náhle, bez varování, se Grace natáhla a popadla Lenu za ruku. Žena byla zesláblá zdlouhavým umíráním, takže Lena se jí bez potíží vytrhla. Grace jí však přesto stihla přejet palcem po jizvě na dlani. Ten dotyk byl jemný, téměř erotický, a Lena si okamžitě všimla, jak dodal ženě energii.

„Ty děvko úchylná,“ jekla Lena a třela si přitom dlaň, jako by z ní chtěla dotyk smazat. „Už táhni k čertu.“

Grace muselo stát veškerou energii, aby bez jediného přerušení či zakolísání odpověděla: „Uvidíme se tam.“

Lena couvala zpět, až se opřela zády o stěnu. Měla strašidelný pocit déjá vu. Mark a Jenny si řekli téměř totéž onen večer, kdy Jenny zemřela.

Lena zůstala ještě chvíli nehnutě stát a hleděla na Grace Pattersonovou. Pak chvatně pohlédla na Teddyho. Pořád ještě tvrdě spal. Podívala se na hodinky. Do východu slunce, kdy sestřička přijde Grace znovu zkontrolovat, zbývaly tři hodiny. Lena připnula morfiový spínač na zábradlí lůžka, daleko z dosahu umírající. Usadila se pohodlně na své židli a čekala, až si pro Grace Pattersonovou přijde smrt.

17

Jeffrey se pod neprůstřelnou vestou pořádně potil. Srpnový pařák spolu s váhou teflonu, do něhož byl navlečený, by porazily slona. Měl sucho v puse a zdálo se mu, že vypotil hektolitry vody.

„Vybrali jsme si pěkné počasíčko,“ utrousil Nick a kapesníkem si otřel zátylek.

Jeffrey spolkl kousavou poznámku, kterou měl na jazyku, a raději se jen zeptal: „Kolik je hodin?“

Nick pohlédl na hodinky. „Má deset minut zpoždění,“ konstatoval. „Ber to s chladnou hlavou. Zločinci mají své vlastní pojetí času.“

„To jo,“ přisadil si Joe Stewart, Nickův člověk, který se rozhodl mluvit. Podle jeho chování Jeffrey usuzoval, že ho Nick nechal trochu si něčeho šňupnout na uklidnění. Byl našponovaný jako struna.

Jeffrey nadhodil: „Neviděl jsi náhodou jednu pohřešovanou malou holku?“

„Jak malou?“ řekl Joe a olízl si rty. „Máte fotku?“

„Sedni si,“ přikázal Nick a kopl Joea ostrými špičkami svých kovbojských bot do lýtek. Nick se do role pedofila opravdu vžil a udělal všechno pro dokonalý image: těsnou černou košili měl zastrčenou snad do těch nejpřiléhavějších džínsů, jaké kdy Jeffrey na mužském viděl. Jeho kolega si pro tu příležitost dokonce sundal svůj zlatý řetízek a zastřihl vousy. Jeffrey měl dojem, že Nick takovými akcemi žije. Popravdě jimi žil každý polda, kterého znal, sebe nevyjímaje.

„Říkám ti, aby sis sednul,“ připomněl Nick Joeovi.

Joe si kecl na postel a začal se drbat na rukou a něco si mumlat pod vousy. Byl to hubeňour, kterému mohlo táhnout na třicet.

Tvář měl tak flekatou uhry, až připomínal dalmatince. Některé si očividně rozmačkal do krve.

Jeffrey pohlédl na Nicka. „Tos ho musel takhle zfetovat?“

„Chtěl bys snad, aby se nám tu pochcal do kalhot?“ zeptal se Nick.

„Nebyl by to tak velký rozdíl,“ poznamenal Jeffrey. Joe smrděl skoro stejně jako zatuchlý pokoj v laciném hotýlku, kde právě trčeli.

Jeffrey se zeptal: „Jsi si jistý, že ta klimatizace nefunguje?“

„Když ji zapneme, bude nám rušit vysílačky,“ připomněl mu Nick. „Posaď se, inspektore. Už brzo to skončí.“

„A co Atlanta?“ zeptal se Jeffrey.

Nickův pohled sklouzl na Joea. Ta poštovní schránka v Grantu, kterou Dottie použila na kreditní kartu, byla jen finta. Všechna doručená pošta se z ní automaticky přeposílala do jiné poštovní schránky v Atlantě. Jeffrey požádal Nicka, aby ji nechal sledovat, v naději, se Dottie objeví.

„Všechno je zařízené,“ řekl mu Nick. „Jakmile budu něco vědět, dozvíš se to.“

Jeffrey ucítil, jak mu na boku zavibroval telefon, a odepnul ho od pásku. „Ano?“

„Nazdar,“ řekl Frank. „Patterson dřepí od chvíle, co mu ráno zemřela žena, v přívěsu.“

Jeffrey cítil, jak napětí v jeho těle zvolna povoluje. Možná Patterson tu schůzku zrušil. „Jsi si jistý?“

„Ovšemže jsem si jistý,“ naježil se Frank. „Nešel se ani do špitálu podívat na kluka.“

„Tak fajn,“ řekl Jeffrey. Zaklapl mobil a předal zprávy Nickovi.

„Možná přijde i sama Dottie,“ napadlo Nicka. „Patterson není žádný blbec. Došlo mu, že ho sledujeme.“

Vtom, jakoby na povel, se ozvalo dvojí zaklepání na dveře, pak pauza a ještě jedno zaklepání.

Jeffrey vklouzl do koupelny a dveře za sebou nechal pootevřené, aby nelákaly pozornost. Ze zápachu té místnůstky protáhl obličej a pokrčil nos – naposledy se tu větralo nejspíš ještě za Nixona.

„Nazdar, člověče,“ řekl Joe a dveře se se skřípotem otevřely.

„Kdo je to?“ zeptal se jakýsi mužský hlas. Jeffrey si lámal hlavu, kam ho zařadit. Jistý si však byl jen tím, že nepatřil Dottii Weaverové.

„Jeden můj známej,“ řekl Joe. „Má rád malý holčičky.“

„Malý, maličký holčičky,“ přizvukoval mu Nick. „Víš, o čem mluvím, kámo?“

„Pojďme to vyřídit,“ řekl muž rázně. „Parkuju s dodávkou vedle budovy. Jdeme.“

Jeffrey počkal, než zmizí z místnosti, a teprve pak vylezl z koupelny. V hlavě si stále dokola přehrával hlas toho muže ve snaze ho někam zařadit, ale žádné osvícení nepřicházelo. Dostavily se jen další a další pramínky potu, a tak si uvolnil pásek vesty. Trpce litoval, že si ji vzal, ale Sára ho o to požádala a on to slíbil. Kdyby uvážila, že mu akutněji hrozí smrt přehřátím organismu, možná by na ní netrvala.

Dveře byly příliš špinavé na to, aby se o ně opřel; proto stál vedle nich, rozpouštěl se ve vlastním potu a čekal, až mu Nick dá signál, že je vzduch čistý. Pokud nechtěli případ uzavřít s nedostatkem důkazů, potřebovali zadržet zásilku, a k tomu zase museli mít jistotu, že ta dodávka venku je plná časopisů.

Aby nějak zabil čas, rozhodl se počítat v duchu pomalu do sta. Byl asi u pětašedesáti, když uslyšel Nickův křik: „Dolů! K zemi!“

Jeffrey strčil do dveří, aby se otevřely, pistoli vytaženou. Nick mezitím už dostal podezřelého na zem – vyčouhlý muž v černém obleku ležel obličejem na podlaze, s rukama na zátylku.

„Nehejbej se, ty podělanej úchyláku,“ nařídil Nick, zatímco ho prohledával, jestli nemá zbraň. „Nenajdu něco, o co bych se mohl pořezat?“ zeptal se.

Muž něco zamumlal a Nick do něj kopl. „Tak ano, nebo ne?“ opakoval.

Tentokrát se ozvalo jasné: „Ne.“

Podezřelého zajišťovali ještě tři další agenti Státního úřadu vyšetřování, a tak Jeffrey, ještě než došel k odehrávající se scéně, zastrčil pistoli zpátky do pouzdra.

Nick byl z toho zatýkání tak napumpovaný adrenalinem, že když promluvil na Jeffreyho, ještě pořád řval jako na lesy: „Je to ten, kterého hledáš?“ zeptal se. „To slizké prase?“

Podle zad Jeffrey poznal, že Teddy Patterson to není, bez ohledu na to, že by Teddy musel být Superman, aby se takhle rychle dostal z Grantu do Augusty.

„Otoč ho,“ řekl Jeffrey, s rukou na pažbě revolveru.

Nick chytl chlapíka za spoutané ruce a otočil ho tak prudce, až měl Jeffrey dojem, že slyší, jak mu vypadlo rameno z kloubu.

„Pomalu,“ zařval muž. Vrhl na Nicka nenávistný pohled a chystal se probodnout očima i Jeffreyho, když ho náhle poznal. Zbledl jako stěna a jeho ústa se pootevřela překvapením.

Jeffrey tušil, že sám vypadá zrovna tak vyjeveně.

„Ty ho zřejmě znáš?“ zeptal se Nick.

Jeffreymu selhal hlas. Několikrát si odkašlal, než mohl Nickovi odpovědět: „Jmenuje se Dave Fine.“

18

Brockův pohřební ústav sídlil v jedné z nejstarších budov v Grantu. Člověk, který byl kdysi šéfem železničního servisního depa, si postavil viktoriánský zámek s věžičkami a se vším všudy, než si jeho nadřízení v Atlantě stihli položit otázku, odkud bere na tak luxusní domek peníze. John Brock ho pak koupil v dražbě za směšně nízkou částku a brzy přeměnil přízemí a suterén v pohřební ústav. Jeho rodina bydlela hned nad firmou a Dan Brock si od ostatních dětí vytrpěl nekonečné škádlení, které začínalo každé ráno, když ho před domem vyzvedával školní autobus, a pokračovalo po celý den, dokud ho zase nevysadil. Brock se v raném věku naučil vracet šťouchance a často vyhrožoval, že když mu nedají pokoj, osahá je všechny umrlčíma rukama. Tedy všechny kromě Sáry. Ta k té hlučné bandě posměváčků nikdy nepatřila a většinu cesty autobusem se učila do školy. Dan obvykle zaujal místo na sedadle vedle ní, protože ostatní se příliš báli, aby od něj nedostali „brebery“.

Přízemí pohřebního ústavu zdobily těžké sametové závěsy a tlusté zelené koberce. Na obou koncích dlouhé chodby, která dělila dům, visely lustry zpočátku století. Podél zdi se táhly lavice, v pravidelných intervalech doplněny o stolky s krabicemi papírových kapesníčků, džbány vody a čistými sklenicemi vyrovnanými na podnosech. Z přední části chodby se vcházelo do dvou velkých salónů, určených k vystavování zesnulých, a vzadu, naproti místnosti s nabídkou rakví, se nacházel ještě jeden menší. Původní kuchyně domu sloužila jako kancelář. Sára se zastavila před jejími těžkými, dubovými dveřmi a dvakrát zlehka zaklepala. Když nikdo neodpovídal, otevřela a nahlédla dovnitř. Audra Brocková, Danova matka, seděla s hlavou položenou na stole. Sára našpicovala uši – bylo slyšet tlumené chrápání. Na stole ležel odstrčený talíř s nedojedeným masem z roštu a Sára usoudila, že stará paní si právě dává šlofíka po obědě.

Sára v Brockově ústavu absolvovala už mnoho rozloučení se zesnulými, a tak se orientovala dostatečně dobře, aby trefila do balzamovací místnosti v suterénu. Když opatrně sestupovala po holých dřevěných schodech, pevně se držela zábradlí. Kdysi dávno na tomhle schodišti uklouzla a natlučenou kostrč si léčila ještě tři týdny.

Dole se vydala doleva, kolem skladiště rakví, až do velkého, otevřeného výklenku, sloužícího jako prostor k balzamování. Pumpa byla zapnutá a Sára cítila, jak její hluk vibruje skrz stěny. Dan Brock seděl vedle mrtvoly Grace Pattersonové, a zatímco z ní balzamovací stroj odčerpával krev a nahrazoval ji chemikáliemi, četl si noviny.

„Dane?“ řekla, aby přilákala jeho pozornost.

Brock nadskočil, až mu noviny vypadly z rukou. „Probůh,“ zasmál se. „Myslel jsem, že to promluvila ona.“

„Znám ten pocit,“ přisvědčila. Navzdory tomu, že pracovala jako patoložka už dvanáct let, ještě stále ji někdy v noci, když zůstala v márnici sama, leccos dokázalo vystrašit.

Dan vstal ze židle a podal jí ruku. „Čemu vděčím za to potěšení, doktorko Lintonová?“

Sára vzala jeho ruku do dlaní. „Mám opravdu nezvyklou prosbu,“ spustila. „A klidně bys mě mohl s tím, o co tě požádám, vyhodit.“

S tázavým pohledem naklonil hlavu ke straně. „Nedokážu si představit žádné přání, kterým bys mě k něčemu takovému mohla dohnat, Sáro.“

„No dobrá,“ řekla, aniž by pustila jeho ruku. „Nejdřív se zeptám a pak se můžeš rozhodnout.“

Když Sára otevřela zadní dveře kliniky, uvnitř panoval ruch a shon. Došla k sesterně a bez pozdravu se Nelly zeptala: „Volal Jeffrey?“

Nelly se na ni ztuha usmála. „A jak se vám vydařil oběd, paní doktorko?“

„Musela jsem ho odložit,“ řekla Sára, vysvětlení však pominula. Nelly se nijak nežinýrovala a dávala odjakživa jasně najevo, že jí Sářina práce v márnici nevoní.

„Tak volal?“ opakovala Sára.

Nelly zavrtěla hlavou. „Zaslechla jsem však něco o Dottii Weaverové.“

Sára zvedla jedno obočí. „Co konkrétně?“

Nelly ztlumila hlas. „Deanie Phillipsová bydlí hned vedle ní,“ prozradila. „Slyšela včera hlasitou ránu, a tak se šla podívat, co se děje.“

„A co se dělo?“

„No,“ řekla Nelly a opřela se lokty o pult. „Deanie prý slyšela poldy mluvit o tom, že je Dottie zapletená do zmizení Lacey Pattersonové.“

Sára měla chuť hlasitě zaúpět. Navzdory tomu, že prožila v Grantu většinu života, ji nepřestávalo udivovat, s jakou rychlostí se po městečku šíří drby. „Nevěřte všemu, co se povídá,“ řekla jí Sára, ačkoli skutečnost, že tentokrát se drb možná nelišil příliš od pravdy, byla poněkud alarmující. Těžko odhadnout, co lidé z města udělají, až se dozvědí, že Dottie Weaverová je ve skutečnosti Wanda Jenningsová. A to zatím nikdo kromě ní neví, že ohledání těla v pohřebním ústavu prokázalo, že Grace Pattersonová nedávno porodila dítě.

„Ano, paní doktorko,“ řekla Nelly s rezervovaným úsměvem na rtech. V Sáře se vyznala skoro stejně dobře jako její vlastní matka.

„Volal někdo, zatímco jsem byla pryč?“

„Sháněli vás tři marodi,“ odpověděla Nelly a podala jí bloček se vzkazy.

Sára je přelétla očima. „Kdy má přijít příští pacient?“

„Asi za pět minut by se měli objevit Jordánovi,“ řekla Nelly. „Jsou objednaní na půl druhou, ale víte, že Gillian vždycky chodí pozdě.“

Sára pohlédla na hodinky a v duchu se ptala, proč asi Jeffrey nevolal. Určitě mu netrvalo celou hodinu vyřídit Teddyho Pattersona, tím spíš, že to byl striktně vzato ještě stále Nickův případ. V jednom okamžiku ji napadlo, že by mu měla zavolat, ale pak si to rozmyslela. Jeffrey by asi nepřivítal, že ho kontroluje, i kdyby pro to měla dobrý důvod.

„Dojdu si pro kolu,“ oznámila Nelly. „Za chvíli jsem zpátky.“

Na chodbě se znovu podívala na hodinky a v duchu si spočítala, že Jeffreymu by nemělo trvat déle než hodinu, aby se dostal zpátky do Grantu.

Došla až do vyšetřovny v sedmém poschodí a rozsvítila. Posledních deset let tu místnost používali jako skladiště a podle toho také vypadala. Podél zdí se táhly police jako v knihovně a Sára by nedokázala vypočítat ani polovinu věcí, které zde skončily.

Otevřela lednici a zaklela, když viděla, že všechny dietní koly jsou pryč. „Elliot,“ zamumlala, protože právě on vždycky kradl věci z ledničky. Otevřela mrazák a ani ji nepřekvapilo, že zmizely i její tyčinky Dove a zmrazené večeře. Ačkoli ne beze stopy – Elliot se svou obvyklou ohleduplností zanechal v mrazáku aspoň prázdné krabice a obaly.

„Já ho zabiju,“ prohlásila a práskla dvířky od lednice.

Rázným krokem se vydala chodbou. Cítila, jak se v ní vzedmul vztek, který v sobě celý týden dusila. Zastavila se přede dveřmi své ordinace a usoudila, že by přece jen nebylo fér si to všechno vylít na Elliotovi, třebaže to byl sprostý zloděj čokoládových tyčinek.

„Jen minutku,“ zadržela vztyčenou rukou Nelly, která jí vyšla vstříc s náručí plnou karet pacientů.

Vešla do ordinace a zaklapla za sebou posuvné dveře. Rozhlédla se po nevelké místnosti a jednu po druhé přejela očima fotografie na stěně, dokud nenašla Lacey Pattersonovou. Snímek pocházel z doby před několika lety a vlasy na něm měla kratší, než jak si je Sára vybavovala. Když to děvčátko porovnala se školní fotografií z letáku, na kterém už figuruje jako pohřešovaná osoba, měla dojem, že by klidně mohlo jít o dvě různé děti. To bylo pro tento věk typické – nedalo se odhadnout, co z Lacey vyroste za pár let. Možná přibere, nebo naopak zhubne. Vlasy jí zesvětlají, nebo ztmavnou. Lícní kosti možná trochu vystoupnou, linie čelisti naopak zjemní. Dottie Weaverová, nebo ať už se jmenuje jakkoli, má tu výhodu, že čas pracuje pro ni: Lacey vyroste. To se však na druhou stranu pro někoho, kdo se živí zneužíváním malých dětí, muselo po určité době stát zase nedostatkem. Co s Lacey bude, až příliš zestárne pro tuto hru? Skončí jako její matka a bude zneužívat jiné děti? Podaří se jí vymanit z Dottiiných spárů?

„Paní doktorko?“ Nelly zaklepala na dveře. „Na lince čtyři máte vrchního inspektora.“

Sára se naklonila přes stůl a popadla sluchátko. „Jeffe?“ Sama si uvědomovala, jak je její hlas plný naděje.

„Nenašli jsme ji,“ řekl poraženeckým tónem.

Sára se pokusila zakrýt zklamání. Čím víc času uplynulo, tím se naděje na nalezení děvčátka zmenšovala. „Jsem ráda, že jsi v pořádku,“ řekla. „Vzdal se Teddy bez boje?“

„Nebyl to Teddy,“ odpověděl Jeffrey a pak jí řekl, koho našli.

Sára měla dojem, že se musela přeslechnout. „Pastor?“

„Zavolám ti později, platí?“

„Fajn,“ řekla a zavěsila.

Rozhlédla se po ordinaci. Fotky dvou dětí Davea Finea našla kousek nalevo od Laceyiny a pak její pohled mimoděk sklouzl na další: na dívky z kostelního sboru, ve kterém Dave pomáhal, nebo na ty, které trénoval v softballovém týmu. Těžko říct, kolik dětí bylo Daveu Fineovi svěřeno. A těžko říct, kolik bylo těch, jejichž důvěru zradil.

19

Dave Fine nejprve požádal o bibli a teď seděl s pravicí na Písmu svatém a prázdným pohledem zíral na Nicka Sheltona. Zdálo se, že málem ani nechápe, proč je tam, kde je.

„Mám děti rád,“ pronesl. „Vždycky jsem je měl rád.“

Nick se zhoupl i se židlí dozadu a vybalancoval ji na zadních nohách. „Jasně že máte, reverende.“

Jeffrey držel pusu zavřenou, protože Dave Fine byl Nickův kunšaft. Pěsti ho svěděly od toho, jak rád by pastorovi způsobil nějakou vážnější újmu, a v hlavě mu nepřetržitě hučela jediná neodbytná myšlenka: Dottie je ještě stále někde venku, provádí Lacey Pattersonové bůhví co a toto perverzní prase naproti němu patří k těm, co jí pomohli utéct.

„Tak dobrá.“ Nick rozhodil rukama a pokrčil rameny. „Povídejte, jak to bylo.“

Fine se zavrtával očima do bible, jako by z ní mohl načerpat sílu. Ruce se mu potily a Jeffrey si všiml na černém obalu knihy tmavého fleku, kde o ni otřel mokrou dlaň.

„Jsem pastorem už patnáct let,“ řekl Fine. „V Grantu jsem vyrostl. Pokřtili mě ve zdejší kapli.“

Nick se zlehka zhoupl na židli a čekal.

„Tam jsem se oženil se svou ženou,“ pokračoval. „Pokřtil jsem tam své dva chlapce.“

V místnosti se rozlehlo ticho a Jeffrey se přiměl na Davea Finea pohlédnout. Byl to ten typ muže, který mohl posloužit jako živoucí ilustrace fráze „opěrný pilíř své obce“. Fine pracoval jako dobrovolník v programu pro seniory a každý víkend roznášel starým spoluobčanům jídlo. Jeho děti hrály softball v lize nejmenších a Fine byl trenérem dívčího týmu.

Jeffrey si povolil límec. Pomyslel na to, s kolika děvčátky přišel pastor každý den do styku a pěsti se mu znovu sevřely.

„Nikdy jsem se žádné z nich nedotkl,“ řekl Fine, jako by četl Jeffreyho myšlenky. „Vím, že je to špatné. Vím to.“ Přejel palcem po hřbetě bible. „Modlil jsem se, aby mi Bůh dal sílu, a On mě vyslyšel.“

Nick založil paže na prsou a Jeffrey vycítil, že začíná mít kazatele právě tak dost. Nick nebyl přehnaně nábožensky založený, ale Jeffrey věděl, že každou neděli chodí do kostela. Jeden ze zlatých talismanů, které mu cinkaly na krku, byl zlatý křížek s diamantem ve středu.

„Nikdy jsem na své děti nesáhl,“ přesvědčoval je Fine. „Nikdy jsem svým chlapcům neublížil.“

„Asi chápete, že vám nemůžeme věřit na slovo,“ řekl Nick.

Finea představa, že by mu někdo nevěřil, očividně šokovala. „Nikdy bych se svých synů nedotkl,“ opakoval. „To bych nikdy neudělal.“

„Vždyť my víme, že nejste na chlapečky,“ řekl mu Nick. „Ale pochopte, reverende, že si to musíme ověřit.“

Fine vůbec neodvracel pohled od bible. „Nikdy bych to popravdě neudělal, kdyby mě neoslovila.“

„Dottie Weaverová?“ zeptal se Nick pro upřesnění.

„Jenny byla tak milé dítě. Měla v sobě světlo. Skutečné světlo, které do ní vložil Bůh.“ Fineovy rty se zvlnily v úsměvu. „Zpívala jako anděl, věřte mi. Z jejího hlasu byl slyšet Bůh.“

„Jasně,“ přisvědčil Nick. „To bych se vsadil, že jo.“

Fine na něj přísně pohlédl, jako by si říkal o trochu víc úcty. Podle všeho si vůbec neuvědomoval, že je na policejní stanici a před sebou má dlouhá léta za mřížemi.

Jeffrey se zeptal: „Jak vás Dottie oslovila?“

Fineovi se zřejmě ulevilo, že se vedení výslechu ujal on. „Že mě oslovila, to je slabé slovo – spíš mě vlákala do pasti,“ řekl. „Adama nikdy nenapadlo jíst zakázané ovoce, dokud ho Eva neuvedla v pokušení.“

Nick namítl: „Mám pocit, že s tím měl co dělat Adamův had.“

Fine se zamračil. „Tak to nebylo. Mně nikdy nešlo o sex.“

„Ale pohlavní styk jste s Jenny měl,“ namítl Nick.

Fine se kousl do rtu. „Zpočátku ne,“ řekl. „Jen jsem s ní chtěl trochu pobýt.“ Odmlčel se a zhluboka se nadechl. „Dottie mi dovolila brát ji do kina a někdy jsme jeli do Maconu nakoupit jí nějaké oblečení.“ Pohlédl na Jeffreyho a Nicka, jako by čekal na jejich souhlas. „Otec ji opustil,“ pokračoval. „Jen jsem se snažil ho zastoupit, dát jí pocit, že je chtěná a milovaná.“

Nick nic neříkal, Jeffrey ale viděl, jak se mu reflexivně napjaly bicepsy.

„Jen jsem ji chtěl vychovávat, poskytnout jí vedení.“

„A podařilo se?“ zeptal se Nick s nezastíraným nepřátelstvím.

„Vím, co si myslíte, ale tak to není, tak to vůbec není.“

Jeffrey se pokusil zůstat klidný. „A jak to tedy je?“

„Je to tak, že…“ Fine rozhodil rukama: „Jde o lásku. Jde o to, dětem naslouchat a pokusit se pochopit jejich potřeby a touhy.“

„Ona toužila po pohlavním styku s vámi?“ zeptal se Nick.

Fine spustil ruce. „Nikdy bych na ni nesáhl tak, jak myslíte. Stačilo mi, že můžu být v její blízkosti.“

Jeffrey se zeptal: „Jak to, že se to změnilo?“

„Dottie.“ To slovo procedil mezi zuby, jako by se snažil vyplivnout jed. „Vždycky jsem na to myslel, vždycky. Ne s Jenny, ale s jinými děvčaty. S některými děvčaty, která jsem vídal po městě.“ Několikrát zamrkal a Jeffreyho ohromilo, jak snadno se tihle chlapi rozbrečí sami nad sebou. Zato nikdy nenaříkají nad dětmi, kterým ublížili.

Fine pokračoval: „Ale vždycky jsem se spokojil se svými fantaziemi. Vždycky mi to stačilo.“ Jeho hlas nabral na výšce. „Jsem šťastně ženatý muž,“ vypískl. „Miluji svou manželku a syny.“

„Jasně že milujete,“ přitakal Nick svým uštěpačným tónem.

Fine zakroutil hlavou. „Vy mi nerozumíte.“

Jeffrey se naklonil přes stůl. „Tak mi to vysvětlete, Dave. Chci to pochopit.“

„Bylo to tak chytré děvče, a tak zdvořilé.“ Zvedl bibli. „Četla se mnou Písmo svaté. Modlili jsme se. Rozuměli jsme si.“

Jeffrey krátce přejel očima po bibli. Vždycky věřil v existenci dobra a zla, ačkoli jim nikdy nepřisuzoval biblický význam. Když teď viděl Daveovu ruku na knize a poslouchal, jak sváděl Jenny Weaverovou pomocí modlitby, připadalo mu to jako nejvyšší forma kacířství.

Nick navázal: „Dobrá, modlili jste se spolu. Proč se to změnilo?“

Fine položil knihu zpátky na stůl. „Změnila to Dottie,“ prohlásil. „Zavolala mi uprostřed noci.“

„Kdy to bylo?“

„Kolem Díkůvzdání,“ řekl. „Minulého Díkůvzdání.“

„A co dál?“ zeptal se Jeffrey, který si stejně myslel, že ten parchant pravděpodobně lže.

„Šel jsem k ní, protože řekla, že Jenny není dobře. Tvrdila, že je rozrušená a potřebuje se mnou mluvit.“ Jeho oči se znovu zaplnily slzami. „Byl jsem její přítel. Nemohl jsem zůstat hluchý k jejímu volání o pomoc.“

Jeffrey mu kývnutím pokynul, aby pokračoval, a pokusil se zahnat vzpomínku, která mu náhle vytanula na mysli – Sára, jež mu ukazuje na rentgenovém snímku Jenny Weaverové frakturu pánve. Ta dívka byla brutálně znásilněná. A Dave Fine mohl být muž, který to udělal.

Dave si odkašlal. „Nikdy předtím jsem nebyl uvnitř domu. Jenny na mě vždy čekávala na schodech u vchodu.“ Otřel si oči hřbetem ruky. „Když jsem tam přišel, Dottie mě odvedla nahoru. Do Jennyina pokoje.“

Fine ztichl a ani Jeffrey ani Nick ho nepobídli, aby pokračoval. Po chvíli, která se zdála velmi dlouhá, Dave zase promluvil.

„Dělali jsme to,“ řekl tlumeným hlasem. „Stydím se to přiznat, ale dělali jsme to.“

„Vy jste to dělal,“ nadhodil Jeffrey, jako by chtěl v tomto bodě udělat jasno.

„Ano,“ přisvědčil Fine. „Já jsem to dělal.“

„Dělo se to jen v Jennyině pokoji?“ zeptal se Jeffrey. To by vysvětlovalo, proč Dottie riskovala a nevybílila Jennyin pokoj. Veškeré stopy, které by se tam našly, by vedly k Daveu Fineovi.

„Ano.“ Těžce polkl. „Jen v jejím pokoji.“

Všichni mlčeli. Zdálo se, že se Fine snaží uspořádat si myšlenky. Roli bezmocné oběti hrál přesvědčivě. Třináctiletá holka mu na to možná mohla skočit, ale čím víc výmluv si vymýšlel, tím větší měl Jeffrey chuť ho zabít.

Nakonec Fine řekl: „Dottie to fotila. To jsem zjistil až později.“ Nevesele se zasmál. „Druhý den přinesla fotky do kostela a vyhrožovala, že mě bude kompromitovat, pokud neudělám, co mi řekne.“

„A co po vás chtěla?“

„Abych rozvážel zboží,“ řekl. „Vozil jsem je kostelní dodávkou.“ Položil si ruku na ústa. „Bůh mi odpusť – vozil jsem je kostelní dodávkou.“

Jeffrey založil ruce na prsou a silou vůle se snažil uklidnit. Nick Shelton supěl vzteky, až z něj šla málem pára. Jak nad sebou ten úchyl mohl fňukat, zůstávalo mimo jeho chápání. Dave Fine litoval víc sám sebe než dítě, které znásilnil.

„Kde je teď Dottie?“ zeptal se Jeffrey.

„Nemám nejmenší tušení,“ řekl Fine, a aby svým slovům dodal na důrazu, poplácal několikrát dlaní bibli. „To ví jen Bůh.“

„Kdy jste ji viděl naposled?“ zeptal se Jeffrey s vědomím, že jeho odpověď nemůže brát za bernou minci.

„V pondělí. Měla u sebe Marka. Všechno vyklidili. Vymalovali stěny, odstěhovali tiskařský stroj.“

„Kam ho odstěhovali?“

„To nevím.“ Zdálo se, že tentokrát mluví pravdu. „Naložili ho na náklaďák – bez značky.“

„A pak?“

„Řekla mi, že musím doručit ještě poslední dodávku, nebo pošle ty fotky na policii.“

„A co Lacey Pattersonová?“

Jeffrey si nebyl docela jistý, zda se ve Fineových očích cosi nemihlo. „Nemám ponětí,“ řekl. „Dottie mi takové věci neříkala. Nebyl jsem do téhle části podniku zasvěcený. Dělal jsem jen to, co mi řekla, abych ochránil svou rodinu. Abych zaštítil naše životy.“

Jeffrey opřel lokty o stůl. „Kdy jste ty časopisy dostal?“

„Té noci,“ odpověděl Fine. „Do dnešního rána jsem je nechal ve sklepě v kostele.“

„O tom setkání v Auguste jste už věděl?“

„Ne,“ zakroutil vehementně hlavou. „Volala mi včera večer. Znělo to, jako by telefonovala z mobilu.“

„Řekl jste, že naposledy jste ji viděl v pondělí,“ připomněl mu Jeffrey.

„To také ano,“ opáčil Fine. „Bylo to naposledy, co jsem ji viděl, ne naposledy, co jsem s ní mluvil.“

Jeffrey to pominul bez komentáře. „A co říkala?“

„Řekla mi o tom hotelu, kdy se mám setkat s Joem a jaké je heslo pro další dodávku.“ Odmlčel se. „Řekla, že je ještě stále tady a hlídá mě.“

„Vy tomu věříte?“ zeptal se Nick. „Myslíte, že je ještě pořád ve městě?“

Fine pokrčil rameny. „Je schopná všeho.“

„Například?“ chtěl vědět Jeffrey. Když Fine neodpovídal, pokračoval: „Co myslíte, že udělá Lacey Pattersonové?“

Fine uhnul pohledem. „Já nevím, co dělá. Měl jsem něco jenom s Jenny.“

Jeffrey na něj chvíli upřeně hleděl a snažil se ho přečíst. Fine své činy tak bravurně ospravedlňoval, že by nejspíš prošel i na detektoru lži. Jeffrey vážně pochyboval, že ten chlap vůbec tuší, co Jenny Weaverové vlastně provedl.

Fine mezitím nabídl další informaci: „Vím ale, že Dottie potřebuje peníze. Řekla mi, že tu musí počkat do příští platby.“ Zvedl hlas v sebeobhajobě. „Vydírala mě. Neměl jsem na výběr.“

Jeffrey cítil, jak mu samým vzrušením přeběhl mráz po zádech, když si vzpomněl na tu poštovní schránku v Atlantě. Weaverová nemohla tušit, že o ní vědí. Bude si myslet, že je bezpečná. Možná přece jen dostanou šanci chytit ji dřív, než stihne znásilnit další dítě, nebo prodat Lacey Pattersonovou.

„Takže,“ řekl Nick, „dnes ráno jste ty pornočasopisy naložil do církevní dodávky a vyrazil jste do Augusty?“

„Měl jsem z toho špatný pocit,“ řekl a nervózními prsty přejel po ořízce bible. „Nejspíš jsem chtěl, aby mě chytili. Nemohl bych žít s hrozbou, která nade mnou visela.“

„Mark měl taky takový pocit,“ poznamenal Jeffrey.

„Mark,“ odfrkl si Fine s odporem, jako by byla řeč o nějakém hmyzu.

Nick si vyměnil pohled s Jeffreyem.

„Chcete vědět, proč ho Jenny chtěla zastřelit?“ zeptal se Fine s triumfálním úšklebkem. „Protože byl na nejlepší cestě, aby skončil stejně.“

„Jak aby skončil?“

„No, aby to dělal. Bavilo ho to,“ řekl Fine. „Mark neměl žádné skrupule.“

„A vy ano?“ opáčil Nick.

Fine stiskl vlhké rty a ignoroval jeho otázku.

„Chcete říct, že Markovi se pózování na těch fotkách líbilo?“ zeptal se Jeffrey a v duchu si vybavil Markův vystresovaný výraz v časopisech, které našli. To nebyla tvář mladíka, který si užívá života.

„Nejen že se mu to líbilo. On to chtěl dělat ostatním.“ Fine zaklepal prstem o stůl. „Podle mě byla jen otázka času, kdy by si začal dovolovat na sestru. Jenny to věděla. Celá rodina s ní zacházela krutě a ona viděla, co vyrostlo z Marka. Věděla, že nakonec by zneužíval i Lacey.“ Popotáhl, jako by zadržoval slzy. „Jenny se snažila Lacey před tím zvířetem ochránit.“

„Máte na to důkaz?“ zeptal se Jeffrey.

„Grace s ním podnikala od šesti let,“ řekl Fine. „Byla to jen otázka času. A Jenny to věděla.“

„Nemůžete vědět, co by z Marka nakonec vyrostlo,“ řekl Jeffrey. „Kdyby každé dítě, které znásilní nějaký úchylný strejda jako vy, také zneužívalo děti, až vyroste…“

Fine mu skočil do řeči. „Vy Marka dost dobře neznáte, vrchní inspektore. Věřte mi, nakonec by dětem ubližoval stejně jako jeho matka.“ Důrazně pokýval hlavou. „Dostal na to pravou školu.“

„Byl sám ještě dítě,“ odporoval mu Jeffrey.

Fine zvedl prst, jako by měl závažný argument. „Byl to dospělý muž. Mohl toho nechat.“

„To vy jste mohl taky,“ vyštěkl Nick.

Ta poznámka očividně ťala Finea do živého. Sklopil oči k bibli a vzdorovitě stáhl rty, jako by byl křivě obviněn.

Na okamžik místnost ztichla, jako by se všichni tři potřebovali zhluboka nadechnout.

„Svěřil jste se se svým názorem na Marka Jenny? Je to důvod, proč ho chtěla zastřelit?“ zeptal se Jeffrey.

Fine jen dál zíral před sebe, oči přikované k bibli.

Jeffrey si jeho mlčení vyložil jako souhlas. „Co ještě vás Dottie nutila dělat?“

„Jen ten rozvoz.“

„Myslím předtím.“

„Nutila mě chodit k ní, když fotila,“ přiznal. „Já jsem nechtěl, ale ona držela můj život v rukou.“ Jako by pro ilustraci rozpřáhl paže. „Kdyby se ty obrázky někdy dostaly na veřejnost, zničilo by mě to. I mou ženu a děti…“

„Byl jste modelem ještě na dalších fotkách?“ zeptal se Jeffrey, přičemž nechápal, jak mohl být někdo tak hloupý. Anebo možná nebyl hloupý – možná jen dělal to, co se mu líbilo.

Fine přikývl. „Nechtěl jsem to dělat. Ale ona…“ Chvíli hledal správná slova. „Ona mě ráda ponižovala. Dělalo jí to radost.“

„Jak vás ponižovala?“

„Věděla, že nemám rád chlapce, tak mě nutila to s nimi dělat.“

„Dělat to s Markem Pattersonem?“

Krátce přikývl a vůbec poprvé projevil náznak studu. „To mezi mnou a Jenny bylo… něco výjimečného. Vím, že to nepochopíte, ale něco mezi námi vzniklo, jakési zvláštní pouto.“ Zakryl si dlaní oči. „Byla moje první. Tolik jsem ji miloval.“

Jeffrey mu rázně skočil do řeči. „Ty láskyplné žvásty vynechte, Dave, než vám je vytluču z palice.“

Fine k němu vzhlédl dotčeným pohledem, jako by ho zraňovalo, že ho nikdo nechápe.

„Proč jste toho nechal, myslím s Jenny?“ zeptal se Jeffrey. „Co přerušilo ten sexuální poměr?“

„Odmítla mě,“ řekl a oči mu zalily slzy. „Řekla, že už se mnou nechce nic mít.“ Hlasitě popotáhl. „Po těch fotkách… Já nevím. Vypadalo to, jako by Dottie chtěla Jenny něco dokázat tím, že jsem toho večera přišel.“

„Dokázat, že jste všichni ze stejného vrhu,“ nadhodil Jeffrey, který si pomyslel, že něco přesně takového by žena jako Dottie Weaverová udělala.

„To není pravda,“ naléhal Fine. „Já jsem Jenny miloval. Měl jsem k ní hluboký vztah.“

„To je důvod, proč jste ji navštívil po tom lyžařském zájezdu?“

„Připadala mi nemocná,“ odpověděl Fine. „Nevěděl jsem, co jí je, a Dottie mě k ní nepustila. Dokonce jsem pózoval na dalších fotkách, jen abych se dostal do domu, jen abych se podíval, jestli je Jenny v pořádku, ale Grace ji, když jsem tam byl, zavřela v přívěsu.“

Jeffrey zaťal zuby, když slyšel, že Fine šel dobrovolně k Dottii, aby mohl zneužít další děti. To, že Fine upřímně věřil, že Jenny Weaverovou miluje, však bylo jasné – stejně jako skutečnost, že to v hlavě nemá v pořádku.

„A co Grace Pattersonová?“ zeptal se Nick. „Jak do toho byla zapletená?“

Fine se při zmínce jejího jména zamračil. „Ta byla horší než Dottie. Byla odporná.“

„Jak odporná?“

„Ty věci, co ji napadaly,“ vypravil ze sebe chraplavým hlasem. „Kéž by za své hříchy shnila v pekle.“

Jeffrey si odpustil kousavou poznámku, která se nabízela. „Takže Dottie a Grace v tom jely spolu?“

Přikývl. „Grace režírovala většinu scének. Dottie se starala spíš o obchodní záležitosti.“ Na okamžik se odmlčel. „Všechny ty pózy vymýšlela Grace. Ráda se do toho vkládala a sahala na děti. Čím sadističtější to bylo, tím lepší.“

„Dottie tohle nikdy nedělala?“

„Ta věděla, jak ty snímky udělat, aby vypadaly dobře. Měla smysl pro určitou romantiku. Dottie pracovala na měkčím pornu a Grace dělala hard core.“ Nervózně si olízl rty, jako by chtěl zdůraznit, že je oběť a že vinu nesou ty nepřítomné ženy. „Znaly se už od nepaměti.“

„To vám řekly?“

„Ne,“ odpověděl. „To mi řekla Jenny. Hodně se prý s matkou stěhovaly, a kamkoli přišly, Grace je aspoň jednou za měsíc navštívila.“

„A co Teddy Patterson?“ zeptal se Jeffrey.

Fine zakroutil hlavou. „Ten by nás byl všechny zamordoval, kdyby se to dozvěděl.“

Nick dal najevo překvapení. „On to nevěděl?“

„Ovšemže ne,“ odsekl Fine. „Nikdy jsme nic nepodnikali, když nebyl na služební cestě mimo město. Jezdí s kamionem.“

Nickův tón přesně vystihoval Jeffreyho skepsi: „On nikdy nerozvážel žádné z těch časopisů?“

„Grace ho držela stranou,“ odpověděl Fine. „Nebyl na to ten typ.“

„Jaký typ máte na mysli?“ zeptal se Nick. Fine se znovu zahleděl na bibli. „Typ jako… já. Člověk, který by to dělal s dětmi.“

„Člověk, který by ubližoval dětem,“ poopravil ho Nick. „Já jsem jí neublížil.“

„Ne?“ Jeffrey se k němu naklonil přes stůl. „Nepovíte mi, jak třináctiletá holka přijde ke zlomenině stydké kosti?“

„Byla i s jinými muži,“ odporoval Fine, ačkoli ho ta informace očividně nijak nepřekvapila.

„S jinými muži, kteří neměli tolik jemnocitu jako vy?“ popíchl ho Jeffrey.

„Tak to nebylo.“

„Vážně?“ zeptal se Jeffrey nevěřícně. „Jak ho máš velkýho, Dave? Mám ti v Jennyině pitevní zprávě najít, o kolik byla menší?“

Fine si odkašlal, ale neodpovídal. Vzal ze stolu bibli a přitiskl si ji na prsa, zatímco Jeffrey na něj nechápavě zíral. A pak si toho všiml – snubního prstenu na Daveově levici. V hlavě mu vytanul výjev, který viděl v časopise: ruka, kterou někdo drží Jenny Weaverovou pevně za hlavu a naráží ji na sebe tak, až se dusí.

„Ty zkurvysyne!“ Jeffrey se prudce vrhl přes stůl, aby mu vytrhl bibli, a bylo mu jedno, že se přitom uhodil do kolena.

„Jeffrey,“ křikl Nick a nepříliš odhodlaně se ho pokusil stáhnout zpátky.

Jeffrey se už ani nesnažil ovládnout vztek. „Ty prase,“ zařval a vyrval bibli pastorovi z rukou. Fine ji držel tak pevně, až přepadl i se židlí dozadu. „Já ty fotky viděl, ty hajzle. Viděl jsem, cos jí udělal, jak jsi ji znásilnil.“

Jeffrey vstal a pohlédl na něj přes stůl. „Tohle si ty nezasloužíš,“ řekl a ukázal na knihu. „Cos dělal těm dětem… Cos udělal jí…“

„Bylo to jen s Jenny,“ naléhal Fine a narovnal se. Jeffrey chtěl užuž obejít stůl, ale pak si to rozmyslel. Fine za to nestál.

„Bylo to jen s Jenny,“ opakoval Fine.

„Nechal sis na těch prasáckých fotkách snubní prstýnek,“ řekl mu Jeffrey a položil bibli na stůl. „Viděl jsem ho aspoň na deseti různých fotkách s deseti různými dětmi.“ Obešel stůl a zasténal, jak ho zabolelo v koleně. „Ty pošahaný magore.“

„Takhle se mnou nemůžete mluvit,“ odsekl Fine.

Jeffrey ho popadl za předloktí a trhl s ním, aby ho zvedl z podlahy. „Měl bys být rád, že s tebou mluvím, místo abych tě zkopal do kulaté krychle.“

„Tohle je policejní násilí,“ bránil se Fine, zatímco si oprašoval kalhoty. „Chci advokáta.“

„Buddy Conford by se tě nedotkl násadou od smetáku,“ řekl Jeffrey.

„Mám někoho jiného.“ Dave si zastrčil košili do kalhot. „Někoho z Atlanty.“

„Někoho, kdo brání takové úchyláky jako svůj denní chleba,“ poznamenal Nick. „Nejspíš si bere honorář ve fotkách.“

Fine se usmál a vůbec poprvé se navenek projevil tak, jaký byl i uvnitř. „Nebo v malých holčičkách.“

Jeffrey cítil, jak mu tuhnou ramena. Cosi ho pohánělo, aby po Fineovi skočil jako divoké zvíře a rozsápal ho na kusy. Ovládl se jen díky tomu, že Fine mohl vědět víc, než říkal.

„Půjdeš sedět,“ pohrozil duchovnímu. „Ale moc dlouho si na té své prdeli neposedíš, s tím počítej. Víš, co dělají v lochu takovým, jako jsi ty?“

„Jasně,“ odpověděl Fine. „Dívám se na televizi.“

Fine měl tu drzost nasadit arogantní tón. „Ale možná, že do žádného vězení nepůjdu.“

„Jak jsi na to přišel?“ zeptal se Nick.

„Mám něco výměnou,“ usmál se Fine.

„Co výměnou?“ řekl Jeffrey tak, aby to nevyznělo příliš nedočkavě. Kdyby Fine dospěl k názoru, že drží v ruce trumfy, nikdy by jim nevyklopil, co ví.

„Počkejme, až sem dorazí můj právník,“ řekl Fine a napřáhl ruce, aby mu nasadili pouta. „V nepřítomnosti právníka vám nemám co říct.“

„V cele předběžného zadržení budeš mít čas o tom přemýšlet,“ řekl Jeffrey a vytáhl želízka.

„I propána,“ vzdychl Nick. „Cela předběžného zadržení?“

„Co to má znamenat?“ Fineův hlas prozrazoval počínající paniku.

Jeffrey mu nasadil náramky. „Normální kriminál.“

„Ale na kriminále je zajímavá jedna věc,“ nadhodil Nick. „Spousta týpků, kteří tam skončí, potkala v dětství někoho, jako jsi ty.“

Fine se otočil. „Kam tím míříte?“

Jeffrey se usmál a nasměroval Finea ke dveřím. „Chci jen říct, že než sem dojede ten tvůj přepychový advokát až z Atlanty, budeš mít spoustu času vysvětlit svým spoluvězňům, co je to láska.“

„Moment…“ Fine se zastavil na místě, přestože se ho Jeffrey snažil popostrčit. „Budu mít vlastní celu.“ Řekl to tak vehementně, jako by si tím byl jistý.

„Ne, to nebudeš, ty perverzní posero,“ řekl Jeffrey a strčil do něj takovou silou, až ho Nick musel chytit, aby neupadl.

„Je na to zákon,“ trval Fine na svém. „Nemůžete mě zavřít společně s jinými vězni.“

„Můžu si dělat, co se mi zlíbí,“ opáčil Jeffrey.

„Počkejte moment,“ vyhrkl Fine hlasem, který zachvátila panika. „To nemůžete udělat.“

„Proč by ne?“ zeptal se Jeffrey, chytil kazatele za límeček a popostrčil ho ven z místnosti.

„Ne,“ zaprotestoval Fine, pokusil se zachytit dveří, ale marně. Jeho nehty zaskřípaly po dřevěném panelu, jak se snažil najít nějakou oporu.

„Chceš mi snad něco říct, Dave?“ zeptal se Jeffrey, zatímco ho tlačil dál chodbou.

„Pomozte mi,“ řekl Fine a natáhl se k pochůzkáři, který náhodou vyšel z umývárny. Policajt pohlédl nejprve na něj, pak na Jeffreyho a pak šel dál, jako by nic neviděl.

„Tak pohni kostrou,“ pobídl Jeffrey pastora a popotáhl ho za límec.

„Pomozte mi někdo!“ vyjekl Fine a pokrčil nohy v kolenou, až si váhou svého těla postupně klekl na zem. Jeffrey ho vlekl chodbou za klopy.

„Pomoc!“ zaječel kněz a zapřel se rukama o zem.

Jeffrey si všiml, že zpoza rohu vystrčila hlavu Maria. Uviděla Finea a zase se otočila.

„Pomozte mi!“ zařval Fine ochraptělým hlasem. „Ach, Pane, prosím pomoz mi.“

Jeffreyho začínala brát křeč do ruky, a tak ho pustil, ať spadne na podlahu. „Ach, Pane, prosím osvoboď mne z rukou těch neznabohů,“ modlil se.

Nick se k němu naklonil. „Bůh pomáhá těm, kdo si pomáhají sami,“ upozornil ho.

„Ale můžete klidně setrvat v modlitbě, reverende,“ poradil mu Jeffrey. „Můžete se modlit, aby v novinách neotiskli, že jste odešel z tohoto světa, když vám v lochu natrhli prdel.“

Nick položil Fineovi ruku na rameno. „Sám bych nerad, aby se o tom dočetla vaše žena a děti, Dave. Není to hezká smrt.“

Fine k němu vzhlédl. Po tváři mu tekly slzy. „Tak dobrá,“ řekl. „Dobrá.“

„Co, dobrá?“ zeptal se Jeffrey.

„Dobrá,“ opakoval. „Možná vím, kde je.“

Jeffrey řídil a Nick seděl na zadním sedadle vedle pastora. Za nimi jelo v bezpečné vzdálenosti auto beze značky, se čtyřmi agenty Státního úřadu vyšetřování.

„Doufám, že se nás nesnažíte doběhnout, Dave,“ poznamenal Jeffrey, když zatáčel doprava, aby potřetí objeli blok.

„Říkal jsem vám, že nevím jistě, jaká je to adresa,“ naléhal Fine. „Dottie mě sem vzala jen jednou.“

„Proč vás sem vzala?“ zeptal se Nick.

„To je jedno,“ zamumlal a zadíval se kamsi z okna.

Jeffrey na něj pohlédl ve zpětném zrcátku. „Doufám, že z nás neděláte šašky, jenom abyste oddálil, čemu se stejně nevyhnete.“

„Nedělám, jasné?“ odsekl Fine. „Řekl jsem vám, že tu dělala nějaké kšefty.“

„Jaké kšefty?“ zeptal se Jeffrey.

Fine se zatvářil, jako by na to nehodlal odpovídat, pak ale z nějakého důvodu promluvil. Jeffrey by rád uvěřil, že Fine rozvázal z pocitu viny, byl ale polda dost dlouho na to, aby poznal, že spíš než o svědomí jde o obyčejnou blbost.

„Ten chlápek tu někdy nechává děti.“

„Jste si jistý, že je tam sám?“ zeptal se Jeffrey.

„Ano,“ ujišťoval ho Fine. „Většinou se to používá jako bezpečná skrýš.“

„Bezpečná pro koho?“ zeptal se Nick.

„Co myslíte?“ odsekl Fine. „Skladuje tam většinou fotky, ale párkrát jsem tam viděl nějaké děti a pár kamer.“

„A z dobrého srdce jste to nahlásil na policii,“ poznamenal Nick.

Fine zíral z okna a nejspíš sám sebe litoval. Asi hodinu strávili cestou do Maconu a další dvě objížděním různých čtvrtí, protože Fine tvrdil, že ten dům pozná, jen když jej uvidí. Jeffrey pohlédl do zpětného zrcátka a v duchu se ptal, jak dlouho bude trvat, než někdo v Maconu zavolá policii a nahlásí, že kolem objíždějí dvě podezřelá auta.

Pohybovali se na vratké půdě. Teoreticky měl Státní úřad vyšetřování ve své jurisdikci celou Georgii, bylo by ale zdvořilé, kdyby bývali policejní oddělení v Maconu alespoň uvědomili, že provádějí akci na jeho teritoriu. Protože si však Jeffrey ani Nick nemohli být jistí, že tam Dave Fine vůbec někdy byl, natož jestli tam někdo zadržuje Lacey Pattersonovou, neměli by maconskému policejnímu oddělení co vyprávět. Povolení k prohlídce nemohli dostat bez adresy, Nick se však spoléhal, že by byrokracii nějak odbyl s odůvodněním, že šlo o bezprostřední ohrožení. Pak by vždycky mohli tvrdit, že v domě zahlédli něco podezřelého. Protože se jednalo o dítě a každá vteřina hrála roli, nedělal si ani jeden z nich starosti, že by je pak někdo plácl přes prsty.

„Tady zahněte,“ řekl Fine. „Na konci doleva. Tahle ulice je mi povědomá.“

Jeffrey udělal, co mu říkal, ačkoli mu to připadalo zbytečné, neboť tou ulicí už projeli.

„A tady doprava,“ pobídl ho Fine vzrušeným hlasem. Jeffrey zahnul doprava do nové ulice a vyměnil si s Nickem pohled.

„Tady je to,“ oznámil Fine. „Je to ten napravo s brankou.“

Jeffrey nezpomalil, měl ale čas si všimnout, že na všech oknech jsou stažené rolety. Také bezpečnostní světla byla rozsvícená i za bílého dne. Na brance visel velký visací zámek. Jestli tam byl proto, aby nikdo nemohl dovnitř, nebo ven, se teprve uvidí.

Jeffrey zabrzdil na konci ulice a počkal, až je druhé auto dojede. Slyšel provoz z mezistátní dálnice, která vedla jen pár metrů od místa, kde zaparkovali. Hádal, že lidé, kteří bydleli kolem, si na ten kravál zvykli, ale jemu teď každé projíždějící auto doslova rvalo uši.

Z auta za nimi vystoupil agent Wallace, uvnitř zůstali ještě dva muži a jedna žena. Upravil si pásek, ačkoli zbraň měl v pouzdře v podpaží. Byl to svalnatý mladík s tak napumpovanýma rukama, že mu košile s krátkým rukávem málem praskala ve švech. Tváře si vyholil tak hladce, až Jeffrey nabyl dojmu, že na nich vidí pravidelné stopy holicího strojku.

„To je ten barák s vrátky?“ zeptal se a sundal si černé brýle.

„Tak to aspoň náš kámoš tvrdí,“ řekl Jeffrey.

Wallace se ohlédl zpátky k autu a setkal se s Fineovým zarytým pohledem. Založil ruce na prsou a uplivl si na silnici. „Pošahaný deviant,“ zamumlal.

Nick stál z druhé strany auta a volal maconské policejní oddělení. „Nemají radost,“ oznámil jim po chvíli.

„To jsem ani nečekal,“ řekl Jeffrey, který si upřímně přiznával, že kdyby mu někdo ze Státního úřadu vyšetřování zavolal, že v Grantu probíhá operace, o které on nic netuší, taky by ho to naštvalo.

„Bude jim chvíli trvat, než zvednou zadky, místo aby si do nich lezli, a přijedou sem.“

„Řekls jim adresu domu?“

Nick se usmál. „Jaká smůla, že jsem si nezapamatoval ani jméno ulice.“

Jeffrey se zasmál. Byl tak šťastný, že je Nick tady, a ne na maconském policejním oddělení.

Nick otevřel zadní dvířka a popadl Finea za ruce. Než se zmohl na odpor, přivázal ho želízky k úchytce nad dvířky. „To ho udrží.“

„Nemůžete mě tu nechat,“ zaprotestoval.

„Na vašem místě bych si vychutnával každou chvilku o samotě,“ usadil ho Nick.

Fine zbrunátněl. „Řekli jste, že na stanici dostanu svou vlastní celu.“

„To jo,“ přitakal Jeffrey. „Na stanici ano. Ale co bude ve vězení, s tím už já nic nenadělám.“

Nick se zasmál a poklepal na kapotu. „Žádný strach, otče. Určitě v kriminále potkáte nějaké prima ovečky.“

„To nemůžete udělat,“ naléhal Fine.

Nick se usmál. „Žádný strach, velebnosti. Skoro všichni už našli boha. Můžete se s nimi vymodlit do aleluja.“

Fine se s panikou v očích obrátil na Jeffreyho. „Slíbil jste mi to!“

„Slíbil jsem jen, co bude u mě, Dave,“ připomněl mu Jeffrey. „Nemůžu mluvit do toho, co bude ve velkém kriminále. To už je jen mezi vámi a státem Georgia.“

„Řekl jste, že uděláme dohodu.“

„Dohodu o zkrácení trestu, ale sedět půjdete,“ řekl Jeffrey. Fine se nadechl a chtěl něco namítnout, Nick mu však zabouchl dveře před nosem. „Posera,“ konstatoval Nick.

„Až se dá v kriminále s někým do kupy, rozhodně bude spíš dělat ženskou,“ přikývl Jeffrey a dálkovým ovládáním zavřel auto.

„Sakra,“ řekl Nick a oči se mu rozsvítily, když začal kontrolovat revolver. „Nemůžu uvěřit, že to dělám dneska už podruhé.“

„Vezmeme s sebou tady mladého,“ kývnul Jeffrey směrem k Wallaceovi, který vypadal, jako by měl každým okamžikem vyletět z kůže. Jeffrey nejspíš vypadal stejně. Měl v krvi tolik adrenalinu, že slabší nátura by z toho dostala infarkt.

Nick pružným krokem došel k druhému autu a oznámil třem zbývajícím agentům, že mají na starost zadní část domu.

„Dáme jim dvě nebo tři minutky náskok,“ řekl Nick a podíval se na hodinky. Během takových akcí se čas dokáže zastavit na místě, nebo letět jak zblázněný.

Ohlédl se směrem k autu, ve kterém seděl Dave Fine a trucoval. „V tomhle pařáku bych nenechal v autě ani psa,“ poznamenal Nick.

„Já taky ne,“ souhlasil Jeffrey, nic ale nepodnikl, aby stáhl okénko.

Chvíli mlčky pozorovali rušnou dálnici a čekali na Nickův signál.

Konečně Nick pohlédl na hodinky. „Jdeme,“ řekl.

Jeffrey si cestou zastrčil pistoli do pouzdra v podpaží. Tentokrát měl i pouzdro kolem holeně. Za normálních okolností by si takhle těžce ozbrojený připadal nesvůj, v tuto chvíli mu to však dodávalo pocit, že je připravený postavit se čemukoli, co ho uvnitř čeká.

Od ulice oddělovaly domek stromy a keře. Z větší blízkosti Jeffrey viděl, že stavba je cihlová, s plastovým obkladem na krajích a převisech. Okapy byly omalované na zářivě bílo, aby se hodily k okenním rámům. Dům vypadal malý, pravděpodobně se dvěma ložnicemi a kuchyní s obývákem v jednom. Domky tohoto typu jsou k vidění po celém Grantu. Postavili je levně těsně po válce, aby měli veteráni po návratu domů něco do začátku. Základy tvořily ohromné cementové tvárnice s otvory, kterými dům mohl dýchat.

„Není tam sklep,“ konstatoval Nick.

Jeffrey přikývl a ukázal k linii střechy. Vypadalo to, že patro ten dům sice nemá, ale na půdě by se rozhodně mohl někdo schovat.

Wallace, který šel jako první, hladce zdolal asi metr a půl vysoký plot z drátěného pletiva z té strany domu, kde byl výhled nejvíc zarostlý křovím. Nick s tím měl trochu víc potíží a tiše sykl, když mu na druhé straně ujely nohy a spadl rovnou na zadní část těla. Jeffreymu, který vlezl do zahrady jako poslední, dlouho nedocházelo, proč ho zlobí koleno, než si vzpomněl, jak se do něj praštil při skoku po Fineovi.

Jakmile byli všichni tři bezpečně za plotem, vyndal Nick z kapsy malou vysílačku: „Jsme uvnitř,“ řekl tiše.

Ozvalo se tlumené „rozumím“. I ostatní už mezitím zaujali pozice.

Jeffrey vytáhl pistoli a rukou naznačil, aby se vydali k přednímu vchodu. Poté, co se k němu přiblížili, uslyšeli zevnitř domu tichou hudbu. Jeffrey poznal chlapeckou skupinu, nedovedl si ale vybavit jméno.

Wallace se zastavil u dveří, s pistolí před sebou ve výšce hlavy. Napočítal do tří a kopl do dveří. Nic se nestalo.

„Sakra,“ zaklel a pro třepal si nohu. Na okamžik Jeffreyho napadlo, že jsou možná ve špatném domě. Pak pomyslel na to, že za těmi zamčenými dveřmi by na ně také mohl čekat někdo, kdo by jim rád dvouhlavňovkou ustřelil palice. Na zlomek vteřiny pomyslel na Sáru, která se o něj někde strachuje, pak si vzpomněl na Lacey Pattersonovou a všechny pochybnosti vytlačil stranou.

Naznačil Wallaceovi, že teď budou kopat spolu. Napočítal do tří a tentokrát dveře povolily.

„Policie!“ zařval Nick, který vtrhl dovnitř hned po nich. Žádný chlap s bouchačkou se uvnitř nekonal. Před nimi stála jen malá holka v lambadovém růžovém tričku a spodních kalhotkách stejné barvy, která vypadala, jako by právě procitla ze spánku.

Jeffrey namířil revolver do stropu. Právě se jí chystal zeptat, jestli je v pořádku, když mlčky ukázala směrem do chodby.

Svlékl si sako a přehodil ho děvčátku kolem ramen, zatímco se Nick s Wallacem vydali do druhé části domu. Sám odvedl dívku na verandu a řekl, ať na něj počká u branky. Měl potřebu jí ještě něco říct, utěšit ji, že teď už bude všechno dobré. Prázdnota v jejím pohledu ho však natolik vyvedla z míry, že se k tomu nedokázal přimět. Působila dojmem, že na jakoukoli útěchu už je pozdě a jen by se ztrapnil.

Nick s Wallacem se vrátili a zakroutili hlavami na znamení, že ve druhé části domu nikdo není. Nick pokynul bradou do chodby, aby naznačil, že půjde první. Jeffreyho na okamžik zamrazilo, když si uvědomil, jak strašidelně se dům podobá domu Dottie Weaverové. Pak mu ale došlo, že zatímco půdorys je podobný, atmosféra je jiná. Umolousaný běhoun na dřevěné podlaze tlumil jejich kroky, na zdech visely orámované dětské výtvory.

Nick se přitiskl ke stěně vedle zavřených dveří před nimi. Odtud vycházela muzika a Jeffrey teď poznával refrén: „I love you, love you, my sweet baby.“

Nick nahmatal kliku, otevřel a mrštně se přikrčil. Pak přes jeho tvář přelétl jakýsi nečitelný výraz a na okamžik se zastavil, než se zbraní ostražitě namířenou před sebe vešel do místnosti, s Jeffreym v patách. Před nimi stálo rozestlané letiště, ze všech stran po stěnách obklopené zrcadly. Povlečení na posteli bylo rozházené, jako by se tu nedávno něco dělo, a v místnosti se vznášel zápach, který Jeffrey raději ani nechtěl pojmenovat. Magnetofon stál na lepenkové krabici a z reproduktorů se ještě stále linula ta přeslazená hudba. Na postel mířily dvě videokamery na stativech a zrcadla na stěnách celou tu scénu znásobovala. Zatímco Jeffrey jen nečinně stál a přál si být někde jinde, nahlédl Nick pod postele a pak otevřel jednu ze skříní.

Vtom Wallace tiše sykl, aby přilákal jejich pozornost, a pokynul hlavou směrem do chodby. Jeffrey počkal na prahu na Nicka, než prověří poslední skříň a přidá se k nim.

Wallace se naklonil Jeffreymu k uchu a zašeptal: „Viděl jsem tamhle vejít nějakého chlapce.“ Přitom kývl směrem k zavřeným dveřím na druhém konci chodby.

Nick cestou ukázal na šňůru, visící ze stropu v místě, kde byly vytahovací schůdky na půdu. Nehýbala se, ale nemohli mít jistotu, že tam nahoře někdo není.

Pak Jeffrey nahlédl do koupelny. Byla malá a špinavá a v prázdné vaně ležely naskládané hračky. Nebyl tam sprchový závěs ani žádná skříň, ale podél chodby stálo pár vestavěných skříněk. Jeffrey otevřel první z nich, ale uvnitř nečekalo žádné překvapení: jen ručníky, žínky, pár plenek. Ty plenky se mu bůh ví proč zaryly do paměti a poprvé za celý den ho opustily poslední zbytky naděje, že najdou Lacey Pattersonovou naživu.

Nick mu položil ruku na rameno a Jeffrey měl pocit, že myslí na totéž.

V domku zbývala ještě jedna místnost k prověření a tentokrát šel v čele Jeffrey. Přitiskl se k zavřeným dveřím přesně jako před chvílí Nick a pak je prudce otevřel. Přikrčil se se zbraní připravenou ke střelbě, ale pokoj byl podle všeho prázdný.

Do rohu stály vedle sebe naskládané tři dvojpostele, přesněji řečeno matrace hozené na holou zem, a na nich leželo rozházené ušmudlané povlečení. Na oknech visela hřebíky přibitá prostěradla, takže připomínala plátno vypnuté na rámu. V místnosti stála jediná skříň a Jeffrey se k ní přiblížil v očekávání nejhoršího. Postavil se k ní ze strany a otevřel ji. Uvnitř však našel jen několik polic nacpaných krabicemi. Na krabicích byla červená čísla a Jeffrey se zamračil, když jednu vytáhl a viděl, že je plná fotek. Pohlédl na ostatní krabice a uvědomil si, že čísla nejspíš udávají věk dětí na fotografiích. V horní řadě jich bylo několik označených „O-1“.

Vzpomněl si na chlapce, kterého zahlédl Wallace, a klekl si na jedno koleno. Pár krabic v dolní řadě bylo trochu nakřivo a Jeffrey je vytáhl. Sehnul se a uviděl vyděšeného kluka, nanejvýš šestiletého, jak se krčí s hlavou mezi koleny. Když chlapec uviděl Jeffreyho, pokusil se přitáhnout si krabice zpátky k sobě. Byl tak vyděšený, až se roztřásly, když je vzal do rukou.

Jeffrey vstal a hlavou mu bleskla myšlenka, že strach v očích toho dítěte si bude pamatovat snad do smrti. Měl chuť chlapce vytáhnout ze skrýše a uklidnit ho, že už je po všem, nemohl si ale být jistý, že to tak opravdu je. Dospělý, nebo dospělí, kteří mu tohle udělali, se ještě pořád skrývali někde v domě. Bylo lepší nechat dítě zatím tam, kde se schovalo, než ho vystavovat dalšímu nebezpečí.

Jeffrey uslyšel kroky Nickových těžkých bot a otočil se, právě když vycházel ze dveří. Na chodbě viděl, jak jeho kolega vytahuje schůdky vedoucí na půdu. Jejich skřípot se mu zařízl do uší, a když dopadly na podlahu, dutě to zadunělo. Nick vyndal miniaturní baterku, vzal ji do zubů a s revolverem v ruce se vyšplhal nahoru. Jeffreymu se zatajil dech, když Nick vystrčil hlavu nahoru do prostoru půdy. Jakmile se však rozhlédl, zakroutil hlavou a vyndal si baterku z pusy.

„Tady nic není,“ řekl. Vyndal z kapsy vysílačku. „Vycházel někdo zadním vchodem?“ zeptal se.

Po krátkém zapraskání se ozval ženský hlas: „Ne, pane. Zadní vchod i prostor ze stran máme pod kontrolou.“

Nick si ztěžka povzdychl. Zklamání ho zalilo jako pot. „Ať tam zůstane Robbins. Tebe a Peterse potřebuju uvnitř, abychom udělali další prohlídku.“

„Myslíte, že nám něco ušlo?“ zeptal se Wallace.

„Sakra, já nevím,“ řekl Nick. Zvedl schůdky a začal je sunout zpátky nahoru, ale vyklouzly mu a znovu žuchly na zem. Chtěl to právě zkusit znovu, ale Jeffrey ho zarazil. Mlčky ukázal na podlahu.

Nick na něj nechápavě pohlédl, pak však jako by si to celé v duchu přehrál a uvědomil si totéž co Jeffrey. Když schůdky dopadly na zem, znělo to jinak, než by mělo. Přikývl a shýbl se, aby ukázal na linii špíny v místě, kde byl koberec nadzvednut a zase položen.

Jeffrey vystrčil schůdky zpátky na půdu. Zbraň schoval do pouzdra a zvedl kobereček. Pod ním uviděl padací dvířka, sotva metr čtvereční velká, s malým přikovaným držátkem ve středu. Pokynul Wallaceovi, aby si stoupl k jejich zadní straně a otevřel je. Nick s Jeffreym zatím se zbraněmi zaujali pozice na druhé straně.

Čas se vlekl neskutečně pomalu a Jeffrey si uvědomil, že ta stupidní písnička, která vyhrávala od chvíle, kdy přišli dovnitř, přešla v jinou, stejně přeslazenou baladu, právě když vzduch prořízlo zaskřípání dvířek. Vnímal, jak mu po obličeji stéká pot, a v ústech ucítil chuť krve, jak si rozkousl ret. Pak se dvířka náhle otevřela a v zející díře asi metr pod sebou uviděl Lacey Pattersonovou, schoulenou na zemi pod domem. Vypadala k smrti vyděšeně, byla celá obalená špínou a vlasy měla ostříhané málem dohola. Na čele jí svítila modřina a oči držela sotva otevřené. Buď ji něčím nadopovali, nebo zmlátili, nebo obojí.

„Proboha,“ zamumlal Wallace.

Jeffrey si lehl na břicho, aby na ni lépe viděl. „Lacey?“ zavolal. Dítě neodpovídalo a z této blízkosti viděl, že má v koutcích úst cosi bílého.

„Lacey?“ zkusil to znovu. Položil revolver vedle sebe na podlahu, aby se mohl shýbnout a sáhnout jí na čelo. Byla studená jako žába a lepkavou kůži pokrýval povlak hlíny a prachu.

„Drž mi nohy,“ řekl Jeffrey Wallaceovi a natáhl se dolů do otvoru. Podařilo se mu pevně chytit děvčátko v podpaží, a zatímco ho Wallace držel, aby nepropadl dolů, začal Lacey tahat ven. Byla malá, teď měl ale pocit, že váží metrák. Požádal Nicka o pomoc, a teprve všichni tři ji dokázali společnými silami vytáhnout nahoru.

„Už je to dobré,“ řekl Nick, když ji chodbou odnesl do ložnice a položil na podlahu.

Jeffrey podřepí a otřel si zaprášené čelo. Prostor pod domem byl neskutečně špinavý. Horko proměnilo červenou georgijskou hlínu v prach jemný jako pudr.

Najednou se zezdola ozval šramot, jako by se tam někdo pohyboval. Jeffrey se bez přemýšlení vrhl do díry, rukama zapřený o okraje, aby nespadl rovnou na obličej. Vládlo tam šero a vinoucí se potrubí vytvářelo dojem labyrintu. Jeffrey několikrát zamrkal, aby si jeho oči zvykly na tmu, když náhle v dálce zahlédl záblesk světla.

„Nicku!“ zakřičel a vyrazil napůl po čtyřech nízkým prostorem. Nad hlavou uslyšel, jak se Nick rozběhl, a modlil se, aby byl jeho člověk za domem hodně rychlý.

Před sebou uviděl, jak v úzkém ventilačním otvoru ve stěně mizí čísi nohy, a vrhl se za nimi tak rychle, až se uhodil hlavou o plynové potrubí. S námahou se protáhl úzkým otvorem, a jak se od něj odrážel, kusy rozpraskaného cementu se mu odlupovaly pod nohama. Ucítil bolest, a když se konečně prodral ven na světlo, viděl, že si natrhl kalhoty o nějakou ostrou hranu.

„Stůj!“ zařval Robbins. Byl to teprve mladý kluk a teď v učebnicovém, širokém postoji s revolverem nataženým před sebou mířil na postavu, která běžela směrem k němu.

Jeffrey věděl předem, co se stane, a taky se to stalo. Postava vrazila rovnou do Robbinse, který upustil pistoli. Když Jeffrey běžkyni poznal, zůstal stát na místě, jako by zkameněl.

„Dottie!“ zařval, až málem ochraptěl.

Dottie se zastavila a pohlédla mu do očí. Na okamžik se jejich pohledy zaklesly do sebe. Dottie zvedla ruce, jako by se chtěla vzdát, a pak najednou vyrazila směrem na dvorek. Jeffrey si klekl, jediným hbitým pohybem vytáhl revolver z pouzdra na noze a zamířil, ale v tom zlomku vteřiny, než odjistil a stiskl spoušť, přeskočila Dottie plot a vběhla do sousedního dvorku plného dětí, hrajících si na houpačkách.

Jeffrey vyrazil za ní plnou parou vpřed. Plot přeskočil, aniž by ztratil rychlost, a kolem dětí proběhl jako překážkovou dráhou. Viděl, jak Dottie vyběhla do domu a zabouchla za sebou. Schody vedoucí ke vchodu bral po dvou. Vrazil do dveří ramenem a vtrhl do chodby, kde málem porazil houf děcek vyrovnaných v dvojstupu. První z nich mu sahalo sotva do pasu, a když se mu v poslední chvíli vyhnul, narazil plnou silou do stěny a upadl. Paže, kterou zabrzdil o zeď, mu hořela, a revolver mu vypadl z ruky.

„Pane?“ ozval se mladý ženský hlas. Vychovatelce bylo asi dvacet, tmavohnědé vlasy měla stažené do culíku a jediné, co stihl zachytit z jejího obličeje, bylo zděšení.

Jeffrey se posadil a přitiskl si ruku na předloktí, aby zjistil, jestli si něco nezlomil. Teprve teď si uvědomil, jak prudce oddechuje. Kolem něj bylo aspoň deset dětí, které se na něj dívaly se stejnou panikou jako jejich učitelka. Srdce se mu zastavilo, když si uvědomil, že je ve školce. Všechny ty děti tak blízko Dottii. Hrozil se pomyslet, co všechno se mohlo stát.

„Pane?“ opakovala žena a přitáhla si několik dětí blíž k sobě.

Jeffrey vytáhl ze zadní kapsy odznak a ukázal ho ženě. „Kam běžela…?“ vypravil ze sebe, jen co popadl dech. „Ta žena…?“

„Wendy?“ zeptala se dívka nechápavě. „Wendy Jamesová?“

Jeffrey zakroutil hlavou, protože měl za to, že mu nerozuměla.

„Právě odešla,“ odpověděla dívka. „Proběhla domem a…“

Jeffrey vyskočil a děti se rozprchly do stran, když zvedl revolver. Vyběhl otevřeným předním vchodem na dvorek a pak na ulici. Před sebou viděl auto, jak zahýbá doprava na rušnou dálnici. Mohlo být bílé, nebo snad béžové, nebo možná šedé. Mohlo to být kupé, nebo hatchback, nebo cokoli jiného. Netušil, co to bylo za auto. Věděl jen, že ujelo pryč.

20

Jeffrey obešel jezero až k doku u Sáry za domem. Vysoko nad vrcholky stromů svítil měsíc a od vody vál slabý větřík. Zastavil se na trávníku, a když se díval na Sáru, cítil, jak z něj stres pomalu opadává. Seděla na jednom ze dvou rozkládacích lehátek na molu. Ve světle měsíce Jeffrey viděl, že se dívá na skály ve vodě. Psi se jí povalovali u nohou a ona jednou rukou hladila Boba po hlavě. Měla na sobě šortky a jeho starou košili a Jeffreymu se zdála ještě krásnější než předešlé noci.

Otočila se, neboť uslyšela na molu jeho kroky. Billy s Bobem ani nezvedli hlavy, jen zírali do vody.

„Nepolekej se mých zlých psů,“ řekla škádlivě.

„Jde z nich hrůza,“ přisvědčil Jeffrey a klekl si na koleno, aby podrbal Boba mezi ušima. Pes se převalil na záda, levou packu vyhodil do vzduchu a nechal si drbat břicho.

Sára položila Jeffreymu ruku na rameno. „Jak je Lacey?“

Vzdychl. „Líp. Z těch prášků na spaní se pomalu probírá, ale ještě pořád je groggy.“

„Zjistili něco?“

„Žádné stopy po zneužívání v nedávné době,“ řekl Jeffrey. „Jen v nedávné době?“

Přikývl. „Existují známky, že v minulosti se něco stalo.“

Sára vypadala tak napjatě, že ji chtěl prozatím ušetřit podrobností. „Co říkal její otec?“ zeptala se.

Jeffrey nepřestával drbat Bobovo břicho – tu prostou radost si dokázal vychutnat. „Je rád, že se mu vrátila.“

„Vadilo by mu, kdybych si s ní zítra promluvila?“

„Po našem rozhovoru nemám ten dojem,“ řekl Jeffrey. „Ještě stále si myslí, že to všechno udělala Dottie.“

Sára mu odhrnula vlasy za ucho. „A identifikovali už ty děti?“

„Zkoušejí teď otisky prstů. Kdo ví, co ještě vyjde najevo? Jedno z nich mělo kanadský přízvuk. Ten chlapec…“ Jeho hlas odezněl do ztracena. Nebyl si jistý, zda má Sáře říkat, co v domě našli. Vědět to bylo jako rakovina, která užírala jeho mysl pokaždé, když si na to vzpomněl.

„A co ta školka vedle?“

„Právě tam začala pracovat,“ odpověděl Jeffrey. „Asi před týdnem. Všechny ty děti prověřují, ale zřejmě neměla dost času.“

Pak Sára vyřkla otázku, kvůli které v noci nespal. „Myslíš, že Dottii někdy najdete?“

„Doufáme, že neví, že máme Jennyino číslo sociálky,“ řekl, zatímco dopřával pro změnu Billymu jeho díl drbání za ušima a na břiše. „Máme schránku, ze které si podle jednoho ze zaměstnanců už dřív vybírala poštu. Pronajímá si ji už asi rok. Do ní si nechává posílat i poštu ze dvou jiných schránek.“

Sára stiskla rty. „Zdá se, že ví, co dělá.“

„Jednáme s tou společností na kreditní karty. Zítra to odešlou. Za pár dnů by to mělo být ve schránce.“ Pokrčil rameny. „Do té doby můžeme jen sedět a čekat. Asi nebude odkládat vyzvednutí. Určitě potřebuje peníze na nastartování kšeftu, ať je, kde je.“

„Myslíš, že takhle to dělá?“

Na rtech se mu objevil smutný úsměv. „Ten chlápek na poště říká, že ve schránce právě teď leží další kreditka od jiné společnosti.“

„A co spolupráce občanů?“ zeptala se Sára. Věděla lépe než kdo jiný, že v dnešní době se lidé do spolupráce s policií neženou. „Nechtějí po tobě lidi soudní obsílku, kdykoli se chceš na něco zeptat?“

„Ne,“ řekl Jeffrey. „Je neuvěřitelné, jak jsou ochotní, když jim řekneš, že jde o děti.“

„Takže?“ zeptala se Sára. „Co bude dál?“

„Budeme muset oslovit školu a zjistit, kolik dětí do toho zatáhli.“

„Já prověřím každou kartu na klinice.“

„Pomůže ti s tím Molly?“

Sára přikývla. „Už jsem s ní mluvila. Musíme být opatrné. Taky počítám s tím, že se nám čekárna naplní hysterickými rodiči, jejichž děti ani nepřišly s Davem Finem, Dottii nebo Grace nikdy do styku.“

„Myslíš, že to tak dopadne?“

„Ano,“ ujistila ho Sára. „A nemůžeš se jim divit. Budeme ale muset najít nějaký způsob, jak oddělit opravdové případy od humbuku. Máme štěstí, že byly postižené větší děti, které mohou o tom, co se jim stalo, mluvit.“

„Na fotkách tak velké nevypadaly.“

„FBI zařídí, aby se určil věk. Používá se na to Tannerova stupnice. Existují určitá kritéria, podle nichž se pozná stáří dítěte.“

„Je mi z toho na nic, že vůbec může něco takového existovat.“

„Chceš, abych šla do školy s tebou?“

Jeffrey si s povzdechem představil příštích pár dnů – nečekaly ho příjemné úkoly. A věděl, že jít s ním do školy není Sářina povinnost, zrovna jako není její práce promluvit si s Lacey Pattersonovou. „Já vím, že bys to vůbec nemusela dělat, Sáro, ale kdyby ti to nevadilo…“

„Ale ne,“ řekla. „Vůbec ne.“

„Zajímalo by mě, proč děti ty lidi chrání?“ zeptal se Jeffrey, neboť tato věc ho opravdu mátla. „Proč o tom Lacey nebo Jenny neřekly nějaké učitelce nebo tobě?“

„Je to pro ně těžké,“ vysvětlila mu Sára. „Nikoho jiného než rodiče nemají – to je jejich celý svět. Nemohou se odstěhovat a najít si práci jako dospělí. A spousta rodičů je časem přesvědčí, buď že je to normální, nebo že nemají na výběr.“

„Jako stockholmský syndrom,“ poznamenal. „Když se oběť zamiluje do únosce.“

„To je dobré přirovnání,“ souhlasila Sára. „Jejich rodiče zavedou systém, že je zneužívají a pak jim koupí zmrzlinu. Nebo je třeba vydírají pocitem viny, nebo je převezou nějakým jiným trikem. Dítě neví, že to tak nemá být.“ Sára si vzdychla. „A roli hraje i to, že děti své rodiče milují a chtějí jim dělat radost. Nemají v úmyslu je dostat do maléru. Touží, aby zneužívání přestalo, ale nechtějí přijít o mámu a tátu.“ Odmlčela se. „Je to opravdová závislost, opravdový začarovaný kruh. Rodiče jim způsobují bolest, ale jsou zároveň jediní, kdo je může utěšit.“

Po chvíli pokračovala: „Také jsem přemýšlela o tom novorozenci.“

Nepohlédl jí do očí, ale zareagoval: „Ano?“

„Graceino dítě byla holčička. Možná si Jenny myslela, že dítě chrání. Možná to je ten důvod, proč pomohla Grace se ho zbavit.“

Přemýšlel o tom. Jenny měla z Grace takový strach, že by udělala cokoli, jen aby se vyhnula jejímu hněvu. „Je to možné,“ řekl nakonec.

„Já si vážně myslím, že to udělala pro to,“ řekla Sára přesvědčeně. „Možná ji Grace nutila pomoct jí dítě zabít a Jenny to tolik rozrušilo, že ji nenapadlo nic lepšího než zabít Marka, jeho otce.“ Její hlas zněl tak přesvědčeně, až to Jeffreyho přimělo k ní vzhlédnout. Pochopil, že ji to žere zrovna jako jeho.

Postavil se a protáhl si ruce nad hlavou. Už na to nechtěl myslet. Nechtěl vědět, že jsou někde další děti jako Jenny a Mark, děti, které jsou zneužívány vlastními rodiči. Nechtěl myslet na to, jak se Dottie držela Lacey Pattersonové jen proto, aby ji mohla využít. Něco se muselo stát. Jeffrey se bál, že nikdy nebude klidně žít s vědomím, že Dottie Weaverová si běhá na svobodě a dělá dětem, co se jí zlíbí. Nechtěl pomyslet na to, jak se její kořistí stane nějaké další poklidné městečko.

„Dělá se chladno,“ řekl.

„Není ten vánek příjemný? Úplně jsem zapomněla, jaké to je.“

„Nemáš strach být tady venku potmě?“

„Proč bych měla?“ zeptala se.

Pohlédl na ni. „Někdy si myslím, že jsi ten nejsilnější člověk, jakého znám.“

Usmála se a mlčky mu pokynula rukou, aby se posadil vedle ní.

Se zasténáním si sedl na nízké lehátko. Teprve teď mu došlo, jak je unavený. Zaklonil hlavu a pohlédl na noční nebe. Hvězdy se skrývaly za mraky a vypadalo to, že srpen brzy vzdá svůj boj s teploměrem. Přijde podzim, ze stromů opadá listí, vzduch bude chladnější a chladnější, ale Jenny Weaverové už nic život nevrátí.

„Nechala jsi odvézt už to tělo z pitevny?“ zeptal se. „Ano,“ odpověděla. „A co to nemluvně?“

„Mluvila jsem s Brockem. Jeho ústav bezplatně poskytne pohřební obřad. Hrob je na hřbitově Roanoke.“

„Zaplatím to.“

„Už jsem to zařídila,“ řekla. „Půjdeš se mnou na pohřeb?“

„Ano,“ odpověděl s pocitem, že je to to nejmenší, co může udělat.

„Paul Jennings ti vzkazuje, že nemáš zapomenout, co říkal.“ Jeffrey mlčel. „A co říkal?“

„Že si nemám vyčítat, co se stalo,“ řekl jí. „Že nemám žít s pocitem viny.“

Stiskla jeho paži. „Má pravdu.“

„Říká, že vinit mám jen Dottii.“

„Možná bys měl.“

„Dave Fine to taky svádí na Dottii.“

„To je něco jiného,“ namítla rázně a napřímila se. „Jeffrey, podívej se na mě…“ Počkala, až k ní vzhlédne. „Udělal jsi to, cos musel.“

„Zabránil jsem Jenny zabít Marka, jen aby se on mohl v klidu oběsit,“ řekl Jeffrey. „Ještě stále se neprobral z kómatu. A asi se z něj už ani nikdy neprobere.“

„A je to snad tvoje chyba?“ zeptala se. „Nevěděla jsem, že máš takovou moc, Jeffrey. Tak tys přiměl Jenny Weaverovou namířit na Marka pistoli, to tys přiměl Marka, aby se oběsil,“ vypočítávala. „Přivedl jsi sem taky Dottii? Řekls jí, aby unesla Lacey? Zařídil jsi, aby Dottie pracovala s Grace Pattersonovou v té nemocnici? A aby dělaly dětem ty ohavnosti?“

„To neříkám.“

„Ale ano, říkáš,“ naléhala. „Jestli chceš někomu dávat vinu, pak ji dávej mně.“

Zakroutil hlavou. „To ne.“

„Všechny jsem je vídala,“ namítla Sára. „Marka a Lacey jsem měla před očima prakticky od chvíle, kdy se narodili. I Jenny byla moje pacientka. Je to moje chyba?“

„Ovšemže ne.“

„Tak jak to může být tvoje chyba?“

Jeffrey si opřel hlavu do dlaní, neboť nechtěl, aby Sára viděla, jak je rozrušený. „Tys ale nestiskla spoušť,“ řekl. „Tys ji nezabila.“

Sára vstala ze židle, klekla si před ním a vzala jeho ruce do dlaní. „Vzpomínáš si, jak jsem ti řekla, že o tebe mám strach, když nevím, kde jsi, a zazvoní telefon?“

Přikývl.

„Mám strach, protože tě znám,“ řekla a důrazně mu stiskla ruce. „Vím, jaký jsi polda a jaký jsi člověk.“

„Jaký jsem člověk?“ zeptal se.

Její hlas zjihl. „Jsi člověk, který neváhal vykopnout ty dveře místo Leny. Člověk, jenž každý den riskuje život, jen aby zajistil ostatním bezpečí. To na tobě miluju,“ řekla naléhavě. „Miluju to, jak jsi silný a jak domýšlíš věci až do konce, místo abys jen hned reagoval.“ Položila mu ruku na tvář. „Miluju na tobě, že jsi něžný a že máš strach o Lenu a že se cítíš zodpovědný za všechno, co se ve městě děje.“

Chtěl něco říct, ale ona mu přitiskla prsty na rty, aby ji nepřerušoval. „Miluju tě, protože mě umíš utěšit i dohnat k šílenství a mého tátu vyprovokovat k tomu, aby z tebe chtěl nadělat fašírku.“ Ztišila hlas. „Miluju, jak se mě dotýkáš a jak bezpečně se s tebou cítím.“ Políbila mu ruce. „Jsi dobrý člověk, Jeffrey,“ řekla. „Poslechni Paula Jenningse. Poslechni mě. Udělal jsi správnou věc.“ Přitáhla si jeho ruce ke rtům a zlíbala mu prsty.

„Je normální se sám sebe ptát, jestli to bylo dobře, Jeffrey,“ pokračovala. „Ale to už jsi udělal a teď musíš jít dál.“

Jeffrey se díval na skály, vyčnívající z jezera, a přemýšlel, jestli ještě někdy v jeho životě nastane den, kdy nebude muset myslet na Jenny Weaverovou a na to, jakou roli sehrál ohledně její smrti.

„Jsi dobrý chlap, Jeffrey,“ řekla znovu Sára.

Nevěřil jí. Možná že kdyby ho ještě stále nebolelo koleno od toho, jak skočil po Daveu Fineovi, nebo si nepamatoval, jak báječný to byl pocit kopnout Arthura Prynnea do panděra, uvěřit by bylo mnohem snazší. Kdyby před sebou aspoň stále neviděl ty vyděšené oči, které se na něj dívaly ze skříně v Maconu.

„Jeffrey,“ opakovala Sára, „jsi dobrý chlap.“

„Já vím,“ lhal.

„Musíš to vědět tady,“ řekla a přitiskla mu prsty na prsa. Odhrnul jí vlasy za ucho a jediné, na co se zmohl, bylo: „Jsi tak krásná.“

Sára na ten kompliment protočila panenky. „To je všechno, co mi můžeš říct?“

„Co kdybychom šli dovnitř,“ navrhl, „a já bych ti dal podrobnější odpověď?“

Opřela se o opěradla lehátka a na rtech se jí rozehrál svůdný úsměv. „A proč musíme chodit dovnitř?“

PÁTEK

21

Lena zaťala zuby. Její dupot se mísil s Hankovými těžkými kroky v těsném závěsu. Jeho laciné tenisky ze supermarketu plácaly o dlážděnou panelovou silnici jako plácačka na mouchy.

„Na víc nemáš?“ popíchl ji, když ji předbíhal. Chvíli mu nechala vedení a zezadu ho pozorovala. Slunce mu nedělalo dobře, a místo aby se opálil, těstovitá kůže mu zarudla. Jizvy po jehle mu na předloktích tvořily tmavofialový reliéf a zátylek mu hořel jako táborák.

Jeho dech přecházel v sípání, statečně s ní ale držel krok, i když zrychlila a zařadila se vedle něj. Jeho zažloutlé šedé vlasy se mu potem lepily k hlavě a druhá brada, díky které jí připomínal krocana, se mu s každým krokem zatřásla. Přesto Lena musela uznat, že na staříka nemá špatnou fyzičku. Mnozí jsou na tom hůř.

„Tudy,“ řekl.

Lena ho následovala, když odbočil ze silnice na lesní cestičku. Měkká půda pod nohama trochu ulevila jejím rozbolavělým kolenům a to, že v nohou jí od svalové námahy nedošlo k samovznícení, bylo známkou, že popadla druhý dech. Dřív přesně pro toto žila: intenzivní bolest, pak její překonání. Povznést se silou vůle nad svou tělesnou schránku a doběhnout až do cíle. Na okamžik měla pocit, že je silná a neporazitelná, že dokáže, cokoli bude chtít. Jako by v ní znovu procitla ta stará Lena.

V hloubi duše tušila, kam ji Hank vede, přesto ji však zaskočilo, když se z lesa vynořili na hřbitově. Proběhli řadami náhrobních kamenů a nezastavili se, dokud nedoběhli k Sibylinu náhrobku.

Lena se o něj opřela jednou rukou, aby měla rovnováhu, zatímco si protahovala nohy. Černý, chladivý mramor byl příjemný na dotek. Bylo to trochu jako dotýkat se části Sibyl.

Hank se zastavil vedle ní a nadzvedl si tričko, aby si otřel pot z očí.

„Proboha, Hanku!“ Lena si zastínila oči před jeho oslnivě zářícím, bílým břichem. I na něm měl jizvy po jehle, ale to pominula bez komentáře.

„Je teplo,“ řekl Hank. „Ale myslím, že se ochladí, co říkáš?“

Leně chvíli trvalo, než jí došlo, že Hank mluví s ní, a ne se Sibyl. „Jo,“ zamumlala.

Hank dál mluvil o počasí a Lena tam stála a snažila se nedat najevo rozpaky.

Pohlédla na sestřin náhrobek. To Hank se o něj postaral a vybral i nápisy, které do něj byly vyryty. Nad daty vytesanými do kamene bylo napsáno:

SIBYL MARIE ADAMSOVÁ,

NETEŘ, SESTRA, PŘÍTELKYNĚ.

Lenu překvapilo, že tam Nan k vůli nenechal dát „milenka“. To by byl celý on.

„Podívej se na tohle,“ zamumlal a sehnul se. Někdo postavil k patě náhrobního kamene jedinou bílou růži, která v sílícím dopoledním slunci začínala vadnout. „Že je pěkná?“

„Jo,“ řekla Lena, ale z Hankova vylekaného pohledu vzápětí pochopila, že mluvil se Sibyl.

„Vsadil bych se, že jí to tu nechala Nan,“ řekl. „Sibby měla vždycky ráda bílé růže. Říkala, že červené růže jsou příliš, že je to, jako by do nich někdo dal omylem moc barvy.“

Lena mlčela. Tu květinu tam Nan nejspíš nechala ráno. Musela to vždycky dělat brzo zrána, protože Lena na ni nikdy nenarazila. Ne že by chodila na Sibylin hrob pravidelně. Zpočátku na takovou cestu neměla, neboť pro ni bylo příliš těžké chodit, o sezení v autě ani nemluvě. Pak se zase styděla, protože se nemohla zbavit dojmu, že Sibyl ví, co se stalo, že se Lena nějak změnila, že je zostuzená. Později převládl z návštěv u mrtvé sestry strašidelný pocit. A to, jak Hank se Sibyl mluvil, jako by byla ještě živá, přivádělo Lenu do rozpaků.

„Ta bílá vypadá na černém podkladě moc hezky, nemyslíš?“ zeptal se.

„Jo.“

Oba tam stáli, Lena s pažemi založenými na prsou, Hank s rukama v kapsách, a zírali na náhrobek. Jedna osamocená růže vypadala na pozadí černého mramoru opravdu pěkně. Lena nikdy nechápala, proč lidé nosí na pohřby květiny, než si uvědomila, že je to pro potěšení živých, něco jako připomínka, že ještě všechen život nevymřel, že má ještě smysl jít dál.

Hank se k ní otočil a počkal, až si ho všimne. „Asi se vrátím do Reece,“ řekl. „Možná už zítra.“

Lena kývla a polkla knedlík v krku. „Jasně,“ řekla, „to zní rozumně.“ Neprozradila mu, že jí dal Jeffrey ultimátum: buď se dá do kupy, nebo se vůbec nemusí namáhat chodit do práce. Zčásti to před Hankem tajila proto, že nechtěla, aby rozhodl za ni. Snadno by ji mohl vzít s sebou do Reece a zaměstnat ji v baru, kde by ji měl pod dohledem. Jenže to by nebylo řešení, protože Hank tu nebude věčně. Byl starý. Co by si pak Lena počala?

Při pomyšlení, že jednoho dne bude Hank mrtvý, jí zničehonic vytryskly slzy. Odvrátila se stranou a snažila se uklidnit. Hank mlčky vytáhl ze zadní kapsy kapesník a podal jí ho. Byl celý mokrý od jeho potu, ona se však do něj stejně vysmrkala.

„Můžu to odložit,“ nabídl jí.

„Ne,“ odpověděla. „Bude to tak lepší.“

„Prodám bar,“ navrhl. „Můžu si tady najít práci.“ Vzápětí dodal: „Taky bys mohla jít se mnou, vrátit se domů.“

Zakroutila hlavou a ucítila, že se jí znovu derou slzy do očí. Nemohla ale Hankovi říct, že ji nerozbrečelo to, že zítra odjede, ale že jednoho dne zemře. Bylo to příliš morbidní a potřebovala od něj vlastně jen tolik, aby zvedl telefon, kdykoli mu zavolá. Nikdy od něj nic jiného nechtěla. Vlastně to bylo jediné, co jí kdy dal.

Hank si odkašlal a řekl: „Tys vždycky byla silná, Lee.“

Zasmála se, protože si nikdy v životě nepřipadala slabší a bezmocnější.

„U Sibby jsem věděl, že mě potřebuje, že ji musím držet za ruku a vést krok za krokem.“ Odmlčel se a pohlédl na plátěný altánek, který tam zůstal po nedávném pohřbu. „S tebou to bylo těžší. Tys mě nechtěla. Nepotřebovala.“

„Nevím, jestli je to pravda.“

„Ale to si piš, že je,“ ohradil se. „Vždycky sis všechno udělala sama. Místo na vysokou jsi odešla na policejní akademii, odstěhovala ses sem a nic jsi mi nikdy neřekla, dokud nebylo všechno hotovo.“

Lena měla pocit, že by měla něco říct, ale nic ji nenapadalo.

„Tak jako tak,“ řekl Hank a ona se dívala, jak skládá kapesník, který mu vrátila. „Zítra asi pojedu.“

„Fajn,“ přikývla a obrátila se zpátky k Sibylinu hrobu.

„Asi tě tu budou chvíli potřebovat,“ nadhodil Hank, „když teď našli tu holku. Určitě je tu víc děcek, která prodělala něco podobného. Tihle lidi nejsou takové výjimky, jak by si člověk myslel.“

„Ne,“ přisvědčila Lena, „to nejsou.“

„Dobře ale, že se ta holka vrátila,“ pokračoval Hank. „Že ji tvůj šéf našel.“

„Ano,“ přikývla Lena, ale v duchu o tom přemýšlela. Co Lacey Pattersonové v tom domě dělali? Jaké vzpomínky si s sebou ponese po zbytek života? Bude vůbec mít sílu je unést, nebo se rozhodne jim uniknout, jako její bratr? Lena ze své zkušenosti věděla, že pokušení nemuset už na to myslet je velmi silné. Po tom všem, co prožila, si nikdy nemohla být jistá, že se třeba už zítra nerozhodne, že jít dál ztratilo smysl.

„Mrzí mě, že jsem ti tak vnucoval reverenda Finea,“ řekl Hank. „Asi není lehké to na někom poznat.“

Lena tu omluvu přijala nevzrušeně. „Brad je polda a taky to nepoznal,“ řekla mu, ačkoli kdyby Hank znal Brada, věděl by, že to není moc velká útěcha.

Hank si zastrčil kapesník do kapsy. Spustil ruce podél těla a přitom se o ni letmo otřel hřbetem ruky. Byl zpocený stejně jako ona a Lena cítila, jaké z něj sálá horko.

Po chvíli řekl: „Kdybys mě potřebovala, tak mi můžeš kdykoli zavolat, to snad víš. Kdykoli.“

Lena se usmála, tentokrát upřímně. „Jasně, Hanku,“ řekla. „Já vím.“

Když Lena procházela chodbou hospiců, snažila se dýchat ústy, aby se nějak vyhnula všudypřítomnému zápachu. Z celé budovy na ni sálal odér moče a alkoholu. Trochu jí to připomínalo Hankův bar.

Zatlačila prstem na tlačítko výtahu, a zatímco se pomalu sunul do třetího patra, pocítila nával úzkosti. Otřela si šíji, na které ji pálil pot. Po tom běhání s Hankem si dopřála dlouhou sprchu, ale z toho horka už byla znovu celá zpocená.

Vydechla úlevou, když se dveře otevřely a do nosu ji neudeřil pach urinu. Většina pacientů na Markově patře byla vycévkována a působila sterilně v porovnání se životaschopnějšími obyvateli nižších pater. Tady byl smrad pod kontrolou.

Vyšla z kabiny výtahu a vyhlédla z okna na druhé straně chodby. Tmavé, nadýchané mraky ztěžkly deštěm, jenž byl na spadnutí. Vzpomněla si na to ráno, kdy zemřela Grace Pattersonová a jak při tom stála za spícím Teddym Pattersonem, dívala se na východ slunce a radovala se při pomyšlení, že ta zrůda už nikdy neucítí jeho paprsky na tváři. Lena nikdy nezapochybovala, že jednala správně, když se postarala, aby Grace neměla klidnou smrt. Věděla, že udělala dobrou věc, a kdykoli by to udělala znova.

„Mohu vám nějak pomoct?“ zeptala se jí nějaká žena, když procházela kolem sesterny.

„Hledám pokoj Marka Pattersona,“ vysvětlila Lena.

„Ach tak,“ řekla žena, kterou to očividně překvapilo. „Neměl zatím žádné návštěvy.“

Lena mohla tušit, že Teddy Patterson za svým synem ani nezajde, a přesto ji to překvapilo. Ačkoli předem znala odpověď, musela se zeptat: „Probral se?“

Sestra zakroutila hlavou. „Ne,“ hlesla a ukázala dál do chodby: „Doprava, pak doleva. Je to pokoj naproti skladu prádla.“

Lena jí poděkovala a řídila se jejími pokyny. Cestou hladce klouzala prsty po zábradlí, které se táhlo po celé délce chodby schválně si dávala na čas. Nebyl žádný důvod, proč by Marka měla navštívit. Nepracovala na případu. Sakra, vždyť už ani nevěděla jistě, jestli je ještě u policie.

Ačkoli nemohla očekávat, že Mark řekne „dále“, když došla ke dveřím pokoje 310, zaklepala. Chvíli počkala, než otevřela. Bylo zhasnuto a nikdo neroztáhl žaluzie, aby pustil dovnitř slunce. Mark ležel v posteli, hadičky se zapichovaly do jeho těla a zase vycházely ven, a zdál se bledší než kdy předtím. V pozadí tiše předly přístroje a na kovovém stojanu u postele visel pytlík s močí. Pokoj vypadal stroze a chladně. Na nočním stolku neviděla žádné květiny a jedinou židli, postavenou úhledně ke stěně, zatím nikdo nepoužil. Temná obrazovka vypnuté televize působila málem zlověstně.

„Počkej, pustím sem trochu světla,“ řekla Lena, protože ji nic lepšího nenapadlo. Otočila hůlkou na žaluziích, otvory se otevřely a dovnitř vniklo oslňující světlo. Obrátila se k Markovi a nastavila žaluzie tak, aby mu slunce plnou silou nesvítilo rovnou do obličeje.

Kolem intubační trubice, kterou dýchal, se mu shromáždily sliny, a Lena odešla do koupelny namočit žínku do vlažné vody. Když se vrátila k posteli, otřela Markovi ústa. Pak, protože si z nemocnice pamatovala, jak jí to bylo příjemné, hadřík přeložila a přejela mu jím po obličeji, po krku a pažích. Potom z dosud zapečetěného balíčku pro pacienty, který ležel v nočním stolku, vyndala tělový krém, vymáčkla si trochu do dlaně a nahřála ho, aby jím Markovi namazala paže, krk a nakonec několika opatrnými doteky i obličej. Nebyla si jistá, jestli si to jen nenamlouvá, ale měla dojem, že dostal trochu barvu.

„Vypadá to, že tu s tebou zacházejí slušně,“ řekla Lena, ačkoli o tom nebyla tak přesvědčená. „Já, ehm…,“ spustila a zarazila se. Pohlédla ke dveřím a připadala si trochu divně, že s Markem mluví, když ji očividně neslyší. Připadalo jí, že je to asi taková hloupost, jako když Hank mluví k Sibylinu hrobu.

Navzdory tomu pocitu ho však vzala za ruku. „Lacey je v pořádku,“ řekla mu. „No, aspoň je zpátky. Našli ji v Maconu a teď…“

V rozpacích se rozhlédla po pokoji; opravdu nevěděla, jak na to.

„Ta pošta je pod stálým dohledem,“ řekla mu. „Vrchní inspektor si myslí, že se Dottie brzy ukáže.“ Zhluboka se nadechla a na chvíli zadržela dech, než pokračovala. „My ji chytíme, Marku. Tohle jí neprojde.“

Zmlkla a naslouchala rytmu dýchacího přístroje, který mu vháněl vzduch do plic. Mark jí samozřejmě neodpovídal a ona si zase připadala trapně. Proč Hank tohle praktikoval se Sibyl? Co tím získal, že jí vyprávěl? Bylo to jako mluvit do vzduchu. Vlastně šlo jen o to, že člověk mluvil sám se sebou.

Lena se zasmála, když si uvědomila, že to je jediný důvod, proč to Hank dělá. Mluvit k někomu, kdo nemůže odpovědět, kdo nemůže dát najevo zájem, nesouhlas, vztek nebo nenávist, znamenalo absolutní svobodu. Člověk mohl říct, cokoli chtěl, a nemusel se bát následků.

„Nejsem si jistá, jestli zůstanu u policie,“ řekla Markovi a pocítila určitou závrať, když ta slova vyřkla nahlas. Nějakou dobu si už s tou myšlenkou v duchu pohrávala, asi jako když se kulička koulí labyrintem dětské hry, ale až do této chvíle si ji nepřipustila jako reálnou možnost.

„Za pár dnů si budu muset promluvit se šéfem.“ Ztichla a zadívala se na tetování na Markově ruce. Na letmý okamžik ji napadlo, zda by mu ho nemohla nechat odstranit. Existovaly na to určité metody, viděla na to reklamu v televizi.

„Nevím, co Jeffreymu řeknu,“ pokračovala, aniž by se přestávala cítit hloupě. „Mluvila jsem s Hankem a vím, že bych se mohla odstěhovat zpátky k němu do Reece.“ Zmlkla. „Ale já si nejsem jistá. Nevím, jestli bych se doopravdy mohla vrátit.“

Lena si všimla, že Mark má na jednom místě rozepnutou cíchu a obešla postel, aby mohla deku zastrčit dovnitř. Přejela dlaní po hladké látce. „Stejně tady nechci nechat Sibyl samotnou. Vím, že se o ni může postarat Nan, ale stejně…“

Horečně přemýšlela, co říct dál, a začala přecházet po místnosti. Zvuk vlastního hlasu ji znervózňoval. Když se jí už však jednou podařilo říct ty věci nahlas a urovnat slova, která se jí tak dlouho nespoutané motala v hlavě, byl to dobrý pocit.

Židle zaskřípala po podlaze, když si ji přistrčila k posteli. Posadila se a vzala Marka za ruku. „Chtěla jsem ti říct,“ vypravila ze sebe, ale nedokázala pokračovat. Konečně se přinutila promluvit. „Chtěla jsem ti říct, že mě mrzí, jak jsem reagovala, když jsi mi řekl, co se stalo…“ Odmlčela se, jako by čekala na odpověď, a pak vysvětlila: „Když jsi mi řekl o sobě a o své mámě.“

Pohlédla mu do tváře a přemítala, jestli něco z toho slyší.

„Chtěla bych ti říct, že tě chápu. Anebo se aspoň snažím tě chápat.“ Zakroutila hlavou. „Prostě…“ Znovu se odmlčela. „Chci říct, že vím, jak jsi to měl těžké, Marku. Jak bylo těžké se mi s tím tajemstvím svěřit.“ Odmlčela se a pokusila se pravidelně dýchat. „Měl jsi pravdu, když jsi říkal, že jsem to také zažila, že vím, o čem mluvíš.“

Znovu na něj pohlédla, ale on zůstával němý. Jeho hruď se nadzdvihovala a klesala v rytmu pumpy, která ho nutila dýchat. Monitor srdeční činnosti pípal s každým úderem jeho srdce.

„Nevěděla jsem, že to bude tak těžké,“ zašeptala. „Myslela jsem, že budu silná…“ Znovu utichla. „Ale ty jsi měl pravdu. Byla jsem zbabělec. Jsem zbabělec.“

Zhluboka se nadechla a zadržela dech v plicích, až měla pocit, že jí každou chvíli puknou. Zdálo se jí, že se pokoj kolem ní zmenšuje a najednou se octla zpátky v tom tmavém místě, roztažená na podlaze, a ten parchant je někde v domě a nevšímá si jí. Nejhorší bylo, když drogy přestávaly působit a ona si uvědomovala, co se jí stalo a že je proti tomu bezmocná. Cítila na prsou takový tlak, jako by jí někdo vydlabal v těle díru a nalil do ní černou, tekutou samotu. Když se dostala na tohle osamocené, pusté a prázdné místo, světlo ve škvíře pode dveřmi se jí stávalo záchranou. Pak se přistihla, že ho chce vidět a chce slyšet jeho hlas, ať ji to bude stát cokoli.

„Měla jsem takový strach,“ řekla Markovi. „Nevěděla jsem, kde jsem, kolik času uběhlo, co se to děje.“

Hrdlo se jí při té vzpomínce stáhlo. „Přibil mě k podlaze,“ řekla, ačkoli to Mark určitě věděl. „Přibil mě a já jsem se nemohla hýbat. Neměla jsem na výběr. Nemohla jsem dělat nic než čekat a nechat si od něj dělat, cokoli chtěl.“

Začala prudce oddechovat. Náhle se znovu octla v té místnosti, s pocitem uvěznění a bezmoci. „Ty drogy…,“ řekla a pak se zarazila. Mark určitě také bral drogy, aby otupil svou bolest. Jenže Lena se nemohla svobodně rozhodovat, co si vezme a kdy.

„Dával mi ty drogy,“ řekla. „Dávaly mi pocit…“ Chvíli se snažila nalézt správná slova. „Pocit, že jsem volná,“ řekla nakonec. „Jako bych se vznášela, jako bych byla nad tím vším. A byl tam Greg, můj přítel – bývalý přítel.“ Znovu ztichla a pomyslela na Grega ze svých halucinací, ne toho Grega, kterého doopravdy znala. V jejích snech byl Greg mnohem sebejistější, měl jejich milování mnohem víc pod kontrolou. V jejích snech ji vynášel až na samou hranici bolesti a slasti, kdy přestávala cítit, jaký je v tom rozdíl, kdy ho nechtěla cítit. To jediné, co v tom stavu chtěla, bylo, aby zůstal uvnitř ní, aby se jí dotýkal, aby ji naplňoval po okraj a vnikal stále hlouběji, až měla pocit, že exploduje. Pak, když se dostala až do toho stavu, přicházelo nadpozemské uvolnění. Nikdy předtím v životě nezažila takovou rozkoš, jako když mu plně otevřela celé své tělo.

„Greg ale nikdy takový nebyl, to jsem věděla,“ svěřila se Markovi. „V duchu jsem to věděla.“ Stiskla mu ruku. „Ale nesešlo mi na tom. Jen jsem s ním chtěla být, cítit ho uvnitř.“

Položila si ruku na ústa, ale už nešlo couvnout. „Pak ty drogy přestávaly působit,“ řekla, jako by mu vyprávěla příběh někoho jiného. „A já jsem začala vnímat. Začala jsem si uvědomovat, co se děje, kdo ve skutečnosti jsem.“ Ztěžka polkla. „A co jsem s ním všechno dělala.“ Odporem se jí zvedl žaludek. „Jak jsem sténala a vzdychala,“ zašeptala, když si vzpomněla, jak ho prosila, jako by mluvila k milenci.

Ruka se jí svezla na prsa a ona cítila, jak jí tluče srdce. „A pak jsem brečela,“ řekla a po tvářích se jí začaly koulet slzy. „Brečela jsem, neboť jsem byla zhnusená sama sebou, a pak taky proto, že jsem byla strašně sama.“ Otřela si oči hřbetem ruky. „Brečela jsem, protože jsem nechtěla být sama a nechtěla jsem vědět, co se stalo.“

„A když ke mně pak přišel…“ zašeptala, „když se vrátil a už jsem nebyla sama…“

Musela se odmlčet, neboť se zalykala rozrušením. Pohlédla na Markovu ruku a nervózně promnula prsty jeho tetování.

Zaplavila ji živá vzpomínka na jeho přiznání a náhle z jeho slov, která si přehrávala v hlavě, slyšela to, vůči čemu zůstala tehdy v přívěsu hluchá. Mluvil o tom zločinu, který na něm spáchali, jako milenec, který vzpomíná na zvlášť vášnivý okamžik. Když si teď Lena znovu a znovu přehrávala jeho slova, konečně pochopila, proč se označkoval tím tetováním. Věděla, jaký pocit viny s sebou Mark vláčel jako těžké závaží přivázané k srdci. Část jeho bytosti zůstane navždy synem, synem jeho matky. A druhá část zůstane v tom přívěsu, kde poslouchal cédéčko, když za ním jeho matka přišla a znásilnila ho. Vryje se mu do paměti, jak to bylo dobré, i kdyby to trvalo jen okamžik, být uvnitř ní a dělat to s ní. Kamkoli půjde, cokoli udělá, tohle si s sebou Mark ponese jako znamení. Tím tetováním dosáhl jen toho, že to ostatní uvidí. To tetování byl způsob, jak Mark říkal lidem, že k nim nepatří, že bude navždy patřit své matce. To, co udělala, ho uvnitř poznamenalo tak, jak žádná jehla, žádný inkoust nikdy nemohly poznamenat jeho kůži.

Po zbytek života, a možná i právě v tuto chvíli, uvězněný ve svém těle, si s sebou Mark ponese vědomí, že se mu to líbilo. Na krátký okamžik se stal matčiným oblíbencem, a možná poprvé v životě pocítil něco, co pokládal za lásku. Grace Pattersonová dala synovi svým zvráceným, choromyslným způsobem poprvé v životě pocit, že je milován, a on jí její přízeň oplácel, třebaže ji zároveň nenáviděl za to, že ho donutila udělat něco tak špatného.

Místnost tonula v tichu, přerušovaném jen šuměním přístrojů a pulsováním krve, které se Leně rozléhalo v uších. Slyšela tenké sténání, ale věděla, že je to jen v její hlavě. Chtěla vstát, pustit Markovu ruku a nechat ho tu umřít, protože se to tak jako tak stane, s ní, nebo bez ní.

Ale došla už tak daleko. Nikdo ji nemohl zastavit, nikdo nemohl soudit její šílená přiznání. V pokoji byla jen ona sama, a pokud tam byl Mark, pokud byl opravdu s ní a slyšel, co mu povídá, pak byl asi jediným dalším člověkem na světě, který ji mohl pochopit.

„Připadala jsem si tak osaměle, když mě tam nechal,“ zašeptala přiškrceně a v duchu se přinutila vrátit na to strašné místo. Zaťala zuby a znejistěla, jestli dokáže jít dál. Toto byla ta nejstrašnější z jejích vzpomínek, důvod, proč by nikdy nešla na terapii a nikomu nevyprávěla, co se v té místnosti před čtyřmi měsíci skutečně dělo.

„Když se vrátil, když se do té místnosti vrátil a já už jsem nebyla sama…“ Přidušeně se rozplakala. Nedokázala to ani vyslovit. Nedokázala se k tomu přiznat nikomu, ani Markovi, této skořápce bez života, která vlastně už ani nebyla Mark. Neměla na to dost síly. Nedokázala to překonat.

„Sakra,“ zaklela přerývaně a snažila se sebrat dřív, než se zhroutí. Tělo se jí chvělo a brzy jím začaly otřásat vzlyky. Kdyby Mark ještě něco vnímal, cítil by, že se jí třesou ruce, cítil by strach, který ji svíral jako ocelová past. Tu bolest, jež ji uvnitř sžírala, by chápal lépe než kdokoli jiný. Tuto bolest nemohly rozpustit žádné pilulky. Ani kdyby si prohnala hlavou kulku, stejně by se toho vědomí nezbavila. Lena věděla, že i kdyby se jí podařilo stisknout spoušť nebo spolykat všechny ty prášky najednou, stejně by její poslední myšlenky patřily tomu parchantovi.

„Ne,“ řekla a prudce zakroutila hlavou. „Ne, ne, ne,“ opakovala naléhavě a myslela na to, co jí řekla Nan a co by jí řekla Sibyl, kdyby tu byla.

„Buď silná,“ opakovala si Lena, jako by to chtěla říct za Sibyl. „Tak silná, aby ses přes to dostala.“

Lena pomyslela na Hanka, jak seděl na podlaze u ní v koupelně a nahlas plakal jako teď ona.

„Když se ke mně vrátil do té místnosti,“ spustila Lena a vší silou se nutila neztratit znovu hlas, vyslovit jeho jméno. „Když ke mně přišel,“ opakovala, „zčásti se mi ulevilo.“ Zmlkla, protože věděla, že to ještě stále nebylo přesné. Markovi to mohla říct, protože Mark to pochopí. Věděl, co to je být tak prázdný, že člověk přijímá s vděčností, cokoli mu nabídnou. Lena poznala, jak osamělý se člověk cítí, když je zamčený v černočerné tmě a nezbývá mu než čekat. Věděla, že nakonec vždy přicházel okamžik, kdy mysl sice ještě stále věděla, že je to špatné, ale tělo ji zrazovalo a vděčně se chápalo jakékoli útěchy, která byla na dosah.

Polkla a ještě jednou se pokusila vzchopit. „Když se vrátil do té místnosti, byla jsem šťastná.“

22

Sára seděla na podlaze v zadní místnosti dětské kliniky naproti Lacey Pattersonové. Bylo to teprve pár dnů, co si sem Lacey přišla pro pomoc. Teď byla zpátky, mezitím ale prožila nepopsatelné hrůzy. A Sára nemohla dělat nic než čekat, až promluví.

„Dottie tě prostě nechala ve Wayneově domě?“ zeptala se Sára.

„Jo,“ řekla Lacey a podívala se dolů na své boty. Z nějakého důvodu chtěla sedět na podlaze a Sára jí v tom vyhověla; chtěla jí dopřát pocit maximálního pohodlí. Lacey si ji nepouštěla příliš blízko k tělu, a tak se musela spokojit s tím, že seděla kousek od ní opřená zády o zavřené dveře.

„Po těch prášcích se mi chtělo spát,“ řekla Lacey.

„A nepamatuješ si nic z toho, co se dělo, až do chvíle, kdy ses probudila v nemocnici?“

Přikývla a začala si kousat nehty. Čas běžel, na palci se Lacey dopracovala na kůžičku pod nehtem, a když začala zpracovávat malíček, Sára k ní vztáhla ruku a zarazila ji.

„Ublížíš si,“ řekla. Vzápětí si z Laceyina výrazu uvědomila, jak směšné to bylo varování.

Lacey několikrát přežvýkla koneček prstu a zeptala se: „Bude Mark v pořádku?“

„To nevím, zlatíčko.“

Lacey se zalily oči slzami, ale nerozplakala se. „Nechtěla jsem mu ublížit,“ řekla.

„A jak jsi mu ublížila?“

„Zase po mně šel a já jsem prostě vzala nůž.“

„To tys ho pořezala?“

Přikývla a dala se do žvýkání dalšího nehtu. „Byli u Dottie, vynášeli z domu věci a malovali. Schovávala jsem se, ale Mark mě našel. Kopla jsem ho do hlavy.“ Vyndala prsty z pusy. „Mark nechtěl, abych za vámi šla. Chtěla jsem se rozloučit – a pak jsem dostala takový strach, až mi bylo špatně. Je mi to líto.“

„To nic,“ utěšovala ji Sára. „A potom se Mark ukázal? Pak jsi utekla a Dottie tě nabrala v tom černém autě?“

Lacey přikývla, ještě stále však odmítala říct, kdo to auto řídil. „Nemyslíte si ale, že se snažil zabít kvůli tomu, že ne? Kvůli tomu, že jsem ho uhodila?“

„Ne,“ ujistila ji Sára. „Myslím, že Mark měl spoustu dalších problémů, kvůli kterým měl dojem, že je to jeho jediná možnost.“

„Můžu ho vidět?“ zeptala se přiškrceným hláskem.

„Jestli chceš.“

„Chci.“

Sára se napřímila a pozorovala, jak si děvčátko kouše nehty. Lacey byla ostříhaná skoro dohola. Dottie ji nejspíš chtěla zamaskovat jako chlapce, než by ji prodala za nejvyšší nabízenou cenu.

„Vrátí se táta brzo?“ zeptala se Lacey.

„Chceš ho vidět?“

„On to nevěděl,“ řekla, jako by Sáře četla myšlenky. „Já jsem o Markovi a mámě věděla, ale táta ne.“

„Víš to jistě?“

Přikývla. „Kdyby to zjistil, tak by Marka zabil.“

„A co ty, zlatíčko?“ zeptala se Sára. „Zkoušel Mark někdy něco?“

Uhnula očima. „Lacey?“

Vehementně zakroutila hlavou, ale Sára jí nevěřila. Ohledně Marka Pattersona byla ještě stále na vážkách. Na jednu stranu byl oběť, ale na druhou stranu byl ten, který zneužíval ostatní.

„Mark byl na mě hodný,“ řekla Lacey.

Sára to pominula bez povšimnutí. „Nutila tě Dottie někdy pózovat na fotky?“

„Ne,“ řekla. „Ale Mark s Jenny pózovali. Nechali se fotit a někdy byli ve filmech. Viděla jsem, jak to dělají.“

„Tys to ale nikdy nedělala?“

Lacey strčila prsty zpátky do pusy. „Mark řekl, že jestli mě někdy nachytá, řekne to tátovi.“

„Mark nechtěl, abys to dělala?“

„Jednou jsem to zkusila a Mark na to přišel.“ Spustila ruku do klína. „To tehdy mě uhodil.“

Sára konečně pochopila. Ani ve snu by ji nenapadlo, že se Mark snažil sestru chránit.

„To tehdy Marka zatkli, že ano?“

Lacey vypadala překvapeně, že to Sára ví. „Jo.“

„Ale tátovi to přece neřekl?“

„Pohrozila jsem mu, že jestli to vyzvaní, řeknu to na něj a na mámu.“

Slova „na něj a na mámu“ zazpívala jako nějakou říkanku, jako by tu frázi byla zvyklá omílat zas a znovu. Sára měla za to, že nešlo o jediný případ, kdy tu pohrůžku použila. Uvnitř byla ještě stále dítě a většina dětí by použila jakékoli prostředky, jen aby bylo po jejich.

„Stejně se mi to nelíbilo,“ řekla Lacey. „Řekla jsem mu, že už to neudělám. Nelíbilo se mi to.“ Zamračila se. „Dottie byla zlá, když to na ni přišlo. Ne jako když jsme si hráli.“

„Vy jste si s ní hráli?“

„Někdy nás hlídala.“ Lacey se usmála. „Měla takovou hru, že jsme se všichni naparádili a pak nás vzala do kina a dovolila nám zůstat v těch šatech.“

„To mohla být legrace.“

„Nebyla ale vždycky taková.“ Lacey si začala odlupovat strup na noze. „Někdy byla zlá. To jsem ji pak neměla ráda.“

„To se ti nedivím,“ řekla Sára. „To ona mluvila o čistotě?“ Lacey prudce zvedla hlavu. „Kde jste to slyšela?“ Rozhodla se lhát. „Mark mi to řekl.“ Lacey zakroutila hlavou. „O tom by vám nikdy neřekl.“

„Víš to jistě?“

Pokrčila rameny a Sára viděla, že si není jistá. „Dottie se zlobila na Jenny, protože tím prý byla posedlá.“

„Čím byla posedlá?“

„Tím, co v Africe dělají malým holkám,“ zamumlala. „Jenny měla ve škole loni referát o různých kmenech. Řekla, že v Africe mají ženy štěstí, že někomu patří. Tatínkům nebo manželům, a dokud jsou jejich, tak jsou v bezpečí.“

„Ty tomu věříš, Lacey?“

Ignorovala Sářinu otázku. „Dottie zuřila. Jenny toho nechtěla nechat. I když přišla máma a řekla jí, ať toho nechá.“ Otočila hlavu na stranu. „Mámě se obvykle podaří přinutit lidi dělat věci, které nechtějí. V tom je dobrá.“

Sára se zhluboka nadechla a snažila se nějak vstřebat, co jí děvčátko naznačovalo. „Takže máma s Dottii Jenny řekly, aby přestala mluvit o tom zmrzačování?“ zeptala se.

„Měly strach, že se dostane do maléru ve škole. Museli se už jednou kvůli tomu stěhovat. Přišel k nám psycholog. Dottie řekla, že prý chtěl volat policii kvůli tomu, co Jenny napovídala.“

„O děvčatech, která jsou takhle pořezaná?“ zeptala se Sára, které ta posedlost sebemrzačením nešla do hlavy.

„Jenny říkala, že v Africe si ženy nemusejí dělat starosti…“ Odmlčela se. „Myslím jako starosti se sexem. A s takovými věcmi, co dělala Dottie. To tam prý nemají, protože děti jsou posvátné. Děvčata jsou chráněná.“

„Proč ji Dottie pořezala, Lacey?“

„Nepořezala ji,“ řekla Lacey. „Po tom vánočním výletě si to Jenny udělala sama.“

Sára zakroutila hlavou, že to nebere. „Tohle si prostě nemohla udělat sama, drahoušku.“

„Ale ano, udělala,“ trvala Lacey na svém. „Vzala si na to žiletku, ale začala křičet. Dottie vyběhla nahoru a taky začala křičet.“

„Ty jsi tam byla?“

„Byla jsem dole s mámou, protože měly výplatu.“

Sára věděla, že by ji nemělo překvapovat, že si ty ženské udělaly pravidelnou výplatu. Dávalo to smysl, když ten svůj ulepený, slizký plátek vedly jako firmu. Dělaly to aspoň třináct let a nebyly žádné amatérky.

„Jenny křičela tak nahlas, jako by ji někdo vraždil,“ řekla Lacey. „Máma se šla podívat nahoru, a když přiběhla zpátky, řekla mi, co si Jenny udělala.“

Sára ji kývnutím pobídla, aby pokračovala, na víc se nezmohla.

„Do nemocnice ji vzít nemohly, a tak máma řekla, že to nejlepší, co můžou udělat, je dokonat, co začala…“ Lacey se odmlčela. „Tak to dokončily.“

„Daly jí anestetikum?“ zeptala se Sára.

„Máma jí dala nějaké prášky, aby nedostala infekci.“

„To jsem nemyslela,“ řekla Sára. „Uspaly ji nějak do bezvědomí, než skončily s tím řezáním? Udělaly něco, aby to necítila?“

„Myslím, že odpadla sama od sebe, když začaly,“ řekla Lacey. „Aspoň přestala za chvíli křičet.“

Sára se kousala do spodního rtu a přemýšlela, co na to říct. „Proč si to Jenny udělala?“ zeptala se nakonec.

„Carson a Rory si z ní dělali legraci, když jsme jeli na lyže. Chtěli, aby s nima šla, a ona nechtěla.“

„Aby s nimi šla? Myslíš, aby s nimi měla styk?“

Lacey přikývla. „Řekla, že nepůjde, že nejsou čistí, a oni se na ni naštvali a řekli, že je kurva, a ona nevěděla proč. Pak jí Cooper řekl, že už to dřív dělala, když byla tehdy u nich s Markem.“ Pokrčila rameny. „Mark jí dal tehdy něco do pití, takže se chovala divně a pak si nic nepamatovala.“

„Nevíš, co to bylo?“

„Něco, po čem se druhý den cítíte opravdu blbě,“ odpověděla Lacey. „Bylo jí špatně od žaludku a musela dva dny zůstat doma a Dottie ji ve škole omluvila, že má rýmu.“

Rohypnol, pomyslela si Sára. Pokud někdo chtěl někoho znásilnit na rande, nemohl by si vybrat vhodnější drogu.

„Udělala prostě, co udělala,“ pokračovala Lacey. „Mark říká, že drogy člověku jen dovolí dělat věci, které chce dělat tak jako tak.“

„To není pravda,“ řekla Sára. „Zvlášť u té drogy, kterou jí nejspíš dal.“

Lacey pokrčila rameny, jako by na tom nezáleželo. „Cooper Barrett se jí stejně líbil.“

„Byl na tom lyžařském zájezdu?“ zeptala se Sára.

„Byl. On, Rory a Carson,“ odpověděla. „Strčili pod dveře v hotelu nějaké vzkazy, a když jsme se ráno probudily, byla na dveřích cedule s opravdu ošklivýma sprosťárnama.“ Pohlédla na Sáru. „To oni asi vykradli její skříňku ve škole.“

„Co ukradli?“

„Fotky a tak. Roztrhali je, tak si tam musela přestat nechávat věci, až na učebnice.“

„To ji asi hodně rozčílilo.“

Lacey pokrčila rameny, Sára ale poznala, že ji to rozrušilo.

„Proč jí to Mark udělal, co myslíš?“ zeptala se. „To Dottie chtěla, aby ji na ten večírek vzal?“

Lacey přikývla a Sáře se sevřel žaludek při pomyšlení, že Mark pásl Jenny Weaverovou, aby nalákal další děti pro Dottii.

„Jenny moc rozrušilo, jak ji otravujou,“ pokračovala Lacey. „A Dottie jí řekla, aby s nima šla znova, že pak přestanou, ale Jenny nechtěla. Řekla, že chce být čistá.“

„Tak proto se pořezala mezi nohama?“ zeptala se Sára.

Lacey upřesnila: „Jenny začala, ale Dottie to musela dodělat.“

Lacey se vrátila ke svému strupu a Sára se dívala, jak si ho odlupuje, až začal krvácet.

Vytáhla z kapsy papírový kapesníček a otřela jím Lacey krev z nohy. Pak se zeptala: „Vidělas někdy, co Dottie toho večera Jenny udělala?“

Zase zakroutila hlavou. „Nesměla jsem už s ní pak mluvit.“

„Proč ne?“

„Protože mi to máma zakázala,“ řekla a znovu se zaujatě zahleděla na svůj strup, který strhávala. „Máma mi řekla, že když budu mluvit s Jenny, nechá Dottii, ať mi to taky udělá.“ Ukázala si do klína. „Tady dole.“

„Máma se na Jenny taky zlobila?“

Se skloněnou hlavou bylo Lacey sotva rozumět a Sára musela napínat uši. „Máma řekla, že Jenny šla s Markem a že to nebylo správné. Že se z toho Jenny zbláznila, a proto si to udělala.“ Odmlčela se. „Řekla, že děti by to měly dělat jen s dospělými, protože dospělí vědí, co dělají, ale děti ne.“

„A víš jistě, že váš táta o tom nevěděl?“

Znovu zavrtěla hlavou, rty sevřené do tenké čárky. „On by Marka zabil.“

„Nemyslíš, že by se zlobil i na mámu?“ Sára se rozhodla zajít o trochu dál. „Nemyslíš, že by ho naštvalo, že je máma těhotná?“

Lacey prudce vztyčila hlavu. „Jak to víte?“

„Já vím spoustu věcí,“ odpověděla Sára.

„Byla to Markova vina, že otěhotněla,“ řekla Lacey a Sáru znovu zaskočil ten nacvičený tón. Očividně odříkala něco, co ji někdo naučil. „Máma tátovi řekla, že s ním nemůže spát, když znovu onemocněla. Takže věděla, že je to Markovo.“

Sára se znovu zhluboka nadechla. Silně pochybovala, že se někdy dozví, kdo byl ve skutečnosti otec dítěte.

„A minulou sobotu?“ načala Sára další téma. „Co se stalo?“

„Máma jela do sportovní haly hledat Marka a udělalo se jí špatně.“

„Jak špatně?“ zeptala se Sára.

Lacey se znovu zavrtala očima do své rozškrábané nohy. „Odvezla nás tam autem, hledala Marka a pak se jí udělalo tak zle, že musela jít na záchod.“

Sára se pokusila vybavit, jak byla Grace Pattersonová vysoká. Byla to drobná žena a Tessa ji mohla snadno považovat za Jennyinu vrstevnici.

„Šla jsi s ní na toaletu?“ zeptala se Sára.

Lacey přikývla.

„A pak přišla Jenny?“

„Viděla, jak jdeme dovnitř.“

„Co se stalo pak?“

Lacey si dlouze povzdechla. „Dítě jí vylezlo mezi nohama a byla tam spousta krve…“ Ztichla, oči ještě stále sklopené. „Máma řekla, že je nemocné od těch léků na rakovinu, co brala, a že ho musíme dát pryč.“

Sára ztěžka polkla.

„Řekla mi, ať počkám v autě, že to zatím s Jenny zařídí.“

„Proč chtěla, aby Jenny zůstala?“

„Za trest. Byla to Jennyina chyba, že se tohle všechno stalo. Kdyby to nedělala s Markem, tak by se toho máma nemusela takhle zbavit.“

Sára se opřela hlavou o dveře a přemýšlela, co říct. Nevycházela z údivu, jakou měly Grace Pattersonová a Dottie Weaverová nad těmi dětmi moc. To, že je sama potkávala a nevšimla si, jaké jsou to ďábelské mrchy, si nikdy nepřestane vyčítat.

Lacey počkala, až na ni Sára zas pohlédne, a řekla: „Máma Jenny pohrozila, že když tam nezůstane a nepomůže jí, řekne vám, co prováděla.“

„Mně?“ Sára oněměla šokem.

„Jenny chtěla být dětskou lékařkou jako vy,“ odpověděla dívka. „Bála se, že byste jí nepomohla, kdybyste věděla, že to dělala s tolika lidmi.“ Do jejího hlasu se vrátil nacvičený tón. „Jestli to neuděláš, řeknu paní doktorce, jaká jsi štětka.“

Zhrozila se, když slyšela, že ji zneužili k vyhrožování dítěti. „To není pravda,“ odporovala Sára vehementně. „To vůbec není pravda.“

Lacey pokrčila rameny, jako by na tom vůbec nezáleželo.

Sára měla chuť s ní zatřást. „Udělala bych všechno na světě, abych jí pomohla, Lacey. Stejně jako udělám cokoli, abych pomohla tobě.“

„Teď už žádnou pomoc nepotřebuju,“ řekla Lacey tónem, který naznačoval, že je už na všechno pozdě.

Sáře samým vztekem vhrkly slzy do očí. To novorozeně pitvala a věděla přesně, co Grace s Jenny tomu ubohému tvorečkovi provedly. Při pomyšlení, že se Jenny rozhodla pro sebezohavení ze strachu, aby nebyla kompromitována před ní, jí kypěla žluč.

„Máma to často říkala,“ dodala Lacey. „Jenny chtěla, abyste si myslela, že je hodná holka.“

Sára si položila ruku na hrdlo. „Ale ona byla hodná holka.“

Lacey se zadívala na podlahu. „Když myslíte.“

„Co se stalo Jenny, bylo hrozné. Nebyla to její vina.“

Znovu jen pokrčila rameny.

„Drahoušku,“ řekla Sára a pokusila se o konejšivý tón. Natáhla k Lacey ruku, ale děvčátko se od ní odtáhlo.

Nechala odeznít asi minutovou pauzu, než se zeptala: „Proč myslíš, že Jenny hrozila, že Marka zabije?“

Lacey pokrčila rameny, ale Sára tušila, že zná odpověď.

„Myslíš, že chtěla, aby to skončilo?“

Další pokrčení ramen.

„Myslíš, že to byl pro ni jediný způsob, jak to zastavit – že na Marka namířila tou pistolí? Že sama skončila na…“ Sára se zarazila a na jejím srdci spočinul další těžký kámen. Jenny věděla, že skončí na pitevním stole v márnici. Jen tím, že Jeffreyho dohnala, aby zmáčkl spoušť, vlastně Sáru donutila vidět, co se jí stalo.

Lacey k ní vzhlédla, tvář zcela prostou jakýchkoli emocí. „Jenny nebyla tak hloupá,“ řekla. „Věděla, že to nikdy neskončí.“

Sára tápala po nějaké odpovědi, bála se ale, že to, co jí Lacey svěřila, byla pravda. „My Dottii chytneme, než to udělá znova, Lacey. Slibuju, že uděláme všechno, abychom ji dostali.“

„No, já nevím…“ Pokrčila rameny, jako by jí Sára právě vylíčila nějakou neuskutečnitelnou fantazii. „Bude tu už táta brzo? Chci jít domů.“

„Lacey,“ spustila Sára, nevěděla ale, co říct dál.

Dívenka k ní vzhlédla, oči přetékající slzami. Za těch posledních pár dnů zestárla. Už nevypadala jako bezstarostné děvčátko, které se trápí jenom tím, jestli se dostane do týmu roz tleská vaček. Lidé, kteří ji zneužili, byli pryč, ale ona si to, co jí provedli, navždy ponese v duši. Když se na ni Sára dívala, připadala si bezmocná jako nikdy v životě. Chtěla něco udělat, nějak jí pomoct, věděla ale, že už je pozdě. Věděla také, že takových dětí jako Lacey se někde skrývá ještě spousta, že se spousta dětí stala oběťmi Dottie Weaverové a ještě spousta se jimi může stát.

Lacey si hřbetem ruky utřela nos a hlasitě popotáhla. Jen aby potěšila Sáru, zmohla se na úsměv a zopakovala: „Bude už tu táta brzo? Chci jít domů.“

NEDĚLE

O týden později

23

Tessa sebou plácla na židli ke stolu v jídelně naproti Sáře. „To budu takhle zvracet až do smrti?“

„Doufám, že ne,“ zamumlala Sára, která ve skutečnosti hned všechno pustila druhým uchem ven. Pročítala si kartu pacienta a snažila se rozluštit vlastní rukopis. „Co se tu píše?“ zeptala se a podstrčila papír sestře.

Tessa chvíli luštila čmáranice. „Permanentní apetýt?“ hádala.

„To jsem si taky myslela,“ zamumlala Sára a vzala si od ní spis. Upřeně zírala na nečitelná slova, jako by je chtěla zhypnotizovat, aby začala dávat smysl.

Tessa sáhla do Sářina kufříku a vytáhla časopis.

„To je lékařská literatura,“ upozornila ji Sára.

„Možná nejsem doktor, ale umím číst,“ odtušila Tessa, zatímco listovala stránkami. Po chvíli ho zavřela. „Nejsou tam žádné obrázky.“

„Nějaké jsou vzadu,“ řekla Sára a natáhla se přes stůl, aby sestře ukázala detailní záběr velmi červeného, velmi zvětšeného slepého střeva. Pak otočila stránku na další záběr, který už ukazoval orgán po vyjmutí z těla, v celé jeho krvavé slávě.

„Ach, bože,“ zasténala Tessa, přitiskla si ruku na ústa a vstala od stolu. Když běžela z jídelny, málem porazila matku.

„Co se jí stalo?“ zeptala se matka, když pokládala na stůl talíř ďábelských vajec s oblohou.

„Nevím,“ zamumlala Sára, oči zabořené do karty. „Aha,“ řekla, když jí to konečně došlo. „Palpovaný apendix.“

Matka se zamračila. „Musíš to dělat u prostřeného stolu?“

Sára shrnula karty na hromádku. „Už jsem skončila,“ řekla. „Ta byla poslední.“

Matka se posadila naproti ní a upila ze Sářiny sklenice ledového čaje. „Tak jak to jde?“ zeptala se a ukázala na karty jejích pacientů.

„Pomalu,“ odpověděla Sára. „Ale pořád lepší, než jsem čekala. V tom smyslu, že Grant z toho vychází docela dobře – držela se tady spíš stranou.“

„Jak by řekl tatínek, nedělej si do vlastního hnízda.“

„Přesně tak,“ odpověděla Sára a usmála se, i když cítila, že jí to jde jen velmi ztuha.

„Když o tom mluvíme,“ pokračovala matka, „slyšela jsem, že Dave Fine půjde před soud.“

Sára přikývla. „Myslí si ale, že se z toho vykroutí a nepůjde za mříže.“

„Já bych spíš řekla, že by si měl odkroutit pěkných pár let. Nehledě na to, že kriminál pro něj bude jediné bezpečné místo,“ poznamenala a znovu upila doušek čaje. „Mluvila jsi s Laceyiným otcem o tom, že by mohla po škole pomáhat na klinice?“

Sára přikývla a zastrčila si karty do kufříku. „Nechá si to prý projít hlavou.“

„Nevěřím ale, že tu zůstanou dlouho,“ řekla matka a opatrně na Sáru pohlédla. „Ať si říká, co chce, lidé jsou přesvědčení, že o tom věděl.“

Sára pokrčila rameny. Přivádělo ji do rozpaků, když o tom měla mluvit doma.

Matka pokračovala: „Prý mu tuhle rozřezali gumy, když parkoval před Piggly Wiggly.“

Sára pečlivě pozorovala matku a snažila se z její tváře uhodnout, kam míří.

„Jen nechci, aby ses zklamala,“ vypadlo z ní nakonec. „Nerada bych, aby ses s tím děvčetem sblížila, a pak ho otec odvezl pryč.“

Sára sklopila oči a začala pilně přehrabovat věci v kufříku. Myslela na to, že jí Jeffrey nedávno řekl totéž.

„Víš,“ začala znova matka, „vždycky si můžeš nějaké dítě adoptovat.“

Sára ucítila na tváři křečovitý úsměv. Sundala si brýle a položila je na stůl. „Mami, já…“ Odmlčela se a nevesele se zasmála. Nebylo to tak jednoduché.

Matka čekala, co Sára řekne.

„Teď o tom vážně nechci mluvit.“

Matka se k ní natáhla a vzala ji za ruce. „Až budeš mít chuť, víš, že můžeš kdykoli přijít.“

„Já vím, mami.“

Tessa se vrátila do jídelny a vlepila Sáře zezadu malý pohlavek. „Ty potvoro,“ zamumlala.

Sára se rozesmála a Tessa na ni vyplázla jazyk.

Matka zvedla obočí, ale nechala to bez komentáře. „Jsi v pořádku, holčičko?“ zeptala se Tessy.

„Ano, mami,“ odpověděla, ačkoli na to nevypadala. Sára pocítila bodnutí výčitky, že jí tu fotku ukázala.

„Určitě?“ zeptala se jí.

„Jasně, připadám si skvěle,“ odsekla Tessa. „Vlasy mám jak namazané rybím tukem, kůži jak šmirglpapír, kalhoty mě škrtí.“ U tohoto bodu se zastavila a na důkaz si popotáhla nohavice šortek. „Zařezávají se mi do rozkroku.“

„Příroda nesnáší vakuum,“ řekla jí Sára se smíchem.

„Sáro,“ varovala ji matka, když ale odcházela z jídelny zpátky do kuchyně, smála se.

Tessa se znovu posadila a vzala si jedno z vajec. „Kde je Jeffrey? Už tu měl být před půl hodinou.“

„Já nevím,“ řekla Sára a pozorovala, jak do sebe její sestra láduje natvrdo uvařené vejce. „Myslela jsem, že ti je špatně od žaludku.“

„To taky bylo,“ opáčila Tessa a vzala si další vejce. „Teď už to trochu přešlo.“

Sára se chystala něco říct, ale zarazila se. Na příjezdové cestě zaslechla skřípění brzd. „To je Jeffrey,“ vykřikla a vyskočila od stolu, až povalila židli. Chytla ji těsně, než dopadla na zem, a preventivně vrhla na Tessu zlý pohled, aby ji ušetřila komentáře, který měla nepochybně na jazyku.

Nadýchla se a dala si schválně na čas, než došla ke vchodovým dveřím. Otevřela, právě když se Jeffrey chystal zaklepat. Naklonila se k němu, aby ho políbila, hned se však zastavila, neboť viděla, jak se tváří. „Co se děje?“

Místo odpovědi jí podržel před očima videokazetu.

Nechápavě zakroutila hlavou. „Co je to?“

„Pojďme dolů do suterénu,“ řekl a jako první začal sestupovat po schodech. Podle jeho tuhých ramen a toporné chůze poznala, že jím lomcuje vztek. Ani mu nemusela vidět do obličeje, aby věděla, že skřípe zuby.

Sára se posadila na gauč a sledovala, jak Jeffrey zakládá kazetu do přehrávače. Posadil se vedle ní a chvíli si hrál s tlačítky na dálkovém ovladači, než na obrazovce naskočil obraz. Sáře vzápětí došlo, že ten černobílý film musí být nahrávka skryté monitorovací kamery.

„Pošta v Atlantě,“ vysvětlil.

Jeffrey se opřel o gauč a Sára se k němu přitiskla. Scéna, kterou sledovali, byla dost všední – místnost plná poštovních schránek, se stolem uprostřed. Jeffrey pásku přetočil až k místu, kdy do záběru vešel štíhlý mladík.

„Jako by vypadl z oka Marku Pattersonovi,“ zašeptala Sára a dívala se, jak jde chlapec do zadní části místnosti. Když se dostal blíž ke kameře, bila podobnost mezi ním a Markem do očí. Měl stejnou postavu samá ruka samá noha a budil stejný dojem suverénní drzosti. Ležérní způsob, jakým na něm viselo oblečení, vytvářel dojem stejného sexappealu.

„Vypadá úplně jako on,“ řekl Jeffrey.

Chlapec na filmu obezřetným krokem přešel přes místnost. Zastavil a opatrně se rozhlédl, než otevřel jednu ze schránek. Zatímco vyndával její obsah, stál zády ke kameře, takže nebylo nic vidět. Pak se rozhlédl a zastrkal si obálky za pas kalhot. Nakonec si zastrčil košili a prošel kolem kamery k východu.

Jeffrey zastavil kazetu a záběr mladíka zamrzl na obrazovce.

„Ona někoho poslala,“ uhádla Sára.

„Vyšel na parkoviště, nastoupil do černého thunderbirdu a odjel do místního nákupního centra,“ řekl Jeffrey. „Pokud měl s někým schůzku, tak dotyčný nepřišel. Čekal několik hodin, pak někam volal z automatu.“

„Komu?“

„Nick to číslo dal zjistit, je to mobil. Ale nikdo to nebral.“

„A co ten kluk?“

„David Ross alias Ross Davis,“ řekl. „Nick zkontroloval otisky. Před deseti lety byl za bílého dne unesen z domova. Pohřešovaný, pokládán za mrtvého.“

Sára cítila, jak jí srdce skočilo do krku. „Deset let?“

„Jo,“ řekl Jeffrey a jeho hlas prozrazoval rozčilení. „Hrál si před domem se starším bratrem. Dottie přijela autem. Aspoň si myslí, že to byla ona – nebo Wanda, jestli chceš, ať je ta bestie ve skutečnosti kdokoli. Byla to ženská. Ross Davis šel s ní a už se nikdy nevrátil.“

Sára si položila ruku na srdce. „Chudáci rodiče.“

„Už to není jejich syn, Sáro. Je zrovna jako Mark. Neřekne ani slovo. Nick ho dusil šest hodin, ale ten kluk mlčí jak zařezaný. Nepřizná ani, že Dottii zná. Řekl jen, že si šel vybrat nějakou svoji poštu.“

„Měl tetování jako Mark?“

Jeffrey zakroutil hlavou.

„Kolik mu je?“

„Sedmnáct.“

„Unesla ho, když mu bylo sedm?“ zeptala se.

„Po právní stránce je už dospělý,“ řekl Jeffrey tak poraženeckým tónem, až ho Sára vzala za ruce.

„Uvědomili jste jeho rodiče?“ zeptala se.

„Nick jim volal,“ řekl Jeffrey. „Nemohl ho ale zadržet. Vybrat si poštu ze schránky není zakázáno a i auto má přihlášené na sebe.“

„Nick ho ale nechal sledovat, ne?“ řekla Sára. „Aspoň můžete říct rodičům, kde je.“

Jeffrey přikývl, oči upřené na postavu chlapce na obrazovce. „Dívej se,“ řekl a znovu namířil ovladač na video. Stiskl knoflík přehrávání, a mladík vyšel ze dveří a ze záběru.

Pár sekund nebylo na filmu nic než prázdná místnost. Sára se zrovna chtěla zeptat, na co se má dívat, když se na scéně objevila další postava. Drobná žena v baseballové kšiltovce a brýlích rázným krokem vešla do záběru a zamířila rovnou ke stejné schránce, kterou před pár minutami vybíral ten mladík. Otevřela ji, vyndala několik obálek a zastrčila je do kabelky. Když se otočila na kameru, Sára zalapala po dechu, i když by vůbec neměla být překvapená.

„Je to Dottie Weaverová?“ zeptala se, ačkoli to sama dobře věděla. Tu ženu si nešlo s nikým splést. Pak Dottie, jako by dobře věděla, že si ji jednoho dne budou pouštět na videu, sundala brýle, zadívala se rovnou do objektivu a ve výmluvném gestu zvedla prostřední prst.

Jeffrey zastavil pásku.

„Kde byli všichni?“ zeptala se Sára, která se mezitím rozčilením posunula na samý okraj gauče. „Jak to, že ji nikdo nesledoval?“

„Šli po tom klukovi,“ vysvětlil Jeffrey. „Nick u něj našel jen hromadu reklam. Kreditní karty zůstaly ve schránce.“

„Nemůže si ale přece dovolit je použít,“ namítla Sára nevěřícně. „Jakmile se ta čísla objeví někde v počítači, budou vědět, kde je.“

„To ona ví,“ ujistil ji Jeffrey. „Dala tobě i Leně spoustu falešných stop, když jste s ní mluvily. Je to jen hra. Dělá si z nás dobrý den.“

„Ale proč?“

„Prostě proto, že může,“ ucedil Jeffrey kysele. „Ať táhne k čertu.“

Sára mu položila ruku na rameno. „Jeffe…“ Chtěla mu pomoct. „Dave Fine se nikdy nedostane z kriminálu. Lacey je doma. Grace je mrtvá.“

„Neutěšuj mě, Sáro,“ řekl hlasem, který jako by ho dusil. „Prosím tě o to.“

Pustila ho a on se předklonil, lokty na kolenou a hlavu v dlaních.

„Je na svobodě, Sáro,“ řekl. „Udělá to zas.“

„Jednou ji někdo dostane,“ řekla, ale sama si tím nebyla jistá, Jeffrey musel to zaváhání v jejím hlase zachytit, protože na ni pohlédl. V očích měl takový zármutek, že Sára nevydržela a uhnula pohledem.

Zadívala se radši na televizní obrazovku a na Dottii Weaverovou, která jim dávala nevybíravě najevo, že je na svobodě, může si dělat, co chce, zákon nezákon, může si najít tucet dětí jako Mark nebo Lacey a dělat si s nimi, co se jí zlíbí. Nejspíš to právě teď dělala.

„Jak se to mohlo stát?“ zeptala se Sára, na tu otázku však neexistovala odpověď. Pomyslela na Lacey a na to, co si prožila, včetně věcí, o kterých ještě ani nebyla schopná mluvit. To děvče si ve třinácti zkusilo tolik bolesti a utrpení, kolik by osud neměl naložit snad nikomu na celý život. Přesto chodila dál každé ráno do školy a v neděli s otcem do kostela, jako by byla ještě stále obyčejné dítě, jako by uvnitř v duši předčasně nezestárla.

Jeffrey se opřel o opěradlo gauče a vzal Sáru pevně za ruce. Chvíli tam mlčky seděli a ani jeden nedokázal vyjádřit, co cítí. Pak se nad schody objevila matka a zavolala je k večeři.