Karin Slaughter

Grant County 03. Mrazivý strach

Na pozemku Grantské univerzity je nalezeno tělo mladého muže. Na místo přijíždí detektiv Jeffrey Tolliver a soudní lékařka Sára Lintonová. Zpočátku se shodují na tom, že se jedná o sebevraždu, ale když je vzápětí v nedalekém lesíku brutálně napadena Sářina sestra, začne zdánlivě jednoznačný případ vyvolávat řadu znepokojivých otázek. Nejasná podezření se potvrdí, když o několik dní později umírá násilnou smrtí studentka, která objevila mladíkovu mrtvolu.

Policie nabývá přesvědčení, že všechny tři případy spolu souvisejí. Skutečnost, že nitky vedou do prostředí univerzity, vyvolává v místních občanech znepokojení – a všeobecný strach dostoupí vrcholu, když je nalezen další mrtvý student…

I ve svém nejnovějším románu se Karin Slaughter daří vrstvit napětí a gradovat vyprávění až do posledních stran, které skrývají rozuzlení tak nečekané, že čtenář bezděčně zalapá po dechu…

1

Sára Lintonová upírala pohled ke vchodu bistra Dairy Queen, sledovala svou sestru, jak vychází ven a v každé ruce nese kelímek zmrzliny, polité tmavou čokoládou. Tessino těhotenství se už nedalo přehlédnout, a jak kráčela parkovištěm, zvedl se vítr, který jí vyfoukl růžové šaty až nad kolena. Snažila se je stlačit dolů, aniž by vyklopila kelímky, a Sára zaslechla několik jadrných výrazů.

Otevřela dveře auta. „Chceš pomoct?“ nabídla Sára, přičemž ovládala nutkání dát se do smíchu.

„Umím si poradit,“ odpověděla Tessa a s námahou se vpravila do auta. Podala Sáře jednu zmrzlinu a udělala si pohodlí. „A přestaň se mi laskavě smát.“

Sára pokrčila nos a s nelibostí se dívala, jak si Tessa zouvá sandály a klade svá bosá chodidla na palubní desku. Když si před časem pořídila BMW 330i, Tesse netrvalo ani dva týdny a na zadním sedadle nechala rozpustit čokoládové bonbony a rohožku na straně spolujezdce polila Fantou. Kdyby nečekala dítě, Sára by ji uškrtila.

„Cos tam dělala takovou dobu?“ zeptala se.

„Potřebovala jsem čůrat.“

„Už zas?“

„Proto, že bych milovala záchodky v Dairy Queen, jsem tam rozhodně nešla,“ odsekla nakvašeně Tessa a pak si zamávala rukou před obličejem. „Kristepane, to je hic.“

Sára přešla její slova bez poznámky a zapnula klimatizaci. Pracovala jako lékařka a věděla, že Tessa je v této době obětí hormonů.

Někdy se však přesto nedokázala ubránit dojmu, že by všem prospělo, kdyby Tessu někam zavřeli a do porodu nepustili ven.

„Měli tam pěkně narváno,“ procedila Tessa přes pusu plnou zmrzlinové polevy. „Jak to, že lidi nejsou touhle dobou v kostele nebo kde?“

„Hm,“ zamumlala Sára.

„Vypadá to tady příšerně. Jenom se podívej na to parkoviště,“ pokračovala Tessa a rozmáchla se plastovou lžičkou. „Lidi odhodí na zem každé svinstvo a houby se starají, kdo to po nich sebere. Jako by tady chodil nějaký Santa Klaus, který všechno uklidí. Příšerné!“

Sára se soustředila na svou zmrzlinu, přesto však během Tessina výčtu výtek vůči Dairy Queen – počínaje bezohledně telefonujícím mužem až po ženskou, jež nejdřív vystála desetiminutovou frontu, a pak když se dostala na řadu, pořád neměla vybráno – párkrát souhlasně zabručela. Po chvíli přestala ty ciráty poslouchat a začala přemítat o rušném týdnu, který ji čekal.

Před několika lety si k práci přibrala částečný úvazek na patologii, aby vydělala peníze a mohla si od staršího kolegy, chystajícího se na odpočinek, odkoupit praxi na heartsdaleské dětské klinice. Poslední dobou jí však závazky na patologii stále častěji zasahovaly do povinností na klinice. Za běžného provozu by jí úvazek na patologii nezabral mnoho času. Během posledních dvou týdnů však musela dvakrát k soudu, a proto ji teď čekalo několik přesčasů, aby dohnala zameškané.

K podobné situaci docházelo stále častěji. Práci na patologii šlo jen obtížně skloubit s lékařskou praxí na klinice a Sára věděla, že to tak nevydrží donekonečna. Za pár let se bude muset rozhodnout pro jedno, nebo druhé. Patologie na ni kladla vysoké odborné nároky, což před třinácti lety, po návratu z Atlanty do Grantu, velice oceňovala. Měla pocit, že nebýt otázek, které před ni neustále kladlo soudní lékařství, atrofoval by jí mozek. Na druhé straně práce s dětmi jí dodávala energii, a jelikož sama děti mít nemohla, po praxi na klinice by se jí stýskalo. Dennodenně přemítala o výhodách a nevýhodách obou zaměstnání, ale její názor se dosud neustálil a zůstával proměnlivý podle toho, jak se jí zrovna ve kterém vedlo. Když to šlo špatně, měla chuť s tím praštit.

„Prý že už na to nejsem nejmladší,“ rozčilovala se Tessa hlasitě, až to Sáru vytrhlo ze zadumání. „Je mi čtyřiatřicet, ne padesát. Jak může zdravotní sestra říct něco takového těhotné ženě?“

Sára se podívala na sestru. „Cože?“

„Posloucháš mě vůbec?“

„Ano. Samozřejmě že tě poslouchám,“ Sára se snažila vypadat přesvědčivě.

Tessa svraštila obočí. „Máš plnou hlavu Jeffreyho, že?“

Sáru ta otázka zaskočila. Výjimečně teď byla myšlenkami jinde než u svého bývalého manžela. „Ne.“

„Nekecej, Sáro,“ nedala se odbít Tessa. „Celé město ví, že se ta káča z rytectví stavila v pátek na stanici.“

„Objednali si u ní nápis na policejní auto,“ odpověděla Sára a do tváře se jí nahrnula krev.

Tessa ji počastovala nevěřícným pohledem. „Nevěšel ti minule na nos stejnou báchorku?“

Sára mlčela. Dosud z paměti nevymazala den, kdy se vrátila domů z práce a načapala Jeffreyho v posteli s majitelkou rytectví.

Její rodiče zaráželo a rozčilovalo, že se teď znovu začala s Jeffreym scházet. Rozuměla jim, ale definitivní tečku za minulostí udělat nedokázala. Pokud šlo o Jeffreyho, neuměla zachovat chladnou hlavu.

Tessa se na ni významně podívala. „Dej si na něj bacha. Nedovol, aby si byl tebou příliš jistý.“

„Nejsem žádná nána.“

„Někdy se tak chováš.“

„To ty taky, hele,“ odsekla Sára, ale dřív, než stihla dokončit, zastyděla se za svá slova.

Jenom puštěná klimatizace se starala o to, aby v autě nezavládlo hrobové ticho. Nakonec promluvila Tessa: „Máš mi říct: ‚Sama sis moc bacha nedávala‘.“

Sára se chtěla zasmát, ale příliš to v ní vřelo. „Tessie, nic ti do toho není.“

Tessa se rozesmála štěkavým smíchem, který Sáře zarezonoval v uších. „To mi teda řekni, jestli tahle věta někdy na někoho zabrala. Vsadím se, že zlatíčko Maria Simmsová žhavila drát, ještě než ta káča vylezla ze své dodávky.“

„Neříkej jí tak.“

Tessa zamávala lžičkou ve vzduchu. „A jak bys chtěla, abych jí říkala? Děvka?“

„Nijak,“ pronesla Sára zcela vážně. „Neříkej jí nijak.“

„Hele, já mám za to, že si pár pěkných jmen zaslouží.“

„Podváděl mě Jeffrey. Ona si jen nenechala ujít příležitost užít si.“

„Koukni,“ spustila Tessa, „sama jsem si svého času nenechala ujít pár pěkných příležitostí, ale nikdy jsem se nezapletla s ženatým chlapem.“

Sára zavřela oči v naději, že sestra přestane. Na podobný rozhovor neměla náladu.

Tessa dodala: „Maria povídala Audře Brockové, že prý pěkně přibrala.“

„Co s tím má Audra Brocková? A jak to vůbec víš?“

„Čistila jsem u ní kuchyňský odpad,“ řekla Tessa se lžičkou v puse. Co jí břicho znemožňovalo náročnější fyzickou činnost, přestala v rodinné instalatérské firmě pracovat na plný úvazek. Méně náročné úkoly jako třeba pročištění odpadu však ještě stále zvládala.

Tessa si neodpustila, aby nepokračovala: „Prý je jako almara.“

Přestože se za to Sára hnusila sama sobě, nemohla se ubránit chvilkovému pocitu zadostiučinění, který vzápětí vystřídaly výčitky svědomí. Příčila se jí škodolibost, s jakou se potěšila zvěsti o tom, jak se její bývalé sokyni rozšiřují boky. A taky zvětšuje zadek.

Skutečnost, že tolik přibrala, jí určitě nijak neprospěla.

„Koukám, že se usmíváš,“ poznamenala Tessa.

Měla pravdu. Od samého úsilí udržet ústa pěvně stisknutá ji rozbolely tváře. „Je mi jí líto.“

„Odkdy?“

„Odkdy?“ zopakovala Sára zamyšleně. „Od té doby, co si připadám jako naprostý pitomec.“

„Jak by řekl Pepek Námořník, jseš, co jseš.“ Tessa si dala záležet, aby umělou lžičkou vyškrábla zbytky zmrzliny z kartonového kelímku co nejhlučněji. Ztěžka si povzdechla, jako by prožívala velké strádání. „Můžu si vzít trochu od tebe?“

„Ne.“

„Jsem těhotná!“ pískla.

„To není moje vina.“

Tessa se znovu pustila do vyškrabování prázdného kelímku.

A aby toho nebylo dost, začala si drbat bosé chodidlo o ozdobné dřevěné obložení palubní desky.

Trvalo celou minutu, než Sáru přemohly pečovatelské pudy starší sestry. Vzpírala se jim, snažila se té zmrzliny spořádat co nejvíc, ale nešla jí dolů krkem.

„Tady ji máš, žroute,“ rezignovala nakonec a podala sestře svůj kelímek.

„Díky,“ zahlaholila sladce Tessa. „Hele, co kdybychom si daly ještě jednu rundu?“ navrhla vzápětí. „Nedoběhla bys tam? Nechci, aby si mysleli, že jsem nenažraná, a…“ Roztomile se usmála a zamrkala očima. „Taky ten kluk u pokladny mě asi nerad uvidí ještě jednou.“

„Proboha proč?“

Tessa se zatvářila jako neviňátko. „Někteří lidé jsou tak nedůtkliví.“

Sára otevřela dveře, ráda, že může vystoupit. Udělala teprve tři kroky, když zaslechla, jak Tessa stahuje okénko.

„Vím, vím,“ mávla rukou. „Dvojitou porci čokolády.“

„Jasně, ale počkej ještě,“ hlesla Tessa a na okamžik zmlkla, aby olízla zmrzlinu z mobilního telefonu, než jej podala sestře. „Volá Jeffrey.“

Sára zaparkovala mezi hlídkové vozidlo a Jeffreyho auto na štěrkovém náspu a zamračila se, když slyšela, jak kamínky odletující zpod kol narážejí do boku auta. Svůj dvoumístný sportovní kabriolet vyměnila za prostornější model jedině z toho důvodu, aby se dozadu vešla dětská sedačka. Přičiněním Tessy a jiných neblahých vlivů se však její nové auto promění ve starou popelnici dřív, než dítě přijde na svět.

„Už jsme tady?“ zeptala se Tessa.

„Jo.“ Sára zatáhla ruční brzdu a podívala se na téměř vyschlé říční koryto, které měly před sebou. Od poloviny devadesátých let postihuje Georgii sucho a mohutná řeka, která se kdysi klikatila lesem jako obrovský had, se smrskla na skromný potůček plazící se po dně koryta. Oproti té scvrklé, vysušené mrtvole řeky působil betonový most o pár desítek metrů dál proti proudu poněkud nemístně.

Sára si však dodnes pamatovala, jak se z něj kdysi rybařilo.

„Tam je tělo?“ zeptala se Tessa a ukázala prstem na hlouček mužů, tvořící půlkruh.

„Nejspíš jo,“ přisvědčila Sára, uvažujíc, zda jsou na pozemku univerzity. Grantský kraj tvořila tři města: Heartsdale, Madison a Avondale. Heartsdale, kde se nacházela Grantská technická univerzita, platil za výkvět kraje, a tudíž jakýkoli zločin, který se zde odehrál, k sobě poutal velikou pozornost. Zločin spojovaný s univerzitou by vyvolal všeobecné zděšení.

„Co se stalo?“ vyzvídala Tessa, ačkoli nikdy předtím se o Sářinu práci příliš nezajímala.

„To musím teprve zjistit,“ poznamenala Sára a natáhla se do odkládací skříňky v palubní desce pro stetoskop. Když ji otevřela, hřbetem ruky se dotýkala Tessina břicha. Chvíli na něm ruku podržela.

„Ach, Sáro,“ vzdechla Tessa a popadla Sáru za ruku. „Mám tě tak ráda.“

Sára se zasmála slzám, které se zaleskly v Tessiných očích, ale z nějakého důvodu i jí jich po tváři pár skanulo. „Taky tě mám ráda, Tessie,“ stiskla sestře ruku. „Zůstaň v autě, za chvíli jsem zpátky.“

Vystoupila a Jeffrey už jí šel vstříc. Tmavé vlasy, ještě trochu vlhké na temeni, měl důkladně sčesané dozadu. Na dobře padnoucí a důkladně nažehlené khaki uniformě se vyjímal nablýskaný policejní odznak.

Sára měla na sobě staré tepláky, zašlé bílé triko s krátkým rukávem a na nohou rozvázané tenisky naboso, aby si je kdykoli mohla zout a nazout.

„Nemusela ses tak nastrojit,“ zažertoval Jeffrey, ale ironie v jeho hlase zněla pichlavě.

„O co jde?“

„Nemůžu to tvrdit s jistotou, ale mám pocit, že…,“ odmlčel se a podíval se směrem k autu. „Tys přivezla Tessu?“

„Měly jsme to cestou a ona chtěla jet taky…“ Nedokončila, protože za opravdový důvod, proč ji vzala s sebou, se dalo pokládat jedině to, že její životní náplní se v poslední době stala snaha učinit Tessu šťastnou. Anebo jí aspoň nedovolit, aby si našla důvod žehrat.

Jeffrey pochopil situaci. „Předpokládám, že nemělo smysl se s ní dohadovat.“

„Slíbila, že zůstane v autě,“ ujišťovala ho právě v okamžiku, kdy se jí za zády ozvalo bouchnutí dveří od auta. S rukama vbok se otočila, ale to už na ni Tessa omluvně mávala.

„Já musím,“ ukázala směrem k nedalekým stromům.

„To chce jít pěšky domů?“ podivil se Jeffrey.

„Potřebuje na záchod,“ vysvětlila Sára a pohledem doprovázela Tessu po strmém svahu k lesíku.

Oba pozorovali, jak se drápe nahoru s rukou pod břichem, jako by držela nějaký koš. Jeffrey se neubránil pobavení: „Zabiješ mě, jestli vybouchnu smíchy, až se skutálí dolů?“

Místo odpovědi se s ním Sára pustila do smíchu.

Zeptal se: „Myslíš, že to zvládne?“

„O to strach nemám,“ odvětila Sára. „Menší rozcvička ji nezabije.“

„Jsi si jistá?“ ptal se Jeffrey s upřímnou účastí.

„Zvládne to,“ ujistila ho, když si uvědomila, že nemá s těhotnými ženami žádnou osobní zkušenost. Nejspíš ho jímala hrůza, že porodí dřív, než se vyhrabe nahoru. A jim všem by se přitom tolik ulevilo.

Sára udělala čelem vzad a vykročila k místu, kde leželo tělo.

Jeffrey zůstal stát. Po několika krocích se zastavila a otočila, protože tušila, co se asi děje.

„Dnes ráno ses vypařila pěkně brzy,“ poznamenal.

„Chtěla jsem tě nechat vyspat,“ vrátila se k němu a z kapsy mu vytáhla gumové rukavice. „Co se tady stalo?“

„Nebyl jsem zas tak strašně unavený,“ namítl stejně sugestivně, jako by to udělal ráno, kdyby zůstala.

Zatímco si pohrávala s rukavicemi, snažila se přijít na nějakou výmluvu. „Potřebovala jsem vyvenčit psy.“

„Proč je nepřivezeš s sebou?“

Očima se zachytila hlídkového vozidla. „To máte nové?“ zeptala se s předstíraným zájmem. V Grantském kraji panovaly maloměstské poměry, takže Sára věděla o novém policejním autě dřív, než se stačilo objevit před stanicí.

„Koupili jsme ho před několika dny,“ odtušil.

„Ten nápis vypadá pěkně,“ snažila se prohodit nenuceně.

„Co zase máš?“ opáčil, jako poslední dobou pokaždé, když jej zahnala do úzkých.

Nechtěla dovolit, aby vyváznul tak snadno. „Odvedla poctivou práci.“

Jako by neměl co skrývat, pevně se na ni podíval. Uvěřila by mu, kdyby na ni stejný výraz nezkusil minule, když jí chtěl namluvit, že nezahýbá.

S nuceným úsměvem se znovu optala: „Co se tady stalo?“

Nasupeně odfoukl jako natlakovaný papiňák. „Sama uvidíš,“ řekl a zamířil k řece.

Sára kráčela svým obvyklým tempem a Jeffrey musel zpomalit, aby s ním udržela krok. Všimla si, že jím lomcuje vztek, avšak jeho nálady si nikdy nepřipouštěla.

„Jde o studenta?“

„Podle všeho ano,“ ucedil nakvašeně. „Prohledali jsme mu kapsy.

Neměl u sebe žádný doklad totožnosti, ale tato část řeky patří univerzitě.“

„Senzace,“ zamumlala si pro sebe a uvažovala, jak dlouho asi potrvá, než se přihrne šéf univerzitní ostrahy Chuck Gaines a začne do všeho strkat nos. Chuck byl obecně považován za pitomce, ale Jeffrey měl jako vrchní inspektor místní policie instrukce vycházet s univerzitou za každých okolností v dobrém. Chuck si to uvědomoval víc než kdokoli jiný a snažil se toho patřičně využít ve svůj prospěch.

Sára zavadila pohledem o dobře vypadající blondýnku usazenou na hromadě kamenů. U ní seděl mladý příslušník policie Brad Stephens, jenž před lety patřil k jejím pacientům.

„Ellen Schafferová,“ řekl Jeffrey na vysvětlenou. „Šla si zaběhat.

Měla namířeno k lesíku, ale jak přeběhla most, všimla si těla.“

„Kdy?“

„Asi před hodinou. Zavolala nám ze svého mobilu.“

„Ona chodí běhat s telefonem?“ zeptala se, přestože sama nevěděla, čemu se diví. Lidé už dneska nejdou bez telefonu ani na toaletu.

Jeffrey navázal: „Až se podíváš na tělo, ještě si s ní promluvím.

Je z toho špatná. Brad jí snad pomůže trochu se uklidnit.“

„Znala oběť?“

„Podle všeho ne,“ řekl. „Nejspíš se jenom octla na špatném místě ve špatnou dobu.“

Podobná smůla je osudem většiny svědků. Zahlédnou něco, co po zbytek života nedokážou vymazat z paměti. Podle toho, co Sára spatřila uprostřed ramena řeky, však usoudila, že ta dívka měla docela štěstí, neboť pohled na tělo nebyl až tak drastický.

„Tady,“ vzal Jeffrey Sáru za loket a vedl ji k řece. Všude ležela vyschlá pórovitá naplavenina, do níž déšť vymlel malé cestičky.

V místě, kde sestupovali, měřilo koryto podle Sářina odhadu na šířku tak dvanáct metrů, ale Jeffrey si to určitě změří přesněji. Při chůzi po suchém povrchu se jim zpod nohou zvedal prach. Sára cítila, jak se jí dostává do tenisek. Před dvanácti lety by na tom stejném místě stáli po krk ve vodě.

Na půl cesty k tělu se zastavila a upřela pohled na most. Jednalo se o prostý betonový most s nízkým zábradlím. U jeho paty na jedné straně někdo nastříkal černým sprejem hákový kříž s nápisem „Smrt negrům“.

Sára pocítila v ústech hořkou pachuť. „To je teda pěkné,“ procedila znechuceně.

„Vid,“ odpověděl se stejnou nechutí Jeffrey. „Teď to najdeš kolem univerzity téměř všude.“

„Kdy to začalo?“ zeptala se. Grafity působily lehce zašlým dojmem, takže mohly být staré už několik týdnů.

„Bůhví,“ pokrčil rameny Jeffrey. „Vedení univerzity si toho ani nevšimlo.“

„Bodejť, kdyby si toho bývali všimli, museli by se k tomu nějak postavit, to dá rozum,“ poznamenala. Pak se otočila a pohledem zapátrala po Tesse. „Víte, kdo to má na svědomí?“

„Studenti,“ pronesl s odporem v hlase Jeffrey a dal se opět do kroku. „Nejspíš pár pitomců ze Severu, kteří si chtějí připadat vtipně.“

„Takové plytké rasistické nápisy nemůžu ani vystát,“ zabručela, ale jakmile dorazili k Mattu Hoganovi a Frankovi Wallacemu, nasadila si na obličej podmanivý úsměv.

„Dobré odpoledne, Sáro,“ pozdravil ji Matt, v jedné ruce polaroid a v druhé několik snímků.

„Právě jsme skončili s focením,“ informoval ji Jeffreyho zástupce Frank.

„Dík,“ řekla a s gumovým mlasknutím si natáhla rukavice.

Tělo leželo s roztaženýma rukama obličejem k zemi, kalhoty a spodní prádlo stažené ke kotníkům. Soudě podle vzrůstu a hladkých holých hýždí, šlo o mladého muže ve věku kolem dvaceti. Po límec dlouhé světlé vlasy, spadající na dvě strany, vytvářely na temeni dojem pěšinky.

Mohlo by se zdát, že spí, nebýt krve a kousku tkáně, trčící z konečníku.

„Sakra,“ zaklela.

Z pouhé formality si klekla a přitiskla na mrtvé tělo stetoskop.

Cítila a slyšela, jak se chlapcova žebra pod dotekem její ruky pohnula.

Srdce mu netlouklo.

Sára si pověsila stetoskop kolem krku, aby mohla tělo prozkoumat.

Svá zjištění vyslovovala nahlas: „Nejsou patrné žádné známky toho, že by u oběti došlo k sodomii. Žádné modřiny, žádné tržné rány.“ Prohlédla ruce a zápěstí. Levá paže ležela v nepřirozené poloze, na předloktí se vyjímala dlouhá, ošklivě vypadající jizva. Podle stupně zahojení to vypadalo na čtyři až šest měsíců starou ránu. „Nebyl svázán.“

Sára nadzvedla tmavě zelené tričko s krátkým rukávem, které měl mrtvý mladík na sobě, aby zjistila další poranění. U kostrče objevila dlouhý škrábanec, avšak ne dost hluboký na to, aby krvácel.

„Od čeho to má?“ zeptal se Jeffrey.

Neodpověděla, přestože jí na té jizvě připadalo něco zvláštního.

Nadzvedla mladíkovi pravou nohu, aby ji dala kousek stranou, ale zarazila se, když se chodidlo nehnulo z místa. Zespoda vsunula ruku do kalhot, aby nahmatala lýtkovou a holenní kost. Měla pocit, jako by mačkala pytlík plný ovesných vloček. Sáhla i na druhou nohu a zjistila, že je ve stejném stavu. Kosti nebyly zlomené, nýbrž rozdrcené na padrť.

Za zády se jim ozvalo několikanásobné bouchnutí dveří od auta. „No tě bůh,“ sykl Jeffrey tiše.

To už se Chuck Gaines hrnul k řece. Těsná hnědá uniforma ostrahy mu při pokusu sestoupit do koryta praskala ve švech. Sára se s Chuckem znala už od střední školy, kdy se jí posmíval pro všechno na světě, počínaje výškou a konče dobrými známkami či zrzavými vlasy. Dnes neměla o nic větší radost, že ho vidí, než kdysi.

Spolu s Chuckem k nim měla namířeno také Lena Adamsová, na sobě stejnou uniformu jako on, jenom o dvě čísla větší než její velikost. Kalhoty si utáhla páskem, na nose se leskly zrcadlovky a vlasy si schovala pod čepici se širokým kšiltem, takže vypadala jako klučina, který si v tátově šatníku hraje na dospěláka. Fakt, že uklouzla a kus cesty dolů se svezla po zadku, tento dojem pouze umocnilo.

Frank se jí chtěl vrhnout na pomoc, ale Jeffrey mu to výhrůžným pohledem zarazil. Ještě před sedmi měsíci byla jednou z nich.

Jeffrey jí dosud neprominul, že je nechala ve štychu a odešla, a měl v plánu postarat se o to, aby ani ostatní na to tak rychle nezapomněli.

„Herdek!“ zaklel Chuck a posledních pár kroků dolů proskákal.

Přes chladný větřík se mu nad horním rtem vysráželo několik kapek potu a od samého úsilí dostat se dolů celý zbrunátněl. Ač měl postavu samý sval, něco na něm působilo nezdravým dojmem.

Nadměrně se potil a tenká vrstva podkožního tuku vyvolávala dojem, že je pořád nateklý. Svým kulatým obličejem a očima posazenýma daleko od sebe připomínal sluníčko. Sára nevěděla, jestli je to účinkem steroidů, nebo nedbalou životosprávou, ale ten člověk byl na nejlepší cestě uhnat si infarkt.

Chuck koketně mrknul na Sáru. „Čau, zrzko.“ Teprve pak nabídl Jeffreymu svou masitou ruku. „Jak se vede, šerife?“

„Ahoj, Chucku,“ opětoval pozdrav Jeffrey, ale s podáním ruky nepospíchal. O Lenu sotva zavadil pohledem a znovu obrátil svou pozornost k místu činu. „Dostali jsme hlášení asi před hodinou.

Sára dorazila před chvilkou.“

„Dobrý den, Leno,“ pozdravila Sára.

Lena nepatrně kývla hlavou, ale výraz jejích očí zůstal ukrytý za zrcadlovými brýlemi. Jeffrey neskrýval svou nelibost nad Sářinou družností. Kdyby zůstali na chvíli sami, Sára by mu řekla, kam si své pocity může strčit.

Chuck spráskl ruce, jako by chtěl dát najevo svou teritoriální převahu. „Tak copak to tady máme, doktorko?“

„Nejspíš sebevraždu,“ odpověděla, přičemž v duchu počítala, kolikrát ho prosila, aby ji tak neoslovoval. Nejméně tolikrát, kolikrát jej žádala, aby jí neříkal „zrzko“.

„Opravdu?“ natahoval krk. „Nezdá se ti, že si s ním nejdřív někdo pohrál?“ Ukázal na spodní končetiny. „Mně to tak připadá.“

Sára si kecla na bobek a neodpovídala. Vrhla pohled na Lenu, aby se přesvědčila, jak to zvládá. Přesně před rokem přišla o sestru a musela absolvovat peklo vyšetřování. I když ji napadalo hned několik věcí, které jí na Leně nebyly po chuti, pracovat s Chuckem Gainesem by nepřála nikomu.

Chuck postřehl, že mu nikdo nevěnuje pozornost. Znovu spráskl ruce a vydal povel: „Adamsová, mrkni se po okolí, jestli nenajdeš nějakou stopu.“

Lena zcela překvapivě poslechla a vydala se dolů po proudu.

Sára se podívala nahoru k mostu a rukou si zaclonila oči.

„Franku, mohl bys vyběhnout nahoru a porozhlédnout se, jestli tam není nějaký dopis na rozloučenou?“

„Dopis na rozloučenou?“ papouškoval Chuck.

Sára se otočila k Jeffreymu. „Řekla bych, že skočil z mostu,“ začala.

„Dopadl na nohy. Podle podrážek soudím, že dopadl do špíny.

Náraz z něj při dopadu svlékl kalhoty a zapříčinil mnohačetné zlomeniny spodních končetin.“ Podívala se na koženou cedulku džínů a přečetla si velikost. „Určitě na něm plandaly a síla nárazu musela být dost velká. Tu krev způsobilo utržení střev. Na pohled je patrné, že část konečníku vyhřezla ven.“

Chuck tiše hvízdl. Nechtěně mu věnovala pozornost. Všimla si, jak s pohybujícími se rty čte nápis na mostě. Pak ji oblažil zářivým úsměvem a vzápětí se zeptal: „Jak se vede sestře?“

Všimla si, jak Jeffrey pevně zaťal zuby, až mu na krku naběhly žíly. Otec Tessina dítěte Devon Lockwood byl totiž černé pleti.

„Vede se jí dobře, Chucku, dobře,“ odpověděla, zatímco s přemáháním ignorovala jeho narážku. „Pročpak tě to zajímá?“

Vystřihl ještě jeden úsměv a okázale se znovu podíval na most.

„Jen tak.“

Zabodávala se do něj pohledem, zděšená, že se od střední školy vůbec nezměnil.

„Ta jizva na předloktí,“ vložil se mezi ně Jeffrey, „vypadá čerstvě.“

Sára s vypětím sil obrátila pohled k oběti. Hrdlo se jí stahovalo vzteky. „Ano.“

„Ano?“ zopakoval Jeffrey a do své otázky vložil podtext, kterému Sára neomylně porozuměla.

„Jistě,“ potvrdila a současně mu odpovídala, že se umí o sebe postarat sama. Než znovu promluvila, zhluboka se nadechla.

„Řekla bych, že se za tím skrýval úmysl. Kopíruje to tepnu. Pro takovou věc by jej šoupli do nemocnice.“

Chuck se najednou začal zajímat o to, co dělá Lena. „Adamsová!“ zařval. „Zkoukni to támhle,“ nasměroval ji opačným směrem, než kam se vydala.

Sára položila mladíkovi ruce na boky a zvedla oči k Jeffreymu.

„Pomůžeš mi ho otočit?“

Zatímco si Jeffrey navlékal gumové rukavice, pátrala v nedalekém lesíku pohledem po sestře. Ani stopy. Výjimečně cítila úlevu, že se už asi nachází v autě.

„Můžeme,“ řekl Jeffrey s rukama na ramenou oběti.

Sára napočítala do tří a pak tělo ohleduplně otočili.

„Sakra,“ sykl Chuck o tři oktávy výš. Bleskově udělal několik kroků zpět, jako by z těla mrtvého najednou vyšlehly plameny.

Jeffrey se zkoprněle narovnal a na tváři se mu usadil výraz naprostého zděšení. Matt těžce zalapal po vzduchu a otočil se zády.

„Nuže,“ pronesla Sára, protože jí nic lepšího nepřišlo na jazyk.

Na spodní části penisu mrtvého visel utržený asi osmicentimetrový kus kůže, propíchnutý několika náušnicemi, připomínajícími miniaturní činky.

Sára poklekla po boku mladíka, aby zjistila rozsah postižení.

Zaslechla, jak někdo za jejími zády cedí výdech mezi stisknuté zuby, když se pokoušela vrátit kůži do původní polohy a zkoumavě si prohlížela místa, kde došlo k odtržení kůže od orgánu.

Jeffrey se odhodlal promluvit jako první: „Co to má sakra znamenat?“

„Piercing,“ odvětila. „Tomuhle se říká žebřík na membráně.“

Prstem ukázala na činkovité ukončení náušnic. „Ta váha musela kůži svléknout jako ponožku.“

„Do prdele,“ zamumlal Chuck, přičemž otevřeně zíral na ránu.

Jeffrey nemohl uvěřit svým očím. „To si udělal sám?“

Sára pokrčila rameny. Piercingu genitálií v Grantu příliš mnoho lidí zřejmě neholdovalo. Přesto čas od času na klinice nějaký ten zánět po piercingu ošetřovala, takže nešlo o nijakou zvláštní raritu.

„Kristepane,“ ucedil Matt a pořád otočený zaryl špičkou boty do vyschlé země.

Sára ukázala na tenkou zlatou náušnici v chlapcově nose. „Tady je kůže tlustší, tím pádem nedošlo k utržení. Co se týče obočí…“

Rozhlédla se po zemi kolem a z prachu vylovila další zlatou náušnici. „Tahle se možná uvolnila při nárazu.“

Jeffrey ukázal na chlapcova prsa. „A co tohle?“

Několik centimetrů pod chlapcovou pravou bradavkou vedl tenký pramínek krve. Sára tušila, co jej způsobilo, ale aby si domněnku ověřila, odhrnula stažené džíny. Mezi zipem a trenýrkami našla další uvízlou náušnici. „Tuhle měl v bradavce,“ zvedla ji do vzduchu. „Našel by se nějaký pytlík, kam bych ji mohla dát?“

Jeffrey vytáhl papírový sáček na důkazní materiál a otevřený jí ho podržel. „To už je doufám všechno,“ poznamenal znechuceně.

„Pochybuju,“ odvětila.

Stisknutím palce a ukazováčku mu otevřela ústa. Opatrně mu do nich vsunula prsty, aby se nepořezala.

„Nejspíš měl propíchnutý i jazyk,“ řekla a nahmátla jej.

„Koneček jazyka je naříznutý. Ale podrobnosti zjistím, až jej budu mít na pitevním stole. Vypadá to, že kořen jazyka zapadl do krku.“

Zhoupla se na paty, sundala si rukavice a soustředila se na mrtvé tělo jako na celek, nejen na jeho propíchnuté části. Nebýt krve pod nosem a kolem úst, vypadal jako obyčejný mladý kluk.

Měl světle rezavou kozí bradku a tenké dlouhé licousy, lemující čelisti a vytvářející pestrobarevnou mozaiku.

Chuck udělal krok vpřed, aby se na kluka podíval zblízka, a při pohledu do jeho tváře mu poklesla čelist. „Do prdele… Ježíši, do prdele…,“ zaúpěl a pleskl se dlaní po čele. „Nevzpomenu si, jak se jmenuje, ale jeho máma dělá na univerzitě.“

Sára si všimla, jak Jeffreymu při té zprávě spadla ramena. Případ se začínal komplikovat.

Od mostu se ozvalo Frankovo volání. „Našel jsem dopis na rozloučenou.“

Sára zůstala překvapená, ačkoli právě ona jej poslala po něčem podobném se podívat. Viděla už nejednu sebevraždu, a na téhle jí něco nesedělo.

Jeffrey ji propaloval pohledem, jako by jí dokázal číst myšlenky.

„Ještě stále se ti to jeví jako sebevražda?“ zeptal se jí.

„Vypadá to tak, nebo snad ne?“ vyhnula se jednoznačné odpovědi. Jeffrey chvíli mlčel, než pokračoval. „Celou oblast ohradíme.“

Chuck se užuž chystal nabídnout pomoc, ale Jeffrey jej předběhl nonšalantní otázkou: „Chucku, mohl bys tady zůstat s Mattem a udělat pár snímků obličeje? Chtěl bych je ukázat té dívce, co ho našla.“

„Hm…“ Zdálo se, že Chuck se snaží vymyslet si výmluvu. Ne snad proto, že by se mu příčilo zůstávat u těla, ale proto, aby nemusel přijímat povely právě od Jeffreyho.

Ten přistoupil k Mattovi, který se už mezitím otočil zpět k ostatním.

„Udělej pár snímků.“

Matt prkenně přikývl a Sára se v duchu podivila, jak udělá pár fotek, aniž by se na mrtvého podíval. Chuck na rozdíl od něj nemohl od mrtvého odtrhnout oči. Nejspíš ještě nikdy žádnou mrtvolu neviděl. Jelikož ho znala, jeho reakce ji nijak nepřekvapovala. Na tváři měl výraz, jako by se díval na nějaký film.

„Pojď,“ pomohl Jeffrey Sáře na nohy.

„Už jsem brnkla Carlosovi,“ sdělila mu. Carlos byl její asistent z márnice. „Za chvíli přijede. Po pitvě budeme moudřejší.“

„Ano,“ přitakal Jeffrey a směrem k Mattovi pronesl: „Hele, dobře nafoť obličej. A až se vrátí Frank, řekni mu, že se sejdeme u auta.“

Matt, pořád zamlklý, se s ním rozloučil mávnutím ruky.

Jeff se Sárou kráčeli korytem řeky nahoru a Sára si při chůzi strčila do kapsy stetoskop. Pátravým pohledem zabrousila k autu, kde měla čekat Tessa. Od předního skla se prudce odráželo slunce, takže se nedalo vidět dovnitř.

Jeffrey mlčel, než se vzdálili z Chuckova doslechu. „Co si necháváš pro sebe?“ zeptal se, když se nacházeli dost daleko.

Sára se zastavila a hledala slova pro své pocity. „Něco se mi na tom nezdá.“

„Není to Chuckova přítomnost?“

„Ne,“ řekla pevně. „Chuck je zabedněnec, ale to pro mě není novinkou už třicet let.“

Jeffrey se neubránil úsměvu. „Tak co tě žere?“

Otočila se, podívala se na mladíkovo tělo ležící na zemi a vzápětí zvedla pohled směrem k mostu. „Ten škrábanec na zádech. Jak k němu přišel?“

„Co když se poškrábal na mostě o zábradlí?“ uvažoval Jeffrey.

„Jak? Podívej se, jak je to zábradlí nízké. Nejspíš se na něj posadil a pak přehodil nohy.“

„Nezapomeň, že zpod něj ještě vyčnívá římsa,“ poznamenal Jeffrey. „Mohl o ni při pádu zavadit.“

Sára nespouštěla zrak z mostu a snažila se představit si, jak se to odehrálo. „Vím, že to může znít pitomě, ale kdybych chtěla skočit já, dala bych si pozor, abych se neporanila už na mostě. Určitě bych se postavila na zábradlí a skočila tak, abych o tu římsu nezavadila.

Abych nezavadila o nic.“

„Možná že se pokusil slézt na římsu a při tom se poranil o most.“

„Mrkněte se, jestli tam nahoře nenajdete kousek kůže,“ řekla, ačkoli z nějakého důvodu pochybovala, že něco najdou.

„A co ten dopad na nohy?“

„To není tak neobvyklé, jak by ses mohl domnívat.“

„Myslíš, že si to udělal sám?“

„Co? Že skočil?“

„Tamtu věc,“ naznačil směrem ke spodní partii těla.

„Zajímá tě ten piercing?“ zeptala se na rovinu. „Ten už nějakou dobu musel mít. Místa vpichu vypadají zahojená.“

„Proč si někdo udělá něco takového?“ opáčil Jeffrey.

„Podle všeho to zvyšuje sexuální vzrušení.“

„Pro chlapa?“ zatvářil se nevěřícně.

„I pro ženu,“ řekla, ačkoli se sama při té představě otřásla.

V naději, že spatří Tessu, znovu vrhla pohled směrem k autu.

Kromě Brada Stephense a svědkyně však nikoho neviděla.

„Kde je Tessa?“ zeptal se Jeffrey.

„Bůhví,“ odvětila Sára podrážděně. Měla ji raději hodit domů, než aby ji nechala potulovat se tady samotnou.

„Bradě,“ zavolal Jeffrey na strážníka, stojícího u aut. „Tessa se ještě nevrátila?“

„Ne, pane,“ přišla odpověď.

Sára nakoukla do auta v naději, že ji objeví na zadním sedadle, jak dřímá. Uvnitř ale nikdo nebyl.

„Je tam?“ zeptal se Jeffrey.

„Ne,“ odpověděla Sára. Pomyslela si, že když se vracela, asi to na ni znovu přišlo a musela zpátky do lesíka. Žádný div, když jí posledních několik týdnu na měchýři tančí dítě.

„Můžu se po ní podívat,“ nabídl se Jeffrey.

„To je zbytečné, nejspíš si jenom někde kecla a odpočívá.“

„Určitě nechceš, abych ji šel hledat?“

Mávla rukou a vydala se nahoru do kopečka za Tessou. Studenti vyšlapali v místním lesíku cestičky a zkratky, vedoucí z jedné strany města na druhou. Kdyby se pustila na východ, asi po míli chůze by došla k dětské klinice. Chodníček na západ by ji dovedl k výpadovce, a kdyby vyrazila na sever, dostala by se na opačnou stranu města k domu svých rodičů. Pokud se Tessa rozhodla jít domů, aniž by cokoli řekla, tak ji zabije.

Kopec byl prudší, než se zdálo, a když Sára stanula na jeho vrcholu, sotva popadala dech. Kolem se povalovala spousta odpadků, převážně plechovky od piva, pokrývající zem jako spadané listí. Ohlédla se dolů na zaparkovaná auta, u nichž Jeffrey promlouval s dívkou, která objevila tělo. Zespoda na ni zamával Brad Stephens. Mávla mu a v duchu si říkala, že když ona sotva popadá dech, Tessa musela mít jazyk po kolena, než se vyškrábala nahoru.

Možná teď někde oddechuje před cestou dolů. A možná natrefila na nějaké divoké zvíře. Nebo se u ní spustily kontrakce. Při tom pomyšlení se otočila k lesíku a po vyšlapané cestičce se pustila mezi stromy. Po několika krocích se rozhlédla a pohledem zalovila po Tesse.

„Tesso?“ zvolala a snažila se ovládnout své podráždění. Tessa nejspíš ztratila pojem o čase. Před několika měsíci přestala nosit hodinky. Zvětšila se jí totiž zápěstí a kovový řemínek ji začal škrtit.

Sára se pustila hlouběji do lesa a hlasitěji volala: „Tesso?“

Navzdory slunnému dni zahalovala les tma. Větve stromů se proplétaly jako dlouhé prsty a nepropouštěly téměř žádné světlo.

Sára si přesto zastínila oči rukou, jako by jí to mělo pomoci lépe vidět.

„Tess?“ zkusila znovu zavolat a začala počítat do dvaceti.

Žádná odpověď.

Vánek roztančil listy v korunách stromů a Sára najednou ucítila, jak jí projel chlad. Dlaněmi si promnula zebavá ramena a udělala několik kroků po pěšince. Asi po osmi metrech přišla k rozcestí.

Zastavila se a přemýšlela, kterým směrem se pustit. Obě cestičky vypadaly stejně vyšlapané. V hlíně se daly rozeznat otisky různých sportovních bot. Klekla si, aby našla vzorek Tessiných bot, když vtom za zády zaslechla šramot.

„Tess?“ zvolala a vyskočila. Spatřila však jenom mývala, stejně vyjeveného jako ona. Oba na sebe několik vteřin civěli, než mýval opět zmizel v lese.

Sára si oprášila ruce. Pustila se vpravo, po několika krocích se však vrátila a podpatkem do země vyznačila směr, který si vybrala.

Když to dělala, připadala si hloupě. Až se budou s Tessou vracet, určitě jim ta opatrnost bude k smíchu.

„Tess?“ zavolala a zlomila větvičku ve výšce očí, vyčuhující do pěšinky. „Tess?“ opakovala, ale odpovědi se jí nedostávalo.

Všimla si, že o kousek vepředu se chodník mírně stáčí a opět rozdvojuje. Zvažovala, má-li se vrátit pro Jeffreyho, ale rozhodla se jít dál sama. Trochu se za své pokušení vrátit se pro Jeffreyho zastyděla, ale hluboko uvnitř ji sžíral nepokoj.

Šla dál a nepřestávala provolávat Tessino jméno. Na dalším rozcestí si rukou zastínila oči, aby se podívala oběma směry. Cestičky se od sebe odkláněly. Ta vpravo se po asi čtyřiceti metrech prudce stáčela. Les byl tmavý a Sára musela mhouřit oči. Užuž se chystala vyrýt značku směrem doleva, když tu jí něco blesklo hlavou.

Jako kdyby se obraz z očí teprve teď promítl do mozku. Kus od ní, těsně předtím, než se chodník začínal prudce stáčet, ležel na zemi kámen podivného tvaru. Udělala pár kroků vpřed, a teprve pak si uvědomila, že to, co vidí, je sestřina bota. Dala se do běhu.

„Tesso!“ vykřikla, prudce zvedla ztracenou botu, přitiskla si ji na prsa a horečně se začala rozhlížet kolem, pátrajíc pohledem po sestře. Pocítila náhlý nával slabosti a botu upustila. Sevřelo se jí hrdlo. Obava, kterou dosud potlačovala, se zhmotnila v pohledu, který se jí naskytl. Na nedaleká mýtince spatřila Tessu, ležící s jednou rukou na břiše a druhou podél těla. Hlavu měla v nepřirozené poloze, ústa pootevřená, oči zavřené.

„Ach ne…,“ zvolala Sára a sprintem vyrazila k ní. Nedělilo je víc než deset metrů, ale jí to připadalo jako kilometry. Jak běžela, hlavou jí probleskl milion možností, co se mohlo přihodit. Na pohled, který se jí naskytl, však připravená nebyla.

„Bože můj,“ popadala dech, když si klekla vedle Tessy. „Ach, to ne…“

Tesse někdo zasadil přinejmenším dvě bodné rány do břicha a jednu do hrudníku. Tessiny růžové šaty nasákly rudočernou krví.

Sára se podívala sestře do obličeje. Na hlavě měla ošklivé poranění.

Nad levým okem jí visel kus natržené kůže, kontrastně rudý ve srovnání s bílou pokožkou tváře.

„Ne… Tesso… Ne…,“ vyrážela ze sebe Sára výkřiky. Položila jí ruku na tvář a snažila se ji přimět, aby otevřela oči. „Tessie?“ řekla.

„Ach bože, co se stalo?“

Tessa neodpověděla, jenom bezvládně ležela. Nekladla žádný odpor, ani když Sára prsty přitlačila visící pokožku na místo a násilím jí otevřela oči, aby se podívala na panenky. Sára se snažila nahmatat na krku pulz, ale ruce se jí tak třásly, že Tesse jenom umazala krk od krve. Vzápětí přitiskla ucho na hrudník, aby zjistila, jestli žije. Šaty od krve se jí přilepily na obličej.

Zatímco poslouchala, sklouzla pohledem na břicho. Na dítě. Ze spodní bodné rány prosakovala krev smíchaná s plodovou vodou.

Přes díru ve fialovém svetru vyčuhoval kousek střeva. Sára musela zavřít oči. Pak zadržela dech a po chvilce uslyšela nepatrný tlukot srdce a ucítila téměř neznatelné zvedání hrudníku.

„Tess?“ napřímila se a hřbetem ruky si z obličeje utřela krev.

„Prober se, Tessie.“

Někdo za jejími zády došlápl na větvičku a Sára se zděšeně otočila. Stál tam Brad Stephens, ústa otevřená šokem. Oba na sebe několik sekund beze slova civěli.

„Paní doktorko?“ vyrazil ze sebe hlasem, který v prostoru lesa málem zanikl. Mladý policista se tvářil stejně vyjeveně jako ten mýval, kterého potkala před chvílí.

Nezmohla se na nic jiného, než že na něj dál civěla. V duchu křičela, ať běží pro Jeffreyho, ať něco dělá, ale z úst jí žádná slova nevycházela.

„Dojdu pro pomoc,“ vyhrkl nakonec a lesem se hned nato neslo dupání jeho běžících nohou.

Sára ho pohledem vyprovodila za nejbližší zatáčku, teprve pak se znovu podívala na Tessu. Je to jenom špatný sen, pomyslela si.

Obě se octly v nějaké nevýslovné noční můře, z níž se za chvíli proberou a všechno bude jako předtím. Tohle není Tessa, její mladší sestra, která trvala na tom, že půjde s ní, jako když byly malé. Tessa šla jenom na procházku, šla si najít místo, kde by ulevila svému měchýři. To nemůže být přece ona, kdo tady leží na zemi a krvácí a koho ona drží s pláčem za ruku, neschopná udělat cokoli jiného.

„Všechno bude v pořádku,“ pošeptala a natáhla se, aby ji chytla i za druhou ruku. Při tom doteku něco ucítila. Když se podívala zblízka, objevila v Tessině dlani kus bílého igelitu.

„Co to je?“ zeptala se, ale Tessa jen zasténala a stiskla pěst.

„Tesso?“ hlesla Sára a zapomněla na igelit. „Tesso, podívej se na mě.“

Víčka jí slabounce zamžikala, ale oči se neotevřely.

„Tess?“ naléhala Sára. „Zůstaň se mnou, Tess. Podívej se na mě.“

Tessa pomalu otevřela oči a s výdechem pronesla: „Sáro…“ Vzápětí se jí víčka zachvěla a znovu zavřela.

„Nezavírej oči, Tesso!“ přikázala jí. Pak jí stiskla ruku. „Cítíš tohle?“ zeptala se. „Mluv se mnou. Cítíš, když ti zmáčknu ruku?“

Tessa přikývla a doširoka otevřela oči, jako by se právě probrala z hlubokého spánku.

„Dýchá se ti dobře?“ zeptala se Sára hlasem, ve kterém sama zaslechla paniku. Snažila se ovládnout, protože věděla, že svými obavami může sestře jenom přitížit. „Nedělá ti dýchání potíže?“

Tessa rozechvělými rty neslyšně artikulovala „ne“.

„Tess?“ pokračovala Sára. „Kde cítíš bolest? Kde tě to bolí nejvíc?“

Tessa neodpověděla. Pomalu zvedla ruku a prsty zakroužila nad ránou na hlavě. Pak sotva slyšitelně zašeptala: „Co se stalo?“

„Nevím,“ odpověděla Sára, která ztrácela jakoukoli jistotu. Věděla jenom to, že je třeba udržet sestru při vědomí.

Tessa se prsty dotkla poranění na hlavě. Kůže se pohnula a Sára jí raději odtáhla ruku. „Co to…,“ řekla Tessa, ale slova jí uvízla v krku.

Kousek od Tessiny hlavy ležel velký kámen, potřísněn lepkavou směsí krve a vlasů. „To zranění na hlavě sis udělala, když jsi upadla?“ zeptala se Sára, jíž to tak připadalo. „Stalo se to tak?“

„Já ne…“

„Napadl tě někdo nožem, Tesso?“ ptala se dál. „Vybavuješ si, co se stalo?“

Tessa zkřivila obličej a rukou si sáhla na břicho.

„Ne,“ zarazila ji Sára a odtáhla jí ruku, aby nezjistila, jak špatně to vypadá.

Ozvalo se praskání větví a mezi stromy se objevil Jeffrey. Během několika vteřin doběhl až k nim a klekl si po boku Tessy naproti Sáře. „Co se stalo?“

Při pohledu na něho se Sáře do očí nahrnuly slzy a tělo se jí začalo otřásat vzlyky.

„Sáro,“ řekl, ale ta brečela tak hlasitě, že jej neslyšela. „Sáro,“ zopakoval. Pak ji popadl za ramena a zatřásl jí. „Soustřeď se, Sáro.

Vidělas toho, kdo jí to provedl?“

Sára se rozhlédla kolem a teprve v tom okamžiku si uvědomila, že člověk, který napadl Tessu, tady ještě stále může číhat.

„Sáro!“

Potřásla hlavou. „Ne…, neviděla…“

Jeffrey jí prošacoval kapsy a z jedné vytáhl stetoskop, který jí vnutil do ochablé ruky. „Frank už volal záchranku,“ řekl a Sáře se zdálo, že jeho hlas k ní doléhá z takové dálky, že bylo pro ni snazší odezírat mu ze rtů než ho poslouchat.

„Sáro?“

Sára se cítila paralyzovaná a nevěděla, co si počít. Zorné pole se jí zúžilo, jako by se octla v tunelu. Dokázala vidět jenom Tessu, jak tam leží zkrvavená, vyděšená a s očima dokořán. Něco mezi nimi zablesklo – nepředstavitelné utrpení, bolest, pouto strachu. Sára pocítila naprostou bezmocnost.

„Sáro,“ zopakoval Jeffrey. Pak jí položil ruku na rameno a jí se v prudkém návalu, jako když se přes otevřená zdymadla převalí voda, najednou vrátil sluch.

Jeffrey ji stiskl takovou silou, až to zabolelo. „Řekni, co mám dělat.“

Jeho slova ji vrátila do reality. Hlas měla přesto nejistý, když mu poroučela: „Sundej si košili. Zastavíme krvácení.“

Dívala se, jak si Jeffrey sundává sako, kravatu a jak si rozepíná knoflíky. Cítila, jak jí mozek pomalu začíná pracovat. Věděla, co dělat. Zvládne to.

„Je to špatné?“ zeptal se.

Neodpovídala, neboť si uvědomovala, že by tím ničeho nedocílila.

Místo toho přitiskla Tesse na břicho Jeffreyho košili, pak vzala Jeffreyho za ruku a přitiskla mu dlaň na košili, aby věděl, jakou silou tlačit. „Drž to takhle,“ řekla.

„Tesso?“ zeptala se Sára s klidem, snažíc se kvůli sestře působit co nejvyrovnaněji. „Chci, aby ses na mě podívala, jo? Podívej se na mě a řekni mi, jestli ucítíš nějakou změnu, dobře?“

Tessa přikývla a očima zabloudila do strany, odkud se k nim hrnul Frank.

Jakmile doběhl, kleknul si vedle Jeffreyho. „Vrtulník dorazí za deset minut,“ začal si rozepínat košili. Vtom na mýtinku dorazila Lena Adamsová. Matt Hogan se držel za ní, ruce sevřené v pěsti podél těla.

„Musel utíkat tamtudy,“ ukázal Jeffrey na cestičku vedoucí hlouběji do lesa. Oba se tím směrem beze slova rozběhli.

„Tesso,“ řekla Sára a pootevřela ránu na prsou, aby se přesvědčila, jak je hluboká. Trajektorie směřovala nebezpečně blízko srdce. „Vím, že to musí bolet, ale snaž se to vydržet. Dokážeš to?“

Tessa pevně přikývla, ale očima nepřestávala šmátrat po okolí.

Sára přiložila Tesse k prsům stetoskop. Srdce jí bubnovalo jako o závod, dech měla přerývaný. Vzápětí Sára rozechvěle přiložila stetoskop k břichu, aby zjistila, zda uslyší tlukot srdce dítěte. Zásah na břiše byl hluboký, a Sáru proto nepřekvapilo, když srdíčko nezaslechla.

Z rány vytékala plodová voda, což pro dítě znamenalo ztrátu ochrany. Pokud plod nepoškodil nůž, ztráta plodové vody se o to postarala zaručeně.

Sára v sestřiných očích přečetla otázku, na kterou se nedokázala přimět odpovědět. Pokud by teď Tessa utrpěla šok nebo by se jí zvednul adrenalin, rozpumpovalo by se srdce a spolu s tím by zesílilo krvácení.

„Slyším ho slabě,“ řekla a při té lži se jí sevřel žaludek. Přinutila se pohlédnout jí do očí: „Tlukot srdíčka je slabý, ale slyším jej.“

Tessa zvedla pravou ruku, aby se dotkla břicha, ale Jeffrey ji zastavil.

Podívala se na svou dlaň.

„Co je tohle?“ zeptal se Jeffrey. „Co to držíš v ruce, Tesso?“

Zvedl jí ruku, aby jí ukázal, na co se ptá. V jejím obličeji se při pohledu na kousek igelitu objevil zmatený výraz.

„To jsi mu vytrhla?“ zeptal se Jeffrey. „Tomu, kdo tě napadl?“

„Jeffrey,“ řekla Sára tlumeným hlasem. Krev už stihla promáčet celou košili i jeho ruku až po zápěstí. Pochopil, co mu naznačuje, a hbitě si začal sundávat tílko. Sára však popadla jeho sako, které bylo blíže po ruce.

Tessa při momentální změně tlaku na ránu zaúpěla a procedila vzduch mezi zuby.

„Tesso,“ promluvila Sára nahlas a znovu ji vzala za ruku. „Vydržíš to?“

Tessa se stisknutými rty přikývla a úsilím ovládnout bolest a dýchat se jí zachvěly nozdry. Stiskla sestře ruku takovou silou, až Sára ucítila, jak se jí hnuly kosti.

„Dýchá se ti dobře?“ zeptala se Sára. Tessa nic neříkala, ale oči jí neklidně klouzaly z Jeffreyho na sestru.

Sára se snažila, aby na sobě nedala znát obavy: „Dýchá se ti dobře?“ Jestli se Tesse nedýchá dobře, alespoň v tom by jí dokázala pomoct.

„Sáro?“ promluvil Jeffrey pevným hlasem, v němž se zračila síla sebeovládání. „Zdá se mi, že cítím kontrakce,“ řekl s rukou na Tessině břiše.

Sára nenápadně zavrtěla hlavou a položila dlaň vedle jeho. Cítila břišní kontrakce.

Zvýšeným hlasem se obrátila na Tessu: „Cítíš teď tady dole kolem pánve intenzivnější bolest?“

Tessa neodpověděla, ale rozklepaly se jí zuby, jako by jí byla zima.

„Zlatíčko, musím se podívat, jak se ti rozestupuje pánev,“ řekla Sára a nadzvedla jí šaty. Tessina stehna pokrývala mazlavá směs krve a plodové vody. Sára vsunula prsty do pochvy. Obranným prostředkem těla proti bolesti bývají stahy a přesně podle toho se chovalo i Tessino tělo. Sára měla pocit, že má prsty ve svěráku.

„Uvolni se trochu,“ poprosila a snažila se nahmatat krček dělohy.

Kdysi absolvovala stáž na porodnici, ale od té doby už uplynulo hodně vody.

„Je to v pořádku. Vedeš si dobře,“ snažila se přesto povzbudit svou sestru.

„Teď jsem to cítil znovu,“ řekl Jeffrey.

Sára mu výhružným pohledem naznačila, aby držel zobák.

Taky tu kontrakci ucítila, ale v těchto podmínkách a za daných okolností nemohli nic dělat. I kdyby existovala šance, že je dítě naživu, císařský řez by v tuto chvíli Tessu zabil. Pokud nůž zasáhl dělohu, vykrvácela by dříve, než by dojeli do nemocnice.

„Je to v pořádku,“ pronesla k sestře a vytáhla ruku. „Ještě se neotevíráš.

Všechno je v pořádku, Tesso. Ano?“

Tessiny rty se nepřestávaly pohybovat, ale kromě hlasitého hekání z nich nevycházel žádný zvuk. Těžko popadala dech.

„Zkus dýchat pomaleji, zlato,“ naklonila se nad ni Sára. „Dýchej zvolna, ano?“

Snažila se jí předvést, jak dýchat, a v paměti jí při tom vytanul seminář matek, kde přesně tohle Tessa před několika týdny cvičila.

„Jde ti to skvěle,“ pochválila ji, když začala dýchat pravidelněji.

„Pěkně pomalu.“

Sára pocítila úlevu, dokud se Tesse najednou opět nenapjaly všechny svaly ve tváři. Hlava se jí roztřásla, což se Sára snažila utlumit rukou. Z Tessiných rtů se vydralo zachrčení a z koutku jí vytekl tenký pramínek slin. Pohled měla skelný, prázdný a vyhaslý.

Sára se tichým hlasem zeptala Franka: „Jak dlouho jim to ještě potrvá?“

„Každou minutou by tady měli být,“ ujistil ji.

„Tesso,“ řekla strohým, téměř výhružným hlasem. Podobným tónem mluvila se sestrou naposled, když jí bylo dvanáct a chystala se udělat kotoul na střeše domu. „Vydrž to, Tesso. Vydrž to ještě chvíli. Poslouchej, co ti říkám. Vydrž…“

Tessa sebou náhle škubla, ztuhla jí čelist, oči obrátila v sloup a z hrdla se jí vydralo chrčení. Záchvat jí projel tělem jako elektrický proud. Sára se k ní přitiskla, aby si neublížila ještě víc. Tessa sebou neovladatelně škubala, chrčela a koulela očima. Měchýř povolil a do vzduchu se vznesl intenzivně kyselý zápach moči. Čelisti měla tak napjaté, až jí tuhly svaly na krku.

Sára zaslechla nejdříve slabý bzukot motoru, pak zřetelný zvuk vrtule. Helikoptéra jim zakroužila nad hlavami a pak zamířila ke korytu řeky. Sára cítila, jak jí po tváři kanou slzy.

„Rychle,“ mumlala si pod nos. „Prosím, rychle.“

2

Jeffrey viděl Sáru přes okno helikoptéry, která se vznesla do vzduchu. Držela Tess za ruku a hlavu měla skloněnou jako v modlitbě.

Ani on ani Sára nebyli nijak zvlášť zbožní, ale i Jeffrey se teď přistihl, že se v duchu modlí za Tessu. Nepřestával se modlit a nespouštěl ze Sáry zrak, dokud helikoptéra neprovedla prudkou otočku doprava a nevyrazila směrem k lesu. Čím víc se však vzdalovala, tím hůře si vybavoval slova modlitby, takže než helikoptéra zmizela z očí směrem k Atlantě, cítil už jenom vztek a bezmocnost.

Podíval se na úzký bílý kousek igelitu, který našel v Tessině dlani. Než ji naložili do helikoptéry, vzal si jej od ní v naději, že jej přivede k tomu grázlovi, jenž ji tak zřídil. Když se teď na igelit díval, cítil váhu bezradnosti, která na něj dolehla. On i Sára už na kousek sáhli, takže z něj žádné otisky prstů nesejmou. Nedalo se ani s jistotou říct, zdali ten kousek igelitu s Tessiným napadením jakkoli souvisí.

„Šéfe?“ podával mu Frank jeho krví nasáklou košili a sako.

„Kristepane,“ zaúpěl Jeffrey a v kapse saka zalovil po policejním odznaku a peněžence. Nevypadaly o nic sušší než látka. Našel pytlík na důkazní materiál a uložil do něj nalezený kus igelitu. „Co se k sakru stalo?“

Frank beze slova pokrčil rameny.

To gesto jej popudilo. Musel se ovládnout, aby z úst nevypustil nějakou štiplavou poznámku. Věděl, že Frank nemůže za to, co se stalo Tesse Lintonové. Jestli za to někdo může, tak především on sám. Když Tessu napadli, stál jen o několik set metrů dál a houby dělal. Tušil, že něco není v pořádku, když ji nenašli u auta. Měl trvat na svém a jít ji hledat se Sárou.

Strčil si pytlík s důkazem do kapsy. „Kde jsou Lena a Matt?“ zeptal se.

Frank efektně otevřel kryt svého mobilního telefonu.

„Ne,“ řekl Jeffrey. Mattovi by se v lese nemohlo stát nic horšího, než aby mu zazvonil telefon. „Dej jim deset minut.“

Podíval se na hodinky, protože ztratil pojem o čase. „Jestli se do deseti minut nevrátí, půjdeme je hledat.“

„Jasně.“

Jeffrey hodil oblečení na zem a na ně položil odznak s peněženkou.

„Zavolej na stanici,“ pokračoval. „Chci tady šest jednotek.“

Frank začal vyťukávat číslo a mezitím se zeptal: „Co se svědkyní?

Máme ji pustit?“

„Ne,“ odpověděl Jeffrey a bez dalšího slova zamířil dolů k autům.

Při chůzi se snažil seřadit si myšlenky. Sára měla pocit, že na té sebevraždě něco nesedí. Skutečnost, že Tessu někdo napadl jenom kousek od místa, kde k ní došlo, tuto domněnku jenom potvrzovala.

Byl-li ten mladík zavražděn, je možné, že Tessa v lese vraha překvapila.

„Šéfe,“ oslovil ho Brad tiše, aby se nenaštval. Za ním stála Ellen Schafferová a telefonovala ze svého mobilu.

Jeffrey probodnul Brada pohledem. Nepotrvá ani deset minut a o všem bude vědět celá škola.

Brad svou chybu rychle pochopil. „Promiňte,“ omluvil se.

Ellen Schafferová postřehla pohledy, které si vyměnili, a hovor ukončila slovy: „Promiň, musím končit.“

Vypadala přitažlivě. Blondýnka s oříškovýma očima a tím nejodpudivějším severským přízvukem, jaký kdy slyšel. Na sobě měla vypasované šortky a ještě vypasovanější lycrové tričko. Na opasku nízko kolem beder jí visel přenosný CD přehrávač. Obnažený pupík zkrášlovaly důmyslně vytetované sluneční paprsky.

„Slečno Schafferová…,“ spustil Jeffrey.

Když mu skočila do řeči, její přízvuk se mu zdál ještě nesnesitelnější než před chvílí: „Dostane se z toho?“

„Doufám, že ano,“ pronesl Jeffrey, ačkoli se mu při té otázce sevřely útroby. Když Tessu pokládali na nosítka, byla v bezvědomí.

Nikdo by nedokázal s jistotou říct, jestli se ještě někdy probere. Přál si teď být s ní – spolu se Sárou –, ale věděl, že v nemocnici by ničemu nepomohl. Tady se mohl alespoň pokoušet najít odpovědi na otázky, které mu položí Sářina rodina.

„Můžete mi ještě jednou říct, co jste viděla?“ začal Jeffrey.

Při této otázce se Schafferové zachvěl spodní ret.

Když se neměla do řeči, Jeffrey jí pomohl: „Z mostu jste uviděla tělo…“

„Šla jsem si zaběhat. Jako každý den.“

Jeffrey se podíval na hodinky. „Vždy běháte v tuto dobu?“

„Ano.“

„Sama?“

„Obvykle. Někdy.“

Jeffrey se nutil ke zdvořilosti, ačkoli měl chuť tou dívkou zatřást, aby z ní vypadlo, co potřeboval. „Chodíte obvykle běhat sama?“

„Ano,“ přitakala. „Promiňte.“

„Tohle je vaše obvyklá trasa?“

„Obvyklá trasa,“ opakovala jako ozvěna. „Přeběhnu přes most a pak nahoru do lesa. Jsou tam chodníčky…,“ nedokončila, protože jí došlo, že to asi ví.

„Takže,“ pronesl, aby ji přivedl zpátky k tématu. „Každý den běháte stejnou trasu?“

Ellen překotně přikývla. „Obvykle na mostě nezastavuju. Ale měla jsem zvláštní pocit. Ani nevím, proč jsem tentokrát zastavila.“

Přemítavě stiskla rty do úzké čárky. „Obvykle zpívají ptáci, je slyšet přírodu. Dnes všude vládlo zvláštní ticho. Chápete, co mám na mysli?“

Jeffrey přikývl. Když běžel lesem a hledal Tessu se Sárou, dolehl na něj stejný pocit. Nedokázal slyšet nic jiného než zvuky vlastních kroků a zuřivý tlukot svého srdce.

Ellen pokračovala: „Zastavila jsem, abych se protáhla, a tehdy jsem se podívala přes zábradlí do koryta řeky a spatřila to tělo.“

„Nešla jste se podívat dolů?“

Najednou vypadala znepokojeně. „Ne… Měla jsem?“

„Ne,“ odpověděl a pak, aby ukázal přívětivější tvář, dodal: „Dobře jste udělala. Alespoň jste neporušila místo činu.“

Očividně se jí ulevilo. „Na první pohled bylo vidět, že…“

Sklopila oči a tiše se rozbrečela.

Jeffrey vrhl pohled směrem k lesu. Znervózňovalo ho, že Matt s Lenou se stále nevracejí, zejména poté, co tady helikoptéra nadělala tolik rámusu. Asi to nebyl nejlepší nápad, posílat je do toho lesa. Ten, kdo napadl Tessu, se už asi stejně vypařil.

Ze zadumání jej vytrhla Schafferová svou otázkou: „Trpěl?“

„Ne,“ ujistil ji, ačkoli o tom neměl ani tušení. „Domníváme se, že skočil z mostu,“ dodal.

Zdálo se, že ji to překvapilo. „Měla jsem za to, že…“

Nedopřál jí času zabývat se domněnkami. „Takže jste ho spatřila.

Zavolala jste policii. Co jste dělala pak?“

„Čekala jsem na mostě, než přijel tady seržant,“ pokynula směrem k Bradovi, který se krotce usmál. „Pak přijeli další. Já jsem se držela jeho.“

„Zahlédla jste někoho jiného? Třeba v lese?“

„Jenom tu ženu, co šla nahoru,“ odvětila.

„Nikoho jiného?“

„Ne. Nikoho,“ potvrdila s pohledem upřeným ponad Jeffreyho rameno. Jeffrey se otočil a zahlédl Matta a Lenu, jak vycházejí z lesa. Lena šla kulhavou chůzí, s mírně rozpaženýma rukama, aby neztratila rovnováhu. Matt jí nabídl ruku, že jí pomůže cestou ze srázu, ale ona jej rozmáchlým gestem odmítla.

Jeffrey se otočil k Ellen Schafferové. „Zítra se za vámi stavím.

Děkuju, že jste nám věnovala čas.“ Pak směrem k Bradovi řekl: „Doprovod slečnu na kolej, Bradě.“

„Ano, pane,“ přikývl Brad, ale to už Jeffrey pospíchal nahoru ke kopci.

Při běhu za Lenou a Mattem mu podkluzovaly boty, ale on si toho nevšímal. Vyčítal si, že dal všanc Lenin život, když ji poslal do lesa. Než k nim doběhl, málem přišel o rozum. Vzal Lenu pod paží a pomohl jí sednout si na zem.

„Co se stalo?“ vyrazil ze sebe a hlavou mu blesklo, že tu otázku dnes položil už po tisící, aniž by dostal aspoň jednu uspokojivou odpověď. „Jsi celá?“

„Jo,“ setřásla jeho ruku a tvrdě dosedla na zadek. Frank přiskočil, aby jí pomohl, ale ona jej odstrčila se slovy: „Prokristapána, nejsem z porcelánu.“ Přesto však, když si položila nohu na zem, zaúpěla bolestí.

Stáli jako přikovaní, zatímco si Lena zouvala botu. Jeffrey cítil, že všichni myslí na totéž. Když zvedl oči, Matt a Frank na něj upřeli vyčítavé pohledy. Lena mohla v lese přijít k vážnému úrazu.

Cokoli se stalo – a cokoli se mohlo stát –, padalo na Jeffreyho hlavu.

Lena přerušila mlčení jako první: „Ještě se tam schovával.“

„Kde?“ zeptal se Jeffrey a tep se mu zrychlil.

„Ten hajzl stál za stromem a pozoroval, co se děje.“

„Kristepane,“ procedil Frank nasupeně a Jeffrey nevěděl, má-li zlost na něj, nebo na toho grázla.

„Pustila jsem se za ním,“ pokračovala Lena, jako by si neuvědomovala napětí visící ve vzduchu, nebo se jej rozhodla ignorovat.

„Zakopla jsem o nějaký kus stromu nebo co. Uměla bych vám ukázat, kde se schovával.“

Jeffrey dumal, co si o tom všem myslet. Chtěl se pachatel ujistit, zda se Tesse dostalo pomoci, nebo se pohledem na tu hrůzu ukájel?

Ve Frankově hlase se ozvalo podráždění, když se otočil na Matta: „A kdes byl ty?“

Matt stejně nakvašeným tónem odpověděl: „Rozdělili jsme se, abychom prohledali větší oblast. Asi po několika minutách jsem zahlédl Lenu, jak utíká.“

„Neměl ses od ní hnout ani na krok,“ vyštěkl Frank.

„Postupoval jsem přesně podle předpisů,“ odsekl Matt.

„Nechte toho,“ zarazil je Jeffrey. „Na tohle nemáme čas.“ Pak obrátil svou pozornost zpátky k Leně. „Jak blízko stál u místa činu?“

„Dost. Asi pětadvacet metrů od chodníku. Sledovala jsem stopy.

Řekla jsem si, že jestli je ještě tam, nebude daleko.“

„Vidělas ho dobře?“ zajímalo Jeffreyho.

„Bohužel ne,“ pokrčila rameny. „Zahlédl mě dřív než já jeho.

Seděl v podřepu za jedním stromem. Možná si to dělal, když se díval na Sáru, jak šílí.“

„Tvé spekulace mě nezajímají,“ ucedil Jeffrey. Nezamlouval se mu tón, jakým vyslovila Sářino jméno. Lena se Sárou nikdy moc dobře nevycházely, ale teď se nehodilo to řešit. Zvláště ne po tom, co se stalo Tesse.

„Takže jsi ho viděla. Co dál?“ pobídl ji.

„Neviděla jsem ho,“ odvětila nasupeně. Jeffrey věděl, že na to nejde z dobrého konce. Vrhl prosebný pohled na Franka a Matta, aby mu trochu píchli, ale ti se tvářili stejně nepřístupně jako Lena.

„Pokračuj,“ pobídl ji Jeffrey nakonec.

Lena mluvila úsečně. „Něco jsem zahlédla. Nějaký pohyb. Na to se zvedl a vyrazil tryskem pryč. Rozběhla jsem se za ním.“

„Kudy běžel?“

Než odpověděla, podívala se na slunce. „Na západ, nejspíš k silnici.“

„Běloch? Černoch?“

„Běloch,“ řekla, pak dodala: „Možná.“

„Možná?“ opáčil Jeffrey, přestože si uvědomoval, že jenom přilévá olej do ohně.

„Už jsem to jednou řekla,“ ohradila se. „Otočil se a dal se do běhu.

Co jsem měla dělat? Požádat ho, aby zpomalil, že se chci mrknout, jakou má barvu pleti?“

Jeffrey se na chvíli odmlčel, aby se ovládl. „Co měl na sobě?“

„Něco tmavého.“

„Bundu? Džíny?“

„Džíny, možná bundu. Nevím. Nebylo vidět.“

„Dlouhou bundu, nebo krátkou?“

„Spíš krátkou…, možná sako.“

„Měl zbraň?“

„To jsem neviděla.“

„Barva vlasů?“

„Nevím.“

„Nevíš?“

„Řekla bych, že měl čepici.“

„Ty bys řekla!“ Bezmocnost, která se v něm hromadila od okamžiku, co spatřil Tessu, se drala na povrch. „Kristepane, Leno, jak dlouho jsi dělala policistku?“

Lena na něj upírala pohled plný spalující nenávisti, na jaký byl zvyklý při výsleších.

Dorážel na ni: „To mi chceš namluvit, že jsi viděla pachatele a ani mi nedokážeš říct, jestli měl čepici, nebo ne? Do prdele…, kams dala oči?“

Lena z něj nespouštěla pohled. Čelist měla ztuhlou od úsilí nevypustit z pusy to, co se jí dralo na jazyk.

„Měla jsi zatracené štěstí, že tě nechal byt,“ vyprskl Jeffrey.

„Taky jsme do té helikoptéry mohli nakládat místo jedné holky dvě.“

„O mě se neboj, umím se o sebe postarat,“ odsekla mu.

„Myslíš si snad, že tím nožíkem, co nosíš u kotníku, by ses ubránila?“ Překvapený výraz jejího obličeje ho znechutil. Měl o ní lepší mínění. Pouzdra nože si na jejím kotníku všiml, když podklouzla na sestupu do koryta řeky a svezla se na zadek.

„Měl bych tě zašít za nedovolené ozbrojování,“ sykl.

Nepřestávala ho provrtávat nenávistným pohledem.

„Radši se na mě takhle nedívej,“ varoval ji.

Lena držela zuby stisknuté tak pevně, až se málem nedalo rozumět slovu z toho, co řekla. „Už ti nedělám mezka, pitomce.“

Jeffrey neměl daleko k tomu, aby vybouchl. Oči se mu zúžily do štěrbiny. Všechno viděl zřetelněji.

„Šéfe,“ položil mu Frank ruku na rameno. Jeffrey se zklidnil, neboť si uvědomil, že se chová nepřiměřeně. Pohled mu sklouzl na zem na šaty od krve, Tessiny krve. V tom okamžiku se mu všechno vrátilo: slzy kreslící cestičky na Sářině krví umazané tváři, Tessiny bezvládné ruce natažené podél těla na nosítkách.

Jeffrey se odvrátil, aby mu neviděli do obličeje. Ze země zvedl svůj policejní odznak a pomalu si jej utíral do tílka, aby získal čas na uklidnění.

Brad Stephens si právě tento okamžik vybral na to, aby se s kloboukem v ruce zeptal: „Děje se něco, šéfe?“

Jeffreymu vztek sevřel hrdlo. „Řekl jsem ti, že máš doprovodit Schafferovou na kolej.“

„Cestou jsme potkali pár jejích přítelkyň,“ řekl Brad a zbledl.

„Chtěla jít s nimi.“ Jasně modré oči mu naplnila obava. „Já… já… myslel,“ koktal, „že s nimi bude v bezpečí. Byly to její spolubydlící.

Netušil jsem, že…“

„V pořádku,“ skočil mu do řeči Jeffrey, protože i kdyby si vylil zlost na Bradovi, neulevilo by se mu. Frankovi nakázal: „Ať pár lidí od nás jede na výpadovku. Vyhlas, že hledáme chodce. Jakéhokoli chodce. Může mít na sobě bundu, ale nemusí.“ Když ta slova říkal, nedíval se na Lenu, ale ona přesto věděla, o co snazší by to měli s přesnějším popisem.

„Každou chvíli musí dorazit posily,“ řekl Frank.

Jeffrey přikývl. „Taky chci, aby se to tady píď po pídi celé prohledalo až po místo, kde ho Lena zahlédla. Hledáme nůž. Nebo cokoli, co bude vypadat, jako že to nepatří na zem.“

„Něco držel v ruce,“ pronesla Lena, jako by do vzduchu zvedla trofej. „Bílou igelitku.“

Brad Stephens s hýknutím zatajil dech, a když se na něj všichni podívali, celý zrudl v obličeji.

„Copak, Bradě?“ optal se Jeffrey.

Brad uvedl svou promluvu směsí omluvných slov. „Viděl jsem Tessu, jak cestou nahoru sbírá něco ze země,“ dodal nakonec.

„Co to bylo?“

„Odpadky a tak, řekl bych. Nesla igelitku, jakou vám v potravinách dají k nákupu.“ Měl na mysli místní potraviny, kde denně nakupují tisíce lidí.

Jeffrey se ovládl, aby hned nepromluvil. Na mysli mu vytanul kousek igelitu, který našel v Tessině ruce. Mohlo jít o igelitové ucho.

„Tessa tu igelitku sebrala na svahu?“ zeptal se Jeffrey a teprve teď si všiml, jak je ten kopec k lesu zaneřáděný. Určitě se celý rok neuklízelo.

„Ano, pane,“ přisvědčil Brad. „Jenom tak ji cestou zvedla a začala do ní sbírat věci.“

„Jaké věci?“

Brad začal znovu koktat, což se mu stávalo, když propadl panice.

„Od… odpadky, řekl bych. Pa… papírové obaly, plechovky a tak podobně.“

Jeffrey musel mírnit svůj tón. To koktání ho vytáčelo. „Nenapadlo tě jít za ní a zeptat se jí, co to dělá?“

„Říkal jste, ať zůstanu se svědkyní,“ připomněl mu Brad. Do tváře se mu opět nahrnula krev. „A taky jsem se jí nechtěl… hm… plést do toho, co dělá. Víte, co mám na mysli. Osobní potřebu…“

Jeffrey se otočil k Mattovi. „Dej to do popisu podezřelého. Tmavé oblečení, možná má u sebe bílou tašku.“

„Myslíš si, že čmajznul odpadky?“ opáčila pochybovačně Lena.

Matt si přiložil k uchu mobilní telefon a poodešel pár kroků stranou, aby splnil Jeffreyho pokyn. Frank se díval na Lenu, ale z jeho pohledu se nedalo vyčíst, co se mu honí hlavou.

Jeffrey viděl Chucka, jak si rozvážně vykračuje směrem k nim.

Najednou zastavil a shýbl se. Jeffreymu se na chvíli zatajil dech, ale to si Chuck jenom zavázal tkaničku.

Když došel až k nim, zahlásil. „Zůstal jsem u těla. Dohlížel jsem na místo činu.“

Lena mu nevěnovala žádnou pozornost a obrátila se na Jeffreyho: „Myslíš, že ty dvě věci spolu souvisejí?“

Jeffrey z Frankova pohledu vypozoroval, že přese všechno, co se stalo, jej teprve teď napadla taková možnost. Za nějakou dobu by to trklo i jeho samého, ale Lena uvažovala o kus napřed. Podobnou bystrost od jejího odchodu mezi svými lidmi postrádal.

„Mezi těmi dvěma případy musí existovat pojítko,“ řekla ještě jednou.

Jeffrey jí nevěnoval pozornost, a to nejen proto, že vedle něj stál Chuck a všechno slyšel. Lena se před sedmi měsíci rozhodla, že u policie končí. Už mezi ně nepatřila.

„Ukaž mi ten dopis na rozloučenou,“ požádal Franka.

„Ležel pod kamenem na konci mostu,“ sáhl Frank do kapsy a vytáhl z ní složený list papíru. Jeffrey nevyčítal Frankovi, že ten dopis neuložil jako důkazní materiál do pytlíku, přestože oba měli ruce od krve a mohli ho umazat.

Podíval se na ten kus papíru, ale nedokázal zaostřit zrak.

Chuck si zamyšleně podepřel bradu. „Ještě pořád věříš, že ten skokanský kousek provedl sám od sebe?“

„Jo,“ odpověděl Jeffrey a pevně se mu podíval do očí. Pokud šlo o schopnost udržet něco v tajnosti, Chuck byl propustný jako čajové sítko. Jeffrey ho už mnohokrát slyšel pouštět si pusu na špacír, a tak věděl, že se mu nedá nic svěřit.

Frank pochopil situaci, a aby Jeffreyho podržel, pronesl: „Vrah by jej neshazoval z mostu, ale zapíchl. Hrdlořezi málokdy mění způsob své práce.“

„To máš asi pravdu,“ souhlasně přikývl Chuck. Každý, kdo má jen tolik rozumu, co by se za nehet vešlo, by se nenechal tak snadno nachytat na špek.

Jeffrey podal dopis na rozloučenou zpátky Frankovi se slovy: „Až dorazí posily, vezmi si druhou stranu řeky. Zkuste najít něco, na čem mohly zůstat otisky prstů.“

„Jasně,“ přitakal Frank. „Vezmeme to od řeky směrem k silnici.“

„Fajn.“

Matt už mezitím dotelefonoval a připojil se k nim. Jeffrey ho taky pověřil úkolem: „Zavolej do Maconu a zjisti, jestli by nám sem neposlali pár psů.“

Chuck si založil ruce na prsou. „Vytáhnu sem pár svých lidí…“

Jeffrey na něj hrozivě namířil prst. „Žádný z tvých čmuchalů sem ani nepáchne,“ rozkázal jasně.

Chuck se nehodlal jen tak vzdát. „Tady jsme na půdě univerzity.“

Jeffrey pokynul hlavou směrem k mladíkovi v korytě řeky.

„Jediné, co souvisí se školou a co by tě mělo zajímat, je to, abys zjistil jeho jméno a oznámil to rodičům.“

„Jmenuje se Rosen,“ řekl Chuck jakoby na svou obhajobu.

„Andy Rosen.“

„Rosen?“ papouškovala Lena.

„Znalas ho?“ otočil se k ní Jeffrey.

Zavrtěla hlavou, ale Jeffrey viděl, že si nechává něco pro sebe.

„Leno?“ dával jí možnost vyrukovat s pravdou ven.

„Povídám ti, že jsem ho neznala,“ odsekla a Jeffrey znejistěl, jestli lže, nebo ho chce jenom vodit za nos. Ať už tak či onak, neměl čas na hrátky.

„Převezmi vyšetřování,“ požádal Franka. „Já musím něco zařídit.“

Frank přikývl, neboť si domyslel, kam asi jde.

Pak se Jeffrey otočil k Chuckovi. „Zařiď mi schůzku s mámou toho kluka. Za hodinu v knihovně.“ Prstem ukázal na Lenu. „Být tebou, vezmu s sebou Lenu. Má mnohem větší zkušenosti, jak šetrně sdělit podobnou zprávu.“

Jeffrey se opět podíval na Lenu, tentokrát v domnění, že mu bude vděčná. Z pohledu, kterého se mu od ní dostalo, však pochopil, že jí neprokázal žádnou laskavost.

Jeffrey s sebou v autě vždycky vozil náhradní košili. Horší to bylo s rukama, které za nic na světě nedokázal pořádně umýt. Od pasu nahoru se opláchl vodou z lahve, ale za nehty a kolem nich mu stále zůstávala zažraná krev. Prsten studenta auburnské univerzity s vyraženým rokem, kdy by odpromoval, pokud by školu dokončil, a s číslem, které na něj vyšlo ve školním fotbalovém mužstvu, měl rovněž od krve. Vybavil si verš z Macbetha, kde se mluví o tom, že pocit viny činí pohled na krev hrůzostrašnějším.

Tessa na ten kopec nikdy neměla chodit. Tři ostřílení poldové s bouchačkami jen pár set metrů dál a ji někdo málem ubodá k smrti. Měl ji ochránit. Měl něco udělat.

Zaparkoval před domem Lintonových, hned za dodávkou Sářina otce. Poté, co se se Sárou rozvedli, se Eddie Linton netajil tím, že Jeffreyho pokládá za kus lejna, do kterého Sára omylem šlápla.

Jeffrey k němu přesto nepřestal cítit jistou náklonnost. Eddie byl dobrý otec, přesně takový, jakého si on sám v mládí přál. Jeffrey znal Lintonovy už dobrých deset let a v době, kdy žil se Sárou, měl poprvé pocit, že je členem harmonické rodiny. K Tesse jej proto poutalo cosi podobající se v mnoha ohledech sourozeneckému vztahu.

Zhluboka se nadechl a vykročil ke dveřím domu. Ovanul ho chladný větřík a on si uvědomil, jak se potí. Ze zadní části domu se ozývala hudba a Jeffrey se rozhodl, že dům spíš obejde, než aby klepal na vchodové dveře. Najednou se však zastavil, když poznal melodii linoucí se z rádia.

Sára si nepotrpěla na parádu a formality, a tak se jejich svatba konala v rodičovském domě. Manželské sliby složili v obývacím pokoji a pak následovalo neformální posezení s přáteli a rodinou na zahradě za domem. První píseň, na niž si spolu zatančili jako manželé, byla právě ta, která zrovna hrála. Přesně si vybavoval pocity, jež prožíval, když držel Sáru v náručí a na šíji cítil její ruku.

Těsně se k němu přivinula. Bylo to čisté a zároveň smyslné. Vůbec neuměla tančit, ale ať už to mělo na svědomí víno nebo slavnostnost okamžiku, najednou jí to jako zázrakem šlo. Tančili tak dlouho, až jim Sářina máma musela připomenout, že na programu jsou i jiné věci. Eddie jí chtěl ve svatbě zabránit. Už tehdy se své dcery nechtěl vzdát.

Jeffrey se dal znovu do kroku. Tehdy jim odvedl jednu dceru a dnes jim přichází říct, že možná ztratili i tu druhou.

Jak vycházel zpoza rohu, zaslechl Sářinu matku, jak se směje Eddieho žertování. Nacházeli se na zadní verandě a jako většina obyvatel Grantu si užívali poklidného nedělního odpoledne. Cathy seděla uvelebená v houpacím křesle s nohou položenou na štokrleti, u něhož se ohýbal Eddie a maloval jí nehty.

Ze Sářiny matky vyzařovala zvláštní krása, umocněná dlouhými blond vlasy, místy protkanými šedinami. Už jí táhlo na šedesátku, ale působila dojmem, že toho má ještě hodně před sebou.

Jeffreyho na ní odjakživa něco přitahovalo. Ačkoli Sára tvrdila, že s mámou nemá nic společného – že máma je drobná a žensky zaoblená, zatímco ona je vysoká a kostnatá –, Jeffrey u nich spatřoval velkou podobnost. Sára zdědila po své matce krásnou pokožku a úsměv, který dával pocit, že jste středem vesmíru, pokud vám byl určený. Taky měla stejnou schopnost uzemnit člověka a působit přitom dojmem, že vám lichotí.

Cathy Jeffreyho přivítala úsměvem: „Mysleli jsme, že přijdete na oběd.“

Eddie se narovnal, protože se mu podařilo zbabrat jeden nehet, a pronesl něco, čemu Jeffrey raději ani nechtěl rozumět.

Cathy zesílila rádio, neboť si zřejmě vzpomněla na Sářinu a Jeffreyho svatbu. Hrdelním hlasem se připojila ke zpěvu: „I’m confessin’ that I love you…“ V očích jí hrál šibalský pohled, který mu natolik připomněl Sáru, že musel sklopit zrak.

Najednou rádio ztlumila. Vycítila, že se něco stalo. Asi si myslela, že se se Sárou pohádali. „Holky by měly dorazit každou chvílí.

Nevím, kde ještě vězí.“

Jeffrey udělal pár kroků vpřed. Podlamovala se mu kolena.

Uvědomoval si, že to, co teď řekne, změní úplně všechno. Cathy a Eddiemu zůstane tohle odpoledne navždy v paměti, protože jim převrátí život naruby. Jako policajt bezpočtukrát oznamoval příbuzným smutnou zprávu, že jejich dítěti, manželce či manželovi se něco přihodilo, nebo ještě hůře, že se už nevrátí domů. Nikdy se ho to však netýkalo tak bezprostředně jako teď. Říct to Tessiným rodičům pro něj bylo stejně těžké jako vidět Tessu krvácet v Sářině náručí a cítit, že jí nedokáže pomoct.

Uvědomil si, že se na něj upřeně dívají, protože dlouho nic neřekl. „Kde je Devon?“ zeptal se, neboť to chtěl mít z krku najednou.

Cathy se na něj udiveně podívala. „Jel za mámou,“ pronesla podobným tónem jako před hodinou Sára – pevným, plným sebeovládání, přesto vystrašeným. Otevřela ústa, aby se na něco zeptala, ale žádná slova z ní nevypadla.

Jeffrey vystoupil po schůdcích na verandu a v duchu uvažoval, zda jim to dokáže říct. Když stanul na nejvrchnějším schodě, zabořil ruce do kapes. Cathy ty ruce pozorovala. Ruce, na kterých ulpěla krev a vina.

Jeffrey si všiml, jak Cathy polyká a jak se jí sesouvá hrtan. Rukou si zakryla ústa a v očích se jí zaleskly slzy.

Nakonec místo své ženy promluvil Eddie. Položil jedinou otázku, kterou se mohou zeptat rodiče dvou dětí: „Která z nich?“

3

Lena využila vyvrtnutého kotníku jako záminky, aby se šourala několik kroků za Chuckem. Kdyby se totiž pokoušel o navázání rozhovoru, vypěnila by. Potřebovala pár minut ticha, aby si v hlavě srovnala, co se mezi ní a Jeffreym stalo. Pohled, který si od něj vysloužila, ji nepřestával znepokojovat. Nestalo se samozřejmě poprvé, že ho vytočila. Dnes to však bylo jiné. Dnes jako by ji opravdu nenáviděl.

Poslední rok tropila jednu hloupost za druhou. Nejdřív se připravila o práci a dnes se znemožnila tím pádem na zadek. Není divu, že se jí Jeffrey zbavil. Měl pravdu, nedalo se na ni spolehnout.

Jak jej o tom nesčetněkrát přesvědčila, nelze jí důvěřovat. Tentokrát mu jejím přičiněním unikl ten grázl, co napadl a pobodal Tessu Lintonovou.

„Přidej, Adamsová,“ prohodil směrem za sebe Chuck. Hrnul se napřed a ona všechen svůj vztek soustředila do pohledu na jeho široká záda.

„Tak se toho neboj, Adamsová,“ radil jí přihlouple. „To musíš rozchodit.“

„Neměj péči.“

„Hm,“ zamumlal Chuck a zpomalil. Úlisné se na ni usmál. „Jeffrey se teď asi moc nepohrne, aby tě bral zpátky, že?“

„Ani tebe,“ připomněla mu.

Chuck se zahihňal, jako by utrousila dobrý vtip, a ne mu naservírovala nepřikrášlenou pravdu. Lena se ještě nikdy nesetkala s vyvinutější schopností přehlížet do očí bijící fakta.

„Jeffrey mě nemá rád z jednoduchého důvodu. Kdysi na střední jsem chodil s jeho holkou,“ vysvětlil.

„Tys chodil se Sárou Lintonovou?“ zeptala se. Zdálo se jí to stejně pravděpodobné, jako kdyby jí řekl, že si narazil anglickou královnu.

Chuck pokrčil rameny. „Hodně dávno. Kamarádíte se spolu?“

„Jo,“ zalhala. Její vztah se Sárou měl k přátelství daleko. „Nikdy se mi nezmínila.“

„Musela na mě zanevřít,“ zašklebil se Chuck. „Vykašlal jsem se na ni pro jinou.“

„Jasně,“ uzavřela. Podobné výmysly jí připadaly pro Chucka typické.

Žil v domnění, že mu všichni jeho báchorky baští a že své místo u ostrahy získal pro své kvality. Ve skutečnosti mu však vždy všechno zařídil otec. Albert Gaines, předseda představenstva finanční skupiny Grant Trust and Loan, měl dlouhé prsty a velký vliv na univerzitě. Proto nikoho nepřekvapilo, že když se Chuck vrátil po osmi letech u armády domů, papá mu naservíroval místo ředitele univerzitní ostrahy.

Fakt, že se každý den musí vybavovat s pitomcem jako Chuck, byl pro Lenu každodenní hořkou pilulkou. Po odchodu od policie si nemohla příliš vybírat. Ve svých čtyřiatřiceti letech neměla se žádnou jinou prací zkušenosti. Na policejní akademii nastoupila kdysi hned po střední a o svém rozhodnutí nikdy nezapochybovala.

Kromě práce policistky by dokázala ještě tak opékat někde hamburgery nebo dělat uklízečku. Ani jedno z toho ji však nijak nelákalo.

Po odchodu od policie uvažovala, že by se nechala naverbovat na práci v zámoří nebo že by vyrazila do Mexika seznámit se s příbuznými z babiččiny strany. Brzy se však musela vrátit nohama na zem, neboť složenkám bylo ukradené, že potřebuje změnu vzduchu.

S hypotékou a leasingem na krku si luxus odpočinku dovolit nemohla. Ani odstupné a peníze, které získala prodejem domku, jí nedovolovaly příliš si vyskakovat.

K výhodám zaměstnání u univerzitní ostrahy patřilo ubytování a zdravotní pojištění, ač nevalné. Přestože si kromě těchto výhod na moc nepřišla, díky stálému příjmu se nemusela nakvartýrovat ke strýci Hankovi. Přestěhovat se do Reece ke strýci, kde se sestrou vyrůstaly, by představovalo příliš snadné řešení. Stejně snadné by bylo obstarat si práci v Hankově baru a začít řešit problémy alkoholem.

Klidně by mohla zpřetrhat všechny vazby se světem a uzavřená do sebe strávit třicet let na jedné barové židli. Po čase by jí už jenom jizvy na rukou připomínaly, proč začala pít.

Před více než rokem se stala obětí znásilnění. Totiž nejenom znásilnění, ale také únosu, během něhož strávila několik dnu uvězněná v domě svého únosce. Zůstaly jí na to pouze chaotické vzpomínky, protože většinu času v tom doupěti problouznila pod vlivem drog, které jí píchal a které ji v duchu přenášely na nádherná místa, zatímco ji prznil. Jizvy na rukou a nohou jí však připomínaly, že celou tu dobu ležela na zemi, nohy od sebe, aby ji její věznitel mohl znásilňovat, kdykoli se mu zachtělo. Jizvy ji dodnes za chladných dnů bolívaly, ale ta muka se nedala srovnat s děsem, který prožívala, když viděla, jak jí do rukou zatlouká dlouhé hřebíky.

Předtím, než ji ten zrůdný člověk unesl, nejdříve zabil její sestru Sibyl. To, že už ten parchant není mezi živými, jí přinášelo slabou útěchu, protože v jejích snech se nepřestával zjevovat. Z těch nočních můr se probouzela celá zpocená a s neodbytným pocitem jeho přítomnosti. Avšak ještě horší než ty hrůzostrašné noční můry byly sny, ve kterých se něžně dotýkal její pokožky a ona se probouzela dezorientovaná a vzrušená, s tělem rozechvělým nepřijatelnou představou. Věděla, že tehdy reagovala na jeho doteky jenom účinkem drog, a přesto si to nedokázala odpustit. Stávalo se, že vzpomínka na jeho ruce se najednou proměnila jakoby v hedvábnou síť, ze které nebylo úniku. V takových chvílích se roztřásla po celém těle a jenom horká sprcha jí dokázala vrátit pocit, že její kůže je opravdu její.

Neuměla posoudit, zda šlo o zoufalství, nebo jenom vlastní hloupost, co ji před měsícem přimělo vytočit číslo univerzitního krizového centra. Ať už to však mělo na svědomí cokoli, těch tři a půl sezení, které absolvovala, se ukázalo jako krok špatným směrem.

Mluvit s někým cizím o tom, co se jí stalo (ne že by se Lena dostala až tak daleko), bylo nad její síly. O některých věcech se prostě nedá mluvit. Na čtvrtém sezení se Lena asi po deseti minutách zvedla a odešla. Tím to pro ni jednou provždy skončilo.

A dnes stojí před úkolem sdělit té stejné psycholožce, že přišla o syna.

„Adamsová,“ ohlédl se Chuck přes rameno. „Znáš tu kočku?“

Chuck měl ve svém slovníku pro ženy jenom dva výrazy, kočka a kráva, které používal podle odhadu, jestli by mu daly. Lena v hloubi duše doufala, že spadla mezi krávy, ač někdy měla pocit, že Chuck čeká jen na to, kdy se mu už vrhne k nohám.

„Neznám,“ zalhala a pak pro jistotu dodala. „Párkrát jsem ji zahlédla na univerzitě.“

Podíval se na ni, ale člověka uměl prokouknout asi stejně dobře jako získat si oblibu.

„Rosen,“ pronesl Chuck. „Zní ti to židovsky?“

Lena pohodila ramenem. Nikdy ji nenapadlo o tom přemýšlet.

Na grantské univerzitě panovala tolerance, kterou začalo nějaké individuum teprve nedávno narušovat rasistickými výroky, nastříkanými sprejem na zdi.

„Doufám, že není…“ Chuck hvízdl a prstem si zaťukal na čelo.

Nepřekvapilo ji, že podle něj musí být každý, kdo pracuje na psychiatrii, cvok.

Nedopřála mu to potěšení, že by odpověděla. Přemýšlela, jestli ji na klinice někdo pozná. Na terapii chodila po pracovní době, která v neděli končila ve dvě. Doktorka Rosenová s tím – s ohledem na publicitu, které se jejímu případu dostalo – souhlasila. Každý, kdo jenom občas četl noviny, znal veškeré podrobnosti jejího únosu a znásilnění. Doktorka Rosenová musela být tehdy radostí bez sebe, když se Lena rozhodla chodit na terapii právě k ní.

„Tak jsme tady,“ pronesl Chuck a otevřel dveře krizového centra.

Lena zachytila dveře těsně předtím, než ji praštily do nosu, a následovala Chucka do přeplněné čekárny.

Jako na většině vysokých škol i na grantské univerzitě připadalo na jednoho psychologa neadekvátní množství studentů. Navíc ve státě Georgia se díky loterií podporovanému studiu dostal na vysokou každý, kdo se uměl podepsat. To mělo za následek, že mezi studenty přibývalo problémů pramenících z náročnosti studia a ze stresu z odloučení z domova. Svou roli sehrával také fakt, že technicky zaměřená grantská univerzita přitahovala především matematické typy, charakteristické svou ctižádostí. Takoví studenti se obtížně vyrovnávají s pocitem selhání, a proto univerzitní psychologická poradna praskala ve švech pod sílícím náporem klientů.

Při pohledu na ty studenty Lenu napadlo, že jestli mají stejné zdravotní pojištění jako ona, nic jiného než obrátit se na univerzitní psychologickou poradnu jim ani nezbývá.

Chuck si povytáhl kalhoty a zamířil k přijímacímu pultu. Lena na nadřízeném přímo viděla, co se mu honí hlavou, když se tak rozhlíží po místnosti plné mladých dívek ve vypasovaných tričkách a s džíny spuštěnými nízko kolem beder. O těch dívkách si myslela své. Pravděpodobně je trápí akorát to, že doma nechaly kluka a že se jim stýská po pejskovi. Určitě nemají ani ponětí o skutečných problémech. O těch, které člověku nedají v noci spát, ze kterých mu běhá mráz po zádech a jež na chvíli ustanou, teprve když se rozední.

„Je tady někdo?“ ohlásil se Chuck a zazvonil na zvonek u pultu.

Několik mladých dívek sebou škublo a ošklivě se podívalo na Lenu, jako by bylo na ní, aby ho krotila.

„Je tady někdo?“ naklonil se nad pult a snažil se nahlédnout do chodby vzadu.

Jeho hlas se mocně rozléhal malou čekárnou, až Lena měla chuť zakrýt si uši rukama. Místo toho však jenom civěla do země a snažila se zamaskovat své rozpaky.

Nakonec se objevila recepční, mladá vysoká blondýna s rozezleným výrazem. Podívala se na Lenu, ale nepoznala ji.

„Tady jste,“ zašklebil se Chuck, jako by se vítal se svou nejlepší přítelkyní.

„Co si přejete?“ zeptala se a založila si ruce na prsa.

Lena udělala krok vpřed a tiše promluvila: „Potřebovali bychom si promluvit s paní doktorkou.“

„Má sezení a nepřeje si být rušena.“

Lena se chystala vzít recepční stranou a diskrétně jí vysvětlit, o co se jedná, ale Chuck ji předběhl a vyštěkl: „Její syn asi před hodinou spáchal sebevraždu.“

Místností proletělo kolektivní zděšení. Několik dívek upustilo časopisy a dvě to dokonce nevydržely a po chvilce odešly z místnosti.

Recepční trvalo několik vteřin, než zareagovala: „Dojdu pro ni.“

Lena ji zastavila. „Já jí to řeknu. Jenom mě k ní zaveďte.“

Mladší žena si s úlevou vydechla. „Děkuju vám.“

Chuck cupital za Lenou, která následovala recepční dlouhou úzkou chodbou. Na Lenu dolehl klaustrofobický pocit, a než stanuli před ordinací doktorky Rosenové, celá se zpotila. Chuck, jenž byl mistr v tom, jak všechno zhoršit, se postavil vedle ní tak blízko, až se na ni málem lepil. Do nosu ji udeřila kolínská, nepříjemně smíchána s vůní žvýkačky, kterou jí hlasitě žvýkal přímo u ucha.

Zadržela dech a otočila hlavu jiným směrem, aby se nepozvracela.

Recepční zlehka zaťukala na dveře. „Jill?“

Lena si uvolnila límeček, aby se jí lépe dýchalo.

„Ano,“ reagovala doktorka Rosenová podrážděně, jakmile otevřela dveře. Vzápětí poznala Lenu a na tváři jí zahrál zvláštní úsměv. Užuž se chystala něco říct, ale Lena ji předběhla.

„Doktorka Rosenová?“ zeptala se plechově znějícím hlasem.

Doktorka váhavě sklouzla pohledem z Leny na Chucka a vzápětí se obrátila směrem k pacientce. „Hned se vrátím, Lily,“ řekla a zavřela za sebou dveře. „Tudy,“ vedla je jinam.

Lena vrhla pohled na Chucka, ale ten se držel nalepený těsně na ni. Doktorka Rosenová je zavedla do prázdné místnosti: „Tady budeme mít klid.“

Lena znala jenom čekárnu a ordinaci, takže ji velká zasedačka překvapila. Jednalo se o prostornou místnost plnou kytek, podobně jako ordinace. Zdi měly uklidňující světlešedý odstín. Uprostřed se vyjímal dlouhý mahagonový zasedací stůl, pod nějž byly zasunuty žlutě polstrované židle. Jednu zeď zabírala kartotéka se spoustou šuplíků. Lena si s potěšením povšimla, že ty šuplíky jsou na zámek, takže do nich nemůže jen tak někdo strkat nos.

Doktorka Rosenová se k nim obrátila a odhrnula si ofinu z čela.

Měla úzký obličej a vlasy spadající na ramena. Na svých něco málo přes čtyřicet let vypadala výborně a uměla se dobře oblékat.

Nosila volnější blůzy a sukně, které ji zeštíhlovaly. V jejích způsobech se však odrážela přímočarost, která Lenu odrazovala. Kupříkladu jí stačila tři sezení, aby si Lenu zaškatulkovala jako alkoholičku.

Lenu překvapovalo, že při podobném přístupu má ještě vůbec nějaké pacienty. Navíc co je to za psycholožku, když její vlastní syn skočí z mostu?

Jak se dalo čekat, doktorka Rosenová šla přímo k věci: „Tak o co se jedná?“

Lena se zhluboka nadechla a hlavou jí problesklo, zda proto, že se znají, bude těžší jí tu špatnou zprávu oznámit. Usoudila, že nejlepší bude mluvit přímo a bez okolků. „Jde o vašeho syna.“

„O Andyho?“ zeptala se a klesla na židli, jako by se z ní vyfoukl vzduch. Seděla, záda vzpřímena, ruce sepjaty v klíně a v očích obava.

Lena ještě nikdy neviděla zděšenější výraz.

„Provedl…“ Začala Rosenová, pak se odmlčela, odkašlala si a do očí jí vhrkly slzy. „Dostal se do maléru?“

Lena si vzpomněla, že je tam i Chuck. Stál ve dveřích s rukama zabořenýma do kapes, jako by se díval na nějakou talk show. Než stihl cokoli říct, zabouchla mu před nosem.

„Je mi to líto,“ pronesla a s dlaněmi položenými na stůl se posadila.

Omluva byla míněna stran Chucka, ale doktorka Rosenová to pochopila jinak.

„Co je vám líto?“ vyrazila ze sebe doktorka a hlas jí najednou naplnilo zoufalství.

„Chtěla jsem říct…“

Rosenová se bez varování natáhla a popadla Lenu za ruce. Lena ucukla, ale doktorka si toho nevšímala. Od doby, co byla znásilněná, Lenu už při pomyšlení na dotek zaléval pot. Důvěrnost okamžiku jí vehnal do úst chuť žluči.

„Kde je?“ zeptala se doktorka.

Leně se nekontrolovatelně rozklepala noha nahoru a dolů. Nakonec promluvila. Její hlas zněl rozechvěle, ale soucitem to nebylo.

„Potřebuju, abyste se podívala na nějaké fotografie.“

„Ne,“ odmítla doktorka, držíc Lenu za ruce, jako by visela nad propastí a Lena představovala její jedinou záchranu. „Ne.“

Lena si s obtížemi vymanila jednu ruku a sáhla si do kapsy pro polaroidový snímek. Položila fotku před Rosenovou, ale ta odvrátila pohled jako dítě.

„Paní doktorko,“ spustila Lena. „Jill, je to váš syn?“

Místo na fotografii se Rosenová podívala na Lenu a v očích jí zaplála nenávist.

„Řekněte mi, jestli je to on,“ naléhala Lena, aby to měla co nejrychleji z krku.

Rosenová se nakonec přiměla podívat se. Nosní dírky se jí zachvěly.

Pevně semknula rty, aby ovládla nutkání rozbrečet se. Její výraz nenechal Lenu na pochybách, že to je její syn, ale Rosenová si dávala s odpovědí načas. Nespouštěla z fotky pohled, jako by chtěla mysl přesvědčit o pravdivosti toho, co vidí oči. Prstem podvědomě projela Leně po jizvě na ruce jako po nějakém talismanu.

Lenu to podráždilo, jako zvuk smirkového papíru na tabuli. Musela zatnout zuby, aby nezačala křičet.

„Kde?“ vypadlo nakonec z Rosenové.

„Našli jsme ho na západní straně školního pozemku,“ odpověděla jí Lena a nutkání vytrhnout ruku ze sevření té druhé ženy bylo tak silné, až se rozklepala.

„Co se stalo?“ zeptala se Rosenová nepřítomně.

Lena si olízla rty, což se zdál téměř nadlidský výkon, protože v ústech měla hotovou poušť. „Skočil,“ řekla, přičemž pomalu dýchala.

„Z mostu.“ Odmlčela se. „Domníváme se…“

„Co?“ zeptala se Rosenová s rukou stále zaklíněnou do Leniny.

Lena měla pocit, že už to dál nevydrží, když tu se najednou zaslechla, jak žadonivým hlasem říká: „Promiňte, prosím…“ Na tváři doktorky Rosenové se zračil zmatený výraz, který Lenu ještě více znervóznil. „Pusťte, prosím, mou ruku!“ řekla s rostoucím důrazem na každé slovo, až nakonec křičela.

Na tváři doktorky Rosenové se objevilo zděšení. „Promiňte.“

„To nic,“ Lena se opřela dozadu o dveře a ruce si třela o stehna, jako by z nich chtěla seškrábat špínu. „To nic,“ zopakovala a sevřelo se jí srdce. „Nechtěla jsem na vás křičet.“

„Měla jsem si uvědomit…“

„Prosím,“ řekla Lena. Stehna měla od samého tření horká. Přestala s tím, sepjala ruce a začala si je mnout, jako by ji zábly.

„Leno,“ promluvila doktorka a narovnala se, ačkoli zůstávala sedět. „Tady jste v bezpečí.“

„Já vím,“ odvětila Lena slabým hlasem, pořád trochu vyděšeně.

„Už je to fajn,“ řekla, ale nepřestávala si mnout ruce. Podívala se na ně a palcem si začala třít jizvu na ruce, jako by ji tak mohla vymazat.

„Už je to fajn,“ zopakovala. „Už je to fajn.“

„Leno…,“ začala Rosenová, ale nedokončila.

Lena soustředila veškerou energii na zklidnění. Ruce měla červené, lepkavé od potu a jizvy na nich vystupovaly najednou o něco více. Ovládla se, přestala si je mnout a schovala si je v podpaží.

Chovala se jako cvok. Přesně takhle se chovají lidé, co jsou na hlavu. Doktorka Rosenová ji nejspíš rovnou pošle do blázince.

Rosenová znovu promluvila: „Leno?“

Lena se to snažila hodit se smíchem za hlavu. „Jenom jsem znervózněla,“ řekla a zastrčila si vlasy za ucho. Jak byla zpocená, přilepily se jí ke kůži.

Ani nevěděla proč, ale měla chuť říct něco krutého, co by Rosenovou hluboce ranilo, aby se obě cítily stejně.

Rosenová možná vytušila, jak se cítí, protože se zeptala: „Měla bych si promluvit s někým od policie?“

Lena na ni civěla a na zlomek sekundy se jí vykouřilo z hlavy, co tam dělá.

„Leno?“ oslovila ji Rosenová. Seděla proti ní, s rukama složenýma v klíně, stažená do sebe.

„Já…,“ Lena se odmlčela. „Vrchní inspektor Tolliver se za půl hodiny dostaví do knihovny.“

Rosenová na ni upírala pohled, jako by se nedokázala rozhodnout, co dělat. Pro matku je třicetiminutové čekání na zprávu o tom, co přesně se stalo jejímu synovi, celou věčností.

„Jeffrey neví, že jsem…“ Lena naznačila vzdálenost mezi nimi.

„Myslíte terapii?“ dokončila za ni Rosenová, jako by ji pokládala za pitomce, který to slovo neumí vyslovit.

„Je mi to líto,“ řekla Lena ještě jednou, ale tentokrát od srdce.

Přišla, aby Jill Rosenové poskytla útěchu, ne aby na ni křičela. Jeffrey se snažil Chuckovi o Leně namluvit, že je kdovíjaké eso, a zatím stačilo pět minut, aby všechno zpackala.

„Opravdu je mi to líto,“ zkusila to ještě jednou.

Rosenová pozvedla bradu, že omluvu slyší, ale nepřijímá.

Lena srovnala židli. Cítila tak silnou touhu vypadnout odtamtud, až ji z toho rozbolely nohy.

Ticho přerušila Rosenová: „Řekněte mi, co se stalo. Musím to vědět.“

Lena pevně sevřela opěrku židle. „Podle všeho skočil z mostu nedaleko lesa,“ začala. „Našla ho studentka a zavolala na policii.

Patoložka, která přijela na místo o něco později, konstatovala smrt.“

Doktorka Rosenová se zhluboka nadechla a na chvíli dech zadržela.

„Chodí tou cestou ze školy.“

„Přes most?“ zeptala se Lena a uvědomila si, že Rosenová, podobně jako další zaměstnanci univerzity, zřejmě bydlí nedaleko Hlavní třídy.

„Pořád se mu ztrácelo kolo,“ řekla a Lena přikývla. Na univerzitě často mizela kola, a ostraha proti tomu byla bezradná.

Rosenová si opět povzdechla, jako by ze sebe po malých dávkách vypouštěla zármutek. „Bylo to rychlé?“ zeptala se.

„Nevím,“ odvětila Lena. „Řekla bych, že ano. Taková věc… Musel to být zlomek vteřiny.“

„Andy trpěl manickými depresemi,“ odtušila Rosenová.

„Vždycky se projevoval jako nesmírně citlivý kluk, ale já a jeho otec…“ Nedokončila z obavy, že se příliš začíná svěřovat. Vzhledem ke scéně, kterou tady ztropila před chvílí, se jí Lena ani trochu nedivila.

„Nechal nějaký vzkaz?“ zeptala se matka.

Lena ze zadní kapsy vytáhla dopis na rozloučenou a položila ho na stůl. Rosenová chvíli váhala, než jej vzala do ruky.

„To není Andyho krev,“ ukázala Lena na rudé otisky, které na lístku nechali Jeffrey a Frank.

„Krev?“

Lena přikývla, ale nic nevysvětlovala. Nechala na Jeffreym, aby se rozhodl, jak moc toho chce Andyho matce svěřit.

Rosenová si nasadila brýle, které jí visely na šňůrce kolem krku.

Ačkoli ji o to Lena nežádala, přečetla lístek nahlas: „Už nemůžu dál. Miluju tě, mami. Andy.“

Matka opět zadržela dech, aby ovládla své emoce. Pomalu si sundala brýle a dopis na rozloučenou položila na stůl. Nespouštěla z něj oči, jako by ho ještě stále četla. „Zní téměř identicky jako ten minulý.“

„Kdy to bylo?“ zeptala se Lena a mysl jí začala pracovat.

„Druhého ledna. Podřízl si žíly na předloktí. Našla jsem ho dřív, než stihl vykrvácet, ale…“ Rukou si podepřela hlavu a znovu se zadívala na lístek na stole. Sáhla na něj, jako by se dotýkala svého syna, či lépe řečeno toho, co z něj zbylo.

„Budu ten lístek potřebovat,“ řekla Lena.

„Ach tak,“ zarazila se Rosenová a odtáhla ruku. „A můžu ho pak dostat?“

„Ano, až to všechno skončí.“

„Aha,“ kývla hlavou Rosenová. Začala si hrát se šňůrkou brýlí.

„Můžu ho vidět?“

„Musí se provést pitva.“

Rosenová se zatvářila překvapeně. „Pročpak? Něco nesedí?“

„Ne,“ řekla Lena, ačkoli stále cítila nejistotu. „Jde o běžný postup.

Nikdo nebyl svědkem smrti, takže musí proběhnout šetření.“

„Jeho tělo je… Byl hodně dotlučený?“

„Ani ne,“ odpověděla, ačkoli si uvědomovala, jak jsou ta slova relativní. Dosud měla v paměti rok starý pohled na svou sestru v márnici. Ačkoli ji už Sára stačila umýt, pořád se jí zdálo, že tvář je poseta tisíci drobných modřin a řezných poranění.

„Kde je teď?“

„V márnici. Za den za dva bude možné tělo převézt do pohřebního ústavu,“ odhadla Lena a vzápětí z doktorčina výrazu vyčetla, že ještě nevstřebala představu, že bude muset svého syna pohřbít.

Lena zauvažovala, zda se omluvit, ale věděla, jak marné gesto by to bylo.

„Přál si být zpopelněn,“ promluvila matka. „Obávám se, že to pro něj nedokážu udělat. Nedokážu si představit, jak bych mohla připustit, aby jej…“ Aniž by dokončila, zavrtěla hlavou. Rukou si zakryla ústa a Lena si všimla prstýnku na jednom z prstů.

„Přejete si, abych to oznámila vašemu manželovi?“

„Brian je mimo město,“ pronesla ztěžka. „Je na stipendijním pobytu.“

„Taky pracuje na univerzitě?“

„Ano.“ Čelo se jí svraštilo, jak se snažila ovládnout. „Andy mu občas pomáhal. Měli jsme pocit, že mu to prospívá…“ Přemáhala se, ale nakonec propukla v pláč.

Lena svírala opěradlo židle a pozorovala ji. Rosenová patřila k těm, co pláčou potichu. Ústa měla pootevřená, ale nevycházel z nich žádný zvuk. Jednu dlaň si položila na prsa a přivřela oči.

Zpod víček se jí kutálely slzy. Schoulila ramena a brada jí poklesla na prsa.

Na Lenu najednou dolehla touha co nejrychleji vypadnout. Ani před znásilněním jí utěšování příliš nešlo. Jakmile někdo projevil slabost a od ní se čekalo povzbuzení, zmocňoval se jí pocit, jako by se připravovala o kus sebe samé. Chtěla jít domů, aby se všechno vrátilo do starých kolejí a ona si z úst vymyla ten nepříjemný pocit strachu. Musí najít způsob, jak získat ztracenou sílu, než opět vystoupí ze sebe do světa. Zejména pokud se má setkat s Jeffreym.

Rosenová musela vytušit její pocity. Otřela si slzy a její hlas opět nabyl na razanci. „Musím zavolat manželovi,“ pronesla. „Omluvíte mě na moment?“

„Samozřejmě,“ hlesla Lena s úlevou. „Uvidíme se později v knihovně.“

Položila ruku na kliku dveří, ale než vyšla, ještě se na chvíli zastavila. „Vím, že nemám právo vás o něco podobného žádat,“ řekla, aniž by se otočila.

Rosenová jí četla myšlenky: „Ne, na to právo nemáte.“

Lena sáhla po klice. Na zádech cítila doktorčin pronikavý pohled.

Cítila se paralyzovaná a dokázala ze sebe vyrazit jenom: „A?“

Doktorka Rosenová navrhla kompromis: „Jestli přijdete střízlivá, nic mu neřeknu.“

Lena ztěžka polkla a měla pocit, že v ústech cítí panáka, o kterém se jí už dvě minuty zdá. Beze slova za sebou zavřela dveře.

Lena seděla u prázdného stolu poblíž výdeje půjčených knih a pozorovala Chucka, jak ze sebe dělá pitomce. Pokoušel se navázat rozhovor s knihovnicí Nan Thomasovou. Nan nestála za námahu, a to i bez ohledu na myší barvu vlasů a tlusté brýle. Letěla totiž na holky a Lena to dobře věděla, neboť čtyři roky chodila s její sestrou.

V době, kdy Sibyl zavraždil ten parchant, měly milostný poměr.

Aby odpoutala myšlenky od Chucka, rozhlédla se kolem sebe po studentech, usazených za dlouhými stoly a hrbících se nad knihami.

Blížil se konec semestru, a přestože byla neděle, studovna praskala ve švech. Kromě bufetu a psychologické poradny představovala knihovna jediné místo s nedělním provozem.

Knihovna grantské univerzity se měla čím chlubit. Jelikož univerzita nevytvořila fotbalový tým, mohla si dovolit investovat více peněz právě do vybavení knihovny. Lena však zastávala názor, že sportovní sekce by univerzitě prospěla víc. Asi před dvěma lety vyvinuli dva místní profesoři přípravek na zrychlení růstu chovných prasnic. Farmáři je velebili a fotografie profesorů se dostala dokonce i na titulní stranu zemědělského časopisu, vystaveného před vstupem do studovny. Vypadali spokojeně a zářili úsměvem.

Rozhodně si přišli na své. A jak to při podobných výzkumných projektech bývá, část zisku plynula rovněž univerzitě, která ty peníze použila na renovaci knihovny.

Velká okna orientovaná na východ byla nově prosklená, aby se neplýtvalo energií na topení a klimatizaci. I tmavé obložení zdí a dvě patra polic působily po renovaci odlehčenějším dojmem. To místo mělo uklidňující atmosféru a Lena sem ráda večer v rámci svých služebních povinností zašla. Obvykle si sedla někam do rohu a sáhla po knížce, která jí zrovna padla do ruky. Zůstávala obvykle do deseti, kdy se vracela do svého pokoje. Pak do sebe kopla jednoho dva panáky, aby si ulevila, a šla na kutě. Pravidelný režim na ni měl blahodárný účinek.

„Kruci,“ zaklela, když spatřila, že si to k ní šine Richard Carter.

Aniž by mu nabídla místo, posadil se na židli přímo naproti ní.

„Čau, kotě,“ vypálil po ní s úsměvem.

„Čau,“ odvětila hlasem plným odporu.

„Chceš slyšet novinky?“

Lena jej propalovala pohledem, aby vypadl. Richard byl Sibylin bývalý asistent. Mladý muž nižšího vzrůstu, pevné postavy, který jenom přednedávnem vyměnil brýle za kontaktní čočky. Byl o tři roky mladší než Lena, ale na zátylku se mu už tvořila pleš, kterou maskoval vlasy sčesanými dozadu. Nové čočky, které jej nutily mrkat, a vystouplé čelo způsobovaly, že vypadal jako zmatená sůva.

Po Sibylině smrti Richard na katedře biologie povýšil a vzhledem k jeho slizké povaze se dalo předpokládat, že jeho kariéra se bude i nadále vyvíjet slibně. Richard měl hodně společného s Chuckem, především schopnost s pocitem nadřazenosti vystavovat na odiv vlastní hloupost. Ani snídani v bistru si nedokázal objednat bez toho, aniž by dal všem kolem najevo, že o těch vejcích na pánvi ví víc než kuchař.

„Slyšelas o tom klukovi?“ hvízdl tiše, jako když k zemi padá letadlo, a na zvýraznění efektu nakonec plácl dlaní do stolu. „Prý skočil z mostu.“

„Jo,“ přikývla, aniž by měla chuť to s ním dál rozebírat.

„Jdou fámy, že mu někdo pomohl,“ pošeptal jí s očividnou radostí.

Klevety ho zajímaly víc než ženskou, což bylo skoro pochopitelné vzhledem k faktu, že se jednalo o homosexuála. „Oba rodiče toho kluka dělají tady ve škole. Jeho máma dokonce v psychologické poradně. Umíš si představit ten skandál?“

Lena při pomyšlení na Jill Rosenovou pocítila nával studu.

„Řekla bych, že je to oba muselo hrozně sebrat. Přišli o syna.“

Richard sešpulil rty do strany. Na totálního sobce měl dobře vyvinutý postřeh a Lena jen doufala, že z ní nic nevytáhne.

„Znáš je?“ zeptal se.

„Koho?“

„Briana a Jill,“ vysvětlil a zahleděl se jí přes rameno. Zženštile někomu zamával a pak svou pozornost znovu věnoval Leně.

Mlčky se na něj upřeně dívala.

„Tys zhubla, že?“

„Ne,“ řekla, ačkoli se nepletl. Kalhoty na ní visely. Poslední dobou neměla moc chuti k jídlu. „Učil jsi ho?“

„Andyho?“ ujistil se Richard. „Chodil k Sibyl před tím, než…“

„Jaký byl?“

„Hrozný, jestli to chceš vědět. Rodiče ho nezvládali.“

„Byl rozmazlený?“

„To si neumíš představit,“ potvrdil. „A u Sibyl málem proletěl z organické biologie. Trouba, tvářil se jako druhý Einstein a nezvládl ani elementární předmět.“ Richard ze sebe vydal znechucené zachrochtání. „Brian se za něj u Sibyl přimlouval. Prý aby mu udělala laskavost a nechala ho projít.“

„Sibyl takové věci nedělala.“

„Samozřejmě že ne,“ přitakal, jako by nic podobného nikdy nenaznačil.

„Sibyl ho velice galantně odbyla.“ Ztišil hlas. „Ale to víš, lidé jako Brian nejsou zvyklí na to, že jim někdo nevyhoví.“

Lena zapřemýšlela, jestli Richard mluví pravdu, anebo jen prachsprostě pomlouvá. Měl takový zlozvyk dělat se středem pozornosti, kvůli čemuž se při vyšetřování Sibyliny vraždy dostal na seznam podezřelých. Ale než by se on zmohl na vraždu, to by spíš Leně narostla křídla.

Snažila se z něj dostat něco dalšího. „Vypadá to, že znáš Andyho otce docela dobře.“

Pokrčil rameny, znovu někomu za Leninými zády zamával a řekl: „To víš, katedra je malá.“

Lena měla chuť se otočit a přesvědčit, jestli tam opravdu někdo stojí, ale pak si řekla, že bude rozumnější soustředit se na to, aby z Richarda vymáčkla nějaké informace.

„Kde jsem to skončil?“ zeptal se Richard. „Nakonec Andy vyletěl a jeho táta mu našel práci v laboratoři.“

„Asi to pro něj bude rána, až se dozví, co se stalo.“

„Pro koho by nebyla? Oba dostanou zabrat.“

„Čím se zabývá jeho otec?“

„Biomedicínský výzkum. Právě je na stipendiu a jen tak mezi námi…,“ nedokončil, ale Lena pochopila, co chtěl říct. „Řeknu to takhle, kdyby neměl to stipendium, už by tady nebyl.“

„On tady není zaměstnán?“

„Ale je,“ potvrdil Richard informované.

Čekala, že řekne ještě něco, ale zůstal překvapivě zticha. Lena na univerzitě pracovala jenom několik týdnů, ale už si uměla představit, jak se škola zbaví profesora, s nímž není spokojená. Richard, který od rána do večera přednášel novým studentům základy biologie, sloužil jako skvělý příklad toho, jak lze dokonale potrestat přednášejícího a přitom ho nevyhodit. Až na to, že Richarda se jim tímto způsobem zbavit nepodaří.

„Byl šikovný?“ zeptala se.

„Andy?“ Pokrčil rameny. „Dostal se sem, nebo ne?“

Lena věděla, že taková odpověď se dá brát dvěma způsoby.

Grantská technická univerzita měla dobrou pověst, ale s technikou v Atlantě se srovnávat nemohla. Podobně jako univerzita Emory v Decaturu, Georgijská univerzita v Atlantě patřila na jihu mezi nejvyhlášenější. Sibyl kdysi získala dobré stipendium na Georgii, a kdyby bývala chtěla, mohla s diplomem odtamtud učit kdekoli.

Z nějakého důvodu ji to však táhlo do Grantu.

Richard jako by se zamyslel: „Víš, vždycky jsem se chtěl dostat na Georgijskou univerzitu. Vypadl bych z Perry.“ Usmál se a na krátký okamžik vypadal jako člověk. „Jako dítě jsem měl celou zeď oblepenou plakáty. Chtěl jsem se stát bednou,“ zacitoval jedno z mnoha mott Georgijské univerzity.

„Jak to, že ses tam nedostal?“ zeptala se, se záměrem uvést ho do rozpaků.

„Ale ne, vzali mě,“ odpověděl s důrazem na každé slovo, aby na Lenu udělal patřičný dojem. „Ale v té době mi zemřela matka a tak…“ Nedokončil. „No… S tím už nic nenadělám.“ Ukázal prstem na Lenu. „Díky tvojí sestře jsem se hodně naučil. Byla skvělá. Chtěl jsem se jí podobat.“

Lena nechala to vyznání vyznít do ztracena. Richard byl tím posledním, s kým by chtěla o sestře mluvit.

„Božínku,“ napřímil se Richard na židli. „Jde Jill.“

Rosenová stála u dveří a rozhlížela se po Leně. Vypadala ztraceně.

Lena zvažovala, jestli něco udělat, ale Richard se zženštile zavlnil a přitáhl její pozornost.

Rosenová se chabě usmála a zamířila k nim.

Richard se postavil, aby ji pozdravil. „Ach, zlato,“ vzdychl a vzal Rosenovou za ruku.

„Brian je na cestě z Washingtonu,“ informovala ho. „Sehnal si místo v prvním letadle.“

Richard soustrastně svraštil obočí. „Jestli bych pro vás s Brianem mohl cokoli udělat…“

„Děkuju,“ řekla Rosenová s pohledem upřeným na Lenu.

„Uvidíme se později,“ naznačila Lena Richardovi, aby si už dal odchod.

Richard nadzvedl obočí, ale vzápětí se důstojně poklonil. Než odešel, pronesl směrem k Rosenové: „Jestli budeš cokoli potřebovat…“

Rosenová ho vyprovodila škrobeným úsměvem a pak se zeptala Leny: „Vrchní inspektor už je tady?“

„Ještě ne.“

Rosenová na ni upírala pohled ve snaze zjistit, jestli Lena svou část domluvy dodržela. Zdálo se, že ano. Byla střízlivá. Dva panáky na ní nezanechaly žádné stopy.

„Musel ještě něco zařídit,“ vysvětlila Lena.

„Máte na mysli tu dívku?“ zeptala se Rosenová a Lena si domyslela, že na cestě z poradenského střediska do knihovny se k ní zprávy o Tesse Lintonové donesly už alespoň dvacetkrát.

„Nechtěla jsem vás zatěžovat,“ řekla Lena.

„Jistě.“ Poznamenala druhá žena trochu uštěpačně.

„Není to tak, jak se domníváte,“ upřesnila Lena. „Ani si nejsme jisti, jestli to s Andym nějak souvisí. Nechtěla jsem, abyste si myslela, že…“

„Na tom dopise byla její krev, že?“

„Ano, ale dostala se tam až později,“ vysvětlila Lena. „Četli ho a měli…“

Rosenové se do očí nahrnuly slzy. Ruce položila na stůl, jako by se chtěla podepřít.

„Nechám vás o samotě, jestli chcete,“ nabídla Lena a nic si nepřála víc, než aby to mohla udělat.

„Ne,“ řekla Rosenová a vysmrkala se. Nijak nevysvětlila, proč si raději přeje mít Lenu u sebe.

Obě tam tak stály a bezmyšlenkovitě pozorovaly návštěvníky knihovny. Lena si podvědomě třela jizvy na ruce. Když si to uvědomila, přinutila se přestat. „To s vaším synem je mi opravdu líto.

Vím, jaké to je, někoho ztratit,“ pronesla.

Rosenová se stále dívala jinam. „Po tom prvním pokusu…“ ukázala si na předloktí a Lena usoudila, že mluví o Andyho pokusu o sebevraždu. „Začal se cítit lépe. Dohlíželi jsme na to, aby bral léky. Zdálo se, že se to zlepšilo.“ Usmála se. „Nedávno jsme mu koupili auto.“

„Chodil sem do školy?“ otázala se Lena.

„Richard vám to už stačil říct, předpokládám,“ podotkla bez trpkosti v hlase. „Řekli jsme si, že poslední půlku semestru by neměl chodit do školy, aby nabral sil. Občas pracoval s otcem v laboratoři a sem tam vypomáhal u mě v poradně.“ Při vzpomínce na to se usmála. „Ve čtvrtek chodil do uměleckých kurzů. Moc se mu vedlo.“

Lena zalitovala, že nemá poznámkový blok, aby si ty informace mohla zapsat, přestože k tomu neměla důvod. Jak podotkl Jeffrey, už nepatřila k policii. Teď byla jenom jedním z Chuckových čmuchalů.

Rosenová vyrukovala s otázkou: „Co ode mě vrchní inspektor čeká?“

„Nejspíš seznam Andyho kamarádů,“ tipla si Lena. Nedokázala přestat přemýšlet jako policajtka. „Bral Andy drogy?“

Rosenová vypadala překvapeně. „Co vám takovou otázku vnuklo?“

„Lidé s psychickými potížemi si občas sami předepisují léky.“

Rosenová naklonila hlavu do strany a upřela na Lenu pronikavý pohled. Jelikož Lena neuhnula, Rosenová se rozmluvila: „Ano, bral drogy. Kdysi kouřil trávu, ale asi před rokem začal experimentovat s tvrdšími látkami. Poslali jsme ho na odvykací kúru. Když se po měsíci vrátil, tvrdil, že je čistý.“ Odmlčela se. „Ale člověk si nemůže být nikdy jistý.“

Lena obdivovala, že si ta žena dokáže přiznat, že o svém synovi možná neví všechno. Vlastní zkušenosti jí říkaly, že rodiče bývají často v domnění, že své dítě znají nejlépe na světě.

„Když se vrátil z léčení, bývalí kamarádi s ním přestali mluvit.

Feťáci nechtějí mít s těmi, co toho nechali, nic dočinění.“ Pak ještě dodala. „Vždycky byl spíše osamělý. Nikdy neměl moc kamarádů.

Asi trpěl pocitem odcizení.“

„Pohádal se s některým ze svých kamarádů? Mohl mu chtít někdo ublížit?“

Lena zahlédla v očích Rosenové jiskřičku naděje. „Myslíte, že ho někdo mohl postrčit?“

„Ne,“ řekla. Jeffrey by ji zabil, kdyby věděl, že jí vnukla podobnou myšlenku. Při představě Jeffreyho se jí udělalo úzko.

„Poslyšte,“ přitlačila na Rosenovou. „Řeknete Jeffreymu o dnešku, nebo ne?“

Rosenová s odpovědí nepospíchala. Udělala krok k Leně, aby si přičichla k jejímu dechu. Mohla cítit jedině mentolový ústní deodorant, ale Lenu přesto zachvátila panika.

„Ne,“ pravila nakonec Rosenová. „Neřeknu mu o dnešku.“

„A co to další?“

Doktorka Rosenová vypadala zmateně. „Myslíte terapii?“ Zavrtěla hlavou. „To je mezi námi, Leno. To jsem vám řekla už na začátku. Nemám ve zvyku věšet lidem na nos jména svých pacientů.“

Lena se zmohla jenom na to, aby s úlevou přikývla. Jeffrey jí dal před sedmi měsíci ultimátum: buď si najde cvokaře, nebo přijde o práci. Tehdy se jí to zdálo, jako snadná volba. Prostě vrátila odznak a bouchačku. Teď by si radši vpálila kulku do hlavy, než aby se Jeffrey dozvěděl, že to nevydržela a před měsícem začala docházet na terapii.

Jako by Jeffrey tušil, že o něm mluví, otevřel velké dubové dveře knihovny a rozhlížel se kolem. Chuck zamířil k němu, aby ho pozdravil, ale Jeffrey musel utrousit něco nepěkného, protože se vzápětí se staženým ocasem klidil z knihovny.

Lena ještě nikdy neviděla Jeffreyho v tak hrozném stavu. Převlékl se, ale košile, kterou měl na sobě, byla celá zmačkaná a navíc si nevzal kravatu. Čím víc se k nim blížil, tím hůř vypadal.

„Dovolte mi, doktorko Rosenová,“ začal, „abych vám projevil svou soustrast.“ Nepotřásl jí rukou, ani nečekal, co na jeho slova řekne, což se mu moc nepodobalo.

Nabídl jí židli. „Potřebuju vám položit pár otázek.“

Rosenová se posadila. „Ta žena je v pořádku?“

Jeffreyho výraz se změnil. Najednou vypadal tak zkroušeně, až ho Leně přišlo líto. „Bohužel ještě nic nevíme,“ přiznal. „Její rodina je právě na cestě do Atlanty.“

Doktorka Rosenová složila kapesník, který svírala v dlani.

„Myslíte si, že ten, kdo ji napadl, by mohl stát za smrtí mého syna?“

„V této chvíli,“ odpověděl Jeffrey, „se přikláníme k tomu, že šlo o sebevraždu.“ Na chvíli se odmlčel, nejspíš aby si jeho slova nevysvětlila jinak. „Mluvil jsem s vaším manželem.“

„S Brianem?“ Vypadala zaskočeně.

„Po vašem rozhovoru volal na stanici,“ vysvětlil Jeffrey. Ze způsobu, jak pokrčil rameny, Lena pochopila, že se manžel Rosenové asi nechoval příliš zdvořile.

Rosenová si to musela taky domyslet, protože omluvně pronesla: „Brian někdy neumí volit slova.“

Jeffrey začal: „Paní doktorko, nemohu vám říct nic víc než vašemu manželovi. Sledujeme veškeré možné stopy, ale s ohledem na psychický stav vašeho syna se sebevražda jeví jako nejpřirozenější vysvětlení.“

„Mluvila jsem s inspektorkou Adamsovou…,“ řekla Rosenová.

„Promiňte,“ skočil jí do řeči Jeffrey. „Slečna Adamsová už nepracuje u policie, ale u univerzitní ostrahy.“

Tón, kterým Rosenová odpověděla, naznačoval, že se nenechá rozptylovat malichernostmi. „Nevím, co má tohle dočinění se smrtí mého syna, pane vrchní inspektore.“

Jeffrey nevypadal, že by ho ta slova zasáhla. „Je mi líto,“ zopakoval a vytáhl něco z kapsy. „Tohle jsme našli v lese,“ ukázal jí stříbrný řetízek s přívěskem ve tvaru Davidovy hvězdy. „Nenašly se na tom žádné otisky prstu.“

Rosenová zatajila dech a sáhla po řetízku. Do očí se jí vhrnuly slzy a tvář jako by se jí smrskla, když si přívěsek přiložila ke rtům a zašeptala: „Andy, ach, Andy…“

Jeffrey vrhl pohled na Lenu, ale jelikož ta se k žádnému projevu soustrasti neměla, sám přistoupil k Rosenové a položil jí ruku na rameno. Poplácal ji jako psa a Lena uvažovala, proč je u mužů podobně nevhodné chování tolerováno, zatímco když se ho dopustí žena, každý ji hned odsoudí.

Rosenová si hřbetem ruky utřela oči. „Omlouvám se.“

„Nemáte se za co omlouvat,“ ujistil ji Jeffrey a ještě několikrát ji poplácal.

Rosenová přejela párkrát prsty po řetízku, přičemž si ho přidržovala u úst. „Dlouho jsem ho na něm neviděla. Domnívala jsem se, že ho prodal nebo zahodil.“

„Prodal?“ zeptal se Jeffrey.

„Doktorka Rosenová nevylučuje, že Andy mohl brát drogy.“

„Váš manžel tvrdí, že byl čistý,“ namítl Jeffrey.

Lena pokrčila rameny.

Šerif položil Rosenové další otázku: „Chodil váš syn s někým?“

„Popravdě řečeno ještě s nikým nechodil.“ Nevesele se pousmála.

„Ani s holkou, ani s klukem, ne že by nám to vadilo. Přáli jsme si, aby se cítil šťastný.“

Jeffrey měl další otázku: „Víte o někom, s kým se často scházel?“

„Ne,“ odpověděla. „Byl velice osamělý.“

Lena pozorovala Rosenovou v očekávání, že ještě něco řekne, ale její tvář se znovu zkřivila smutkem. Zavřela oči a pevně je stiskla. Rty se jí pomalu pohybovaly, ale Lena těm slovům nerozuměla.

Jeffrey dopřál zkroušené matce několik okamžiků, než opět navázal: „Paní doktorko?“

„Mohla bych ho vidět?“ požádala.

„Jistě,“ přisvědčil Jeffrey a nabídl jí rámě. „Odvezu vás do márnice.“

Pak se obrátil na Lenu: „Chuck šel za Kevinem Blakem.“

„Jasně,“ přikývla.

Rosenová, ačkoli se pohroužila do vlastních myšlenek, na Leninu přítomnost nezapomněla. „Děkuju,“ řekla jí.

„To je v pořádku,“ Lena se přinutila položit Rosenové ruku na rameno, aby jí projevila svou účast.

Jeffreymu její gesto neuniklo. „My se uvidíme později,“ pronesl k Leně téměř hrozivě.

Bývalá policistka se dívala, jak odcházejí, a palcem si přejížděla po hřbetu ruky. Z druhého poschodí doléhaly hlasy několika dovádějících kluků, ale nevěnovala jim žádnou pozornost. Posadila se, v mysli si přehrávala posledních deset minut a uvažovala, co zvorala.

Zabrána do úvah strávila několik minut, ale pak nad tím mávla rukou. Pokud by chtěla zjednat nápravu, musela by alespoň o rok vrátit čas.

„Božínku,“ jíkla Nan Thomasová a sklouzla na židli přímo proti ní. „Jak můžeš s takovým pakem spolupracovat?“

„S Chuckem?“ pokrčila rameny, ráda, že ji někdo vytrhl ze zamyšlení.

„Je to jenom práce.“

„To bych raději šla dělat knihovnici do pekla,“ řekla Nan a nepoddajné pevné vlasy si stáhla červenou gumičkou. Na pravém skle jejích brýlí Lena viděla otisk palce, ale Nan to nijak nevadilo.

Měla na sobě růžovou košili zastrkanou do elastické džínové sukně a na nohou sportovní boty. Celý vzhled korunovaly růžové ponožky, ladící s košilí.

„Co děláš příští víkend?“ zeptala se Nan.

Lena pokrčila rameny. „Nevím. Proč?“

„Říkala jsem si, že bych pozvala Hanka na Velikonoce. Chtěla jsem dělat dušenou šunku.“

Lenu to pozvání příliš zaskočilo, než aby dokázala vyrukovat na místě s nějakou výmluvou. Do kalendáře se dívala jenom tehdy, když se nemohla dočkat výplaty. Svátkům nevěnovala pražádnou pozornost. Ani ji nenapadlo, že už jsou Velikonoce.

„Rozmyslím si to,“ řekla a ulevilo se jí, když to Nan dál nerozebírala.

Seshora se ozval výkřik. Obě otočily hlavy k balkonu, směrem k rozdováděným klukům. Jeden z nich musel vycítit Naninu nelibost, protože se na ni omluvně podíval, vzápětí otevřel knihu a předstíral, že čte.

„Pitomci,“ poznamenala Lena.

„Jsou to hodní kluci,“ namítla Nan, ale ještě chvíli z nich nespouštěla oči, aby se uklidnili.

Nan jí nikdy nepřirostla k srdci, ale během posledních šesti měsíců se mezi nimi něco změnilo. Nestaly se přítelkyněmi v obvyklém slova smyslu. Lenu nelákalo chodit s Nan do kina nebo poslouchat řeči o útrapách lesbiček. Často však spolu mluvily o Sibyl a bavit se o ní s někým, kdo ji opravdu znal, jí sestru vždycky na chvíli vrátilo.

„Včera večer jsem se ti snažila dovolat,“ nadhodila Nan. „Nechápu, proč si nepořídíš záznamník.“

„Musím to udělat,“ souhlasila Lena, ačkoli jeden ležel zahrabaný na dně skříně v ložnici. Vypojila ho hned první týden, co nastoupila k univerzitní ostraze. Kromě Hanka a Nan jí totiž nikdo nevolal a bez jejich ustaraných vzkazů se dokázala obejít. Stačilo jí, když se podívala do paměti volajících.

„Potkala jsem tady Richarda,“ řekla Lena.

„Ach, Leno,“ svraštila Nan obočí. „Doufám, že ses k němu nechovala hrubě.“

„Předhazoval mi tady špinavosti.“

Nan se jako obvykle Richarda zastávala. „Dělají s Brianem na stejné katedře. Jsem si jistá, že Richard chtěl jenom vědět, co se děje.“

„Znala jsi ho? Myslím toho kluka.“

Nan zavrtěla hlavou. „Potkávali jsme se s Jill a Brianem na každoroční školní vánoční besídce, ale nikdy jsme se příliš nesblížili.

Možná by ti Richard o nich řekl víc.“

„Richard je kretén.“

„Na Sibyl byl velice hodný.“

„Sibyl nepotřebovala žádnou chůvu,“ podotkla Lena, ačkoli obě věděly, že to není tak úplně pravda. Sibyl byla nevidomá a Richard jí nahrazoval oči, což jí v mnohém usnadnilo život.

Nan obrátila list. „Ráda bych, aby sis vzala nějakou část té pojistky…“

„Ne,“ přerušila ji Lena. Sibyl uzavřela prostřednictvím školy životní pojistku, jejíž cílová částka se v případě smrti zdvojnásobovala.

Zůstavitelem byla Nan, která se už několik měsíců snažila přimět Lenu, aby si polovinu z těch peněz vzala.

„Sibyl to nechala tobě,“ řekla Lena snad už po miliónté. „Chtěla, abys ty peníze dostala ty.“

„Nesepsala přece žádnou závěť,“ namítla Nan. „Nemyslela na smrt, natož aby se na ni připravila. Víš, jaká byla.“

Lena cítila, jak se jí do očí hrnou slzy.

Nan promluvila: „Tu pojistku měla jedině proto, že ji jí fakulta nabídla bezplatně v rámci zdravotního pojištění. A jako zůstavitele mě uvedla jenom proto, že…“

„Protože si to tak přála,“ dokončila za ni Lena a hřbetem ruky si otřela oči. Poslední dobou se tolikrát před lidmi rozbrečela, že už se za to ani nestyděla. „Poslouchej, Nan, oceňuju tvoje gesto, ale ty peníze jsou tvoje. Sibyl chtěla, abys je dostala ty.“

„Sibyl by se nelíbilo pomyšlení, že pracuješ pro Chucka. Jestli by s něčím nesouhlasila, tak s tímhle.“

„Sama z toho nejsem nijak odvázaná,“ připustila Lena, ačkoli jediný, komu se s tím otevřeně svěřila, byla Jill Rosenová. „Je to jenom dočasné řešení, než se rozhodnu, jak se svým životem naložit.“

„Mohla by ses přihlásit na univerzitu.“

„Na to už jsem trochu stará,“ rozesmála se Lena.

„Sibyl vždycky říkala, že radši vypotíš hektolitry vody při maratónu, než abys strávila deset minut v klimatizované posluchárně.“

Lena se usmála. Při představě, jak ji tatáž slova říká sestra, ji zaplavil oblažující pocit. Někdy se jí zdálo, jako by jí v hlavě něco cvaklo, všechno špatné zmizelo a zůstalo jenom to dobré.

„Těžko uvěřit, že už to je skoro rok,“ promluvila Nan.

Lena upřela pohled z okna. Udivovalo ji, že si s Nan povídá.

Kdyby nebylo Sibyl, Nan Thomasové by se vyhnula širokým obloukem.

„Dnes ráno jsem si na ni vzpomněla,“ dala se do řeči Lena. Něco ve výrazu Sáry Lintonové v okamžiku, kdy její sestru nakládali do vrtulníku, jí připomnělo rok staré události. „Sibyl milovala tuhle roční dobu.“

„Ráda se procházela po lese,“ doplnila Nan. „V pátek jsem se vždycky snažila vrátit z práce o trochu dřív, abychom se mohly jít před setměním projít.“

Lena polkla, protože se bála, že kdyby otevřela ústa, vydral by se jí z hrdla sten.

„No jo,“ povzdechla Nan, dlaně položila na stůl a vstala. „Radši bych se měla vrátit k práci, než se přihrne Chuck a pozve mě na večeři.“

Lena se taky zvedla. „Proč mu rovnou neřekneš, že jsi na holky?“

„Aby z toho měl posvícení?“ namítla Nan. „Děkuju, nechci.“

Lena jí rozuměla. Sama se hrozila představy, že Chuck zná z novin všechny podrobnosti jejího znásilnění.

„Kromě toho,“ dodala Nan. „Chuck si stejně musí myslet, že jsem lesbička, když mu dokážu odolat.“ Konspirativně se předklonila.

„Jenomže ono není pravda, že lesbičky nesnášejí chlapy.

Nesnášejí jenom jeho.“

Lena zavrtěla hlavou. Jestli se lesbička pozná podle tohoto kritéria, pak se v tom veze pěkná řádka žen.

4

Nemocnice Grady se mohla pochlubit jednou z nejlepších pohotovostí v zemi, a přesto se v Atlantě netěšila právě valné pověsti.

Grady patřila k jedné z mála státních nemocnic v celém regionu.

Taky měla snad největší úrazové oddělení, jeden z nejúčinnějších programů pro boj s HIV a fungovala jako sběrná nemocnice pro těžké pediatrické případy. S obyčejným bolením břicha nebo ucha tam však člověka čekalo v lepším případě dvouhodinové posezení v čekárně.

Grady fungovala jako fakultní nemocnice, pro niž univerzita Emory, Sářina alma mater, a vyšší zdravotní škola Morehouse zajišťovaly neustálý přísun nových pracovních sil. Nejvyhledávanější byla pohotovost, která se těšila veliké prestiži. Před patnácti lety zde Sára zuby nehty bojovala o místo na pediatrii, kde pak během jednoho roku získala víc znalostí než leckteří doktoři za celý život.

Když se potom z Atlanty vracela zpátky do Grantu, nepomyslela si, že se do Grady ještě někdy podívá. Rozhodně ne za daných okolností.

„Někdo jde,“ šeptl muž vedle Sáry a celá čekárna, nejméně třicet lidí, s očekáváním zvedla oči k sestře.

„Slečna Lintonová.“

Sáře poskočilo srdce a na zlomek vteřiny si pomyslela, že konečně dorazila její matka. Vstala, a aby nepřišla o židli, položila na ni časopis, přestože s postarším mužem, sedícím vedle ní, si už dvě hodiny vzájemně drželi místa.

„Už je po operaci?“ zeptala se Sára, stěží ovládajíc hlas. Chirurg odhadoval, že operace potrvá čtyři hodiny, což se Sáře zdálo i s rezervou příliš dlouho.

„Ne,“ odpověděla sestra a vedla ji k příjmu. „Někdo vám volá.“

„Rodiče?“ zeptala se a zvýšila hlas, protože hala překypovala lidmi a hlukem. Sestry a doktoři pobíhali sem a tam ve snaze co nejrychleji si poradit s přibývajícím množstvím pacientů.

„Někdo od policie,“ podala jí sluchátko a dodala: „Nemluvte prosím dlouho. Linka by se neměla používat k soukromým hovorům.“

„Děkuju.“ Sára vzala sluchátko a přitiskla se zády ke zdi, aby nepřekážela.

„Jsi to ty, Jeffrey?“ zeptala se.

„Ahoj,“ řekl zdrceným hlasem. „Už je po operaci?“

„Ne,“ odpověděla a vrhla pohled podél chodby směrem k operačním sálům. Několikrát měla chuť vrazit dovnitř a zjistit, co se tam děje, ale u dveří stála ostraha, připravená zasáhnout proti podobným nedočkavcům.

„Jsi tam, Sáro?“

„Jo, jsem.“

„Co dítě?“ zeptal se.

Sáře se při této otázce sevřelo hrdlo. Nedokázala s ním mluvit o Tesse. Ne takhle. „Už jsi něco zjistil?“ zeptala se.

„Mluvil jsem s Jill Rosenovou, matkou toho sebevraha. Moc jsem se od ní nedozvěděl. Našli jsme řetízek, co patřil tomu klukovi, a taky přívěsek. Leželo to v lese.“

Sára nic neříkala, proto pokračoval: „Buďto byl v tom lese Andy, nebo někdo, kdo mu ten řetízek vzal.“

Sára se přiměla reagovat: „Co se ti zdá pravděpodobnější?“

„To neumím říct. Brad zahlédl Tessu, jak cestou na ten kopec sbírá cosi do bílé igelitky.“

„Něco držela v ruce,“ vzpomněla si Sára.

„Myslíš, že by sbírala odpadky?“

Sára se snažila přemýšlet. „Proč se ptáš?“

„Bradovi se zdálo, že cestou začala sbírat odpadky.“

„To je možné,“ odvětila Sára poněkud zmateně. „Chvíli předtím si mi stěžovala, jak každý všechno nechá tak, jak mu to od ruky odpadne. Nevím.“

„Možná na tom kopci něco našla a strčila to do igelitky. My jsme objevili Davidovu hvězdu, ale to až hlouběji v lese.“

„Jestli Tessa něco sebrala, znamená to, že nás někdo pozoroval, zatímco jsme byli u těla. Řekni mi ještě jednou jméno toho kluka.

Andy?“

„Andy Rosen,“ potvrdil. „Pořád se ti na tom něco nezdá?“

Nevěděla, co na to říct. Zdálo se jí, jako by Rosenovo tělo prohlížela přinejmenším před sto lety. Nedokázala si ani vybavit, jak ten kluk vypadal.

„Sáro?“

Odpověděla mu na rovinu. „Já už nevím.“

„Mělas pravdu, že se o to pokusil už dřív,“ řekl. „Matka to potvrdila.

Podřezal si žíly.“

„Takže se nejedná o první pokus… A taky máme ten dopis na rozloučenou,“ mumlala si pro sebe s vědomím, že pokud při pitvě nevyvstane něco podezřelého, bude to pro potvrzení sebevraždy stačit. „Můžeme udělat toxikologický test. Jestli měl něco v sobě, vysvětlilo by se tím to zranění.“

„Myslíš ten škrábanec na zádech?“

„Jo, nevypadal jako stopa po násilí.“

„Můžu zavolat Brocka, ať to zjistí,“ nabídl. Majitel pohřební služby před Sárou zastával funkci patologa. „Nikomu jsem neříkal, že je na tom něco podezřelého. Brock je spolehlivý, ten si to nechá pro sebe.“

„Dobře, ať udělá rozbor krve,“ souhlasila. „Ale pitvu chci provést sama.“

„Budeš na to teď mít?“

„Jestli to nějak souvisí s tím, co se stalo Tesse…,“ začala, ale nedokázala větu dokončit. Ještě nikdy v životě necítila tak silnou touhu po pomstě. Nakonec dodala: „Jo. Zvládnu to.“

Zdálo se, že Jeffrey pochybuje, ale přesto pokračoval: „Prohledali jsme Andyho byt. Našli jsme dýmku. Matka říká, že měl kdysi problémy s drogami, ale otec tvrdí, že se z toho vyhrabal.“

„Jo,“ vzala na vědomí a při pomyšlení, že Tessa leží na operačním sále kvůli něčemu tak pitomému jako drogy, ucítila v ústech žluč. Lidé, kteří tvrdí, že drogy jsou bezbranná zábava, si zakrývají oči před smutnými oběťmi podobnými Tesse.

„Snímáme v jeho pokoji otisky prstů, abychom je dali do počítače.

Zítra si jdu promluvit s jeho rodiči. Matka mi poskytla pár jmen, ale vesměs šlo o děcka, která už ze školy vypadla.“ Odmlčel se a Sára cítila, že je mu mizerně.

Létající dveře vedoucí k operačním sálům se rozletěly, ale pacientka, kterou vyváželi, nebyla Tessa. Sára se přitiskla k pultu sesterny, aby uvolnila cestu nosítkům s postarší světlovlasou ženou s očima dosud zavřenýma v narkóze.

„Jak tu zprávu vzali rodiče?“ zeptala se a v myšlenkách byla u těch vlastních.

„Vzhledem k okolnostem vcelku dobře,“ Jeffrey se odmlčel. „Teprve později se mi Rosenová sesypala v autě. A taky… Mezi ní a Lenou něco je, ale nemůžu přijít na to – co.“

„Co bys tipoval?“ zeptala se, ačkoli Lena Adamsová byla teď ta poslední, o koho si dělala starost.

„Nevím,“ nepřekvapil ji svou odpovědí. Slyšela, jak bubnuje prsty o nějaký předmět. „Když jsme jeli do márnice, Rosenová se přestala ovládat. Jako by to na ni všechno dolehlo se zpožděním.“

Bubnování ustalo. „Její manžel mi volal, když se to dozvěděl. Ze stanice se jim podařilo se s ním spojit.“ Na okamžik se odmlčel.

„Oba to pořádně vzalo. Taková tragédie člověkem pořádně zamává.

Vypadali, jako by…“

„Jeffrey,“ skočila mu do řeči, „potřebuju tě…“ Opět se jí sevřelo hrdlo. Zalykala se vlastními slovy. „Potřebuju tě tady.“

„Vím,“ řekl rezignovaně. „Ale teď u tebe být nemůžu.“

Hřbetem ruky si otřela slzy. Jeden z kolemjdoucích lékařů o ni zavadil pohledem a vzápětí sklopil zrak na zdravotní kartu, kterou nesl v ruce. Připadala si hloupě a kvůli těm slzám měla pocit, jako by byla nahá. Snažila se proti svým emocím obrnit: „Jasně, rozumím.“

„Ne, Sáro…“

„Hele, měla bych končit. Tohle je nemocniční linka. Nějaký chlápek už dobrou hodinu okupuje telefonní budku.“ Zasmála se, aby uvolnila napětí. „Mluví ruský, ale řekla bych, že je to překupník.“

„Sáro,“ zarazil ji, „to tvůj táta. Požádal mě – poručil mi, ať nechodím.“

„Cože?“ zvolala tak hlasitě, že několik lidí z personálu zvedlo hlavy od práce.

„Naštval se. Řekl, že nemám chodit do nemocnice, prý se to týká jenom rodiny.“

Snažila se tlumit hlas: „On nerozhoduje o tom…“

„Poslouchej, Sáro,“ řekl s klidem, jakého se jí nedostávalo. „Jde o tvého tátu. Musím jeho přání respektovat.“ Odmlčel se. „A koneckonců nejde jenom o tátu. Máma si myslí totéž.“

Připadala si hloupě, že se opakuje, ale znovu se zmohla na jediné: „Cože?“

„Mají pravdu,“ snažil se do nich vcítit. „Tessa tam neměla co pohledávat. Neměl jsem dovolit, aby…“

„To já jsem ji přivezla,“ připomněla mu. Pocit viny, který v ní dozrával už pár hodin, se znovu prodíral na povrch.

„Berou to těžce. Není se čemu divit.“ Odmlčel se, protože nenacházel ta správná slova. „Dopřej jim trochu času.“

„Času na co? Aby se přesvědčili, jak to dopadne?“ zeptala se.

„Takže když se z toho Tessa vylíže, pozvou tě k nedělnímu obědu, ale pokud ne…“ Neměla sil tu větu dokončit.

„Jsou rozzlobení. To je běžná reakce. Cítí naprostou beznaděj a cokoli je teď dokáže vytočit.“

„Taky jsem s nimi mluvila,“ připomněla mu.

„Ano, ale…“

Sáru to tak šokovalo, že na několik sekund úplně ztratila řeč.

„Zlobí se na mě?“ zeptala se nakonec, přestože si uvědomovala, že k tomu mají pádný důvod. Odjakživa bylo na ní, aby sestru hlídala.

Jeffrey vysvětlil: „Potřebují trochu času, Sáro. Musím jim ho dopřát. Nechci je provokovat.“

Přikývla, aniž by to do telefonu mělo nějaký smysl.

„Chtěl bych tě vidět. Přál bych si stát teď při tobě a při Tess.“

Slyšela v jeho hlase zármutek a uvědomila si, jak to pro něj musí být bolestné. Přesto se cítila zrazená. Nebylo to poprvé, co ji ve vypjatých chvílích nechal samotnou. Konal správně, proti tomu se nedalo nic namítnout, ale na velkorysá gesta neměla náladu.

„Sáro?“

„V pořádku,“ řekla. „Máš pravdu.“

„Zajdu k tobě nakrmit psy, ano? A postarám se o dům.“ Znovu se odmlčel. „Cathy říkala, že až pojedou do nemocnice, staví se u tebe a přinesou ti něco na převlíknutí.“

„Nepotřebuju oblečení,“ začaly se v ní opět zvedat emoce. Pak jenom šeptem dodala: „Potřebuju tebe.“

„Já vím, zlato,“ řekl měkce.

Znovu zahrozilo, že jí do očí vhrknou slzy. Od okamžiku, kdy Tessu našla v lese, neměla příležitost si poplakat. V helikoptéře na to nebyl čas a později v čekárně na pohotovosti se to nehodilo, ani na toaletě, kam se šla převlíknout do nemocničních kalhot, které pro ni našla jedna sestra. Všude se to hemžilo lidmi, takže neměla ani trochu soukromí.

V tom okamžiku ji vyrušila sestra. „Slečno Lintonová, opravdu ten telefon potřebujeme.“

„Omlouvám se,“ usmála se na ni Sára a do telefonu řekla: „Musím už zavěsit.“

„Můžeš mi zavolat z jiného aparátu?“

„Nemůžu odsud odejít,“ řekla a současně pozorovala postarší pár kráčející chodbou. Muž šel v mírném předklonu a žena se o něj opírala a četla cedulky na dveřích.

„Přes ulici je McDonald’s. Hned vedle toho patrového parkoviště.“

„Jsi si jistý?“ zeptala se, protože i sem už léta nezavítala.

„Ano,“ řekl. „Vyzvednu tě tam zítra ráno v šest.“

„Ne,“ pozorovala, jak se ta postarší dvojice blíží k ní. „Postačí, když se postaráš o psy.“

„Určitě?“

Nespouštěla z toho muže a ženy oči. Teprve po chvíli si se zděšením uvědomila, že nepoznala vlastní rodiče.

„Sáro,“ zkusil to znovu.

„Ještě ti zavolám,“ odvětila. „Jsou tady. Musím končit.“

Naklonila se přes pult, aby zavěsila sluchátko na vidlici. Byla dezorientovaná a měla strach. S rukama položenýma na roztřesený žaludek vykročila chodbou a čekala, kdy její rodiče začnou vypadat normálně. S děsivou zřetelností si uvědomila, jak jsou staří. Podobně jako většina dospělých měla své rodiče spojené v představě s neurčitým věkem. Najednou je však viděla bez příkras. Zdáli se jí staří a tak křehcí, až se divila, že se vůbec ještě drží na nohou.

„Mami,“ vypravila ze sebe.

Cathy k ní nenatáhla ruku, jak to čekala a jak si to přála. Jednou rukou držela Eddieho kolem pasu, jako by ho musela podpírat.

Druhou měla spuštěnou podél těla. „Kde je?“

„Pořád na sále,“ odpověděla a měla chuť jít k ní. Cathyin výraz jí však napovídal, že by to nebylo moudré. „Mami…“

„Co se stalo?“

Sára nemohla polknout. Cathy dokonce mluvila jinak než její matka. Hlas měla zastřený něčím neproniknutelným a ústa jednu pevnou, chladnou čárku. Sára je vzala stranou rušné chodby, aby spolu mohli hovořit. Chovali se k sobě formálně, jako by se právě Sára spustila: „Chtěla jít se mnou…“

„A tys jí to dovolila,“ obvinil ji bolestivě otec. „Proč jsi ji proboha neposlala domů?“

Sára se kousla do rtu: „Nenapadlo mě, že…“

„Vůbec totiž nepřemýšlíš,“ zarazil ji.

„Eddie,“ řekla matka nikoli vyčítavě, ale aby mu naznačila, že se to nyní nehodí.

Sára chvíli mlčela, protože se nechtěla rozčilovat. „Teď je na sále.

Může to trvat ještě pár hodin.“ Dveře se opět otevřely. Všichni tři se k nim podívali, ale vyšla jenom sestra. Asi si potřebovala oddechnout.

„Někdo ji bodl do břicha a do hrudníku,“ vysvětlovala Sára.

„A na hlavě má ránu, kterou si způsobila pádem.“ Rukou ukázala na hlavě místo, kde se Tessa poranila o kámen. Odmlčela se a přemýšlela o té ráně. Znovu začala propadat beznaději a opět ji napadlo, kdy se z toho špatného snu probudí. Ze zamyšlení ji vytrhlo otevření dveří, ze kterých někdo vytlačil prázdný vozík.

„A?“ zeptala se matka.

„Snažila jsem se zastavit krvácení,“ pokračovala a všechno si to přehrávala v hlavě. Mluvila s nimi jako s rodiči pacienta. „Asi minutu před příjezdem vrtulníku dostala křečový záchvat. Dělala jsem, co bylo v mých silách.“ Odmlčela se a vzpomněla si na ten záchvat. Podívala se na otce a uvědomila si, že co přišli, nevěnoval jí jediný pohled.

„Během letu dostala další dva záchvaty. Levá plícnice vypověděla.

Pro usnadnění dýchání se musel zavést tubus.“

„Co s ní provádějí teď?“ zeptala se matka.

„Dali ji na dýchací přístroj. Přivolali neurologa, ale na co přišli, to nevím. Stěžejním úkolem je zastavit krvácení. Provedou císařský řez, aby vyndali…“ odmlčela se a zatajila dech.

„Dítě,“ dokončila za ni matka a otec se o ni musel opřít, protože se mu podlomila kolena.

Sára pomalu vydechla.

„Co dalšího?“ chtěla vědět matka. „Něco před námi tajíš.“

Sára odvrátila pohled, než promluvila: „Pokud se jim nepodaří zastavit krvácení, budou možná muset provést hysterektomii.“

Rodiče to přijali s výmluvným mlčením. Tessa pro ně znamenala jedinou naději na vnoučata.

„Který grázl?“ zeptala se nakonec matka. „Kdo byl něčeho takového schopen?“

„Nevím,“ zašeptala a slyšela, jak se jí ta otázka ozývá v mozku.

Která zrůda by byla schopná ubodat těhotnou ženu a ponechat ji smrti?

„Ví Jeffrey něco víc?“ zeptal se otec s očividným zapřením při vyslovení jeho jména.

„Dělá, co se dá,“ řekla jim. „Já se vrátím do Grantu, jakmile…“

Nedokázala větu dokončit.

„Co můžeme očekávat, až se probudí?“ nadhodila matka.

Sára upřela pohled na otce. Chtěla říct něco, co by jej přimělo se na ni podívat. Kdyby šlo o kohokoli jiného, netajila by se s přiznáním, že neví. Jeffrey si často stěžoval, že nerad mluví s příbuznými oběti, dokud nemá v ruce něco konkrétního. Sára to vždy pokládala za projev určité zbabělosti, ale teď začínala rozumět tomu, že lidé potřebují alespoň náznak naděje.

„Sáro,“ naléhala matka.

„Bude třeba sledovat mozkovou aktivitu. Udělá se EEG, aby se zjistilo, zda nedošlo k poškození mozku.“ Horečně přemýšlela, co pozitivního by se dalo říct. Nakonec se s nimi podělila o to jediné, co věděla s jistotou: „Mohlo to dopadnout mnohem hůř.“

Cathy už neměla další otázky. Otočila se k Eddiemu, zavřela oči a ústy se přitiskla k jeho obličeji.

Eddie nakonec promluvil, ale na Sáru se přitom nepodíval: „Jsi si jistá, že dítě nepřežije?“

Sára si uvědomila, že jen stěží dokáže od sebe odtrhnout rty.

V ústech měla sucho jak ve vyschlém korytu řeky, když ze sebe nakonec vypravila: „Ano, tati.“

Sára stála u občerstvovacího automatu před nemocničním bufetem a bušila do knoflíku, až ji z toho rozbolel prst. Nic nevypadlo.

Sehnula se, aby zkontrolovala prostor výdeje, ale nic v něm nenašla.

„Kruci,“ kopla do stroje. Vzápětí s fanfárovitým bouchnutím vypadla tyčinka KitKat.

Rozbalila ji a vykročila na opačný konec chodby, aby unikla hluku z bufetu. Stravovací zařízení prodělala od doby, co tu Sára pracovala, velkou změnu. Podávalo se zde všechno, počínaje thajskými specialitami až po italskou kuchyni a velké, šťavnaté hamburgery.

Pro nemocnici to muselo představovat zlatý důl, ale přesto ji překvapovalo, že na místě, kde se léčí lidé, se může prodávat tak nezdravé jídlo.

I přesto, že se blížilo k půlnoci, se to tady hemžilo lidmi a člověk měl pocit, že se pohybuje v nějakém velkém úle. Nevzpomínala si, že by tady kdysi býval takový rámus, ale určitě ano. Jenom díky strachu a nedostatku spánku neměla tehdy čas si toho všimnout.

V době, kdy si ještě stážisté nedokázali vybojovat lepší podmínky a lidštější pracovní dobu, se v Grady sloužily čtyřiadvacetihodinové a šestatřicetihodinové směny. Sáře z toho dodnes zůstal pocit, že musí všechny ty probděné noci dospat.

Opřela se o dveře s nápisem „Výdej prádla“. Věděla, že kdyby se posadila, už by se nezvedla. Tessu po třech hodinách na sále převezli na JIPku, kde se s rodiči střídali u její postele. Ještě byla pod vlivem sedativ a neprobrala se. Lékaři shrnuli její stav do slova „stabilizovaný“, což podle chirurga znamenalo, že se jim podařilo zastavit krvácení. Pokud se zotaví z toho, co se jí v tom lese přihodilo, bude snad moci mít ještě děti.

Sedět s rodiči u Tessy na jednom pokoji a cítit jejich nevyslovené výčitky nedokázala unést. Dokonce i Devon od ní odvracel oči a jenom nešťastně postával v koutku pokoje, vyděšen tím, co se stalo jeho milované a dítěti. Sáře nechybělo moc, aby se zhroutila. Postrádala kolem sebe někoho, o koho by se směla opřít a kdo by jí pomohl dát se dohromady.

Zaklonila hlavu a zavřela oči. Snažila se vzpomenout si na sestřina poslední slova. Ve vrtulníku byla Tessa příliš vyčerpaná křečí, aby dokázala komunikovat. Poslední souvislou větu od ní slyšela v autě, když jí řekla, že ji má ráda.

Přestože Sára zrovna neměla hlad, zakousla se do tyčinky.

„Dobrý večer, madam,“ pozdravil ji kolemjdoucí postarší muž nadzvednutím klobouku.

Přinutila se k úsměvu a pohledem ho vyprovázela do schodů.

Mohl být přibližně stejně starý jako její otec, ačkoli vlasy vyčuhující zpod klobouku měl úplně bílé. Jeho kůže vypadala v umělém osvětlení nemocnice téměř průsvitně, a přestože tmavě modré kalhoty a bleděmodrá košile, které měl na sobě, působily čistým dojmem, ucítila pach vazelíny, nebo oleje. Mohl to být nemocniční zřízenec nebo údržbář, ale taky prostě jenom neznámý, komu tady někdo blízký bojuje o život jako Tessa.

Před bufetem se shlukla skupinka mladých mužů v pomačkaných nemocničních kalhotách a v různě ušpiněných pláštích. Podle věku vypadali na studenty nebo stážisty. Měli nevyspané zarudlé oči a šla z nich zvláštní únava, kterou si při pohledu na ně přesně vybavila.

Podle všeho na někoho čekali, protože jen tak postávali a tlumeně se mezi sebou bavili. Sklopila pohled na tyčinku, již měla v ruce. K uším se jí donášely novinky z nemocnice a plány těch mladých lidí.

„Sára?“ ozval se najednou mužský hlas.

Nezvedla oči, protože se domnívala, že to oslovení nepatřilo jí.

„Sára Lintonová?“ zopakoval ten hlas. Podívala se na skupinku stážistů a přitom čekala, že uvidí jednoho ze svých bývalých pacientů, kterému se podařilo dostat na univerzitu Emory. Při pohledu na ty mladé obličeje si připadala jako stará vykopávka. Teprve po chvíli zpozorovala trochu staršího muže stojícího za nimi.

„Mason?“ zeptala se, když poznala obličej. „Mason James?“

„Trefa,“ protlačil se skupinkou stážistů. Položil jí ruku na rameno.

„Nahoře jsem potkal vaše.“

„Aha,“ řekla rozpačitě, protože ji nic lepšího nenapadlo.

„Dělám tady na dětském úrazovém.“

„Ach tak,“ přikývla, jako by si to právě vybavila. Když tady pracovala, chodili spolu. Poté, co se přestěhovala do Grantu, se však přestali vídat.

„Máma mi řekla, že sis šla pro něco k jídlu.“

Zvedla KitKat.

Rozesmál se. „Vidím, že stravovací návyky jsi moc nezměnila.“

„Tehdy jsem nebaštila tolik čokolády,“ podotkla a Mason se znovu zasmál.

„Vypadáš skvěle,“ zalhal, jak mu velely dobré způsoby a vychování.

Masonův otec byl kardiolog, stejně jako jeho dědeček.

Možná ho na ní kdysi přitahovalo, že její otec je instalatér. Když člověk vyrůstá mezi internátními školami a vesnickými sídly, moc se do kontaktu s pracující třídou nedostane. Leda při vypisování šeků za služby.

„Jak… hm…,“ snažila se říct něco kloudného. „Jak se ti vede?“

„Prima,“ řekl. „Slyšel jsem, že tady leží Tessa. Na pohotovosti se nemluví o ničem jiném.“

I ve špitále jako Grady poutal podobný případ pozornost. Jakékoli násilí, při kterém šlo o dítě, vyvolávalo silné emoce.

„Zašel jsem se na ni podívat. Doufám, že nevadí.“

„Ne,“ pokrčila rameny. „Vůbec ne.“

„Má ji na starosti Beth Tindallová,“ řekl. „Skvělý chirurg.“

„To ano,“ souhlasila.

Mile se na ni usmál. „Tvoje matka vypadá jako vždy skvěle.“

Sára se taky pokusila o úsměv. „Určitě měla radost, že tě vidí.“

„No, za daných okolností…,“ poznamenal. „Ví se, kdo to udělal?“

Zavrtěla hlavou. „Ani náhodou,“ cítila, jak přichází o zbytky své vyrovnanosti.

„Sáro,“ pohladil ji prsty po hřbetu ruky. „Je mi to líto.“

Odvrátila pohled, aby se nemusela rozbrečet. Nikdo se ji dosud nepokusil utěšit. Při tom doteku zjihla. Připadala si hloupě, že ji dokáže rozněžnit tak banální gesto.

Mason si na ní všiml změny. Položil jí dlaň na tvář a přiměl ji podívat se mu do očí. „Zvládneš to?“

„Měla bych se už vrátit,“ změnila téma.

„Pojď,“ vzal ji za loket a vedl chodbou.

Něco jí vyprávěl, avšak nedávala příliš pozor na obsah slov, nýbrž se zaposlouchala do jeho měkkého, monotónního hlasu, kterým jí vyprávěl, co je nového ve špitále a jak se mu poslední dobou vede. Mason James zosobňoval typ chlapa, co všechno bere ztečí.

Když se kdysi čerstvě přestěhovala z Grantského kraje do Atlanty, působil na ni světáckým dojmem. Není divu, když do té doby byl její jedinou známostí Steve Mann, který za vrchol rande pokládal osahávání na zadním sedadle tátova buicku.

Zahnuli za roh a Sára spatřila rodiče, jak o něčem rozohněné debatují.

Eddie si jich všiml jako první a zmlkl v půli věty.

Měl pokleslá víčka a kruhy pod očima. Tak unaveného ho ještě neviděla. I na matce se uplynulá hodina podepsala výrazněji než posledních dvacet let. Působili tak zranitelným dojmem, až se jí z toho sevřelo hrdlo.

„Půjdu se podívat na Tessu,“ omluvila se. Stiskla bzučák napravo od dveří a vešla na JIPku.

Jednotka intenzivní péče nepatřila k největším oddělením. Podobně jako v jiných nemocnicích byla spíše malá a kousek stranou.

V pokojích a na chodbách svítilo tlumené světlo, které pomáhalo vytvářet uklidňující atmosféru jak pro pacienty, tak pro návštěvníky, jež směli navštěvovat své blízké každé dvě hodiny. Všechny pokoje měly prosklené posuvné dveře, které nebudily dojem přílišného soukromí, ale stav většiny pacientů byl tak vážný, že jim to nijak nevadilo. Jak kráčela, slyšela pípání monitorů srdeční činnosti a pomalé tempo dýchacích přístrojů. Tessa ležela na pokoji přímo proti sesterně, což samo o sobě nasvědčovalo, jak je její stav vážný.

Devon stál v pokoji, pár kroků od postele, s rukama zastrčenýma do kapes. Opíral se o zeď, ačkoli hned vedle sebe měl pohodlnou židli.

„Ahoj,“ pozdravila ho.

Sotva si uvědomoval její přítomnost. Oči měl zarudlé a jeho kůže působila pod umělým osvětlením bledým dojmem.

„Už něco řekla?“

Dal si s odpovědí načas: „Párkrát otevřela oči, ale nevím.“

„Snaží se vzbudit,“ řekla. „To je dobře.“

Ohryzek mu poskočil, jak se snažil polknout.

„Jestli si chceš odpočinout…,“ začala, ale Devon jí nedal možnost domluvit. Bez jediného ohlédnutí vyšel z pokoje.

Sára si přitáhla židli k posteli a posadila se. V čekárně proseděla skoro celý den, a přesto se cítila, jako by měla v nohou maratón.

Zašitou hlavu Tesse omotali obvazem a z břicha jí čouhaly dva dřeny. Na zábradlí postele visel zpola plný katétr. V místnosti byla tma, jenom monitory svítily. Asi před hodinou ji odpojili od ventilátoru, ale monitor srdeční činnosti, oznamující s plechovým pípnutím každý úder srdce, dosud svítil.

Sára pohladila sestru po prstech. Nikdy předtím si nevšimla, jak má drobné ruce. Dodnes nezapomněla na den, kdy šla poprvé do školy. Vzala ji tehdy za ruku a kráčely spolu na autobusovou zastávku.

Než odešly z domu, matka ji poučila, že musí na Tessu dávat pozor. Tak to zůstalo po celé dětství. I otec jí říkával, že na ni musí dohlížet, ač později ho podezírala, že jí věší Tessu na krk jenom z toho důvodu, aby neměla šanci zůstat se Stevem o samotě.

Eddie dobře věděl, kolik komfortu poskytují zadní sedadla buicku.

Tessa pohnula hlavou, jako by vycítila něčí přítomnost.

„Tess?“ lehce jí stiskla ruku. „Tess?“

Tessa ze sebe vydala slabounké zaúpění a – jako už tolikrát během posledních osmi měsíců – hnula rukou, aby se dotkla břicha.

Pomalu otevřela oči. Rozhlédla se po pokoji a očima spočinula na Sáře.

„Ahoj,“ pozdravila ji Sára a na tváři se jí od úlevy rozhostil široký úsměv. „Ahoj, zlato.“

Tessa pohnula rty a položila si ruku na krk.

„Máš žízeň?“

Přikývla a Sára se porozhlédla po hrnku s ledem, který tady nechala sestra. Skoro všechen se rozpustil, ale pár kousků ještě vylovila.

„Museli ti do hrdla zavést tubus,“ vysvětlila a jeden kousíček ledu jí vložila mezi rty. „Chvíli tě z toho bude škrábat v krku a hůř se ti bude mluvit.“

Tessa zavřela oči a polkla.

„Máš bolesti?“ zeptala se Sára. „Chceš, abych zavolala sestru?“

Chtěla vstát, ale Tessa jí nepustila ruku. Nebylo potřeba, aby první otázku, kterou měla na jazyku, musela vyslovit. Sára ji jí vyčetla z pohledu.

„Ne, Tessie,“ řekla se slzami v očích. „Přišli jsme o něj. Vlastně o ni.“ Vzala Tessinu ruku a přiložila si ji ke rtům. „Je mi to tak líto.

Je mi to…“

Tessa ji přerušila, aniž by cokoli řekla. Jediný zvuk, který naplňoval místnost, bylo pípání monitoru. Plechový důkaz, že Tessa stále žije.

„Vzpomínáš si na něco?“ zeptala se Sára. „Pamatuješ si, co se stalo?“

Tessa nepatrně pohnula hlavou do strany, aby naznačila, že ne.

„Vydala ses do lesíka,“ řekla Sára. „Brad tě viděl, jak jsi sebrala nějakou igelitku a začala do ní sbírat věci. Vzpomínáš si na to?“

Znovu pohybem hlavy naznačila, že si nevzpomíná.

„Musela jsi tam na někoho narazit.“ Odmlčela se. „Někdo tam musel být. Možná mu šlo o tu tašku. Možná…“ Dál své myšlenky nerozvíjela. Příliš mnoho informací by ji mohlo zmást. Navíc si sama nebyla jista fakty.

„Někdo tě bodl nožem,“ řekla.

Tessa čekala, co poví dál.

„Našla jsem tě v lese. Ležela jsi na mýtině a já… já se snažila udělat, co se dalo. Chtěla jsem pomoct. Nešlo to.“ Ucítila nával bezmocnosti.

„Ach bože, Tessie, chtěla jsem všechno zachránit.“

Položila hlavu na postel, protože se styděla za své slzy. Už kvůli sestře by se měla vzchopit, aby jí ukázala, že se z toho spolu dostanou.

Ale jediné, co se neodbytně vracelo, byl rostoucí pocit viny.

Celý život dávala na sestru pozor, ale v okamžiku, kdy to nejvíce potřebovala, selhala.

„Ach, Tesso,“ popotahovala. Prahla po sestřině odpuštění. „Je mi to tak líto.“

Na temeni ucítila Tessinu ruku. Nejdřív ten dotek působil neohrabaně, než pochopila, že se snaží přitáhnout si ji k sobě.

Pozvedla pohled. Téměř se dotýkaly nosem.

Tessa pohnula rty. Ještě je neuměla dobře ovládat. „Kdo?“ vyrazila ze sebe. Chtěla vědět, kdo jí to udělal, kdo ji připravil o dítě.

„Nevím,“ přiznala Sára. „Snažíme se, zlato. Jeffrey dělá, co se dá.“ Hlas jí sotva stačil. „Postará se o to, aby ten, co ti to udělal, už nikdy nikomu neublížil.“

Tessa přiložila Sáře prsty na tvář, těsně pod oko, a nemotorně jí otřela slzy.

„Je mi to tak líto, Tessie. Je mi to líto,“ žadonila. „Řekni, co můžu udělat. Řekni.“

Tessa promluvila tichým, zastřeným hlasem. Sára pozorovala její pohybující se rty. Přestože šeptala, slyšela její slova tak zřetelně, jako by křičela: „Najdi ho.“

PONDĚLÍ

5

Jeffrey se sehnul, aby ze Sářina prahu zvedl noviny, než vejde do domu. Domluvili se, že se u ní před šestou ráno zastaví, aby se mu tam mohla ozvat, pokud by se dozvěděla něco nového o Tesse.

Včera zněla do telefonu opravdu zničeně. Poslouchat, jak brečí, mu rvalo srdce. Naplňovalo jej to pocitem zbytečnosti a slabosti, což u sebe nesnesl.

Rozsvítil v chodbě. Na opačném konci domu se vzbudili psi.

Zaslechl, jak jim cinkají obojky a jak zívají. Aby se však přišli podívat, kdo přišel, to je ani nenapadlo. Kdysi tito chrti závodili na psích dostizích v Ebru, ale od té doby se z nich stali takové líné potvory, že pokud nemuseli, neudělali ani pohyb.

Pískl a hodil noviny na kuchyňskou linku. Zatímco čekal na psy, sklouzl pohledem na titulní stránku. Napůl přeložená fotografie zachycovala Chucka Gainese po boku otce a Kevina Blakea.

Šlo o fotku z nedělního golfového turnaje v Augustě. Pod ní stál článek pobízející voliče, aby vyjádřili svým hlasem podporu návrhu týkajícího se nahrazení školních maringotek standardními učebnami.

Grantský věstník se bez zastírání stavěl na stranu Alfreda Gainese. Tomuto muži patřila polovina nemovitostí ve městě. Na tu druhou si vzal hypotéku.

Jeffrey ještě jednou hvízdl na psy, překvapený, kde vězí. Nakonec se přece jen došourali do kuchyně, jejich drápy při chůzi klepaly o černobílou dlažbu. Vypustil je na dvorek a dveře nechal otevřené, aby se mohli sami vrátit.

Než na to stihl zapomenout, vytáhl z kapsy dvě rajčata a dal je do lednice, vedle divně vyhlížející zelené koule, která ještě před nějakou dobou mohla být k jídlu. Sekretářka Maria Simmsová ve volném čase zahradničila a zásobovala ho množstvím jídla, které nedokázal sám zkonzumovat. Maria strkala nos do všeho, proto se domníval, že mu to jídlo nosí, aby se o něj podělil se Sárou.

Z konzervy nabral lžíci kočičího žrádla a dal jej do misky pro Sářinu kočku Bubbu. Věděl, že se neukáže, než odejde. Bubbu se nikdy ničeho nedotkla, pokud jí nepostavili misku vedle skříně s domácími potřebami. Když tady ještě bydlel, ustavičně o ni zakopával, což si Bubbu, stejně jako řadu jiných věcí, brala osobně.

Jeffrey a Sára s tou kočkou měli vztah plný lásky a nenávisti. Sára ji milovala, Jeffrey nenáviděl.

Psi vběhli do kuchyně právě ve chvíli, kdy otevíral konzervu s jejich krmením. Bob se mu přitiskl k noze, aby si vynutil podrbání, zatímco Billy se uvelebil na zemi a vyčerpaně odfoukl, jako by právě pokořil Mount Everest. Nikdy nechápal, jak se dva tak velcí psi můžou proměnit v domácí tvory, ale těmto chrtům to naprosto vyhovovalo. A stalo-li se někdy, že je nechali příliš dlouho na zahradě, byli schopni přeskočit plot a vyrazit Sáru hledat.

Bob se zabořil čumákem do Jeffreyho a nepatrně ho postrčil ke kuchyňské lince.

„No tak vydrž,“ domlouval mu Jeffrey a vzal misky. Nejdřív do nich nasypal trochu granulí, které pak smíchal se žrádlem z konzervy.

Jeffrey věděl, že zbaští, cokoli se před ně postaví – Billy by určitě nepohrdl ani kočičím žrádlem –, ale Sára jim krmení míchala, a tak to dělal taky.

„Tady je ta bašta,“ položil před ně misky.

Psi se k nim sklonili a vystrčili na Jeffreyho své hubené zadky.

Chvíli je pozoroval a pak si řekl, že bude užitečnější, když uklidí kuchyň. Pořádkumilovnost nepatřila k Sářiným silným stránkám a ve dřezu dosud leželo nádobí od páteční večeře. Pověsil si sako přes židli a vyhrnul si rukávy.

Přes velké okno nad dřezem se nabízel výhled na jezero. Mechanicky myl nádobí a díval se na hladinu. Rád chodil do Sářina domu, sálala z něj domácká atmosféra. Líbila se mu hluboká pohodlná křesla v pracovně. Rád se se Sárou miloval u otevřeného okna, poslouchal ptačí zpěv, cítil vůni šamponu z jejích vlasů a díval se na její zavřené oči. Musela cítit, jak moc mu to zde přirostlo k srdci. Právě tady trávili společně většinu času.

Myl zrovna poslední talíř, když vtom zazvonil telefon. Byl tak zabrán do svých myšlenek, že talíř málem upustil.

Sluchátko zvedl na třetí zazvonění.

„Ahoj,“ řekla Sára tichým a unaveným hlasem.

Natáhl se po utěrce, aby si osušil ruce. „Jak jí je?“

„O něco líp.“

„Vzpomněla si na něco?“

„Ne.“ Odmlčela se. Nedokázal uhodnout, jestli brečí, nebo jenom nedokáže najít slova.

V mysli se vrátil do chvíle, kdy klečel nad Tessou, s rukou přitisknutou na její břicho a košilí nasáklou krví. Billy se otočil na Jeffreyho, jako by vytušil, že něco není v pořádku. Pak se znovu věnoval jídlu. Kovový obojek zacinkal o plechovou misku.

Jeffrey se zeptal: „Zvládneš to?“

Sára vydala zvuk, z něhož se její emoce nedaly poznat. „Mluvila jsem s Brockem a řekla mu, co má udělat. Laboratorní výsledky bychom měli mít v ruce do zítřka. Carlos ví, jak to zaurgovat, kdyby bylo třeba.“

Jeffrey jí nechtěl dovolit uhnout od tématu. „Spala jsi aspoň trochu?“

„Moc ne.“

Jeffrey na tom byl se spánkem taky bledě. Ve tři ráno se probudil a šel si zaběhnout šest kilometrů, aby se vyčerpal a mohl ještě usnout. Nepodařilo se mu to.

„Máma a táta jsou teď u ní,“ pronesla.

„Jak to nesou?“

„Moc špatně. Jsou naštvaní.“

„Na mě?“ Neodpověděla. „Na tebe?“

Slyšel, jak smrká. „Neměla jsem ji brát s sebou.“

„Sáro, nemohla jsi přece tušit, jak to dopadne.“ Cítil na sebe vztek, že nedokáže najít lepší slova útěchy. „Prolezli jsme spolu různá místa a nikdy se nic nestalo. Nikdy.“

„Ale na tomhle místě došlo ke zločinu.“

„Jasně. Ale nijak jsme nemohli předpokládat, že…“

„Zdržím se tady. Přijedu máminým autem,“ skočila mu do řeči.

„Někdy kolem oběda mají Tessu převézt na pokoj. Chci se ujistit, že je v pořádku.“ Odmlčela se. „Pitvu provedu, jakmile se vrátím.“

„Nemám pro tebe zajet?“

„Ne,“ odmítla. „Je to hrozná dálka.“

„To je jedno,“ přerušil ji. Už jednou při ní nestál, když to potřebovala.

Nechtěl, aby se to opakovalo. „Počkám na tebe ve čtyři v hale.“

„Chytíš dopravní špičku. Nemáš šanci sem dojet.“

„Nepojedu po hlavní,“ namítl. Ačkoli v Atlantě, kde každý nad patnáct vlastnil auto, bylo jedno, kterou cestu člověk zvolí. Výsledek se shodoval. „Nechci, abys řídila zpátky. Jsi moc utahaná.“

Mlčela.

„To nebyla otázka, Sáro. To ti říkám,“ promluvil pevným hlasem.

„Budu tam ve čtyři, dobře?“

Nakonec se poddala: „Tak jo.“

„Ve čtyři ve vstupní hale.“

„Platí.“

Jeffrey se rozloučil a zavěsil, než stihla změnit názor. Shrnul si rukávy a podíval se na hodinky. Za hodinu měl vyzvednout Dana Brocka a zavézt ho do márnice, aby odebral Andymu Rosenovi krevní vzorky. Poté měl schůzku s Andyho rodiči. Kdo ví, jestli je přes noc něco nenapadlo.

Než technici předešlý den skončili s prohlídkou Andyho jednopokojového bytu nad garáží rodičovského domu, Jeffrey si našel nějakou práci v kanceláři. Všechny nalezené otisky byly odeslány ke srovnání s databází, ale mnoho si od toho nesliboval. Až dorazí zpráva, Frank mu dá vědět. V této chvíli nemohl nic dělat, leda by na světlo vyšlo něco nečekaného. Měl v plánu zastavit se na koleji u Ellen Schafferové, pozná-li Andyho Rosena na fotce. Tam v korytě řeky jej viděla jenom zezadu. S ohledem na rychlost, jakou se po univerzitě šíří drby, už teď bude určitě vědět víc než celá policie dohromady.

Opět pocítil potřebu být užitečný. Zamířil do Sářiny ložnice a cestou posbíral ponožky, boty, sukni a spodní prádlo. Sára ze sebe shazovala šaty, jak jí přišly pod ruku. Při vzpomínce na to, jak ho tento zlozvyk kdysi dokázal rozčílit, se pousmál.

Zatímco skládal posbírané oblečení na židli u okna, Billy a Bob se uvelebili na posteli. Když skončil, sedl si vedle nich a oba je poplácal.

Pohledem spočinul na několika zarámovaných obrázcích u postele. Jedna zachycovala Tessu a Sáru, jak stojí u jezera, v rukou rybářské pruty. Tessa měla na hlavě otcův obnošený rybářský klobouk. Další foto bylo ještě z Tessina stužkováku. Otec, matka, Tessa i Sára se na ní s úsměvem objímali.

Sára měla tmavě rezavé vlasy a převyšovala otce o několik centimetrů, takže na rodinných fotkách působila jako někdo od sousedů.

Při bližším pohledu se však podobnost s otcem nedala zapřít.

Měli stejný úsměv. Tessa se naopak podobala mámě. Měla světlé vlasy, modré oči a nižší postavu. V jednom si však byly podobné všechny tři. V mandlovém tvaru očí. Přesto Sára působila ženštějším dojmem a Jeffreyho odjakživa přitahovala svými oblými křivkami.

Položil fotku zpátky a všiml si drobného nezaprášeného místa, kde předtím musel stát rámeček. Otevřel šuplík. Chvíli mu trvalo, než se prohrabal hromadou magazínů až na samý spodek a našel stříbrný rámeček. Dobře si na tu fotku pamatoval. Pocházela z jejich svatební cesty. Poprosili tehdy jednoho kolemjdoucího, aby je vyfotil.

Cípem prostěradla rámeček nejdříve utřel od prachu a pak jej vložil zpátky do šuplíku.

Brockův pohřební ústav sídlil ve velkém viktoriánském domě.

Jeffrey si jako malý chlapec přesně v takovém domě přál bydlet.

Tehdy však žil s matkou, čas od času i s otcem, v Sylacauze ve státě Alabama, kde vlastnili malinký dvoupokojový domek s jednou koupelnou, který se dal těžko nazvat domovem. Matka neoplývala smyslem pro domácnost. Co si pamatoval, neměli ani obrázky na zdech, ani koberce na podlaze, které by to obydlí trochu zútulnily.

Jako kdyby se jeho matka mermomocí vyhýbala tomu, aby někde zapustila kořeny. Ne že by měla za co ten dům zkrášlit, kdyby na to přišlo.

Vyviklaná okna se rozdrnčela, už jen když někdo zavřel vstupní dveře, a podlaha v kuchyni šla takovým šejdrem, že když na ni spadlo jídlo, skutálelo se ke zdi. Udeřily-li mrazy, Jeffrey spával ve spacáku ve spíži na chodbě, což byla nejteplejší místnost v domě.

U policie sloužil už dost dlouho na to, aby věděl, že zkaženým dětstvím se dá omluvit cokoli. Také však chápal, jak podstatnou roli v životě člověka dětství hraje. Jeho otec Jimmy Tolliver pil a nikdy neváhal vybít si zlost na synovi, jakmile mu přišel pod ruku. Nejčastěji to Jeffrey schytal, když se postavil za matku. Od té doby už však uplynulo hodně vody. Každému se čas od času přihodí v životě něco nepříjemného. Tak už to chodí. Překonávání překážek dělá z lidí to, čím jsou. Možná proto to mezi ním a Lenou tolik jiskří. Chtěl, aby se změnila v něco, čím není.

Dan Brock vyšel se zakopnutím ze dveří, pak se zastavil, protože na něj zevnitř zavolala matka. Přinesla mu dva hrnky, ze kterých se ještě kouřilo, a Jeffrey v hloubi duše doufal, že jeden je pro něj. Káva Audry Brockové se stala pověstnou.

Musel se ovládat, aby se nerozesmál, když pozoroval, jak se matka se synem loučí. Brock se sklonil, aby ho mohla políbit, a ona využila příležitosti, aby mu ještě naposled oprášila ze saka smítko.

Ne náhodou zůstával Dan Brock svobodný, ačkoli mu pomalu táhlo na čtyřicítku.

Brock se zazubil a zamířil k autu. Byl to mužský samá ruka samá noha a ke svému neštěstí vypadal přesně na to, čím byl – totiž na funebráka ze třetí generace funebráků. Brock se s výjimkou truchlících s lidmi příliš nesetkával, a proto kdykoli se mu naskytla příležitost si s někým popovídat, pusa se mu nezastavila. Měl dobrý postřeh a suchý humor. Když se rozesmál, vložil se do toho celým obličejem.

Jeffrey se naklonil, aby mu otevřel dveře, ale Brock ho předběhl, oba hrnky podržel ve své velké tlapě a druhou si otevřel.

„Ahoj, veliteli,“ nastoupil a podal Jeffreymu hrnek. „Posílá máma.“

„Že děkuju,“ Jeffrey si vzal od něj hrnek a nasál vůni kávy, aby se trochu probral. Nebyl to úklid u Sáry, který ho připravil o síly.

Dorazila ho ta fotka, již našel zahrabanou v nočním stolku. Jako by si Sára nechtěla připustit, že k sobě kdysi patřili. Nemohl se nesmát vlastním pocitům. Choval se jako zhrzená holka.

„Co je?“ zeptal se Brock, jehož vyvinutý cit upozornil na to, že se s Jeffreym něco děje.

Jeffrey zařadil rychlost. „Nic.“

Brock si udělal pohodlí a natáhl si své dlouhé nohy, připomínající lehce prohnutá párátka. „Dík, žes pro mě přijel. Nikdy nevím, jak dlouho mi zabere udělat truhlu, a máma chodí v pondělí na cvičení.“

„Rádo se stalo,“ odpověděl Jeffrey a snažil se představit si Audru Brockovou ve vypasovaném elastickém oblečení. Skončil u obrázku napěchovaného pytle brambor.

Brock se zeptal: „Máš zprávy o Tesse?“

„Ráno jsem mluvil se Sárou,“ řekl Jeffrey. „Zdá se, že se má o něco líp.“

„Bohudíky,“ vydechl Brock s lehce zdviženou rukou. „Modlil jsem se za ni.“ Pak ruku spustil a plácl se po stehně. „I za to miminko. Ježíš má pro děti zvláštní místo.“

Jeffrey nic neříkal, ale v duchu doufal, že Ježíš má zcela zvláštní místo i pro toho, který je připravil o život.

„Jak se drží rodiče?“ ptal se Brock dál.

„Snad dobře,“ odvětil Jeffrey, než změnil téma. „Už je to nějaký pátek, cos nechal patologie, že?“

„To jo,“ zamumlal Brock. „Léta. Musím přiznat, že se mi ulevilo, když to Sára vzala za mě. Ne že by se mi ty peníze nehodily, ale Grant začal být na můj vkus trochu moc velký. Stěhovalo se sem hodně lidí z města a přivezli si s sebou i městské způsoby. Vždycky mě děsilo, že něco přehlédnu. Patolog má ohromnou zodpovědnost.

Smekám před Sárou.“

Když Brock mluvil o městě, mínil Atlantu. Jako většina měst i Atlanta zažila počátkem devadesátých let odliv obyvatel. Mnoho lidí hledalo poklidnější způsob života a stěhovalo se do odlehlejších městeček s dobrou dopravní dostupností. Ta městečka by i nadále zůstala oázami klidu, kdyby noví obyvatelé s sebou nepřivezli také své ratolesti. Jedním z důvodů, proč Jeffrey získal v Grantu místo šéfa policejního sboru, byl ten, že měl zkušenosti s prací s mládežnickými gangy v Birminghamu ve státě Alabama.

V době, kdy podepisoval smlouvu, by radní Grantského kraje dali cokoli za to, kdyby jim pomohl zbavit se takových společenství.

Brock pronesl: „Prý mám udělat jenom jednoduché testy. Krev a moč.“

„Přesně tak,“ potvrdil Jeffrey.

„Slyšel jsem, že Hare vypomáhá Sáře v ordinaci,“ nadhodil Brock.

„Jo,“ procedil Jeffrey mezi rty přitisknuté k hrnku s kávou. Sářin bratranec Hareton Eamshaw nebyl sice pediatrem, ale při krátkém záskoku to tolik nevadilo.

„Můj táta, dejž mu pánbů věčnou slávu, kdysi s Eddiem a několika dalšími chlapy karbaničil,“ poznamenal Brock. „Čas od času mě vzal s sebou, abychom si s Tessou a Sárou hráli.“

Rozesmál se na celé kolo. „Byly to jediné holky, co se se mnou bavily.“ Pak s opravdovou lítostí v hlase dodal: „Ty ostatní mě pomlouvaly, že mám umrlčí ruce.“

Jeffrey se na něj podíval.

Brock natáhl ruku. „Prý od sahání na mrtvé lidi. Ale jako mladý jsem se žádné mrtvoly ani nedotkl. Až později.“

„Aha,“ přikývl Jeffrey a marně přemýšlel, jak se k tomuto tématu dostali.

„Můj brácha Roger sahal na mrtvoly. Roger byl opravdu otrlá nátura.“

Jeffrey se nadechl a doufal, že se z toho nevyklube nějaký obhroublý vtip.

„Za čtvrťák bral děcka v noci, když už táta spal, do balzamovací místnosti. Nikdy nerozsvěcel, vždycky šel jenom s baterkou. Položil ruku mrtvému tady na hrudník a zmáčkl.“ Přes své znechucení se Jeffrey podíval, na které místo to bylo. „A tělo pokaždé vydalo takový slabý sten.“

Otevřel ústa a vydal ze sebe dutý, mrtvolný sten. Byl to hrůzostrašný zvuk a Jeffrey doufal, že na něj do večera zapomene.

„Bože, z toho mi běhá po zádech husí kůže,“ řekl a celý se otřásl. „Už to nedělej, Brocku. Kristepane.“

Brock vypadal poněkud nesvůj. Celou cestu do márnice už nepromluvil a jenom usrkával kávu.

Jeffrey zaparkoval před domem manželů Rosenových a první, čeho si všiml, byl nablýskaný červený Ford Mustang stojící na příjezdové cestě. Místo toho, aby šel ke dveřím domu, zamířil k autu pokochat se jeho ladnými tvary. V Andyho věku přesně po takovém toužil. Najednou pocítil nesmyslnou závist. Přejel prsty po kapotě, po černých závodnických proužcích a napadlo ho, že Andy měl mnohem víc důvodů žít než on v jeho věku.

To auto se líbilo ještě někomu jinému. Přes brzkou ranní hodinu nebyla na laku ani stopa po rose. U zadního blatníku stál dnem vzhůru položený kbelík a na něm žínka. Nedaleko ležela rozmotaná zahradní hadice. Jeffrey se podíval na hodinky. Zdálo se mu zvláštní mýt auto tak brzy po ránu, především když byl majitel čerstvě po smrti.

Než dorazil ke vchodovým dveřím, zaslechl, že se uvnitř mezi manželi Rosenovými strhla hádka. Ze zkušenosti věděl, že ve vzteku toho lidé řeknou často více, než by chtěli. Čekal tedy chvíli u dveří a snažil se vypadat nenápadně pro případ, že by jej zahlédl nějaký časný kolemjdoucí.

„Proč předstíráš zájem, Briane?“ ptala se Jill Rosenová. „Nikdy předtím ses o něj nezajímal.“

„To jsou kecy a ty to víš.“

„Nemluv se mnou sprostě.“

„Jdi do prdele. Budu s tebou mluvit, jak se mi líbí.“

Uběhla minuta. Hlas doktorky Rosenové zněl měkčeji a Jeffrey nedokázal zachytit, co říká. Manžel jí odpověděl stejně tlumeným hlasem.

Jeffrey jim dal ještě minutu, než zaklepal na dveře. Pak zevnitř uslyšel pohyb a snad i pláč. Nedokázal říct, jestli brečí ona, on, nebo oba.

Otevřela mu Jill Rosenová a Jeffrey podle zmuchlaného kapesníku v její ruce usoudil, že od rána asi brečí. Hlavou mu bleskla vzpomínka na Sářinu matku, jak stojí na verandě domu, a pocítil soucit, jaký by u sebe nikdy nečekal.

„Vrchní inspektore,“ řekla Rosenová. „Toto je doktor Brian Keller, můj manžel.“

„Už jsme spolu mluvili telefonicky,“ připomenul se mu Jeffrey.

Keller mu stiskl ruku s výrazem člověka, kterému je zatěžko udělat jediný pohyb. Mohlo mu být tak kolem padesáti, ale starosti jej dělaly starším. Na sobě měl oblekové proužkované kalhoty, ke kterým si vzal žluté triko a svetr s hlubokým véčkem, obnažujícím šedivé ochlupení hrudníku. Kolem krku mu visel řetízek s židovskou hvězdou, přesně takový, jako měl syn. Podle bosých chodidel si Jeffrey domyslel, že auto venku umyl Keller.

„Omlouvám se za ten včerejší telefonát,“ pronesl Keller. „Byl jsem rozrušený.“

„Cítím s vámi, doktore Kellere,“ řekl Jeffrey, a zatímco si s Kellerem potřásal rukou, přemýšlel, jak se taktně zeptat, zda byl Andyho biologickým, nebo adoptivním otcem. Mnoho žen si ponechává dívčí jméno, ale děti nosí obvykle jméno po otci.

„Jste Andyho biologický otec?“ zeptal se nakonec zpříma.

Do věci se vložila doktorka Rosenová: „Když Andy dosáhl potřebného věku, nechali jsme ho, ať se sám rozhodne, které jméno chce nosit.“

Jeffrey chápavě přikývl, ačkoli nepokládal za nejsprávnější, dává-li se dětem ve všem na výběr. Není pak divu, že jich tolik končí na policejní stanici, protože se rozhodli pro to špatné.

„Pojďte dál,“ pozvala ho dovnitř a ukázala přes krátkou chodbu směrem k obývacímu pokoji.

Jako většina profesorů bydleli ve Willow Drive, kousek od hlavní ulice nedaleko univerzity. Banka poskytovala díky záruce ze strany univerzity výhodné půjčky profesorům, což vedlo k tomu, že postupně obsadili nejhezčí domy ve městě. Jeffrey uvažoval, jestli se i ostatní členové profesorského sboru chovají ke svým obydlím se stejnou nedbalostí. Strop zdobily fleky po nedávném dešti a zdi už dlouho prosily o nový nátěr.

„Omlouvám se za nepořádek,“ řekla Rosenová strojeně.

„Neomlouvejte se,“ odpověděl, ačkoli se v duchu podivoval, jak může někdo bydlet v takovém brajglu. „Paní doktorko…“

„Říkejte mi, prosím, Jill.“

„Jill,“ opravil se Jeffrey, „znáte se s Lenou Adamsovou?“

„S tou slečnou ze včerejška?“ zeptala se se zdviženou intonací na konci otázky.

„Napadlo mě, jestli se neznáte už z dřívějška.“

„Stavila se za mnou v poradně, aby mi řekla o Andym.“

Na chvíli se jí díval do očí. Nedokázal však rozeznat, jestli mu říká čistou pravdu. Instinkt mu napovídal, že mezi ní a Lenou něco je, avšak neměl tušení, týká-li se to vyšetřování.

„Můžeme se posadit tady,“ nabídla Rosenová, když se octli v obývacím pokoji, převráceném naruby.

„Děkuju,“ poznamenal Jeffrey a rozhlédl se po pokoji.

Rosenová si kdysi, když se nastěhovala, musela dát se zařízením záležet. Od té doby už však uplynulo mnoho vody. Nábytek vypadal dobře, ale místy až příliš opotřebovaně. Zdi zkrášlovaly zašlé tapety a na koberci byla vychozená místa jako pěšinky v lese.

I bez těchto kosmetických vad ten pokoj na člověka padal. Všude se vršily stohy knih a magazínů. Kolem křesel a u okna se povalovaly časopisy z minulého týdne. Na rozdíl od domu Lintonových, kde vládl stejný binec a kde bylo snad ještě větší množství knih, šla z tohoto pokoje určitá sterilita, jako by tady už dlouho nežili šťastní lidé.

„Spojili jsme se s pohřebním ústavem,“ promluvil Keller. „Právě jsme se s Jill bavili o pohřbu. Syn by si určitě přál kremaci.“ Spodní ret se mu zachvěl. „Bude to po pitvě možné?“

„Ano,“ ujistil je. „Samozřejmě.“

„Chtěli bychom vyhovět jeho přání, ale…,“ začala Rosenová.

Do řeči jí skočil Keller: „Andy by si to přál, Jill.“

Jeffrey cítil napětí mezi manželi a nijak se do diskuse nezapojil.

Rosenová mu nabídla mohutnou židli. „Posaďte se, prosím.“

„Děkuju,“ posadil se na kraj židle, aby se v ní neztratil, a přihladil si kravatu ke košili.

„Dáte si něco k pití?“ nabídla mu.

Než stihl odmítnout, Keller místo něj řekl: „Trocha vody by člověku udělala dobře.“

S pohledem upřeným na zem Keller čekal, až manželka vyjde z pokoje. Zdálo se, že má něco na srdci. Vyčkal, než zaslechl z kuchyně tekoucí vodu, teprve pak otevřel ústa. Nevydal však ze sebe ani hlásku.

„Venku stojí hezké auto,“ poznamenal Jeffrey.

„Ano.“

„Vy jste ho ráno myl?“

„Andy o něj pečoval,“ řekl, aniž by odpověděl na otázku.

„Pracujete na katedře biologie?“

„V oblasti výzkumu,“ upřesnil Keller.

„Pokud byste mi chtěl něco říct…,“ nadhodil Jeffrey.

Keller znovu otevřel ústa, ale v té chvíli vešla do pokoje Jill Rosenová a oběma podala sklenici vody.

„Děkuju,“ řekl Jeffrey a usrkl ze sklenice, přestože divně páchla.

Pak ji položil na stolek a ještě jednou se podíval na Kellera, zdali něco řekne, než se sám začne ptát.

„Vím, že vám teď leží na srdci mnoho jiných věcí, ale rád bych vám položil několik rutinních otázek.“

„Jen se ptejte,“ pobídl ho Keller. „Vaši lidé se včera zdrželi v Andyho bytě do pozdního večera.“

„Ano,“ potvrdil Jeffrey. Na rozdíl od toho, co se ukazuje v televizi, se Jeffrey držel dál od místa činu až do doby, kdy už byli technici hotovi. Koryto řeky, kde Andy spáchal sebevraždu, se jevilo až moc přístupné, aby se tam našlo něco důležitého. Byt znamenal přesně opačný případ.

Keller počkal, než se manželka posadí na pohovku, a pak si sedl vedle ní. Pokusil se vzít ji za ruku, ale odtáhla se. Hádka, ke které mezi nimi došlo, ještě podle všeho neskončila.

„Myslíte, že ho někdo mohl strčit?“ zeptala se matka.

Ta otázka ho překvapila. Uvažoval, zda jí někdo něco podobného naznačil, nebo má tu teorii z vlastní hlavy. „Vyhrožoval někdo vašemu synovi?“ zeptal se.

Manželé se podívali jeden na druhého, jako by už o tom spolu mluvili. „O ničem takovém nevíme.“

„Andy se už dříve pokusil o sebevraždu?“ pokračoval Jeffrey.

Společně přikývli.

„Četli jste dopis na rozloučenou?“

„Ano,“ zašeptala Rosenová.

„Není pravděpodobné, že by mu ke skoku někdo pomohl,“ poznamenal Jeffrey bez ohledu na to, co si myslel, protože šlo jenom o spekulace. Nechtěl v Andyho rodičích vzbudit falešné představy, aby je později nemusel zklamat. „Prověříme samozřejmě všechny možnosti, ale nechci ve vás vzbudit žádná přehnaná očekávání.“

Odmlčel se a napadlo jej, že asi nevolí úplně nejvhodnější slova.

Který rodič by se chtěl dozvědět, že jeho dítě se stalo obětí vraždy?

Keller se otočil na manželku: „Pitva odhalí jakékoli nesrovnalosti.

Je až neuvěřitelné, co všechno můžou s pomocí vědy zjistit.“

Mluvil se zaníceností muže oddaného vědě a věřícího v neomezenost jejích možností.

Rosenová si přitiskla kapesník k nosu. Manželova slova jako by se k ní nedonesla. Jeffrey přemýšlel, panovalo-li napětí mezi nimi už dřív, nebo je vyvolala hádka. Bude se na Andyho rodiče muset diskrétně přeptat na univerzitě.

Keller přetrhl nit Jeffreyho myšlenek. „Přemýšleli jsme, jak bychom vám mohli pomoct. Andy měl několik přátel z dřívější doby –“

„Nikdy jsme neměli příležitost je blíže poznat,“ skočila mu do řeči Rosenová. „Jde o kamarády přes drogy.“

„Pokud však víme, s nikým z nich poslední dobou neudržoval kontakt,“ doplnil Keller.

Rosenová to chtěla ještě víc upřesnit: „Alespoň nás nikomu takovému nepředstavil.“

„Měl jsem tady být víc,“ pronesl Keller a v hlase mu zazněla výčitka vůči sobě samému.

Rosenová na to nic nenamítla a Keller v obličeji zrudl úsilím ovládnout slzy.

„Byl jste ve Washingtonu?“ zeptal se Jeffrey Kellera, ale odpovědi se mu dostalo od manželky.

„Brian pracuje na velice náročném grantovém projektu,“ vysvětlila.

Keller zavrtěl hlavou, jako by nešlo o nic významného.

„Co z toho?“ zeptal se, aniž by čekal odpověď. „Tolik promrhaného času.“

„To auto před domem je jeho?“ zeptal se Jeffrey a všiml si, jak se Keller podíval ven.

„Koupili jsme mu ho přednedávnem,“ vysvětlila Rosenová.

„Abychom ho… Ani nevím. Brian ho chtěl odměnit, že se tak držel.“

Z těch slov se dalo usoudit, že Rosenová s manželovým rozhodnutím nesouhlasila. Pedagogové obvykle nemívají na rozhazování a to auto vypadalo poněkud extravagantně. Jeffrey tipoval, že on sám určitě bere víc než Keller, a to je opravdu co říct.

„Jezdil tím autem do školy?“ zeptal se.

„Měl to blíž pěšky,“ ujala se slova Rosenová. „Někdy jsme šli všichni společně.“

„Řekl vám včera ráno, kam se chystá?“

„Než vstal, já už jsem byla na klinice,“ vysvětlila. „Měla jsem za to, že zůstane doma. Když přišla Lena…“

Tón hlasu, jakým vyslovila Lenino jméno, prozrazoval určitou familiárnost. Jeffrey by se rád dopátral jejích kořenů, ale nevěděl, jak na to.

Vytáhl notes, aby si ujasnil a zapsal fakta. „Andy pracoval s vámi, doktore Kellere?“

„Ano,“ přisvědčil Keller. „Neměl jsem pro něj moc práce, ale nechtěl jsem, aby trávil čas sám doma.“

Rosenová k tomu dodala: „Taky vypomáhal na klinice. Nemáme úplně nejspolehlivější recepční, takže za ni občas zaskočil, nebo vypomohl s kartami.“

Jeffreyho to udivilo. „Znamená to, že měl přístup k informacím o pacientech?“

„Ne, to nikdy,“ vyhrkla zděšeně Rosenová. „Veškeré informace o pacientech jsou bezpečně uzamčené. Andy se občas staral o výkazy pro pojišťovnu, objednání pacientů nebo bral telefony.“ Hlas se jí zachvěl. „Nebylo jednoduché zaměstnat ho na celý den.“

„Totéž v laboratoři,“ potvrdil Keller. „Postrádal vzdělání, aby se mohl plnohodnotně podílet na výzkumu. Taková práce náleží postgraduálním studentům.“ Vsedě se napřímil. „Zaměstnal jsem ho, abych ho měl pod dohledem.“

„Báli jste se, že by si mohl něco udělat?“ zeptal se Jeffrey.

„Ne,“ prohlásila Rosenová. „Vlastně nevím. Podvědomě mě to možná napadlo. Poslední dobou se choval velice zvláštně. Jako by něco tajil.“

„Dokázala byste uhodnout co?“

„Bohužel nemám tušení,“ řekla s upřímnou lítostí. „S kluky v jeho věku bývají trable. S děvčaty samozřejmě taky. Dospívají a rodiče jsou pro ně oporou, ale taky největší přítěží.“

„Především však zdrojem finančních prostředků.“ Tomu se oba pousmáli.

„Máte syna, vrchní inspektore?“ zeptal se Keller.

„Ne,“ Jeffrey se opřel. Ta otázka ťala do živého. Když byl mladší, nikdy ho nenapadlo, jak bude toužit po vlastním dítěti. Věděl, že se Sárou ho mít nemůže, a tak to hodil za hlavu. Avšak poslední případ, na kterém pracoval ještě s Lenou, mu vnukl otázku, jaké by to bylo, mít vlastní dítě.

Keller pronesl s chrapotem: „Připraví vás o první a poslední.“

Hlavu vložil do dlaní. Rosenová chvíli zápasila sama se sebou, ale nakonec natáhla ruku a pohladila ho po zádech. Keller k ní překvapeně zvedl oči, jako by ho právě něčím nečekaně obdarovala.

Jeffrey chvíli počkal, než položil další otázku: „Zmínil se Andy o nějakých problémech?“ Oba zavrtěli hlavou. „Víte o něčem, nebo o někom, z čeho byl nešťastný?“

Keller pokrčil rameny. „Velice si zakládal na své vlastní identitě.“

Rukou mávl směrem do zadní části domu. „Proto jsme ho nechali bydlet nad garáží.“

„Zajímal se o umění,“ řekla matka a ukázala na zeď za Jeffreyho zády.

„Hezké,“ pronesl Jeffrey trochu škrobeně při pohledu na míněnou olejomalbu. Šlo o poněkud neumělou podobiznu nahé ženy naklánějící se nad skálou. Široce rozkročené nohy obnažovaly genitálie, namalované tak kontrastně, až to vypadalo, jako by měla mezi nohama lasagne.

„Měl talent,“ pronesla Rosenová.

Jeffrey přisvědčil a pomyslel si, že jenom nesoudná matka a šéfredaktor pornočasopisu mohli autora takové mazanice pokládat za talentovaného. Otočil se a snažil se odhadnout Kellerův názor.

Zdálo se, že mu ta situace není příjemná a že ho zajímá Jeffreyho reakce.

„Chodil Andy s někým?“ zeptal se Jeffrey, protože podle té malby se zdálo, že ženská anatomie pro něj byla tajemstvím.

„Pokud víme, tak ne,“ odvětila Rosenová. „Nikdy jsme neviděli, že by si k sobě vodil slečnu. Ale byt měl až vzadu.“

Keller se nejdříve podíval na svou ženu, než řekl: „Jill si myslí, že mohl zase spadnout do drog.“

Jeffrey na to zareagoval: „V pokoji jsme našli pár věcí, které by tuto domněnku mohly potvrzovat.“ Nečekal, až mu Rosenová položí otázku, kterou měla na jazyku, a sám pokračoval. „Kousky alobalu a dýmku. Nedá se však určit, kdy je naposledy někdo použil.“

Rosenová vzlykla. Manžel ji vzal kolem ramen a přivinul si ji na hruď. Přesto se zdálo, jako by si od něj udržovala určitou vzdálenost, a Jeffrey si kladl otázku, jaký je mezi nimi vztah.

„Nic určitějšího než tohle jsme však nenašli,“ dodal.

„Střídaly se u něj nálady,“ rozpomínal se Keller. „Někdy na něj dopadla melancholie. Byl zamlklý. Těžko říct, jestli na tom měly podíl drogy, nebo byl prostě takový.“

Jeffreyho napadlo, že se asi nikdy nenaskytne vhodnější příležitost položit otázku týkající se Andyho piercingu. „Všiml jsem si, že nosil náušnici v obočí.“

Keller vzdychl. „Manželku ranilo, když si to nechal udělat.“

„A taky v nose,“ dodala s výrazem nesouhlasu Jill Rosenová.

„Dokonce mám pocit, že si nechal nedávno propíchnout i jazyk.

Nesvěřil se mi s tím, ale pořád si to žižlal.“

Jeffrey z ní chtěl dostat víc. „Všimla jste si ještě něčeho neobvyklého?“

Oba na něj upřeli nevinný pohled. Keller promluvil za oba: „Už neměl, co by si nechal propíchnout.“ Zatímco to říkal, nebylo mu do smíchu.

Jeffrey se ptal dál: „Co jeho lednový pokus o sebevraždu?“

„Když se na to dívám zpětně, jsem přesvědčen, že to nemyslel vážně,“ mínil Keller. „Věděl, že Jill ráno najde ten dopis. Načasoval to tak, aby ho našla, než bude pozdě.“ Otec se odmlčel. „Měli jsme za to, že se snaží upoutat naši pozornost.“

Jeffrey čekal, že i Rosenová k tomu něco řekne, ale ona jenom zavřela oči a přitiskla se k manželovi.

Promluvil Keller: „Občas se předváděl a nedomyslel důsledky.“

Rosenová proti těmto slovům nic nenamítala.

Keller zavrtěl hlavou. „Něco takového bych možná neměl říkat.“

„Ne,“ zašeptala manželka. „Je to pravda.“

„Měli jsme dávat větší pozor,“ poznamenal smutně Keller. „Něco se muselo změnit.“

Smrt je vždy strašná, ale sebevražda bývá pro pozůstalé obzvlášť těžce stravitelná. Buďto se začnou obviňovat, že si ničeho nevšimli, anebo nabudou pocit, že je jejich nejbližší podvedli a nechali je na všechno samotné. V Jeffreym se utvrzovalo přesvědčení, že Andyho rodiče se budou zmítat mezi těmito dvěma pocity do konce života.

Rosenová se posadila a utřela si nos. Vytáhla další papírový kapesník a otřela si oči. „Překvapuje mě, že jste v tom bytě vůbec něco našli,“ pronesla. „Byl tak nepořádný.“ Snažila se sebrat, ale jakmile ta slova dořekla, opět na ni dolehla celá tíha ztráty syna.

Sesypala se. Rty se jí zkřivily v pokusu zadržet vzlyky, ale nakonec si dlaněmi zakryla tvář a rozbrečela se.

Keller znovu ovinul ruku kolem jejích ramen a přitiskl si ji k sobě. „Je mi to líto,“ řekl s hlavou zabořenou do jejích vlasů. „Měl jsem tady být.“

Zůstali tak několik minut, jako by tam Jeffrey nebyl.

Odkašlal si. „Jestli by vám to nevadilo, rád bych se ještě podíval do Andyho bytu.“

Podíval se na něj jenom Keller. Přikývl a znovu se obrátil k manželce, aby jí poskytl útěchu.

Jeffrey se chystal odejít a znovu se octl tváří v tvář Andyho aktu. Ta dívka z obrazu mu někoho připomínala, ale nedokázal si vzpomenout koho.

Napadlo ho, že se na ten obraz dívá nemístně dlouho, proto se raději sebral a vyšel ven. Měl chuť promluvit si ještě s Kellerem a zjistit, o čem to před ženou nechtěl začínat. Taky si znovu potřeboval promluvit s Ellen Schafferovou. Možná jí odstup od místa činu pomohl na něco si vzpomenout.

Zastavil se před mustangem a kochal se jeho tvary. Umývat auto tak brzy po synově smrti mu připadalo zvláštní, ale o zločin se nejednalo. Možná to Keller udělal jako akt vzpomínky. Možná se naopak snažil odstranit důkazy, ačkoli Jeffrey marně přemýšlel, jak by to auto mohlo souviset s Andyho smrtí. Kromě útoku na Tessu si nebyl jist ani tím, zda vůbec k nějakému zločinu došlo.

Shýbl se a rukou přejel po gumách. Cesta vedoucí k odpočívadlu u mostu byla vyasfaltovaná a odpočívadlo samotné bylo vysypané štěrkem. I kdyby se jim tam podařilo najít vzorek pneumatik, nic by to nedokazovalo, protože Andy tam mohl zajet stokrát předtím. Od pochůzkářů věděl, že to odpočívadlo představovalo oblíbené místo pro dostaveníčka.

Vytáhl mobilní telefon, vytočil Frankovo číslo, ale vtom si všiml přicházet Richarda Cartera s velkou mísou zapékaných těstovin, a tak telefon zaklapl.

Jakmile Richard spatřil Jeffreyho, obličej se mu rozzářil úsměvem.

Vzápětí se však zarazil a nasadil vážnější výraz.

„Doktore Cartere,“ pozdravil ho Jeffrey a snažil se, aby nevypadal příliš sdílně. Měl na práci důležitější věci než odpovídat na dotěrné otázky, díky nimž pak Richard udělá ze sebe na univerzitě veledůležitého člověka.

Richard spustil: „Přinesl jsem Brianovi a Jill zapékané těstoviny.

Jsou doma?“

Jeffrey se ohlédl směrem k domu a vybavil si tíživou atmosféru zármutku, panující uvnitř. „Možná teď není ta nevhodnější chvíle.“

Richard se zatvářil zklamaně. „Jenom jsem chtěl pomoct.“

„Jsou zdrceni,“ vysvětlil Jeffrey a v duchu uvažoval, jak se Richarda nenápadně zeptat na Briana Kellera. „Znáte se s Brianem a Jill dobře?“

„Univerzita je malá,“ odvětil Richard. „Každý se zná s každým.

Jsme jako rodina.“

„Jo,“ souhlasně přikývl Jeffrey. „Brian působí dojmem obětavého manžela.“

„To on je,“ souhlasil Richard. „A taky nejlepší táta, jakého mohl Andy mít.“ V jeho hlase se ozval náznak překvapení. Jeffreymu bylo jasné, že pochopil, o co mu jde. Najednou byl na koni a obličej se mu rozzářil úšklebkem, jak čekal, až se ho začne vyptávat na choulostivosti.

Jeffrey do toho skočil rovnýma nohama: „Zdá se, že jim to klape.“

Richard zkroutil rty do strany. „Máte ten dojem?“

Jeffrey na to nic neřekl, čehož se Richard chytil.

„No,“ začal, „nerad bych šířil klepy…“

Jeffrey spolkl odpověď, která se mu tlačila na jazyk, a nechal ho rozmluvit se.

„Musím však říct, že Jill se na posledním katedrovém vánočním večírku chovala poněkud zvláštně.“

„Vy jste ze stejné katedry?“

„Jak říkám,“ připomněl mu Richard, „univerzita je malá.“

Jeffrey na něj upíral pohled, což Richarda motivovalo, aby mluvil dál.

„Povídá se, že to mezi nimi poslední dobou skřípe.“

Zdálo se, jako by čekal na Jeffreyho reakci, proto se Jeffrey zatvářil udiveně: „Ano?“

„Nevím, jestli se tomu dá věřit.“ Odmlčel se jako opravdový herec. „Něco se šuškalo o nějaké studentce.“ Znovu se odmlčel.

„Měl poměr se studentkou?“ zeptal se Jeffrey, ačkoli dovtípit se toho závěru nebylo moc těžké. Existovalo-li něco, o čem se Keller zdráhal mluvit před svou manželkou, mohlo to být právě toto. Měl s podobnou věcí osobní zkušenosti. Dodnes, kdykoli před Sárou třeba jen zmínil okolnosti rozpadu jejich manželství, octl se na nebezpečně tenkém ledě.

„Víte, jak se ta dívka jmenovala?“

„Nemám ponětí, ale jestli se dá věřit tomu, co se povídá, tak poté, co Jill na všechno přišla, přestoupila na jinou školu.“

Jeffrey nevěděl, čemu věřit, a začínalo se mu dělat špatně z lidí, kteří neřeknou celou pravdu. „Vzpomněl byste si, jak vypadala?

Jaký obor studovala?“

„Nejsem si ani jist, jestli vůbec existovala. Vždyť vám říkám, že to můžou být pomluvy.“ Zamračil se. „Mám teď špatný pocit, že donáším na lidi z univerzity.“

„Richarde, jestli mi neříkáte všechno…“

„Pověděl jsem vám všechno, co vím. Nebo alespoň co jsem slyšel. Jak jsem už řekl…“

„Jsou to jenom klepy.“

„Chtěl byste vědět ještě něco?“ zeptal se Richard a našpulil rty.

Jeffrey neměl chuť se ptát na nic dalšího. „Je od vás hezké, že jim nesete jídlo.“

Richard svěsil koutky úst. „Vím, jaká to musí být ztráta. Před lety mi zemřela matka. Hrozně jsem tehdy ocenil pomoc lidí. Považoval jsem to za paprsky světla ve tmě.“

Jeffrey si přehrával Richardova slova a v hlavě mu zvonilo jako na poplach.

„Vrchní inspektore,“ vytrhl ho ze zamyšlení Richardův hlas.

„Paprsky světla,“ pronesl Jeffrey. Najednou věděl, co mu na tom obraze bylo tak povědomé. Vycházející slunce vytetované na břiše té dívky.

Když Jeffrey dorazil k dívčí koleji, už před ní stálo policejní hlídkové vozidlo a soukromý taurus Franka Wallaceho. On je nevolal.

„Sakra,“ zamumlal si pro sebe a zaparkoval vedle Frankova auta. Ještě než spatřil dvě do sebe zaklíněné dívky v slzách vycházet z koleje, došlo mu, že se něco stalo.

Vběhl dovnitř a schody nahoru bral po dvou. Keyesova kolej před několika lety vyhořela, ale univerzita postavila na jejím místě repliku původní budovy. Každý pokoj tady měl předsíňku a všichni ubytovaní využívali společnou jídelnu pro třicet lidí. Frank právě postával v předsíňce jednoho z pokojů.

„Šéfe,“ hlesl Frank a nasměroval jej do pokoje. „Pokoušeli jsme se vás sehnat.“

Jeffrey vytáhl z kapsy mobil. Baterie byla v pořádku, takže se asi pohyboval někde v místech bez signálu.

„Co se stalo?“ zeptal se.

Frank zavřel papundeklové dveře, aby měli trochu soukromí.

„Prohnala si hlavou kulku.“

„Kruci,“ zaklel. Přestože nepochyboval, o koho jde, zeptal se: „Schafferová?“

Frank přikývl.

„Úmyslně?“

Frank ztišil hlas. „Kdo ví, co se jí po včerejšku honilo hlavou.“

Jeffrey se posadil na kraj pohovky. Začínala ho opanovávat hrůza. Dvě sebevraždy za sebou by nemusely nic znamenat, ale napadení Tessy Lintonové vrhalo na všechno stín podezření.

Jeffrey zvedl hlavu: „Právě jsem mluvil s Brianem Kellerem, otcem Andyho Rosena.“

„Jeho nevlastní otec?“

„Ne, Andy si vzal matčino jméno.“ Když Jeffrey viděl, jak je Frank zmatený, dodal: „Neptej se mě proč. Keller je jeho biologickým otcem.“

„Dobře,“ přitakal Frank, ale nevypadal o nic méně zmateně.

Jeffrey si na zlomek vteřiny přál, aby tady měl místo Franka Lenu.

Ne že by Frank byl špatný policista, ale Lena měla lepší intuici a uměla číst Jeffreymu myšlenky. Frank byl typ poldy, které Jeffrey nazýval gumová bota. Prošoupal by podrážky, aby sesbíral všechny stopy, ale na to, aby je dal dohromady, mu něco chybělo.

Jeffrey přešel k lítacím dveřím do kuchyňky, aby se ujistil, že je nikdo neposlouchá. „Richard Carter vykládal…“

Frank ze sebe vydal zvuk, kterým dal jasně najevo svůj názor na osobu Richarda Cartera. Jeffrey pouze nevěděl, je-li její příčinou jeho sexuální orientace, nebo odpudivá povaha.

„Zná poměry na univerzitě,“ namítl Jeffrey.

„Co vykládal?“ podvolil se Frank.

„Že Keller měl poměr s nějakou studentkou.“

„Aha,“ ucedil Frank po dlouhém výběru správného slova.

„Zkus o Kellerovi zjistit víc. Jakou má minulost a jestli to s tou studentkou je pravda.“

„Domníváš se, že syn na to přišel a on ho umlčel?“

„Ne,“ přiznal Jeffrey. „Manželka prý o všem věděla.“

„Dá se tomu věřit?“

„Nevím,“ sdílel Frankovy pochyby. „Ale do obrázku sebevraždy to hezky zapadá. Možná Andy nedokázal svému otci odpustit, a tak skočil z mostu, aby ho potrestal. Mezi rodiči se dnes ráno strhla hádka. Rosenová na Kellera řvala, že se o Andyho nikdy nezajímal.“

„Mohla mít jenom vztek. Víš, jaké jsou ženské.“

Jeffreymu se na to téma mluvit nechtělo. „Na mě dělala dojem, že má v hlavě jasno.“

„Myslíš, že ho má na svědomí ona?“

„Co by tím získala?“

Frankova odpověď se shodovala s tím, co si myslel Jeffrey: „Nevím.“

Jeffrey se zadíval do krbu a opět zatoužil, aby si o tom mohl promluvit s Lenou, nebo alespoň se Sárou. „Jenom si zavařím, pokud budu kolem Andyho rodičů čmuchat a nakonec se ukáže, že z toho mostu skočil sám,“ řekl Frankovi.

„To je fakt.“

„Zkus zjistit, jestli byl Keller opravdu ve Washingtonu, když se to stalo,“ poprosil ho. „Taky se na univerzitě nenápadně pozeptej, jestli je na těch klepech o Andyho tátovi něco pravdy.“

„To, jestli byl ve Washingtonu, zjistím snadno na letišti,“ uvažoval nahlas Frank a vytáhl si notes. „Co se týče Kellerova poměru, můžu se přeptat, ale ona by na to byla lepší.“

„Lena už není u policie, Franku.“

„Přesto by nám mohla píchnout. Dělá na univerzitě. Zná se se studenty.“

„Není u policie.“

„Jo, ale…“

„Žádné ale,“ umlčel ho Jeffrey. Včera v knihovně dala Lena najevo, že nemá zájem o spolupráci. Dal jí spoustu příležitostí, aby se chopila rozhovoru s Jill Rosenovou, ale ani ji to nenapadlo. Dokonce se ani nesnažila Rosenové projevit soustrast.

„Co Schafferová? Myslíš, že to s Andym nějak souvisí?“

„U Andyho rodičů jsem viděl obraz,“ pronesl Jeffrey a podrobně mu vylíčil akt na zdi Andyho rodičů.

„Jeho máma si to pověsila na zeď?“

„Byla na něj dokonce hrdá,“ odvětil Jeffrey a napadlo ho, že jeho vlastní matka by mu za takovou prasečinu jednu vlepila a o ten obraz by leda tak típla cigaretu. „Oba tvrdí, že jejich syn se žádnou holkou nechodil.“

„Možná jim to nechtěl věšet na nos,“ poznamenal Frank.

„Možná,“ souhlasil Jeffrey. „Ale jestli Schafferová spala s Andym, jak to, že ho včera nepoznala?“

„Viděla akorát jeho prdel,“ poznamenal Frank. „Kdyby ho v takové situaci nepoznal Carter, pojal bych podezření.“

Jeffrey na něj hodil varovný pohled.

„Beru zpět,“ zvedl Frank ruce. „Musíš ale vzít v úvahu, že ji to pořádně rozhodilo. Ležel tak dvacet metrů od ní. Nemusela ho poznat.“

„To je fakt,“ připustil Jeffrey.

„Myslíš, že by mohlo jít o nějaký sebevražedný pakt?“

„To by pak provedli spolu, ne den po sobě,“ namítl Jeffrey. „Získali jsme něco z toho dopisu na rozloučenou?“

„Měl ho v ruce každý, i jeho matka,“ řekl Frank. „Nemohli jsme na něm najít žádné otisky.“

„Kdyby to měli domluvené, napsali by to do toho dopisu.“

„Možná se s ní Andy rozešel,“ napadlo Franka. „A ona se mu pomstila tím, že ho shodila z mostu.“

„Myslíš, že by na to měla dost síly?“ zeptal se Jeffrey a Frank pokrčil rameny. „To neberu,“ odmítl Jeffrey. „Holky tohle nedělají.“

„Nemohla se s ním rozvést…“

„Bacha na jazyk,“ varoval ho Jeffrey, protože tu poznámku vzal osobně. Než se Frank mohl ospravedlnit a přivést je oba do rozpaků, Jeffrey pokračoval. „Mladé holky tohle nedělají,“ opravil se.

„Poníží svého kluka, lžou o něm před kamarádkami, otěhotní, otráví se prášky…“

„Nebo se střelí do hlavy,“ skočil mu do řeči Frank.

„Teorie, že byl Andy zavražděn, se zatím nepotvrdila. Pořád nesmíme zapomínat, že mohlo jít o sebevraždu.“

„A pokud ne?“

„Brock dnes Andymu odebral vzorky krve. Zítra dostaneme rozbor. Dosud nemáme žádné důkazy cizího zavinění. Jediným důvodem, proč se na Andyho případ díváme podezíravě, je Tessino napadení. A bůhví, jestli ty případy spolu souvisejí.“

„To by musela být zatracená náhoda, aby v tom něco nebylo,“ ucedil Frank.

„Nechám Kellera, ať se jeden den dusí ve vlastní šťávě, a pak na něj vlítnu. Snad z něj něco vydoluju. Ráno měl něco na srdci, ale nechtěl mi to říct před manželkou. Možná až Sára provede pitvu, vyvstane víc otázek.“

„Ona nezůstane v Atlantě?“

„Ne. Mám ji vyzvednout dnes odpoledne.“

„Jak se cítí?“

„Má to těžké,“ řekl Jeffrey, čímž rozhovor na to téma ukončil.

„Kde je Schafferová?“

„Pojď tudy,“ ukázal Frank a otevřel dveře. „Chceš nejdřív mluvit se spolubydlící?“

Jeffrey chtěl říct „ne“, ale když na chodbě u okna zahlédl ubrečenou mladou dívku, rozmyslel si to. Byly s ní další dvě dívky, které se ji snažily utěšit. Všechny měly blond vlasy a modré oči, takže si byly podobné jako vejce vejci. Kterákoli z nich mohla být sestrou Ellen Schafferové.

„Slečno,“ začal Jeffrey a snažil se, aby jeho hlas zněl povzbudivě.

„Jsem vrchní inspektor Tolli…“

Dívka ho umlčela tím, že propukla v pláč. „Je to strašné,“ vzlykala. „Ještě ráno byla tak veselá.“

Jeffrey vrhl pohled na Franka. „To jste ji viděla naposledy?“

Přikývla a hlava se jí houpala jako plováček na vodě.

„V kolik hodin?“ zeptal se.

„V osm,“ zněla odpověď. Tou dobou byl Jeffrey u Andyho rodičů.

„Musela jsem jít na přednášky… Ellen řekla, že si chce zdřímnout.

To s Andym ji vzalo…“

Jeffrey položil otázku, která se nabízela: „Ellen se s Andym Rosenem znala?“

Při této otázce dívka opět propukla v mohutný pláč, až se jí otřásalo celé tělo. „Ne,“ zavzlykala. „To na tom bylo to nejsmutnější.

Chodili spolu do výtvarného kurzu a přitom se ani neznali.“

Jeffrey si s Frankem vyměnili pohledy. Při policejní práci se často setkávali s tím, že lidé cítí k mrtvému bližší vztah, než když byl ještě naživu. V Andyho případě, který vypadal na první pohled jako sebevražda, to fungovalo ještě intenzivněji.

„Takže,“ pokračoval Jeffrey, „Ellen jste viděla v osm. Viděl ji ještě někdo jiný?“

Jedna z dívek, které Elleninu spolubydlící utěšovaly, promluvila: „Všechny máme ráno přednášky.“

„Ellen taky?“

Všechny tři svorně přikývly. Jedna dodala: „Všechny holky z koleje.“

„Jaký obor studovala?“ zeptal se Jeffrey a současně uvažoval, mohlo-li existovat pojítko mezi Schafferovou a Kellerem.

„Mikrobiologii,“ sdělila mu třetí dívka. „Zítra měla odevzdávat laborky.“

„Učil ji doktor Keller?“ zněla další Jeffreyho otázka.

Všechny zavrtěly hlavou. Jedna se odvážila zeptat: „To je Andyho otec?“ Jeffrey neodpověděl.

Otočil se na Franka: „Sežeň její rozvrh a zjisti všechny přednášky, na které chodila.“ Pak se opět obrátil k dívkám. „Chodila Ellen s někým?“

„Hm,“ začala první dívka a nervózně se přitom ohlédla na přítelkyně.

Než jí Jeffrey stačil vybídnout, aby pokračovala, odhodlala se k tomu sama: „Ellen se stýkala s různými kluky.“ Tón, jakým to řekla, naznačoval, že šlo přinejmenším o tisícovku mužských.

„Dostala se s někým do křížku?“ zeptal se Jeffrey.

„Samozřejmě že ne,“ odpověděla první dívka. „Všichni ji zbožňovali.“

„Viděla některá z vás někoho podezřelého motat se kolem domu?“

Všechny tři zavrtěly hlavou.

Jeffrey se otočil na Franka. „Už jsi vyslechl ostatní ubytované?“

„Většina byla pryč,“ vysvětlil Frank. „Snažíme se je sehnat.

Nikdo neslyšel výstřel.“

Jeffrey překvapeně nadzvedl obočí, ale před děvčaty to nechtěl komentovat.

Obrátil se na ně: „Děkuju za váš čas.“ Pak dal každé z nich vizitku pro případ, že by si vzpomněly na cokoli důležitého.

Teprve těsně před pokojem Schafferové v přízemí položil Jeffrey Frankovi otázku: „Jakou použila zbraň?“

„Remington 870.“

„Wingmaster?“ ujistil se, protože ho překvapilo, že by Ellen měla takovou zbraň. Remington 870 se používal u policie.

„Byla členkou střeleckého oddílu,“ doplnil Frank. „Střelba na hliněné holuby.“

Jeffrey si matně vzpomněl, že Grantská technická univerzita má střelecký oddíl, ale když si vybavil Ellen Schafferovou, hezkou blondýnu, nějak se mu k ní střelba nehodila.

Frank ukázal na zavřené dveře. „Tady?“

Jeffrey nevěděl, co čekat, když vstupoval do pokoje Ellen Schafferové.

Na to, co uvnitř spatřil, nebyl připraven. Dívka seděla na gauči, nohama svírala pažbu pušky. Hlaveň mířila na hlavu, lépe řečeno na to, co z ní zbylo.

Jeffreyho praštil do nosu zápach, z kterého mu začaly slzet oči.

„Co je to za zápach?“ zeptal se.

Frank ukázal na žárovku nad stolem. Přilepil se na ni kus kůže, která se horkem spálila, až se z ní začalo dýmit.

Jeffrey si rukou zakryl nos a ústa, aby ten zápach necítil. Přešel k pootevřenému oknu, a když se vyklonil, viděl trávník s besídkou a lavičky. O kousek dál začínal les, k němuž vedl chodníček, hojně využívaný studenty.

„Kde je Matt?“

„Prohlíží okolí,“ odvětil Frank.

„Ať se zkusí podívat, jestli pod oknem nenajde stopy bot.“

Frank vytáhl mobil a zavolal Mattovi, zatímco Jeffrey centimetr po centimetru zkoumal okno. Ať se díval, jak se díval, nic nenašel.

Teprve když se chtěl otočit, všiml si v odrazu světla mastné šmouhy u západky. „Vidíš tohle?“ zeptal se.

Frank přišel blíž a pokrčil se v kolenou, aby to viděl zblízka.

„Olej?“ zeptal se a pak ukázal na stůl u pohovky, na kterém ležel kovový kartáček, hadřík a malá lahvička oleje na čištění zbraní. Na podlaze, se povaloval hadr na čištění hlavně, zmuchlaný do klubíčka.

„Než se zastřelila, vypucovala zbraň?“ zeptal se Jeffrey pochybovačně.

Na jejím místě by ho to nenapadlo.

Frank pokrčil rameny. „Možná se chtěla ujistit, že bude fungovat.“

„Myslíš?“ zeptal se, otočený čelem k pohovce. Schafferová měla na sobě vypasované džíny a tričko s krátkými rukávy. Palec bosých nohou uvízl v mechanismu spouště. Tetování slunce na pupíku bylo potřísněné kapkami krve. Ruce obepínaly hlaveň, zřejmě aby ji udržely nasměrovanou na hlavu.

Perem, jež vytáhl z kapsy, odtáhl pravou ruku od zbraně. Dlaň byla čistá, což znamenalo, že v době výstřelu ji Schafferová měla položenou na zbrani. S druhou to vypadalo stejně.

Nábojnice, která vypadla z komory po stisknutí spouště, uvízla mezi polštáři pohovky. Jeffrey ji napíchl na pero, a zatímco se ji snažil zvednout, uvažoval, co na ní vypadá divně. Nejdřív si ověřil údaje vyražené na zbrani, než promluvil k Frankovi: „Měla pušku kalibru dvanáct a použila dvacítkový náboj.“

Frank z kolegy nespouštěl oči. „Proč by to dělala?“

Jeffrey se zvedl a potřásl hlavou. Průměr hlavně byl větší než průměr náboje. Použít nesprávnou munici je jedna z nejhazardnějších věcí, které člověk může udělat. Proto jsou standardizovaná barevná označení nábojů, aby se zabránilo podobným omylům.

„Jak dlouho chodila do oddílu?“ zeptal se Jeffrey.

Frank vytáhl notes a nalistoval příslušnou stránku. „Začala letos.

Spolubydlící se vyjádřila, že chtěla dělat desetiboj.“

„Byla barvoslepá?“ zeptal se Jeffrey. Nebylo lehké splést si jasně žlutou barvu se zelenou dvacítkou.

„Můžu to zjistit,“ nabídl Frank a poznamenal si to.

Jeffrey se zkoumavě a se zadrženým dechem zadíval na konec hlavně. „Měla zúžený vývrt hlavně,“ poznamenal. To zvyšovalo pravděpodobnost, že menší náboj by právě tam mohl uvíznout.

Jeffrey se vztyčil. „To není dobré.“

„Koukni na zeď,“ nadhodil Frank.

Jeffrey uposlechl. Obešel louži krve u čela pohovky a zadíval se na zeď za obětí. Výstřel rozmetal lebku na kusy, které přistály na bílé zdi.

Jeffrey napínal oči, aby porozuměl mozaice krve a tkáně. Olověné kulky nechaly ve zdi několik hlubokých děr, některé dokonce proletěly do vedlejší místnosti.

„Našli jste vedle něco?“ zeptal se a v duchu odříkal děkovnou modlitbu za to, že v době výstřelu se vedle někdo nenacházel.

„Nic,“ podotkl Frank. „Vidíš, co je ve zdi?“

„Počkej,“ řekl Jeffrey. Napínal oči tak dlouho, až si uvědomil, že se na něj ze zdi něco dívá.

Oční bulva Ellen Schafferové uvízla ve zdivu.

„Prokristapána,“ Jeffrey se odvrátil. Přešel k oknu s úmyslem ho otevřít a vyvětrat ten zápach. Měl pocit, že je zavřený na nejsmradlavější latríně na světě.

Jeffrey se ohlédl na mrtvou dívku a snažil se zachovat si určitý odstup. Měl si s ní promluvit. Možná že kdyby za ní zajel dřív, byla by ještě naživu. Kladl si otázku, jestli mu něco neuniklo. Nesrovnalost v kalibru zbraně a ráže náboje vzbuzovala podezření, ale člověk se může splést, zejména pokud nepředpokládá, že po sobě ten svinčík bude muset uklízet. Taky to však mohlo být všechno zinscenované.

„Kdy ji našli?“ zeptal se Jeffrey.

„Asi před půl hodinou,“ odvětil Frank. Z kapsy vytáhl kapesník a osušil si čelo. „Ničeho se nedotkla. Zavřela dveře a zavolala nás.“

„Prokristapána,“ zopakoval Jeffrey a sám si taky vytáhl kapesník.

Opět vrhl pohled na stůl. Měl pocit, že mu něco uniká.

„Jde Matt,“ upozornil ho Frank. Jeffrey oknem spatřil, jak k nim přichází. Ruce měl zabořené do kapes a hlavu skloněnou, aby nepřehlédl něco důležitého. Na jednom místě se zastavil a poklekl, aby se podíval zblízka.

„Copak?“ zavolal na něj Jeffrey právě ve chvíli, kdy se Frankovi rozezvonil telefon.

„Vypadá to jako šipka,“ promluvil Matt hlasitě, aby jej slyšeli.

„Jako co?“ zavolal Jeffrey trochu rozladěně, protože mu blesklo hlavou, že na podobné věci nemá čas.

„Jako šipka,“ odpověděl Matt. „Jako kdyby ji někdo vyryl do země.“

„Vrchní inspektore,“ oslovil ho Frank s telefonem přitisknutým na prsa.

„Jsi si jist?“ zavolal Jeffrey na Matta.

„Pojďte se podívat,“ odvětil Matt. „Vypadá to tak.“

„Vrchní inspektore,“ ozval se ještě jednou podřízený.

„Co je, Franku?“ odsekl Jeffrey. Horší den ještě nikdy nezažil.

„Jeden z otisků, které jsme sejmuli v Rosenově bytě, se našel v databázi.“

„Jo?“ podivil se Jeffrey.

Frank přikývl. Sklopil pohled na podlahu a na chvíli se odmlčel.

„Nechtějte vědět, čí je.“

6

Lena ležela na zádech, civěla do stropu a snažila se dýchat, jak to právě poručila cvičitelka jógy Eileen. Vydržela v jakékoli pozici, a to ze všech nejdéle, jenom relaxace jí moc nešla. Princip odevzdání nešel dohromady s její náturou a snahou mít nad sebou kontrolu, jak nad duchem, tak nad tělem.

Při prvním terapeutickém sezení jí Jill Rosenová doporučila přihlásit se do kurzu jógy, aby se naučila trochu odpočívat a aby si zlepšila spánek. Za krátkou dobu, kterou Lena k doktorce chodila, jí Rosenová dala spoustu rad, ale jedině ta s jógou se osvědčila. Po tom, co prožila, ji trápil pocit, jako by jí vlastní tělo nepatřilo. Odmlada byla atletický typ a neměla ve zvyku nechávat svaly lenošit a litovat se. Pokud mohla sportovat, namáhat tělo a pozorovat, jak se jí svaly postupně vracejí do dřívější formy, dávalo jí to naději, že jednou bude všechno jako předtím. Pak přišla relaxace a ona si připadala stejně, jako když se na střední mořila s algebrou.

Zavřela oči a soustředěně se snažila uvolnit ztuhlost ve spodní části zad. Od samého úsilí začala bezděčně vytahovat ramena k uším. Tělo měla napjaté jako gumu. Nechápala, jak může někdo považovat něco podobného za nejdůležitější část cvičení. Jakmile se ztlumila hudba a Eileen poručila, ať si lehnou na zem a začnou dýchat, radost ze cvičení byla ta tam. Místo klikatícího se potůčku nebo zvlněného moře, které si měla představit, jí na mysli vytanulo tikání hodin a miliony drobností, které ji po cvičení čekají, přestože si vybrala volno.

„Dýchejte,“ připomněla jim Eileen s monotónním klidem, který člověka mohl leda rozčílit. Bylo jí pětadvacet a pořád zářila jako sluníčko, za což měla Lena chuť jí jednu vrazit.

„Uvolněte záda,“ instruovala je Eileen tichým, uklidňujícím hlasem. Lena prudce otevřela oči, když ucítila, jak jí Eileen položila dlaň na břicho. Při tom doteku ještě víc ztuhla, ale cvičitelka si toho nevšimla. „To je lepší,“ pochválila Lenu s úsměvem přes celý obličej.

Lena počkala, než odejde, teprve potom znovu zavřela oči.

Otevřela ústa, zhluboka vydechla a právě začínala mít pocit, že to funguje, když Eileen zatleskala.

„Končíme,“ zvolala. Lena vyskočila hbitě na nohy, až se jí zatmělo před očima. Cvičenci se na rozloučenou vzájemně obdařili úsměvem a někteří se dokonce s Eileen objali. Lena jen popadla ručník a pospíchala do šaten.

Otevřela skříňku. Těšilo ji, že je v šatně sama. Vrhla kratičký pohled do zrcadla. Pak se podívala ještě jednou. Co byla znásilněná, přestala se dívat do zrcadla, ale teď ji vlastní odraz z nějakého důvodu přitahoval. Oči měla zasazené do tmavých kruhů a lícní kosti vystouplejší než obvykle. Poslední dobou výrazně pohubla, už jen při pomyšlení na jídlo se jí totiž zvedal žaludek.

Vytáhla si sponku z vlasů, které nechala splynout kolem obličeje a na ramena. Poslední dobou jí vyhovovalo nosit vlasy rozpuštěné. Když jí nebylo vidět do obličeje, dodávalo jí to pocit sebevědomí.

Někdo vešel a Lena se vrátila ke skříňce. Připadala si pitomě, že se nechala načapat před zrcadlem. Hubený mladík přišel až k ní a z vedlejší skříňky vytáhl batoh. Stál tak blízko, až se jí začaly ježit chlupy na šíji. Otočila se a rychle popadla boty, že se obuje venku.

„Ahoj,“ pozdravil ji mladík.

Čekala. Stál jí v cestě.

„To objímání,“ zavrtěl hlavou, jako by si z toho společně tropili legraci už odjakživa.

Prohlédla si jej. Byla si jistá, že se neznají. Na muže měřil málo, jen o pár centimetrů víc než ona. Měl šlachovitou, nepříliš pevnou postavu, ale pod trikem s dlouhými rukávy se mu rýsovaly vypracované ruce. Měl nakrátko přistřižené vlasy jako voják a na nohou zářivé, limetově zelené ponožky, bijící do očí.

Nabídl jí ruku, aby se představil: „Jsem Ethan Green. Chodím sem teprve pár týdnů.“

Lena se posadila na lavičku, aby si nazula boty.

Ethan se posadil naproti ní. „Ty jsi Lena, že?“

„To ses dočet v novinách?“ zeptala se, zatímco se snažila rozvázat uzel na tkaničce. Ten zatracený článek o Sibyl, který nedávno vyšel, jí znepříjemňoval život.

„Ne, to ne,“ doloval ze sebe slova. „Totiž ano, vím o tobě, ale Eileen tě tak oslovovala, tak jsem si dal dvě a dvě dohromady.“

Nervózně se usmál. „Dovtípil jsem se.“

„Chytrý kluk,“ řekla a rezignovala na uzel. Vstala a chtěla nacpat nohu do zavázané boty. Na jógu chodili jen asi tři nebo čtyři kluci, co po cvičení v šatnách vždy rozebírali, jak chtějí prostřednictvím jógy poznat sebe sama a dobrat se svého autentického já.

Skvělá zábava, napadlo Lenu pokaždé, když si představila, kolik tito kluci stráví času ležením na zádech.

„Musím už jít,“ oznámila.

„Počkej minutu,“ snažil se ji zdržet s chabým úsměvem.

Vypadal pohledně a zřejmě byl zvyklý, že se mu holky vrhají kolem krku.

„Proč?“ zeptala se s pohledem upřeným mu do očí. Po tváři, kolem jizvy pod levým uchem, se mu skutálela kapička potu.

Musela to být kdysi ošklivá rána. Doteď měla tmavý odstín, kontrastující s barvou obličeje.

Nervózně se usmál: „Nechtěla bys zajít na kafe?“

„Ne,“ odpověděla v naději, že tím rozhovor ukončí.

Dveře se otevřely a dovnitř vplul proud děvčat, která s rachotem otevírala a zavírala kovové skříňky.

„Nepiješ kávu?“ zeptal se.

„Ne před dětmi,“ zpražila ho, popadla tašku, a než stihl něco říct, odešla.

Tělocvičnu opouštěla celá rozechvělá. Měla na sebe vztek, že se nechala tak vyvést z míry. Po cvičení se obvykle cítila lépe. Teď se ten pocit nedostavil. Byla napjatá jako pružina. Možná by měla jít domů, převléknout se a zaběhat si. Pořádně se vyšťavit a celý zbytek dne prospat.

„Leno?“

Čekala toho kluka z tělocvičny, ale když se otočila, spatřila Jeffreyho.

„Co je?“ okamžitě byla ve střehu. Něco v jeho rozkročeném postoji, v tom, jak držel ramena, jí napovídalo, že nemá zájem o zdvořilostní rozhovor.

„Budeš muset se mnou na stanici.“

Zasmála se, ačkoli už v mžiku pochopila, že se nejedná o žert.

„Dlouho tě nezdržím,“ strčil si ruce do kapes. „Musím ti položit několik otázek ohledně včerejška.“

„Týká se to Tessy Lintonové?“ zeptala se. „Zemřela?“

„Ne.“ Jeffrey se ohlédl. Asi patnáct metrů za jeho zády Lena spatřila Ethana. Jeffrey k ní přistoupil a tlumeným hlasem pronesl: „Našli jsme tvé otisky v bytě Andyho Rosena.“

Nedokázala zakrýt své překvapení. „V jeho bytě?“

„Proč jsi zatajila, žes ho znala?“

„Protože to není pravda,“ odsekla. Chtěla odejít, ale Jeffrey jí položil ruku na rameno. Nestiskl příliš silně, ale věděla, že by mohl.

„Víš, že můžeme tvé spodní prádlo poslat na testy DNA,“ řekl.

Lena si nedokázala vzpomenout, kdy ji něco tak šokovalo. „Jaké spodní prádlo?“ zeptala se, příliš vyvedená z míry jeho slovy, než aby si uvědomila nepříjemnost fyzického kontaktu.

„To, které jsi nechala v Andyho pokoji.“

„O čem to mluvíš?“

Jeffrey povolil stisk ruky, ale na Lenu to mělo opačný účinek.

„Pojď,“ vybídl ji.

Odpověděla přesně tak, jako by to udělal každý rozumný člověk, kdyby se na něj díval policajt tím způsobem, jakým Jeffrey na Lenu: „Proč bych měla?“

„Bude to jen pár minut.“ Jeho hlas zněl přátelsky, ale ona s ním pracovala dost dlouho na to, aby dokázala poznat jeho pravé úmysly.

„Jsem zatčená?“ zeptala se Lena.

Zdálo se, že se ho to dotklo. „Samozřejmě že ne.“

„Tak mě nech být,“ řekla s předstíraným klidem.

„Chci si s tebou jen promluvit.“

„Domluv si schůzku s mou sekretářkou,“ snažila se vymanit právě ve chvíli, kdy ji pevněji sevřel. Podlehla panice. „Přestaň,“ sykla a chtěla se mu vytrhnout.

„Leno…!“ okřikl ji, jako by to přepískla.

„Pusť mě!“ vykřikla a vytrhla se mu tak zuřivě, až se zapotácela, upadla a narazila si kostrč. Bolest jí vystřelovala po páteři nahoru.

Jeffrey sebou najednou prudce mrštil dopředu. Lena měla pocit, že na ni přepadne, ale v poslední chvíli ji dvěma dlouhými kroky obskočil.

„Co to sakra…“ Lena překvapeně otevřela ústa, když pochopila, že Jeffrey byl zezadu postrčen Ethanem.

Jeffrey rychle nabyl rovnováhu, a než stačila cokoli udělat, stál těsně tváří v tvář Ethanovi. „Co to mělo znamenat, sakra?“

Ethanův hlas připomínal hluboké vytí. Z vyzáblého kluka, s nímž před chvílí mluvila v šatně, se najednou vyklubal zlověstný pitbul. „Táhni do hajzlu.“

Jeffrey mu zamával policejním odznakem před nosem. „Cos říkal, frajere?“

Ethan nehnul brvou. Svaly na krku se mu napjaly jak ocelová lana a žíla u oka mu pulzovala. „Říkal jsem, ať táhneš do hajzlu, prasáku.“

Jeffrey na něj vytáhl pouta. „Jak se jmenuješ?“

„Svědek,“ řekl Ethan bez mihnutí oka. Zdálo se, že se vyzná a uvědomuje si, že má navrch. „Křestní jméno Očitý, příjmení Svědek.“

Jeffrey se rozesmál. „Čeho?“

„Toho, jak jste tuto ženu povalil,“ otočen zády k Jeffreymu zvedl Lenu za ruku ze země. Pak, aniž by Jeffreymu věnoval pozornost, jí oprášil kalhoty a řekl: „Pojďme.“

Lenu natolik zaskočil autoritativní tón jeho hlasu, že jej následovala.

„Leno,“ Jeffrey se tvářil jako jediný rozumný, „nezhoršuj si to.“

Ethan se otočil k Jeffreymu, pěsti zaťaté, připravený pustit se do rvačky. Leně blesklo hlavou, že není jen pitomý, ale naprosto šílený. Jeffrey vážil přinejmenším o pětadvacet kilo víc a věděl, jak toho využít. Nemluvě o tom, že mu u pasu visela zbraň.

„Pojď,“ řekla Lena a odtáhla Ethana za rameno jako za obojek.

Ethan položil na stůl dva keramické hrnky, kávu pro Lenu, čaj pro sebe.

„Sladíš?“ zeptal se a z kapsy vytáhl několik papírových pytlíků cukru. Znovu se proměnil v milého vyzáblého kluka. Proměna proběhla tak dokonale, že Lena téměř zapomněla, s kým měla tu čest před chvílí. Dnešek byl prokletý den a ona začínala pochybovat, zda může vůbec věřit své paměti nebo čemukoli jinému.

„Ne,“ odpověděla. Přála si, aby jí nabídl spíš whisky. Ať si Jill Rosenová říká, co chce, držela se určitých pravidel, mezi něž patřilo, že před osmou večer se alkoholu ani nedotkla.

Než stačila chlapce zastavit, Ethan se posadil naproti ní. Slíbila si, že se jen vzpamatuje ze šoku a půjde. Srdce jí pořád bušilo a ruce, v nichž svírala hrnek, se jí chvěly. Andyho Rosena neznala a nikdy se s ním nesetkala. Jak to, že se u něj v bytě našly její otisky?

A co si má myslet o tom spodním prádle, které údajně našli?

„Fízlové,“ ucedil Ethan tónem, jako by říkal „pedofilové“. Usrkl si čaje a zavrtěl hlavou.

„Neměl ses do toho plést,“ mínila. „Nebylo moudré Jeffreyho takhle vytočit. Zapamatuje si tě.“

Ethan pokrčil rameny. „Mně strach nenažene.“

„No uvidíme,“ odpověděla. Zdálo se jí, že Ethan mluví jako punker z předměstí, jehož rodiče zapomněli naučit respektu vůči autoritě. Kdyby seděli u výslechu, jednou fackou by ho srovnala a zbavila toho blazeovaného výrazu v obličeji.

„Měl jsi Jeffreyho poslechnout,“ řekla.

V očích mu zajiskřil vztek, ale ovládl se. „Tak jako ty?“

„Víš, jak to myslím,“ sykla a usrkla si kávy. Byla horká, takže si Lena spálila jazyk, ale přesto se napila.

„To jsem tam měl stát a dívat se, co s tebou dělá?“

„A jsi snad můj starší brácha?“

„To jsou jejich způsoby,“ prohodil Ethan a přitom si pohrával s provázkem čajového pytlíku. „Myslí si, že když vytáhnou odznak, můžou si dělat, co se jim zachce.“

Leny se ta poznámka dotkla a promluvila dřív, než si to stačila rozmyslet: „Není snadné být policistou, a to právě kvůli podobným typům jako ty.“

„No tak,“ zvedl ruce a udiveně se na ni podíval. „Vím, že jsi kdysi byla s nimi, ale musíš uznat, že se do tebe pěkně navážel.“

„Kecy,“ řekla, doufajíc, že z jejího tónu pochopí, že nikomu nedovolí se do ní navážet. „Než jsi přišel, všechno bylo v klidu.“ Na chvíli se odmlčela. „Když už o tom mluvíme, kde ses naučil takhle si vyskakovat?“

„Přesně tam, kde on,“ odsekl nakvašeně a v očích mu opět zajiskřilo.

Vzápětí sklopil zrak na svůj šálek a uklidnil se. Když zas zvedl pohled, usmíval se, jako by se už na všechno zapomnělo.

„Když si na tebe benga začnou takhle dovolovat, potřebuješ svědka,“ zahlásil.

„Ty s tím máš nějakých zkušeností,“ pronesla. „Kolik ti vlastně je? Dvanáct?“

„Třiadvacet,“ ohradil se, ale zdálo se, že nepochopil, jak to mínila.

„A co se týče fízlů, prostě vím svoje.“

„No jo,“ svraštila nos. Když nereagoval, pravila: „Budu hádat, zašili tě do pasťáku, protože jsi zdemoloval pár poštovních schránek. Ne, počkej, angličtinářka tě načapala s trávou.“

Nevesele se usmál. Všimla si, že má nalomený přední zub.

„Namočil jsem se do jedné blbosti, ale teď už sekám latinu. Jasný?“ prohlásil.

„Ty máš ale temperament,“ vyslovila spíš postřeh než kritiku.

Samotné jí často vyčítali vznětlivost, ovšem ve srovnání s Ethanem Greenem se dala přirovnat k Matce Tereze.

„Už nedělám voloviny.“

Jenom pokrčila rameny. Bylo jí srdečně jedno, jestli dělá, nebo nedělá voloviny. V tom okamžiku ji pouze zajímalo, jak Jeffrey přišel na to, že mezi ní a Andym existuje spojitost. Vyslepičila mu snad něco Jill Rosenová? Jak to zjistit?

„Takže,“ oddechl Ethan s úlevou v domnění, že převrátili list.

„Znala ses s Andym dobře?“

Lena byla opět ve střehu. „Proč se ptáš?“

„Slyšel jsem, co ten fízl vykládal o tvých kalhotkách.“

„V první řadě nemluvil o kalhotkách.“

„A v druhé řadě?“

„A v druhé řadě je ti do toho velký kulový.“

Znovu se usmál. Buď si tak připadal svůdně, nebo měl nějaký tik.

Mlčky na něj zírala. Byl drobné postavy, ale tento handicap kompenzoval vypracovaností svalů. Neměl mohutné paže jako Chuck, ale jak si pohrával s čajovým pytlíkem, na ramenou se mu rýsovaly vypracované deltové svaly. Měl pevný, ale nikoli masitý krk. Ve tváři působil jemným, ale vyváženým dojmem, pevnou čelist zvýrazňovaly vystouplé lícní kosti. Na způsobu, jakým se přestal a pak znovu začal ovládat, bylo něco fascinujícího. Za jiných okolností by ji asi lákalo zkusit si, jestli ho dokáže pořádně vyprovokovat.

„Jsi jako dikobraz, už ti to někdo řekl?“ prohodil Ethan.

Neodpověděla. Sibyl jí totéž omílala stále dokola. Myšlenka na ni jí jako obvykle vehnala do očí slzy. Sklopila zrak a pozorovala, jak se v hrnku točí káva.

Když měla dojem, že dostatečně ovládla své pocity, zvedla zrak.

Ethan ji zavedl do kavárny kousek od univerzity. I touto denní dobou tam měli plno. Ohlédla se za sebe a čekala, že uvidí Jeffreyho.

Pořád měla v živé paměti vztek, který mu vyzařoval z očí.

Víc ji však trápilo, že se na ni díval, jako by překročila nějakou povolenou mez. Fakt, že nepatřila k nim, byla jedna věc. Avšak zapletením se do případu a mařením vyšetřování by se odsoudila na seznam zatracených. Za tu spoustu let, co spolupracovali, už Jeffreyho vytočila bezpočtukrát, ale dnes přišla o něco, co ji stálo hodně úsilí získat: Jeffreyho respekt.

Při té myšlence ji zalil studený pot. Opravdu v ní Jeffrey vidí podezřelou? Znala jeho metody, ale nikdy se neoctla proti němu.

Dobře věděla, jak snadné je vykoledovat si u něj místo v chládku, ať by to mělo být jen na pár nocí, než vymyslí něco účinnějšího.

Zamčená v cele by nevydržela ani minutu. Pro poldu, i bývalého, představovalo velké riziko dostat se do lochu. Co Jeffrey chystá?

Jaké má důkazy? Není přece možné, aby se v Andyho bytě našly její otisky. Vždyť ani nevěděla, kde bydlel.

Ethan ji vytrhl ze zadumání. „Jde o tu holku, co ji někdo ubodal, že?“

Podívala se na něj. „Co tady vůbec děláme?“

Ta otázka ho zarazila. „Chtěl jsem si s tebou popovídat.“

„Proč?“ zeptala se. „Protože ses o mně dočetl v novinách?

Přitahuje tě, že jsem se stala obětí znásilnění?“

Nervózně se rozhlédl kolem, protože mluvila poněkud hlasitě.

Měla by se krotit, ale napadlo ji, že všichni v tom lokále o ní stejně všechno vědí. Nemohla si ani koupit kolu v kině, aniž by ji pitomec za pokladnou neočumoval. Nikdo neměl zájem se s ní bavit, ale taky si nikdo nenechal ujít příležitost pobavit se o ní za jejími zády.

„Co tě zajímá?“ zeptala se s předstíranou lehkostí. „Děláš snad o mně referát?“

Ethan se to snažil otočit na vtip: „To by se hodilo do sociologie.

Já studuju chemii. Polymery. Kovy. Sloučeniny.“

„Přitloukl mě hřebíky k podlaze,“ ukázala mu ruce a otočila je, aby viděl, že rány šly skrz. Kdyby neměla na nohou boty, ukázala by mu i chodidla. „Napral do mě drogy a dva dny mě znásilňoval.

Co tě ještě zajímá?“

Zavrtěl hlavou, jako by se jednalo o nějaké velké nedorozumění.

„Jenom jsem tě chtěl pozvat na kafe.“

„Tak to si můžeš odškrtnout,“ prohodila a na jedenkrát dopila.

Horká tekutina ji pálila v hrudi. Položila hrnek na stůl a hodlala vstát. „Měj se.“

„Ne.“ Rychle se natáhl a pevně ji chytil za zápěstí. Nesnesitelně to zabolelo. Zůstala stát a nepřestávala se tvářit neutrálně, přestože se jí bolestí sevřel žaludek.

„Prosím,“ řekl tiše s prsty omotanými kolem jejího zápěstí.

„Zůstaň ještě, jenom minutu.“

„Proč?“ zeptala se s předstíraným klidem. Pokud by ji stiskl jen o něco víc, zlomil by jí ruku.

„Nechci, aby sis myslela, že jsem takový.“

„Jaký?“ zeptala se a pohledem nechtěně sklouzla na jeho ruku.

Chvíli to trvalo, než ji nakonec pustil. Nedokázala ovládnout výdech úlevy, který se jí vydral z úst. Spustila ruku podél těla, aniž by se přesvědčila, jestli jí něco nezlomil nebo nepohmoždil. Zápěstí jí pulzovalo, jak se do něj v návalu vracela krev. Nedopřála však Ethanovi tu radost, aby se podívala dolů.

Zopakovala svou otázku: „Jaký že to nejsi?“

Usmál se, jestli se to dalo nazvat úsměvem. „Nejsem jen na hezké holky.“

Lena se zasmála a rozhlédla se po kavárně, která se během posledních minut začala vyprazdňovat. Číšník za pultem je pozoroval, ale když na něj vrhla pohled, otočil se ke kávovaru, jako by jej celou tu dobu pulíroval.

„No tak,“ domlouval jí Ethan. „Sedni si.“

Lena na něj upřela prázdný pohled.

„Omlouvám se za ten stisk.“

„Nebolelo,“ zalhala, ačkoli jí zápěstí nepřestávalo pulzovat.

Sklonila hlavu, zkusila jím pohnout, ale bolest jí to nedovolila. To mu vrátí. Nenechá jen tak, aby jí takový zelenáč beztrestně ubližoval.

„Nechci, aby ses na mě naštvala,“ promluvil.

„Vždyť tě skoro neznám,“ opáčila. „A jestli sis nestačil všimnout, mám teď nějaké osobní problémy, takže děkuju za kávu, ale…“

„Znal jsem Andyho.“

Okamžitě jí na mysli vytanul Jeffrey a jeho tvrzení, že byla v Andyho pokoji. Snažila se prokouknout jeho výraz a zjistit, jestli lže, ale nepovedlo se jí to. Jeffreyho hrozba na ni začala doléhat.

Udeřila tedy na Ethana: „Co o něm víš?“

„Posad se,“ poručil jí, spíš než že by ji prosil.

„Slyším tě dobře, neboj se.“

„Nebudu se s tebou bavit, dokud se neposadíš,“ trval na svém a sám se opřel dozadu a čekal.

Stála vedle židle a zvažovala, má-li na výběr. Ethan byl student.

Určitě se toho k němu donese víc než k ní. Jestli se jí podaří něco zjistit, Jeffrey možná přehodnotí svá šílená obvinění. Při pomyšlení na to, jak mu předkládá stopy, které mění směr vyšetřování, se pousmála. Jasně jí dal najevo, že už k nim nepatří. Bude toho litovat.

„Čemu se usmíváš?“ zeptal se Ethan.

„To se tě netýká,“ odbyla ho a otočila si židli. Sedla si a opřela ruce o opěrátko. Zápěstí ji nepřestávalo bolet. Měla pocit, jako by jí zevnitř hořela ruka. V nutnosti ovládat intenzitu vlastní bolesti cítila něco přitažlivého.

Ignorujíc bolest, zatřásla rukou. „Pověz mi, co víš o Andym.“

Zdálo se, že se snaží vzpomenout, co by jí mohl říct. „Moc toho není,“ přiznal nakonec.

„Mrháš mým časem,“ začala se zvedat, ale on natáhl ruku, aby ji zastavil. Tentokrát se jí nedotkl, ale už jen představa jeho stisku ji přiměla se znovu posadit.

„Co?“ zeptala se.

„Znám někoho, kdo mu byl blízký. Přítele.“

„Koho?“

„Chodíš ráda na večírky?“

Lena vycítila eufemismus pro drogové dýchánky. „A ty?“ vrátila mu otázku. „Jedeš v éčku nebo v čem?“

„Ne,“ odvětil zklamaně. „Ty jo?“

„Jak tě to napadlo?“ odsekla. „A co Andy?“

Ethan na ni upíral zrak, jako by se ji snažil prokouknout. „Jo.“

„Jak to můžeš tvrdit, když v tom nejedeš?“

„Jeho máma dělá na klinice. To, že nedokáže pomoct vlastnímu synátorovi, se snadno roznese, co si myslíš?“

Přestože ji nesčetněkrát napadlo totéž, cítila potřebu se Rosenové zastat: „Když chceš seknout s drogami, nikdo jiný to za tebe neudělá. Možná Andy nechtěl skončit. Možná mu na to scházela kuráž.“

Ethana jako by ta slova překvapila. „Myslíš?“

„Nevím,“ odvětila, ale po tom, co si prožila, chápala přitažlivost drog. „Někdy chtějí lidé jenom uniknout. Na všechno se vykašlat.“

„To je jenom dočasné.“

„Mluvíš, jako bys o tom věděl svoje.“ Vrhla pohled na jeho předloktí skrytá pod trikem, ačkoli uvnitř kavárny bylo dost teplo.

Najednou si vzpomněla, že si jej všimla v kurzu už před týdnem.

I tehdy měl na sobě triko s dlouhými rukávy. Možná má na ruce stopy po jehle. Lenině strejdovi Hankovi rovněž zůstaly ošklivé jizvy z doby, kdy si ještě píchal, ale ten je neskrýval. Spíš naopak, připadal si jako hrdina, že překonal závislost na speedu, a ty stopy po vpiších považoval za jizvy utržené v boji.

Ethan zachytil její pohled a stáhl si rukávy ještě víc k zápěstí.

„Řekněme, že jsem přičichl k maléru. Dál to nebudeme rozebírat.“

„Jasně.“ Zkoumavě se na Ethana zadívala a váhala, zda jí může něco poskytnout. Přála si mít možnost dostat se k jeho policejnímu záznamu – nepochybovala, že nějaký škraloup má – a použít ho jako páku, aby z něj něco vyrazila.

„Jak dlouho chodíš na zdejší univerzitu?“ zeptala se.

„Asi rok. Přestoupil jsem z Georgijské univerzity.“

„Proč?“

„Nelíbilo se mi tam,“ pokrčil rameny. To gesto jí napovědělo víc než slova. Jako by si něco nechával pro sebe, přestože nevěděla co.

Možná ho z té školy vykopli.

„Chtěl jsem na menší školu,“ pokračoval. „Georgijská univerzita je džungle. Zločinnost, násilí… Nestojím o takovou školu.“

„A co Grant?“

„Tady je klid,“ pronesl a znovu si začal pohrávat s čajovým pytlíkem. „Nezamlouvalo se mi, co se mnou to místo dělalo. Už toho na mě bylo příliš.“

Chápala ho, ačkoli si to nechávala pro sebe. Jedním z důvodů, proč odešla od policie – kromě Jeffreyho ultimáta – byl ten, že potřebovala vysadit. Nepředvídala, že práce s Chuckem pro ni bude ještě větším stresem. Kdyby bývala chtěla, dokázala by Jeffreyho ultimátum obejít a místo si udržet. Nikdy po ní nechtěl potvrzení, že navštěvuje cvokaře. Mohla mu zalhat a nemusela si kazit život. Ale ona si ho pokazila. Ani ne před hodinou ji Jeffrey málem odvedl v poutech na stanici.

Mozek jí pracoval na plné obrátky. Snažila se přijít na cokoli, co by ji spojovalo s Andym Rosenem. Muselo dojít k omylu. Možná se dotkla nějakého předmětu v Jillině kanceláři, který nakonec skončil u Andyho v pokoji. Jiné vysvětlení ji nenapadalo. Pokud jde o to spodní prádlo, to se brzy ukáže jako holý nesmysl. Co vůbec Jeffreyho přimělo myslet si, že patří jí? Měla si s ním raději promluvit, a ne jej vytočit. A Ethanovi měla říct, ať si hledí svého. Když se to tak vezme, byl to vlastně on, kdo ho vytočil, ne ona. Věděla, jak Jeffrey umí postupovat, když si na někoho zasedne. Mohl by jí znepříjemnit nejen život, ale i práci na univerzitě. Dokázal by jí zařídit vyhazov. Přišla by o bydlení i o příjem a skončila by na ulici.

„Leno?“ zeptal se Ethan, jako by se mu ztrácela.

„Kdo je ten Andyho blízký přítel, o kterém jsi mluvil?“ zeptala se.

Zoufalství v jejím hlase si spletl s autoritativností. „Mluvíš jako fízl.“

„Taky jsem,“ vychrlila automaticky.

Nevesele se usmál, jako by právě připustila něco, co ho zarmoutilo.

„Ethane,“ pobídla ho, přičemž se snažila nedat najevo paniku.

„Líbí se mi, jak vyslovuješ mé jméno,“ řekl položertem. „Tak naštvaně.“

Provrtala ho pohledem. „S kým se Andy scházel?“

Zapřemýšlel o tom. Viděla na něm, jak mu dělá dobře, že si s ní může hrát. Jako by jí tím nevysloveným jménem mával nad hlavou.

Tvářil se stejně, jako když jí málem stiskem zlomil ruku.

„Hele, přestaň si se mnou hrát,“ vyprskla. „Mám už i tak posraný život. Ještě abych se musela vybavovat s nějakým protivným frackem.“ Zarazila se. Uvědomovala si, že Ethan je jediný, kdo jí může cokoli říct o Andym Rosenovi. „Tak vyleze z tebe něco, nebo ne?“

Ústa držel pevně stisknutá, nic neříkal.

„Dobrá tedy,“ znovu se chystala odejít, ovšem doufala, že její bluf neprokoukne.

„Dnes večer je mejdan,“ odtušil nakonec. „Přijde několik Andyho kamarádů. I ten, kterého mám na mysli. Byli s Andym největší kámoši.“

„Kde to bude?“

Znovu měl v očích ten svůj patetický výraz. „Myslíš, že si jen tak napochoduješ a budeš klást otázky?“

„Co ode mě chceš?“ zeptala se, protože nikdy není nic jen tak.

„O co ti jde?“

Ethan pohodil ramenem, ale odpověď mu vyčetla z pohledu.

Očividně ho přitahovala, ale měl pocit, že musí mít nade vším kontrolu.

Lena si věřila, že ho zvládne. Třiadvacetiletého fracka přetrumfne přece kdykoli.

Nahnula se přes opěradlo židle. „Pověz mi, kde je ten mejdan.“

„Vykročili jsme špatnou nohou,“ řekl. „Omlouvám se za to zápěstí.“

Lena sklopila pohled na své zápěstí, na němž se začala podebírat tmavá modřina.

„To nic není,“ prohodila.

„Vypadáš vyděšeně.“

Nevěřila vlastním uším. „Čeho bych se měla děsit? Tebe?“

„Možná. Ublížil jsem ti,“ podotkl a opět ukázal na její zápěstí.

„No tak, nechtěl jsem. Promiň.“

„Myslíš, že po tom, co jsem vloni prožila, mi nažene strach fracek, který mi zmáčkne zápěstí?“ Opovržlivě se usmála. „Vůbec se tě nebojím, domýšlivý pitomče.“

Znovu se v obličeji změnil z Jekylla na Hydea. Čelist mu pracovala jako lžíce buldozeru.

„Co?“ zeptala se a současně uvažovala, kam až může zajít.

Kdyby se ji pokusil ještě jednou chytit, zkopala by ho do krve a odpochodovala pryč.

„Chlapeček je dotčen?“ popíchla ho. „Ethánek se nám tady rozbrečí?“

„Bydlíš na koleji,“ řekl pevným a vyrovnaným hlasem.

„To mě má jako zastrašit?“ zasmála se. „Víš, kde bydlím. To je toho.“

„Budu tam v osm.“

„Neříkej,“ odsekla.

„Vyzvednu tě v osm,“ upřesnil a vstal. „Zajdeme nejdřív do kina a pak se stavíme na tom mejdanu.“

„Aha,“ prohodila. „To jsi na špatné adrese.“

„Potřebuješ si promluvit s Andyho kámošem.“

„Nepovídej?“ zatvářila se pobaveně, ačkoli uhodl. „A proč jako?“

„Fízlové jsou jako čoklové. Musíš je odvést od své stopy, jinak tě sežerou.“

„Tu metaforu jsi vymyslel, nebo někde vyčetl?“ zeptala se uštěpačně.

„Já se o sebe umím postarat sama.“

„Není to metafora, ale přirovnání, když už.“ Pověsil si sportovní tašku přes rameno. „Učeš si vlasy dozadu.“

„Tu radost ti neudělám,“ odsekla mu.

„Učeš si je dozadu,“ zopakoval. „Tak v osm. Čau.“

7

Sára seděla ve vstupní hale nemocnice Grady a pozorovala lidi, vcházející a vycházející hlavním vchodem. Nemocnice byla postavena před sto lety, ale od té doby se původní budova rozšiřovala, takže někdejší zařízení o hrstce pokojů pro chudé se rozrostlo ve špitál s více než tisícovkou lůžek, kudy taky prošlo přes pětadvacet procent lékařů celé Georgie.

Od doby, co tady pracovala Sára, přistavěli ke staré budově nový pavilon. Bohužel si nikdo nedal námahu, aby staré a nové tvořilo sourodý celek. Nový vstup připomínal vchod do gigantického nákupního centra. Všude se blýskal mramor a sklo, ale vnitřní chodby vypadaly omšele. Zdi pokrývaly avokádově zelené kachlíky a podlahy pro změnu žlutá rozpraskaná dlažba ze čtyřicátých nebo padesátých let. Člověk si pak při přechodu z nové části do staré připadal jako při cestování v čase. Vedení špitálu zřejmě vyčerpalo finanční prostředky dřív, než původně plánovalo.

V hale nebyly žádné lavičky, asi z důvodu, aby si sem nezvykli chodit bezdomovci. Sáře se však poštěstilo ukořistit si umělohmotnou židli, kterou někdo nechal stát u vchodových dveří. Ze svého místa pozorovala lidi, procházející skleněnými dveřmi dovnitř a ven podle toho, zdali pro ně den končil, nebo začínal. Přestože měla výhled především na patrovou garáž Georgijské univerzity, viděla taky na nebe, po němž klouzala tmavá mračna.

Venku na schodech posedávali lidé a kouřili, nebo si jen tak povídali s přáteli, aby zabili čas, než nastoupí do služby nebo na autobus.

Vrhla pohled na hodinky a sama sebe se ptala, kde může Jeffrey vězet. Řekl, že se sejdou ve čtyři, a teď už se blížilo k páté. Musela ho zdržet dopravní zácpa, na příjezdu do města začínala kolem půl třetí a opadala nejdřív v osm. Přesto se Sára nemohla zbavit obavy, že nepřijede. V rukou svírala Tessin telefon a uvažovala, má-li Jeffreymu zavolat, když vtom se přístroj rozezvonil.

Zvedla ho se slovy: „Kde vězíš?“

„Kde?“ ozval se překvapený Hare. „Na to se mě ptáš ty?“

Sára zavřela oči. Opravdu poslední, co teď potřebovala, byl pološílený bratranec. Nic proti němu neměla, ale vyznačoval se patologickou neschopností brát cokoli vážně.

„Mluvil jsi s mámou?“ zeptala se.

„Jo,“ odpověděl, ale nic víc nedodal.

„Co klinika, žádné potíže?“

„Toho brečení, co se za celý den naposlouchám,“ zaúpěl. „Nechápu, jak to můžeš vydržet.“

„Chvíli to trvá, než si člověk zvykne,“ řekla soucitně. Dodnes ji občas zabolelo, když si vzpomněla, jak před ní jednou u samoobsluhy s křikem uteklo šestileté dítě, protože v ní poznalo paní, co píchá injekce.

„A toho kňourání,“ pokračoval. „A těch stížností.“ Změnil hlas do nepřirozeného falsetu: „Úklid ty karty na místo. Přestaň kreslit po tom receptu. Zastrč si triko. Řekl jsi o tom tetování mamince?

Dobrý bože, ta Nelly Morganová je ale sekyra.“

Sáru tyto postřehy stran recepční na klinice upřímně pobavily.

Nelly se starala o chod kliniky celá léta. Pracovala tam již v době, kdy ještě Sára a Hare byli dětmi.

„A co ty?“ zeptal se po krátké odmlce. „Prý se vrátíš dnes večer.“

„Jo,“ přisvědčila s obavou, k čemu by se mohl rozhovor zvrtnout.

Rozhodla se mu to ulehčit. „Vím, že máš mít dovolenou. Jestli potřebuješ voraz, přijdu zítra do práce.“

„Hele, mrkvičko, nebuď směšná,“ odmítl její nabídku. „Budu radši, pokud mi zůstaneš zavázána.“

„To zůstanu,“ řekla mu a užuž by mu poděkovala, ale opanovala se. Ne že by mu svou vděčnost nechtěla vyjádřit, ale Hare by určitě vymyslel způsob, jak její slova překroutit v žert.

„Předpokládám, že dnes večer děláš na Gregu Louganisovi,“ prohodil.

Chvíli jí trvalo, než pochopila význam té otázky. Greg Louganis byl držitelem zlaté olympijské medaile ve skoku do vody.

„Ano,“ odpověděla a pak, protože Hare pracoval na grantské pohotovosti, se zeptala: „Říká ti něco jméno Andyho Rosena?“

„Myslel jsem si, že si dáš tři a tři dohromady,“ řekl. „Kolem nového roku se tady stavil s banánovým řezem na ruce.“

Ze své praxe na pohotovosti si Hare odnesl celou sbírku lékařských slangových výrazů. „A?“

„A nic moc. Radiální tepna praskla jako gumička.“

Sáru to zarazilo. Pořezat se směrem nahoru není nejrozumnější způsob, jak spáchat sebevraždu. Stěny radiální tepny mají tendenci se při přeřezání zatáhnout. Existují spolehlivější způsoby, jak vykrvácet.

Zeptala se: „Myslel to podle tebe vážně?“

„Dost vážně na to, aby vyděsil rodiče,“ řekl. „Ti přišli málem o rozum. Zlatý hošík si hrál na statečného vojáka.“

„Spojil ses po tom incidentu s psychologickou poradnou?“

„Měl mámu cvokařku,“ osvětlil jí. „Poslala nás někam, prý se o něj dokáže postarat sama.“

„Byla hrubá?“

„Ne, jistěže ne!“ ohradil se. „Byla velice slušná. Jenom to chci trochu opepřit.“

„Nezdálo se ti to dost peprné?“

„Ale ano, pro rodiče to bylo drama. Ale jestli chceš slyšet můj názor, ten jejich poklad se tvářil klidně jak buddhistický mnich.“

„Myslíš, že se mu podařilo upoutat na sebe pozornost?“

„Podle mě z nich chtěl vymáčknout auto.“ Ve sluchátku se ozvalo odfrknutí. „A víš co, ani ne týden na to jsem věnčil psa a koho nevidím! Andy si to šine v novém mustangu.“

Sára si položila ruku na oči a snažila se přemýšlet. „Překvapilo tě, když ses doslechl, že spáchal sebevraždu doopravdy?“

„Velmi,“ odtušil. „Ten kluk byl příliš zaměřený na sebe, než aby spáchal sebevraždu.“ Odkašlal si. „Tohle je jenom entre nous. Tak se francouzský řekne…“

„Vím, co to znamená,“ skočila mu do řeči, protože neměla chuť na jeho vytahování se. „Dej mi vědět, kdyby tě k tomu cokoli napadlo.“

„No jo,“ povzdechl si zklamaně.

„Ještě něco jsi mi chtěl?“

Hlasitě odfrkl. „Jenom slovo k tvému pojištění pro případ neúmyslného poškození pacienta…“

Věděla, že si z ní utahuje, ale i tak ji málem klepla pepka.

Nakonec se odhodlala zeptat: „A?“

„Kryje i mě, když tě zastupuju?“ zeptal se. „Protože jestli budu muset čerpat svoje, vezmou mi tu sadu steakových nožů, co jsem dostal.“

Sára upřela pohled ke vchodovým dveřím. K jejímu překvapení spatřila vcházet Masona Jamese, který vedl za ruku dvou až tříletého kluka.

„Musím už jít,“ oznámila úsečně do telefonu.

„Jako vždycky.“

„Hare,“ řekla, když se k ní Mason blížil. Teprve teď si všimla, že kulhá.

„Ano?“ zeptal se Hare.

„Poslouchej mě,“ začala, ač věděla, že bude svých slov litovat.

„Děkuju, žes mě zastoupil.“

„Kdykoli,“ zahlaholil a s hihňáním zavěsil.

Mason k ní přistoupil s milým úsměvem. „Doufám, že nevyrušuju.“

„To byl jenom Hare,“ vysvětlila, když ukončila hovor. „Bratranec.“

Chystala se vstát, ale naznačil jí, ať zůstane sedět.

„Musíš být utahaná,“ řekl a přitáhl si blíž kluka, kterého držel za ruku. „Tohle je Ned.“

Sára se na dítě usmála. Jako by otci z oka vypadl. „Kolik ti je, Nede?“

Ned zvedl dva prstíky a Mason se k němu sehnul, aby mu z pěsti vyloupl ještě jeden.

„Tři,“ hvízdla Sára. „Na tři roky jsi velký kluk.“

„Je to šikula,“ počechral mu Mason vlasy. „Jak se vede sestře?“

„Už je to lepší,“ špitla a na chvíli měla pocit, že se rozbrečí.

Kromě pár slov, která řekla Sáře, ještě s nikým nepromluvila. Celou dobu jenom civěla do stropu.

„Má bolesti, ale zdá se, že se z toho vylíže,“ pokračovala.

„Aspoň to.“

Ned přistoupil k Sáře a natáhl ručičky. Odjakživa přitahovala děti, což bylo v jejím povolání nesmírnou výhodou. Strčila si telefon do zadní kapsy kalhot a zvedla chlapce.

„Umí rozeznat hezkou ženskou,“ komentoval to otec.

Aniž by věnovala pozornost komplimentu, usmála se a posadila si chlapce na kolena. „Jak jsi přišel k tomu kulhání, Masone?“

„Dětský kousanec,“ řekl a zasmál se tomu, jak se zatvářila.

„Lékaři bez hranic.“

„Panečku,“ hvízdla obdivné.

„Nebudeš tomu věřit, ale očkovali jsme děti v Angole a jedna malá holka mi vykousla z nohy kus masa.“ Klekl si před ní, aby Nedovi zavázal tkaničku. „Dva dny na to už přemýšleli, jestli mi tu nohu mají uříznout. Dostal jsem infekci.“ V očích měl najednou toužebný pohled. „Myslel jsem, že něco takového budeš dělat ty.“

„Řezat ti nohu?“ zeptala se, ač věděla, co má na mysli. „V malých městech je málo doktorů,“ připomněla mu. „Mí pacienti by se beze mě neobešli.“

„Mají štěstí na dobrou doktorku.“

„Díky,“ řekla. Takový kompliment si nechala líbit.

„Těžko si tě umím představit na patologii.“

„Tátovi trvalo tři roky, než mě přestal podezírat z nekrofilie.“

Se smíchem zavrtěl hlavou. „Dokážu si ho představit.“

Ned se začal vrtět, a tak ho trochu pohoupala. „Přitahuje mě věda.

Mám ráda náročnou práci.“

Mason se rozhlédl kolem. „Tady by sis jí užila do sytosti.“ Na chvíli se odmlčel. „Jsi skvělá doktorka, Sáro. Měla bys dělat chirurgii.“

Nervózně se zasmála. „Říkáš to, jako bych se nějak zahazovala.“

„To jsem nechtěl naznačit. Jenom se mi zdá škoda, že ses vrátila domů.“ Po krátké úvaze ještě dodal: „Ať už z jakýchkoli důvodů.“

Při posledním slově ji vzal za ruku a jemně ji stiskl.

Sára stisk opětovala s otázkou: „Jak se má žena?“

Zasmál se, ale ruku jí nepustil. „Užívá si domu, když jsem se teď odstěhoval do hotelu.“

„Rozešli jste se?“

„Je to už šest měsíců,“ vysvětlil. „Není to jednoduché, protože spolu děláme.“

Sára nezapomněla na Neda, který jí seděl na klíně. Děti rozumějí víc, než si dospělí kolikrát myslí. „Vypadá to nastálo?“

Mason se znovu usmál, ale viděla, že se do toho nutí. „Obávám se, že jo. A co ty?“ zeptal se s toužebným podtónem v hlase. Potě, co odešla z Grady, se s ní snažil udržovat kontakt, ale nešlo to. Sára cítila potřebu zpřetrhat všechny vazby, aby se jí do rodného města snáz vracelo. Kdyby se vídala s Masonem, nezvládla by to.

Přemýšlela, jak na Masonovu otázku odpovědět, ale vztah s Jeffreym se vymykal popisu. Upřela pohled na dveře, a dřív než Jeffreyho spatřila, ucítila jeho přítomnost. Vstala a oběma rukama si posadila Neda na ramena.

Jeffrey se neusmíval, když k nim přistoupil. Vypadal unaveně a Sáře se zdálo, jako by měl vlasy kolem spánků hustěji protkané šedinami.

„Ahoj,“ podal mu ruku Mason.

Jeffrey ji stiskl a koutkem oka šilhal po Sáře.

„Jeffrey,“ řekla a postavila Neda na zem. „Tohle je Mason James, můj bývalý kolega.“ Aniž by se rozmýšlela, otočila se na Masona.

„Můj manžel, Jeffrey Tolliver.“

Mason vypadal stejně vyjeveně jako Jeffrey, ale oba zachovali dekorum.

„Rád vás poznávám,“ pronesl Jeffrey, aniž by se snažil Sáru opravit. Na tváři měl tak spokojený úsměv, že se málem opravila sama.

Jeffrey ukázal na dítě. „A kdopak je tohle?“

„Ned,“ představila Sára chlapečka. K jejímu překvapení se Jeffrey natáhl a jemně chlapce zatahal za bradu.

„Ahoj, Nede,“ sklonil se k němu, aby si jej prohlédl.

Sáru jeho přímost zaskočila. Už na začátku vztahu ho upozornila, že nemůže mít děti, a často se ptala sama sebe, jestli je vůči nim tak rezervovaný, aby se jí nedotkl. Teď se ovšem rezervovaně nechoval. Vystřihl na Neda takovou grimasu, až se chlapec od plic rozesmál.

„No,“ řekl Mason a podal chlapci ruku. „Měl bych toho kluka vrátit, než úplně zvlčí.“

„Ráda jsem tě viděla, Masone,“ prohodila Sára. Nastalo dlouhé trapně mlčení a Sára klouzala pohledem z jednoho muže na druhého.

Od doby, co chodila s Masonem, se její vkus rapidně změnil.

Mason měl světlé vlasy a postavu vypracovanou v posilovně.

Jeffrey byl štíhlý běžecký typ a z jeho snědé tváře vyzařovala přitažlivost, která mohla být i trochu nebezpečná.

„Chtěl jsem ti něco nabídnout,“ spustil Mason a zalovil v kapse.

„Nechal jsem udělat náhradní klíč od své kanceláře. Je to v jižním křídle, číslo dvanáct set čtyřicet dva,“ podal klíč Sáře. „Myslel jsem si, že bys to s rodinou uvítala, mít si kam odložit věci. Vím, jak těžké je najít ve špitále trochu soukromí.“

„Ach,“ vydechla Sára, ale klíč si nevzala. Jeffrey ztuhl. „Nechtěla bych být na obtíž.“

„Nebudeš na obtíž. Opravdu,“ vtiskl jí klíč do ruky a podržel jí prsty déle, než bylo nezbytné. „Hlavní kancelář mám v Emory.

Tady si držím jenom stůl a pohovku, abych se měl kde natáhnout.“

„Děkuju,“ řekla, neboť nic jiného jí nepřišlo na jazyk. Vložila si klíč do kapsy, zatímco Mason podával ruku Sářinu manželovi.

„Rád jsem vás poznal, Jeffrey.“

Jeffrey mu potřásl rukou o něco méně rezervovaně než na začátku.

Trpělivě počkal, než se Sára rozloučí. Bedlivě je pozoroval.

„Milý chlapík,“ pravil, když Mason nakonec odešel. Znělo to však, jako by říkal: „Kretén.“

„Jo,“ souhlasila Sára a zamířila ke vchodovým dveřím. Cítila, že se něco děje, ale nechtěla to hned zjistit.

„Mason.“ To jméno vyslovil, jako by si lízl citronu. „To je ten chlápek, s kterým jsi kdysi chodila?“

„Hm,“ zamumlala a otevřela dveře postaršímu páru, vcházejícímu do nemocnice. „To už je dávno.“

„Jo,“ zabořil ruce do kapes. „Sympaťák.“

„To máš pravdu,“ připustila. „Parkuješ v garáži naproti?“

Přikývl. „Fešák.“

„Hm,“ zamumlala znovu a vyšla ven.

„Spíš s ním?“

Sáru to tak šokovalo, že se nezmohla na odpověď. Přešla na druhou stranu ulice a zamířila k parkovišti. Chtěla, aby toho nechal.

Doběhl ji. „Nepamatuju si, že by ses o něm zmiňovala.“

Nevěřícně se zasmála. „Ty ses mi taky o spoustě lidí nezmiňoval, Sekáči.“

Ošklivě se na ni podíval. „To je směšné.“

„Propánakrále,“ zaúpěla. Nevěřila vlastním uším, že to myslí vážně. „Tys měl před naší svatbou tolik známostí, že bych se jich nedopočítala.“

U vchodu do garáží stála skupinka lidí. Jeffrey se jimi beze slova protlačil. Otevřel dveře, ale Sáře je nepodržel.

„Ženatý,“ řekla a její hlas se ozýval po betonovém schodišti.

„To jsem byl kdysi taky,“ podotkl, což ovšem podle Sáry nemluvilo příliš v jeho prospěch.

Jeffrey se zastavil na prvním mezipatře a čekal, až ho doběhne.

„Nevím, Sáro, jedu takovou dálku, a když dorazím, vidím, jak se držíš s nějakým chlapem za ruku a na kolenou houpáš jeho dítě.“

„Žárlíš?“ nuceně se rozesmála. Horko těžko ze sebe tu otázku vypravila. Nikdy předtím si nevšimla, že by Jeffrey žárlil. Z podstaty své sobeckosti měl vždycky pocit, že nemá konkurenci.

„Vysvětlíš mi to?“ zeptal se.

„Abych řekla pravdu, nechce se mi,“ odbyla ho. V koutku duše čekala, že se ten rozhovor každým okamžikem promění ve šprýmování.

Jeffrey šlapal dál nahoru. „Jestli to vidíš takto…“

Sára s ním stěží držela krok. „Žádné vysvětlení ti nedlužím.“

„Víš co?“ řekl. Nezastavoval. „Nech se vycpat.“

Sáru vztek přimrazil k betonové podlaze. „Takového vola jako ty jsem ještě neviděla.“

Stál nad ní a probodával ji pohledem, jako by to byla ona, kdo se dopustil nevěry. Jako by ona udělala hlupáka z něj, a ne naopak.

Tvářil se zdrceně, a to jí vzalo vítr z plachet.

Začala šlapat nahoru směrem k němu. „Jeffe…“

Mlčel.

„Oba jsme unavení,“ povzdechla si a stoupla si o jeden schod pod něj.

Otočil se, aby šel dál. „Já jedu k tobě domů, abych uklidil v kuchyni, a ty si tady…“

„Neprosila jsem se tě, abys mi uklízel.“

Zastavil se na meziposchodí a položil ruce na zábradlí podél okna s výhledem na ulici. Věděla, že mohla trvat na své pravdě. To by však znamenalo nepromluvit během čtyřhodinové zpáteční cesty do Grantu ani slovo. Měla taky druhou možnost, pokusit se ukonejšit jeho zraněné ego, aby to s ním v autě bylo aspoň jakž takž k vydržení.

Zrovna chtěla ustoupit, když se Jeffrey zhluboka nadechl a vytáhl ramena. Pak dlouze vydechl. Bylo na něm vidět, že ho to přešlo.

„Jak je Tessii?“ zeptal se.

„Už lépe,“ řekla a opřela se o zábradlí. „Vylíže se z toho.“

„Co vaši?“

„Nevím,“ odvětila. Popravdě se jí na ně nechtělo myslet. Máma se trochu sebrala, ale táta se tvářil tak nakvašeně, že kdykoli se na něj podívala, přepadl ji nesnesitelný pocit viny.

Nad hlavami se jim ozvaly kroky. Počkali, než dvě hihňající se sestřičky sejdou po schodech dolů.

Jakmile byly pryč, Sára dodala: „Jsou unavení. Všichni jsme unavení. A vyděšení.“

Jeffrey upíral pohled na vchod do nemocnice, který zdálky vypadal jako vstup do jeskyně plné netopýrů. „Tohle místo je pro ně prokleté.“

Pokrčila rameny, aby ta slova ze sebe setřásla. Pak pokračovala nahoru. „Co Brock? Jak to šlo?“

„Řek bych, že dobře.“ Už nevypadal tak napruženě. „Brock je fakt podivín.“

Sára kráčela do dalšího podlaží. „To ještě neznáš jeho bráchu.“

„Jo, zmínil se o něm,“ doběhl ji na dalším mezipatře. „Žije taky v Grantu?“

„Ne, Roger se přestěhoval do New Yorku. Dělá teď nějakého agenta.“

Jeffrey sebou přehnaně otřásl. Pozorovala, jak chce tu hádku mezi nimi vyžehlit.

„Brock není špatný,“ Sára cítila potřebu se ho zastat. Během dospívání si z něj všichni tropili nemilosrdnou legraci, což nemohla vystát. Dnes jí každý měsíc do ordinace přicházely dvě až tři děti, trpící školním šikanováním, které toužily, aby je aspoň na pár dní nechala doma.

„Jsem zvědavý na ten toxikologický rozbor,“ poznamenal Jeffrey.

„Rosenův otec tvrdil, že Andy je čistý. Matka si tak jista nebyla.“

Nadzvedla obočí. Rodiče bývají obvykle ti poslední, kdo se dozvědí o drogové závislosti své ratolesti.

„Jo,“ přikývl souhlasně, když zaznamenal její skeptický pohled.

„Co se týče otce, nevím, co si myslet. Brian Keller.“

„Keller?“ zeptala se, vyběhla na další mezipatro a dál do schodů.

„Syn si vzal jméno po matce.“

Sára se zastavila, aby nabrala dech. „Kdes to sakra zaparkoval?“

„Úplně nahoře,“ ušklíbl se. „Už jenom jedno patro.“

Sára se přidržela zábradlí a vytáhla se nahoru do dalších schodů. „Co se ti na jeho otci nezdá?“

„Nevím,“ řekl. „Mluvil jsem dnes ráno s ním a s jeho manželkou.

Chtěl mi něco říct, ale netuším co. Nechal si to pro sebe.“

„Půjdeš za ním ještě jednou?“

„Stavím se za ním zítra,“ přikývl. „Frank se na něj mezitím trochu přeptá.“

„Frank?“ podivila se. „Proč to nesvěříš Leně? Má blíž k…“

Skočil jí do řeči: „Už není polda.“

Posledních několik schodů Sára nepromluvila. Když stanula na vrcholu, málem omdlela. I touto denní dobou bylo nejvyšší patro přeplněné auty nejrůznějších modelů a značek. Nad hlavami se jim schylovalo k bouři. Obloha se zatáhla zlověstně tmavými mraky.

Jak se blížili k Jeffreyho civilnímu policejnímu vozu, několikrát mu blikly směrovky.

U jednoho velkého mercedesu postávala skupinka mladých mužů s vypracovanými pažemi. Když je Jeffrey míjel, vyměnili si mezi sebou pár mnohoznačných pohledů. Poznali, že je policista.

Sáře se rozbušilo srdce a netrpělivě čekala, než Jeffrey otevře dveře vozu. Cítila, že by se každým okamžikem mohlo něco semlít.

Uvnitř modrého interiéru se hned cítila bezpečněji. Pozorovala Jeffreyho, jak zepředu obchází auto ke své straně. Pohledem zavadil o ty mladíky u mercedesu. Věděla, že tam nestojí jen tak náhodou.

Kdyby dostali pocit, že se jich Jeffrey bojí, snažili by se ho ještě víc zastrašit. Naopak kdyby Jeffrey vycítil jejich slabinu, snažil by se toho využít.

„Připoutej se,“ připomněl jí, když zabouchl dveře. Poslechla ho a natáhla si záchranný pás přes tělo.

Než vyjeli z garáže, mlčela. Jakmile se ocitli venku, opřela si hlavu o ruku a pozorovala město za oknem. Od její poslední návštěvy se tady hodně změnilo. Budovy čněly do větších výšek a auta jedoucí ve vedlejším pruhu jí připadala příliš blízko. Odvykla velkému městu. Chtěla se vrátit domů, kde každý každého zná.

Nebo to alespoň všichni předstírají.

„Omlouvám se za to zpoždění,“ nadhodil Jeffrey.

„To je v pořádku,“ řekla.

„Ellen Schafferová,“ začal z jiného konce. „Ta svědkyně ze včerejška.“

„Dozvěděl ses od ní něco?“

„Ne,“ pravil, a než dokončil, na chvíli se odmlčel. „Dnes ráno spáchala sebevraždu.“

„Cože?“ zeptala se Sára, a než stačil cokoli říct, pronesla: „Proč jsi mi to neřekl hned?“

„Říkám ti to teď.“

„Měl jsi zavolat.“

„Co bys s tím dělala?“

„Vrátila bych se.“

„Vždyť se vracíš.“

Snažila se ovládnout své rozčílení. Nesnášela ohledy. „Kdo ji prohlásil za mrtvou?“

„Hare.“

„Hare?“ podivila se a část jejího vzteku se přenesla na něj, protože se o tom v telefonu ani nezmínil. „Našel něco? Co říkal?“

Jeffrey si přiložil prst k bradě a snažil se napodobit o několik oktáv vyšší Hareův hlas. „‚Koukám, že tady něco chybí.‘“

„Co chybělo?“

„Hlava.“

Zaúpěla. Úrazy hlavy nesnášela. „Jsi si jist, že šlo o sebevraždu?“

„To musíme ověřit. Objevili jsme nesrovnalost v použité munici.“

Sára poslouchala. Jeffrey jí vypověděl všechno, od rozhovoru s Andyho rodiči až po nalezení Ellen Schafferové. Když popisoval šipku, směřující k jejímu oknu, kterou objevil Matt, skočila mu do řeči: „Totéž jsem dělala, když jsem se snažila najít Tessu,“ vyhrkla.

„Vím,“ připustil, ale nic dalšího neřekl.

„Proto jsi mi o tom nechtěl říkat?“ zeptala se. „Nemám ráda, když mi něco zatajuješ. Není na tobě, abys…“

Skočil jí do řeči s nenadálou vehemencí: „Chci, abys na sebe dávala pozor, Sáro. Nechci, aby ses kolem univerzity potulovala sama.

Nechci tě na žádném místě činu. Rozumíme si?“

Byla natolik zaskočená, že se nezmohla na odpověď.

„A nebudeš zůstávat doma samotná.“

Sára se vzpamatovala. „Počkej…“

„Jestli bude třeba, ubytuju se na tvém gauči,“ nedovolil jí domluvit.

„Nehledám záminku, jak tě svést. Jde mi o to, abych se nemusel o tebe bát.“

„Máš pocit, že je k tomu důvod?“

„Máš pocit, že byl důvod bát se o Tessu?“

„To není totéž.“

„Ta šipka může něco znamenat. Může to nějak odkazovat na tebe.“

„To přece není neobvyklé, vyrýt botou šipku do země.“

„Myslíš, že jde o náhodu? Ellen Schafferové podobná náhoda rozšmelcovala hlavu.“

„A co když si to opravdu udělala sama?“

„Neskákej mi do řeči,“ varoval ji. Kdyby jeho slova nenaplňovala opravdová starost o její bezpečí, zasmála by se. „Připrav se na to, že tě nepustím z dohledu.“

„Jeffrey, ani si nejsme jisti, jestli se jedná o vraždu. Kromě pár maličkostí, které nesedí a které lze při troše snahy vysvětlit, nic nenaznačuje, že nejde o sebevraždu.“

„Takže si myslíš, že Andy skočil z mostu, někdo pobodal Tessu a ta dívka se zastřelila sama. Zdá se ti možné, že by tady neexistovala souvislost?“

Sára věděla, že to zní nepravděpodobně, přesto řekla: „Je to možné.“

„No,“ odkašlal si, „možné je téměř všechno, ale přesto dnes večer nezůstaneš sama. Rozuměno?“

Sotva mohla dělat něco jiného než mlčky souhlasit.

„Nevím, Sáro, co jiného dělat,“ pokračoval. „Nechci mít o tebe starost. Nesnesu pomyšlení, že jsi v nebezpečí. Nedokázal bych se na nic soustředit.“

„To je v pořádku,“ vypravila ze sebe, přičemž předstírala, že mu rozumí. Uvědomila si, že ze všeho nejvíc si přeje dostat se domů.

Do postele. A sama.

„Jestli to spolu nesouvisí, můžeš se mi později vysmát,“ řekl smutně.

„Nemám chuť se ti vysmát,“ pohladila ho pohledem. Věděla, že ho skutečně trápí obavy. „Řekni mi, co tě zdrželo. Našel jsi něco?“

„Při výjezdu z města jsem se stavil v tetovacím salonu a hodil řeč s majitelem.“

„S Halem?“

Jeffrey se na ni podíval koutkem oka, zatímco se zařazoval do odbočovacího pruhu na dálnici. „Odkud ho znáš?“

„Kdysi chodil ke mně do ordinace. To už je dávno,“ potlačila zívnutí. A pak, aby Jeffreymu ukázala, že o ní ještě zdaleka neví úplně všechno, dodala. „Tessa a já jsme se před pár lety chtěly nechat tetovat.“

„Cože?“ zeptal se Jeffrey pochybovačně. „Vy že jste se chtěly nechat tetovat?“

Šibalsky se na něj usmála.

„Proč jste to nakonec neudělaly?“

Sára se otočila, aby se na něj mohla lépe podívat. „Když si necháš dělat tetování, musíš je chvíli udržovat suché. No a my jsme se druhý den chystaly na pláž.“

„Co sis chtěla nechat vytetovat?“

„To už si nepamatuju,“ zalhala.

„A kde jste si to chtěly nechat udělat?“

Pokrčila rameny.

„No jo,“ řekl nevěřícně.

„Co říkal Hal?“ snažila se Sára vyhnout dalším otázkám.

Jeffrey se jí na chvíli zadíval do očí, než odpověděl. „Že bez souhlasu rodičů netetuje děcka pod třiadvacet.“

„Chytré,“ poznamenala. Hal měl danou zásadu určitě z toho důvodu, aby se vyhnul nepříjemným telefonátům rozzuřených rodičů, kteří své děti poslali do Grantu za studiem, ne aby se nechali tetovat.

Sára potlačila další zívnutí. Zvuk motoru by ji snadno uspal.

„Mohla by v tom být spojitost,“ uvažoval Jeffrey, ale z tónu jeho hlasu se dalo cítit, že tomu příliš nevěří. „Andy měl piercing.

Schafferová tetování. Mohli si to nechat dělat společně. Ale když to vezmeš od nás až po Savannah, najdeš přes tři tisíce tetovacích salonů.“

„Co říkali jeho rodiče?“

„Těžko jsem se jich mohl zeptat zpříma. Zdálo se, že o tom nic nevědí.“

„Dítě si v takových věcech obvykle neříká o svolení.“

„Asi ne,“ souhlasil. „Kdyby byl Andy Rosen naživu, pokládal bych ho za hlavního podezřelého v případu Schafferové. Očividně jí byl posedlý,“ zatvářil se kysele. „Doufám, že ten obraz nikdy neuvidíš.“

„Jsi si jistý, že se neznali?“

„Její přítelkyně jsou si naprosto jisté. Podle lidí z koleje neměla Schafferová nouzi o zhrzené ctitele. Vždycky se nějaký našel, aniž by to registrovala. Mluvil jsem s jejím učitelem z kurzu výtvarky.

Neuniklo mu to. Andy na ni pořád visel očima a ona ani nevěděla, že existuje.“

„Měla velký šarm.“ Sára si téměř na nic z toho, co se stalo před tím, než našla Tessu, nevzpomínala. Ellen Schafferová jí však v paměti utkvěla.

„Možná šlo o žárlivého nápadníka,“ uvažoval Jeffrey, ačkoli o tom moc přesvědčený nebyl. „Možná se někomu líbila a ten někdo si vzal na mušku Andyho.“ Odmlčel se, aby domyslel důsledky takové hypotézy. „Když pak Schafferová nepadla svému nápadníkovi kolem krku, zabil ji taky.“

„Je to možné,“ zhodnotila Sára, snažíc se přijít na to, jak by do situace zapadala Tessa.

„Schafferová mohla něco vidět,“ pokračoval Jeffrey. „Možná zahlédla něco nebo někoho v tom lese.“

„Anebo se ten, kdo byl v lese, domníval, že ho viděla.“

„Myslíš, že si Tessa vzpomene, co se stalo?“

„Při takovém poranění hlavy je amnézie poměrně obvyklá.

Pochybuju, že se někdy úplně přesně rozpomene. A i kdyby, u křížového výslechu by to neobstálo.“ Nedodala jenom, že si přeje, aby si její sestra nikdy nevzpomněla. I pro ni byla představa, že Tessa přišla o dítě, strašná, natož pak pro Tessu samotnou. Nechtěla ani pomyslet, jak by její sestra s konstantním vědomím toho, co se stalo, dokázala žít.

Aby změnila téma, znovu se začala ptát na Ellen Schafferovou: „Viděl někdo něco?“

„Na koleji nebyla ani noha.“

„Žádný marod mezi studentkami?“ zeptala se. Zdálo se jí pozoruhodné, že by padesát studentek šlo poctivě na přednášky.

„Vyslechli jsme je do jedné,“ odpověděl. „Víme, kde každá z těch holek tou dobou byla.“

„Která kolej to je?“

„Keyesova.“

„Holky s dobrým prospěchem,“ poznamenala. To vysvětlovalo, proč se všechny nacházely poctivě ve škole. „Nikdo neslyšel výstřel?“

„Přihlásilo se nám pár lidí, kteří prý slyšeli něco jako střílení výfuku.“ Zabubnoval prsty na volant. „Použila malorážku dvanáctku.

Pumpu.“

„Dobrý bože,“ zvolala Sára, když si představila, jak to muselo vypadat.

Jeffrey natáhl ruku na zadní sedadlo a vylovil z tašky spis.

„Střela zblízka,“ poznamenal a vytáhl barevnou fotografii.

„Hlaveň pušky měla nejspíš v puse. Hlava fungovala jako tlumič.“

Sára rozsvítila interiérové světlo, aby se mohla podívat. Vypadalo to hůř, než čekala.

„Kristepane,“ zamumlala. Pitva bude obtížná. Podívala se na hodiny na rádiu. Do Grantu nedorazí dřív než v osm. Čekají ji dvě pitvy. Každá tak na tři až čtyři hodiny. V duchu poděkovala Hareovi, že ji zítra zaskočí v ordinaci. Po tom, co ji čeká, bude potřebovat celý den, aby se prospala.

„Sáro,“ vytrhl ji ze zamyšlení Jeffrey.

„Promiň,“ omluvila se a vzala si od něj spis. Otevřela jej, ale slova na papíře se jí rozmazávala před očima. Snažila se soustředit na obrázky. Založila fotografii šipky na zemi, aby našla další z místa činu.

„Někdo se mohl dostat dovnitř oknem,“ pokračoval Jeffrey.

„Možná už tam číhal. Schovaný ve skříni nebo tak. Ona jde na záchod venku na chodbě, a když se vrátí do pokoje, bum. Už tam na ni čeká.“

„Našli jste nějaká otisky?“

„Mohl mít rukavice,“ řekl, aniž by přímo odpověděl na otázku.

„Ženy se obvykle nestřelí do obličeje,“ konstatovala Sára. Právě si prohlížela detail Ellenina stolu. „To sedí spíše na chlapa.“ Sára měla vždycky pocit, že statistiky jsou sexistické, ale čísla nelžou.

„Něco na tom nesedí,“ Jeffrey ukázal na fotku. „Nejde jenom o tu šipku. I když si ji odmyslíš, dokonce i když si odmyslíš, co se stalo Tesse, na té střelbě se mi zdá něco podezřelého.“

„Proč?“

„To bych taky rád věděl. Je to přesně jako s Rosenem. Něco mi nesedí, ale neumím říct co.“

Sára si vzpomněla na Tessu ve špitále. Pořád jí z hlavy nešla její slova, aby našla toho, kdo jí to provedl. Pohled na fotku z pokoje Schafferové v ní vyvolal vzpomínky. Kdysi jela s Tessou do Vassaru, aby jí pomohla zabydlet se na koleji. Její pokoj byl zařízen velice podobně jako místnost Ellen Schafferové. Na zdi visely plakáty Sdružení na ochranu divoké přírody a Greenpeace a různé obrázky mužských idolů krásy vytržené z časopisů. Nad stolem kalendář, do nějž si zakroužkovávala důležité dny měsíce. Ellenin pokoj se od Tessina lišil jenom těmi potřebami pro čištění zbraně.

Znovu nalistovala zprávu. Věděla, že ji ze čtení rozbolí hlava, ale chtěla mít pocit, že něco dělá. Než prošla všechny informace, které se Jeffreymu podařilo o smrti Ellen Schafferové dát dohromady, hlava jí třeštila a z jízdy v autě se jí zvedal žaludek.

Jeffrey se zeptal: „Co o tom soudíš?“

„Myslím…,“ začala a podívala se na zavřenou složku. „Nevím.

Obě ty sebevraždy mohl někdo zinscenovat. Třeba Schafferovou někdo překvapil. Možná ji někdo praštil nejdřív do hlavy. Ne že bychom věděli, kde vůbec hlava je.“

Vytáhla několik fotografií a podle určité logiky je seřadila. „Leží na gauči. Někdo ji tam mohl položit. Taky si ale mohla lehnout sama. Rukou by na spoušť nedosáhla, proto je na ní palec nohy. To není neobvyklé. Někdy lidé použijí šňůru na prádlo.“ Očima znovu proletěla zprávu, hledala Jeffreyho poznámku týkající se nesrovnalosti v munici. „Domníváš se, že věděla, jak nebezpečné je použít nesprávnou munici?“

„Mluvil jsem s jejím instruktorem. Podle něj byla velice opatrná a svědomitá.“ Odmlčel se. „Jedno ale nechápu. Proč má vůbec grantská univerzita dívčí střelecký oddíl?“

„Hlava devět,“ poznamenala Sára, odkazujíc na zákonné nařízení, podle něhož mají mít studentky možnost navštěvovat stejné sportovní oddíly jako kluci. Kdyby stejné nařízení platilo i za jejího studia, dívčí tenisový klub by měl alespoň nějakou šanci dostat se na kurty. Situace však tehdy byla taková, že si mohly leda tak pinkat s míčkem o zeď tělocvičny. A i to jenom v době, kdy kluci z basketbalového oddílu netrénovali.

Sára promluvila: „To je přece prima, že mají možnost zkusit nový sport.“

Jeffrey k jejímu překvapení souhlasil: „Je fakt, že jsou dobré.

Vyhrály řadu soutěží.“

„Takže lidé, kteří ji znali ze školy, věděli, že vlastní zbraň.“

„Asi ano.“

„Měla ji u sebe v pokoji?“

„Obě,“ odpověděl. „Její spolubydlící chodila do stejného oddílu.“

Sára se nad tou zbraní zamyslela. „Sejmuli jste její otisky?“

„Carlos se o to postaral,“ řekl. Věděl, na co se zeptá vzápětí.

„Jsou na hlavni, na spoušti i na tom, co zbylo z nábojnice.“

„Našli jste jednu nábojnici?“ zeptala se. Jestli se nepletla, opakovačka měla zásobník na tři náboje. Při výstřelu by se puška znovu nabila na rychlou střelbu.

„Jo,“ přikývl Jeffrey. „Jednu nábojnici špatného kalibru. Na zbrani bylo navíc zúžení vývrtu hlavně, aby puška víc těsnila.“

„Souhlasil otisk palce u nohy s otiskem na spoušti?“

„To mě nenapadlo ověřit,“ přiznal se Jeffrey.

„Ověříme to ještě před pitvou,“ mávla rukou. „Myslíš, že ji někdo přinutil nabít? Někdo, kdo o zbraních moc nevěděl?“

„První náboj mohl snadno uvíznout v hlavni. Jelikož neměla v zásobníku další, získala by čas. Třeba by to stačilo, aby danou zbraní praštila toho, kdo ji chtěl zabít.“

„Nedošlo by k explozi náboje v zásobníku?“

„Ne nutně. Kdyby měla plný zásobník, druhý náboj by narazil o první a pak by došlo k výbuchu v blízkosti komory.“

„Možná proto tam dala jenom jeden,“ poznamenala.

„Buď byla hodně chytrá, nebo úplně hloupá.“

Sára nespouštěla zrak z fotografií. Na patologii neměla o sebevraždy nouzi. Tento případ připomínal mnoho jiných. Kdyby den předtím nezemřel Andy Rosen a Tess nebyla pobodána, podobné otázky by si nekladli. Ani škrábanec na Andyho zádech by na otevření vyšetřování nestačil.

„Kde je tady nějaké pojítko?“ zeptala se.

„Netuším,“ pokrčil rameny. „Tessa to všechno komplikuje. Rosen a Schafferová chodili do stejného výtvarného kroužku, ale to je…“

„Byla Židovka?“ skočila mu do řeči. „Ta Schafferová?“

„Rosen byl,“ poznamenal Jeffrey. „Pokud jde o Schafferovou, nejsem si jist.“

Sára cítila, jak se jí při pomyšlení na možné pojítko zmocňuje nepříjemné chvění. „Andy Rosen byl Žid. Ellen Schafferová možná taky. Tessa chodí s černým klukem. Nejenom chodí, ale čekala s ním i dítě.“

„Kam tím míříš?“ zeptal se Jeffrey, přestože to přesně věděl.

„Andy skočil, anebo ho někdo strčil, z mostu, popsaného rasistickými grafity.“

Jeffrey upíral pohled na silnici. Téměř minutu nepromluvil ani slovo. „Myslíš, že to je ta spojitost?“

„Nevím,“ přiznala. „Na mostě byla svastika.“

„Ale taky ‚Smrt negrům‘,“ poznamenal Jeffrey. „Ne Židům.“

Zabubnoval prsty na volant. „Kdyby to mělo být namířeno proti Andymu, muselo by to znít jinak. Muselo by tam stát ‚Smrt Židům‘.“

„A co ta Davidova hvězda, kterou jsi našel v lese?“

„Možná tím lesem šel Andy a ztratil ji tam ještě předtím, než se zabil* Nemáme nic, co by dokazovalo spojitost s Tessou.“ Odmlčel se. „Faktem však zůstává, že Rosen a Schafferová jsou židovská jména. V tom by nějaká spojitost existovat mohla.“

„Studentů se židovským původem je tady hojně.“

„To je pravda.“

„Domníváš se, že ty grafity mají naznačit, že tady operuje nějaká rasistická skupina?“

„Kdo jiný by takové svinstvo šířil?“

Sára se snažila přijít na trhliny své teorie. „Ta malůvka není nijak nová.“

„Můžu to ověřit, ale řekl bych, že je to už pár týdnů, co se objevila.“

„Takže vlastně tvrdíme, že před pár týdny někdo namaloval na most svastiku s nechutným sloganem, pak z toho mostu jednu neděli shodil Andyho Rosena, pak jsem přijela já, přivezla s sebou Tessu, ta potřebovala čůrat, a někdo ji pobodal v lese?“

„Tu teorii jsi vymyslela ty,“ připomněl jí Jeffrey.

„Netvrdila jsem, že je správná,“ upozornila ho. Promnula si oči.

„Kristepane, jsem tak utahaná, že sotva vidím.“

„Chceš na chvíli zastavit?“

Chtěla, ale vzpomněla si na Tessu a na to jediné, co jí řekla. Aby našla toho, kdo jí to provedl. „Nechrne rasistické motivy stranou.

Řekněme, že cílem bylo zinscenovat sebevraždu. Zdá se ti, že je to dobrý způsob, jak se zbavit dvou mladých lidí?“

„Upřímně?“ zeptal se Jeffrey. „Nevím. Nechci dávat rodičům falešnou naději a rozhodně bych nerad vyvolával paniku. Pokud jde o vraždy, což nelze tvrdit s jistotou, pak musíme čekat, že se pachatel dopustí nepozornosti a udělá chybu.“

Sára věděla, co má na mysli. Navzdory rozšířené představě se vrah málokdy chce nechat chytit. Vražda je riskantní podnik, ale čím víc toho vrahovi projde, tím větší je jeho pokušení riskovat dál.

„Zabíjí-li někdo studenty, jaký by mohl mít motiv?“

„Napadají mě jedině drogy.“

Právě se chtěla zeptat, ví-li o nějakém problému s drogami na škole, když si uvědomila, jak hloupou otázku chce položit. Raději se zeptala na něco jiného: „Brala Ellen Schafferová něco?“

„Zakládala si na zdravém životním stylu, takže pochybuju.“

Podíval se do zpětného zrcátka a pak se zařadil do rychlejšího pruhu, aby předjel kamion. „Rosen možná v něčem lítal, ačkoli se nedá vyloučit, že byl čistý, jak tvrdí jeho otec.“ Jeffrey se zakabonil.

„Taky nevím, co si mám myslet o Richardu Carterovi. Pořád do všeho strká nos.“

„Připusťme, že s tím poměrem Andyho otce mluvil pravdu,“ podotkla Sára. „Mohl se Andyho otec zaplést právě se Schafferovou?“

„Nechodila na žádné jeho přednášky. Neměla ho odkud znát.

Navíc si mohla mezi kluky svého věku vybírat.“

„Možná právě proto ji přitahoval starší muž. Mohl jí imponovat.“

„Ne Brian Keller,“ prohlásil. „Ten chlap má k Robertu Redfordovi daleko.“

„Zeptal ses kolem?“ nenechala se odbýt. „Určitě mezi nimi nic nebylo?“

„Na nic jsem nenarazil,“ odpověděl. „Promluvím si s ním ještě zítra. Možná z něj něco dostanu.“

„Třeba přiznání.“

Jeffrey zavrtěl hlavou. „Byl ve Washingtonu. Frank to dnes odpoledne ověřil.“ Po několika vteřinách Jeffrey připustil: „Mohl si někoho najmout.“

„Jaký by měl motiv?“

„Třeba…“ Jeffrey nedokončil. „Bože můj, netuším. Pořád se vracíme k motivu. Jaký mohl mít kdo motiv? Co kdo mohl těmi vraždami získat?“

„Existuje jenom několik důvodů, proč lidé zabíjejí,“ poznamenala Sára. „Peníze, drogy nebo citové motivy jako žárlivost či vztek.

Pokud jde o náhodné vraždy, může se jednat o sériového vraha.“

„Prokristapána,“ zhrozil se Jeffrey. „To ani neříkej.“

„Připouštím, že to moc smyslu nedává, ale nic jiného taky ne.“

Odmlčela se. „Pořád ale musíme počítat s tím, že se Andy mohl zabít sám. Pokud jde o Ellen Schafferovou, mohla prožívat depresi, a když objevila tělo, zapůsobilo to na ni jako spouštěcí mechanismus.“

Jeffrey se zamračil a Sára pokračovala.

„Možná sebevraždu plánovala. Možná oba plánovali sebevraždu a jenom náhodou ji spáchali ve stejnou dobu.“

„A co Tessa?“

„Na co se ptáš?“ zeptala se. „Možná s tím ten útok nemá nic společného. Pokud šlo o sebevraždy, samozřejmě.“ Snažila se to promyslet, ale scházela jí fakta. „Mohla v lese natrefit na někoho, kdo tam páchal něco nekalého.“

„Pročesali jsme to tam píď po pídi a kromě toho řetízku jsme nic nenašli,“ řekl. „Stejně, proč by tam ten chlápek zůstával a pozoroval Tessu a tebe?“

„Možná nás pozoroval někdo jiný, kdo si šel jenom zaběhat.“

„Proč by pak utíkal, když viděl Lenu?“

Sára zvolna vydechla. Chyběl jí spánek, čemuž přičítala, že nedokáže na tyto otázky najít odpověď. „Pořád musím myslet na ten Andyho škrábanec na zádech. Možná při pitvě na něco přijdu.“

Naklonila hlavu dopředu. Přestala se snažit hledat logická vysvětlení.

„Trápí tě ještě něco jiného?“

Na okamžik pevně zaťal zuby. Ještě než odpověděl, věděla, co uslyší: „Lena.“

Potlačila povzdech a zahleděla se z okna. Lena představovala pro Jeffreyho konstantní zdroj obav.

„Co provedla?“ zeptala se. Chtělo se jí říct „tentokrát“, ale ovládla se.

„Nic,“ pravil. „Nebo něco možná ano,“ opravil se. „Nevím.“ Na chvíli se odmlčel, než pokračoval dál: „Mám dojem, že toho Andyho musela znát. Našli jsme její otisky na knize z knihovny, kterou měl Andy ve svém pokoji.“

„Mohla si ji půjčit před ním.“

„Ne,“ namítl. „Vyhledali jsme si seznam půjčených knih.“

„To vám ukázali?“

„Abych pravdu řekl, nešli jsme na to úřední cestou,“ přiznal Jeffrey a Sára si představila, jak asi musel zapracovat, aby se k tomu seznamu dostal. Nan Thomasová by udělala skandál, kdyby na to přišla, a ona by se jí ani nedivila.

„Lena si tu knihu mohla půjčit, aniž by o tom někdo věděl,“ nadhodila Sára.

„Připadá ti, že Lena by četla Ptáky v trní?“

„Nevím,“ přiznala své pochyby. Neuměla si představit Lenu nad knížkou, natož pak nad takovou zamilovanou četbou. „Zeptal ses jí na to? Co řekla?“

„Vzpírala se. Chtěl jsem, aby se mnou zajela na stanici, ale odmítla.“

„Tys ji chtěl vzít na stanici?“

Přikývl.

„No tak takovému pozvání bych taky odolala.“

„Proč?“ zeptal se s upřímným překvapením.

„Prober se,“ napomenula ho, aniž by měla potřebu na takovou otázku vůbec odpovídat. „Věříš, že s tím má Lena něco dočinění?“

„Nevím, co si myslet,“ zabubnoval prsty na volant. „Chovala se, jako bych ji zahnal do kouta. Když jsme si povídali na kopci…, poté, co jste Tessa a ty odjely…, zdálo se, jako by už Andyho jméno někdy slyšela. Když jsem se jí na to zeptal, popřela to.“

„Vybavíš si její reakci na to, jak jsme otočili Andyho tělo?“

„Tehdy tam ještě nebyla,“ připomněl jí.

„To je fakt,“ vzpomněla si. Z toho, co předcházelo Tessině napadení, si pamatovala jen málo.

„Našli jsme v tom pokoji ještě něco. Dámské spodní prádlo,“ dodal.

„Lenino?“ zeptala se. Zarazilo ji, že jí to neřekl jako první.

„Domnívám se, že ano,“ přiznal.

„Jak vypadalo?“

„Jinak než tvoje. Menší.“

Sára ho probodla pohledem. „Děkuju pěkně.“

„Víš, jak to myslím,“ vyrazil ze sebe omluvně. „Tenčí na zadku.“

„Tanga?“ zeptala se.

„Tak se to nejspíš jmenuje. Tmavě červené hedvábí.“

„To se k Leně hodí asi tak stejně jako ti Ptáci v trní.“

Jeffrey pokrčil rameny. „Člověk nikdy neví.“

„Nemohly patřit Andymu?“

Jeffrey se zamyslel. „To nelze vyloučit, vzhledem k tomu, co si nechal udělat na svém…“ Nedokončil.

„Mohl je ukrást Schafferové.“

„Našli jsme tmavý chlup,“ poznamenal. „Schafferová byla blondýnka.“

Sám to rozesmálo: „Na to bych nesázela.“

Jeffrey zůstal chvíli mlčet. „Lena mohla mít s Andym Rosenem poměr.“

Sáře se to zdálo nepravděpodobné, ale u Leny si člověk nemohl být jistý ničím.

„Když jsem se snažil přesvědčit ji, aby šla se mnou na stanici, namanul se tam jeden pitomec,“ začal. „Frajírek, nejspíš student.

Vypadali, že patří k sobě.“

„Takže podle tebe spávala s Andym Rosenem a teď chodí s nějakým studentem?“ Zavrtěla hlavou. „Poté, co se jí vloni stalo, bych neřekla, že by se do toho obula tak rychle. Jestli vůbec někdy.“

Založila si ruce na prsou a opřela se o dveře. „Jsi si jist, že to je její prádlo?“

Jeffrey mlčel, jako by zvažoval, jestli jí má říct něco dalšího.

„Copak?“ zeptala se. „Jeffe?“

„Našli jsme nějaký… materiál,“ vypravil ze sebe nakonec.

Přemýšlela, proč mluví tak ostýchavě. Možná mu jazyk svazovala skutečnost, že Lenu znal. Nikdy předtím se totiž podobným věcem v rozhovoru nevyhýbal. „I když toho bude dost na zjištění DNA, Lena nám určitě neposkytne vzorek pro porovnání.“

„Jestli není ochotná ani přijít na stanici, tak se určitě nepohrne do odběru krve.“

V hlase se mu ozvala starost: „Jenom ji chci z toho vysekat, Sáro.

Ale jestli mi nepomůže…“

Okamžitě si vzpomněla na vyšetření, která Leně před rokem po jejím znásilnění dělala. Nahlas se však o tom nezmínila. Nezdálo se jí správné použít tehdy získaný vzorek DNA jako důkaz, že se znala s Andym. Něco takového by jí připadalo jako podruhé ji znásilnit. Lena by to pokládala za zradu. Každý by to pokládal za zradu.

„Sáro?“

Zavrtěla hlavou. „Jsem utahaná,“ řekla, snažíc se nemyslet na ten večer, kdy musela vyšetřit Lenu. Byla na tom tak špatně, že potřebovala sedm stehů, aby ji sešila. Kvůli drogám, které v sobě měla, musela Sára postupovat při dávkování sedativ velice opatrně.

Až do útoku na Tessu to byl nejhorší zážitek za celou její kariéru.

„Co by se potvrzením shody dokázalo? I kdyby bývala s Andym spala, ještě to neznamená, že má něco společného s jeho smrtí.

Anebo s útokem na Tessu.“

„Proč by mi pak lhala?“

„Lhaní z ní nedělá vražedkyni.“

„Podle mě lidé lžou jedině tehdy, když chtějí něco skrývat.“

„A co třeba to, že kdyby vyšel najevo její poměr se studentem, přišla by o práci.“

„Nemůže Chucka ani cítit. Pochybuju, že jí na tom místě nějak sejde.“

„Lena teď nepatří k tvým příznivcům,“ poznamenala Sára.

„Možná lhala jenom proto, aby tě naštvala.“

„Nechovala by se přece tak hloupě, aby brzdila vyšetřování.

Zejména u případu jako tenhle.“

„A proč ne? Má na tebe vztek a tohle je způsob, jak ti alespoň trochu oplatit ten vyhazov…“

„Já jsem ji nevyhodil…“

Sára zvedla ruce, aby ho přerušila. Už to probírali tolikrát, že předem věděla, co chce říct. V podstatě šlo o to, že se na Lenu hrozně zlobil. Jeho vztek pramenil z pocitu zklamání. A Lenina reakce na něj byla extrémní. Začala Jeffreyho stejně intenzivně nesnášet.

Celé by to vypadalo legrační, kdyby jim Sára nemusela dělat mantinel.

„Ať už má jakýkoli důvod, neustoupí ani o milimetr,“ řekla Sára. „Jasně ti naznačila, že ji na stanici nedostaneš.“

„Možná jsem nezvolil správnou taktiku,“ připustil. Jak ho Sára znala, určitě se choval jako pitomec. „Ten frajírek, se kterým byla.

Ten kluk.“

Čekala, ale Jeffrey si dával načas, než pokračoval: „Něco mi na něm nesedí.“

„Co?“

„Vypadal nebezpečně. Vsadím deset babek, že má záznam v trestním rejstříku.“

Sára věděla, že taková sázka by se jí nevyplatila. Zkušený polda jako on se v podobných věcech neplete. To ji přivedlo na další otázku: „Myslíš, že Lena o jeho škraloupu něco ví?“

„Kdo ví, co se jí teď honí palicí.“

Jestli to někdo věděl, tak Sára určitě ne.

„Strčil do mě,“ nadhodil Jeffrey.

„On do tebe strčil?“ zeptala se nevěřícně.

„Přišel odzadu a strčil do mě.“

„Opravdu?“ řekla s údivem, že se někdo mohl dopustit takové pošetilosti. „Proč?“

„Nejspíš si myslel, že jsem Lenu shodil na zem.“

„A shodil?“

Dotčeně se na ni podíval. „Jenom jsem jí položil ruku na rameno.

Hrozně vypěnila a vytrhla se mi.“ Jeffrey znovu soustředil pohled na silnici. „Tak moc se snažila setřást mou ruku, až upadla.“

„Taková reakce se dala předvídat.“

Jeffrey si její poznámky nevšímal. „Ten zelenáč by neváhal se do mě pustit. Taková muší váha, vrabčák jeden.“ Jeffrey zavrtěl hlavou, ale v tónu, jakým to řekl, se ozval náznak uznání. Málo lidí mělo odvahu se mu postavit.

„Proč ještě nemáš jeho spis?“ zeptala se.

„Nevím, jak se jmenuje,“ odpověděl. Pak dodal: „Neboj, sledoval jsem je do kavárny. Na stole po něm zůstal hrnek, takže budeme mít otisky prstů.“ Usmál se. „Je to jen otázka času, než na toho zmetka něco vyhrabu.“

Sára o tom nepochybovala a přišlo jí Lenina rytíře-spasitele trochu líto.

Jeffrey se znovu odmlčel a Sára se zadívala z okna. Počítala kříže podél silnice, postavené na místech dopravních nehod. U některých ležely věnce nebo fotografie, jež z auta díky bohu nerozeznala.

Když spatřila růžového medvídka, opřeného o jeden takový kříž, zabolelo ji u srdce a musela odvrátit pohled před sebe na silnici. Řidiči vpředu přibržďovali, brzdová světla zářivě svítila. Jak se přibližovali k Maconu, provoz na dálnici houstl. Jeffrey by to vzal obchvatem, ale touto dobou jim hrozilo, že uvíznou v zácpě.

„Co vaši?“ zeptal se.

„Jsou naštvaní,“ řekla. „Na mě. Na tebe. Já nevím. Máma se mnou sotva promluví.“

„Řekla ti proč?“

„Je vystrašená,“ odvětila Sára. Každá vteřina, kterou se svými rodiči strávila, ji vyčerpávala. Otec s ní nemluvil. Nevěděla, zda proto, že jí má za zlé, co se stalo Tesse, anebo jenom proto, že pohled na to, jak jsou obě jeho dcery na dně, je pro něj nesnesitelný.

Začínala chápat, jak těžké je zůstat silný před ostatními, když má člověk chuť schoulit se do klubíčka a schovat se někde v koutě.

„Potřebují pár dnů, aby se s tím srovnali,“ utěšoval ji Jeffrey a položil jí ruku na rameno. Palcem ji pohladil po krku a ona měla chuť sešoupnout se dolů a položit mu hlavu na prsa. Aniž by to chtěla, v duchu se pořád vracela k Leně, když ležela v nemocnici, samá rána a modřina. Mezi nohama jí vytékala tmavá krev. Lena byla drobná, ale díky své energičnosti působila větší. Jak ležela na nemocničních nosítkách, ruce a nohy spěšně ovázané bílými mokvajícími obvazy, působila spíš jako dítě než dospělá žena. Sára nikdy předtím neviděla nikoho tak zdrceného.

Cítila, jak se jí do očí tlačí slzy. Podívala se z okna, protože nechtěla, aby si toho všiml Jeffrey. Pořád ji hladil po krku, ale jeho dotek z nějakého důvodu přestal být konejšivý.

„Zkusím si trochu zdřímnout,“ řekla, odtáhla se od něj a opřela se o dveře.

Heartsdaleské zdravotní středisko působilo přesně tak nevábným dojmem, jak naznačoval jeho název. Šlo o dvoupatrovou budovu.

V suterénu se nacházela márnice a v nadzemních patrech nemocnice, která nebyla ve skutečnosti ničím víc než klinikou pro potřeby školy, stojící na opačné straně Hlavní třídy. Až na několik míst bylo parkoviště jako obvykle plné aut. Jeffrey minul postranní vchod, kterým Sára obvykle vcházela, a zajel na hlavní parkoviště před pohotovostí. Sára trpělivě vyčkala, než zacouvá na jedno ze vzdálených parkovacích míst.

Zařadil neutrál, ale motor nevypnul. „Musím ještě brnknout Frankovi,“ vytáhl telefon. „Nevadilo by ti, kdybys začala beze mě?“

„Ne,“ odpověděla a vlastně ji potěšilo, že bude mít chvíli pro sebe. Než vystoupila, usmála se na Jeffreyho. Znali se už deset let, a tak vycítila jeho tušení, že ji něco trápí. Jeffrey nerad nechával věci nevyřešené. Možná v něm ještě zůstával vztek z toho, co se stalo v garážích.

Sáře se nepodařilo během jízdy usnout. Jenom zlehka podřimovala a hlavou se jí přitom honily události včerejšího dne. Když se jí na chvíli podařilo upadnout do lehkého spánku, zdálo se jí o Leně, jak leží v nemocnici. V děsivé představě, jaké jsou možné jenom ve snech, si vyměnily místa a Sára ležela se zdviženýma nohama na gynekologickém křesle místo ní. Byla obnažená a Lena jí na ránu přikládala tampony a zkoumavým pohledem pročesávala genitální ochlupení. Když černé světlo spočinulo na semeně nebo jiné tělesné tekutině, spodní část Sářina těla se rozzářila, jako by vzplála plamenem.

Sára si cestou po parkovišti promnula ruce, přestože nebyla zima.

Zvedla oči ke zlověstně tmavé obloze. „Schyluje se k bouřce,“ zašeptala, jak to dělávala její babička, když byly s Tessou malé.

Vybavila si ji, jak s úzkostlivě sepjatýma rukama stávala ve dveřích kuchyně, čekala, až se spustí bouřka, a říkala jim, že je třeba připravit svíčky, než půjdou na kutě. Při té vzpomínce se usmála a tísnivý pocit z ní trochu opadl.

Vstoupila na pohotovost, zamávala na pozdrav noční sestře a Mattu DeAndreaovi, který zastupoval Harea. Zaradovala se, že se nemusí potkat se svým bratrancem.

„Jak se mají vaši?“ zeptal se Matt jako vždycky. Když si uvědomil, že to není nejvhodnější otázka, celý zbledl.

„Fajn,“ přinutila se Sára k úsměvu. „Mají se dobře. Děkuju za optání.“

Neměli si víc co říct, a tak Sára zamířila přes halu ke schodišti do márnice.

Nikdy ji nenapadlo srovnávat místní márnici s nemocnicí Grady, ale teď, když strávila v Atlantě tolik času, jí podobnost mezi těmito dvěma místy nemohla uniknout. Místní zdravotní středisko prošlo před několika roky rekonstrukcí, ale márnice v podzemí zůstávala ve stejném stavu od třicátých let. Zdi lemovaly světlemodré dlaždičky a podlahu pokrývaly pestré zelenošedé čtverce linolea.

Na stropech se vyjímaly velké bílé fleky, značící nedávno vyspravená místa po zateklé vodě. Běh kompresoru, umístěného nad mrazákem, způsoboval konstantní hluk, který už Sára ani nevnímala, pokud na chvíli nezměnila prostředí.

Carlos stál naproti porcelánovému stolu uprostřed místnosti.

Jednalo se o pohledného mladíka s temně hispánským vzezřením a silným přízvukem, na nějž si musela dlouho zvykat. Moc toho nenamluvil, ale když otevřel ústa, měl tendenci mumlat. Dělal špinavou práci, jak v doslovném, tak v přeneseném smyslu, za kterou dostával slušně zaplaceno. Sára měla pocit, že ho vlastně nezná. Za celých deset let, co spolu pracovali, si nikdy nestěžoval na práci, ani se jí s ničím osobním nesvěřil. I když nebylo co dělat, on si vždycky něco našel. Zametl podlahu nebo umyl mrazák. Překvapilo ji proto, že ho vidí stát u pitevního stolu se založenýma rukama. Zdálo se, že na ni čeká.

„Carlosi?“ zeptala se.

„Pro pana Brocka už nikdy pracovat nebudu,“ řekl tónem, aby bylo zřejmé, že to myslí vážně.

Jeho věta ji překvapila nejen délkou, ale také vášnivostí.

„Můžu se zeptat proč?“ otázala se opatrně.

Carlos na ni upřel pohled. „Je to podivín a víc k tomu nechci říkat.“

Sára pocítila úlevu. Najednou si uvědomila, jak by jí bylo líto, kdyby se rozhodl seknout s prací úplně.

„V pořádku, Carlosi,“ snažila se ho uklidnit. „Je mi líto, že jste se nepohodli.“

„Tak to není,“ namítl, ačkoli mezi nimi muselo k něčemu očividně dojít.

„Dobře,“ přikývla v naději, že to nebudou rozebírat. Dana Brocka se zastávala od prvního dne základní školy, kdy ho Chuck v návalu zuřivosti shodil z průlezky, což může beztrestně projít leda osmiletému děcku (Chucka si ve školce ponechali trochu déle).

Spíš než že by byl Brock podivín, něco mu scházelo, takže ve škole těžko zapadl do kolektivu. Díky matce a tátovi Sára nikdy necítila potřebu získávat si uznání spolužáků, proto jí nevadilo, že se octla na půl cesty mezi oblíbenými děcky a těmi, které jimi byly osočovány a šikanovány. Odjakživa platila za nejchytřejší ve třídě a díky své výšce, zrzavým vlasům a inteligenci se jí lidé báli. Brock naopak ve škole trpěl až někdy do střední. Tak dlouho totiž trvalo, než školní vtipálkové pochopili, že ať ho budou trápit sebevíc, on na ně stejně zůstane pořád milý.

„Paní doktorko?“ zeptal se Carlos. Nesčetněkrát ho prosila, aby ji oslovoval křestním jménem, ale on se zarytě držel svého.

„Ano?“

„Je mi líto, co se stalo vaší sestře,“ vyjádřil jí soustrast.

Sára stiskla rty a děkovně přikývla. „Tak se pusťme do práce,“ řekla. Zdálo se jí, že bude lepší začít tím horším případem. „Připravil jste fotky a rentgeny?“

Přikývl, ale ke stavu těla se nijak nevyjádřil. V tomto ohledu se vždy choval velice profesionálně. Důstojnost, s jakou svou profesi vykonával, na ni dělala dojem.

Zamířila dozadu do své kanceláře, která měla okno s výhledem do pitevny. Sedla si za stůl, a přestože poslední čtyři a půl hodiny proseděla v autě, cítila úlevu, když mohla nechat odpočinout svým nohám. Zvedla sluchátko a vytočila číslo otcova mobilního telefonu.

Než stihlo doznít první zazvonění, zvedla to matka: „Sáro?“

„Jsme u mě v práci,“ řekla a napadlo ji, že se měla ozvat dřív.

Matka o ni měla určitě strach.

„Zjistila jsi něco?“

„Ještě ne,“ pravila a pozorovala Carlose, jak z boxu vytahuje černý pytel a přemisťuje ho na nosítka. „Jak se má Tessa?“

Cathy se na chvíli odmlčela, než odpověděla: „Pořád nepromluvila.“

Sára se dívala na Carlose, jak rozepnul zip pytle a snažil se dostat tělo na pitevní stůl. Každému, kdo by se na to díval, by Carlosova manipulace s tělem připadala barbarská, ale bez pomocníka na to nemohl jít jinak. Nejdříve začal s nohama, které posunul na stůl, a pak silným trhnutím přitáhl zbytek těla. Hlava oběti spočívala v igelitovém pytlíku, aby se zachovalo co nejvíc důkazního materiálu. Když Sářina matka znovu promluvila, Carlos se pytlík právě snažil rozstřihnout nůžkami.

„Nezlobím se na tebe,“ pravila matka.

Sára vydechla, když si uvědomila, že už chvíli zadržuje dech.

„To jsem ráda.“

„Nebyla to tvoje vina.“

Sára nic neříkala, protože s matčiným názorem zcela nesouhlasila.

„Když jsi byla dítě,“ začala matka přecitlivělým hlasem, „vždycky jsem spoléhala, že ji ohlídáš. Vždy jsi byla ta zodpovědnější.“

Sára vytáhla z krabice na stole papírový kapesník a přiložila si jej pod jedno, pak pod druhé oko. Carlos se snažil sundat oběti triko, ale nedařilo se mu přetáhnout ho přes hlavu. Podíval se na Sáru a ona mu prsty naznačila nůžky. Technici už na místě činu zjišťovali, jestli se na oblečení nenajdou cizí vlákna.

„Není to tvoje vina,“ pokračovala matka. „Ani Jeffreyho. Jednoduše se to stalo a musíme se s tím nějak srovnat.“

Tato slova toužila slyšet včera. Dnes už jí útěchu nepřinášela.

Poprvé v životě své matce nedokázala věřit.

„Zlato?“

Sára si utřela oči. „Už musím jít, mami.“

„Tak jo.“ Odmlčela se, než dodala: „Mám tě ráda.“

„Já tebe taky,“ odvětila a zavěsila. Hlavu vložila do dlaní a snažila se pročistit si myšlenky. Až bude pitvat Ellen Schafferovou, nemůže si dovolit myslet na Tessu. Své sestře poslouží nejlépe tím, že najde něco, co je přivede k pachateli. Pitva je svým způsobem činem násilí, neboť znamená naprosté proniknutí do lidského těla.

Každé tělo odkrývá nějaký příběh. Prostým pohledem pod kůži člověka vychází na světlo celá pravda o jeho životě a smrti.

Vstala a vrátila se na pitevnu právě ve chvíli, kdy se Carlosovi podařilo přestřihnout tričko oběti. Stříhal ho podél švů, aby se v případě potřeby dalo spojit a prostudovat. Látka celá nasákla krví. Jenom tam, kde byla opřená zbraň, zůstalo čisté místečko.

Dívčina prsa zakrývala růžová podprsenka, která by víc slušela třináctileté holce. Carlos ji už stihl rozepnout a v rukou držel smotek toaletního papíru.

„Co to je?“ zeptala se, přestože to viděla.

„Měla ji vycpanou,“ ukázal Carlos na podprsenku. Poodtáhl i druhý košík a vytáhl stejný smotek.

„Proč by si před sebevraždou vycpávala podprsenku?“ zeptala se, ačkoli Carlos jí nikdy na otázky neodpovídal.

Oba se otočili, protože zaslechli kroky na chodbě.

„Něco jste našli?“ zeptal se Jeffrey.

„Teprve jsme začali,“ poznamenala. „Co říkal Frank?“

„Nic,“ odpověděl, ale Sára na něm viděla, že se něco děje.

Nechápala, proč se chová tak rezervovaně. Carlos už mnohokrát osvědčil svou důvěryhodnost. Sára měla často tendenci zapomínat, že kromě márnice má Carlos ještě jiný život.

„Sundejme jí tohle,“ navrhla a spolu s Carlosem začala dívce stahovat džíny.

Jeffrey se podíval na spodní prádlo Schafferové. Jednalo se o obyčejné bavlněné prádlo, ne takové, jaké našli v bytě Andyho Rosena.

„Prošel jsi zásuvky v jejím pokoji?“ zeptala se Sára.

„Má tam nejrůznější typy,“ přikývl. „Hedvábí, bavlna, tanga.“

„Tanga?“

Pokrčil rameny.

Sára pokračovala: „V podprsence jsme našli toaletní papír.“

Jeffrey nadzvedl obočí. „Chceš říct, že si vycpávala podprsenku?“

„Pokud chtěla spáchat sebevraždu, muselo jí dojít, že ji někdo najde a že patolog její tělo prohlédne. Proč by si vycpávala podprsenku?“

„Možná to udělala ze zvyku,“ navrhl, ale Sára viděla, že tomu sám moc nevěří.

„To tetování není nové. Má ho tak tři roky. To jenom odhadem.

Určitě však není z nedávné doby,“ zhodnotila.

Carlos mrtvé dívce sundal kalhotky a Sára i Jeffrey si najednou všimli dalšího tetování. Vypadalo to na nějaké arabsky napsané slovo.

„To jsem na Andyho obraze neviděl,“ zareagoval okamžitě Jeffrey.

„Taky není čerstvé,“ poznamenala Sára. „Myslíš, že jej vynechal schválně?“

„Kdyby ho Andy viděl, nenechal by si ujít příležitost ho namalovat.

To mi věř,“ pravil.

„Takže mezi nimi nic nebylo,“ konstatovala Sára a naznačila Carlosovi, aby tetování vyfotografoval. Aby měli představu o velikosti, položila vedle něho pravítko. „Budeme muset najít někoho, kdo to rozluští.“

„Shalom,“ ozval se Carlos.

„Prosím?“ zvedla oči, překvapená, že promluvil.

„To je hebrejsky,“ vysvětlil. „Znamená to mír.“

Sára si chtěla být jista nade vší pochybnost: „Jste si jist?“

„Naučil jsem se to v hebrejské škole,“ vysvětlil. „Matka je židovka.“

„Aha,“ vypravila ze sebe a přemýšlela, jak jí mohla podobná informace tolik let unikat. Pohlédla na Jeffreyho, který si něco znamenal do svého notesu. Měl svraštělé obočí a Sára uvažovala, co se mu asi honí hlavou.

Otočila se, a jelikož zapomněla, kde je, praštila se do hlavy o váhu u paty stolu.

„Zatraceně,“ sykla a přiložila si prsty na místo, kde se praštila.

Nepodívala se ani na Jeffreyho, ani na Carlose. Místo toho přešla k plechové skříňce u umyvadel, z níž vytáhla sterilní plášť a rukavice.

„Přinesl bys mi brýle?“ poprosila Jeffreyho. „Musím je mít na stole.“

Zatímco jí šel Jeffrey pro brýle, ona si navlékla plášť a rukavice.

Pak z krabice vytáhla ještě jedny rukavice a navlékla si je přes ty první. Carlos přinesl tabuli na kolečkách, kterou Sára kdysi odkoupila od školy. Už na ní stála některá jeho zjištění. Váhu a velikost orgánů postupně Carlos doplní do prázdných míst během pitvy. Sára při práci na těle ráda viděla všechno před sebou. Snáz si fakta představila, když je viděla napsaná.

Nohou spustila diktafon a začala: „Jedná se o tělo dobře vyvinuté, dobře živené devatenáctileté dívky bílé pleti, která se údajně střelila do hlavy puškou Wingmaster kalibru dvanáct. Službukonající policista oběť identifikoval jako Ellen Marjory Schafferovou.

Fotografie a rentgenové snímky byly pořízeny pod mým dohledem.

Ve shodě se zákonnými nařízeními proběhla pitva pod vedením patologa grantského kraje, a to dne…“

Jeffrey nadiktoval datum a Sára pak pokračovala: „Začátek pitvy ve dvacet dva hodin třicet tři minuty. Pitva proběhla za pomoci technického asistenta Carlose Quinoneze a za přítomnosti vrchního inspektora policie grantského kraje Jeffreyho Tollivera.“

Odmlčela se a vrhla pohled na tabuli. „Oběť vážila přibližně šedesát dva kilogramy a měřila sto sedmdesát dva centimetry. Při výstřelu došlo k rozsáhlému poškození hlavy.“ Sára položila dívce ruku na břicho. „Tělo bylo uložené v chladicím boxu a je na dotek studené. Posmrtná ztuhlost je patrná, a to i v oblasti horních končetin.“

Sára pokračovala a dál vyvolávala identifikační známky, zatímco nůžkami rozstřihla igelitový pytlík zakrývající hlavu Ellen Schafferové. Na pytlík se přilepila sražená krev a šedá hmota. V této želatinové sraženině se zachytilo několik kousků lebeční kosti.

„Zbytek je v mrazáku,“ informoval ji Carlos.

„Podívám se později,“ řekla na to a odloupla igelitový pytlík od toho, co zbylo z hlavy: krvavý pahýl se zbytkem blond vlasů a několika zuby uvízlými v mozkovém kmeni. Než Sára vzala skalpel a pustila se do vnitřního vyšetření, pořídili ještě několik dalších snímků. Z nedostatku spánku se cítila jak opilá. Než udělala standardní ypsilonový řez, na chvíli zavřela oči, aby to vůbec zvládla.

Do diktafonu hlásila nálezy. Orgán po orgánu byl zvážen a katalogizován.

V žaludku se našly zbytky posledního jídla Ellen Schafferové: oříškové ovesné vločky, které vypadaly přesně tak, jak musely vypadat i v krabici.

Ustřihla střeva a podala je Carlosovi, aby je očistil. Carlos vzal hadici připevněnou ke kohoutku u stolu a vypláchl střevní trakt do výlevky opatřené sítkem, zachycujícím vše, co se nacházelo uvnitř.

Ta práce byla vždy spojená se strašným zápachem a Sára se cítila provinile, že ji nechávala na Carlosovi. V okamžiku, kdy ten zápach ucítila, ji však veškeré výčitky svědomí rychle přešly.

Strhla si rukavice a přešla ke světelné tabuli. Carlos jí připravil předpitevní rentgenové snímky, na které se z nedostatku spánku nebo z čiré hlouposti zapomněla podívat. Všechny dvakrát velice důkladně prozkoumala, než si všimla předmětu povědomého tvaru v plicích.

„Jeffe,“ zavolala.

Jeffrey se podíval na snímek připevněný na světelnou tabuli.

Chvíli mu trvalo, než se zeptal: „To je zub?“

„To brzy zjistíme.“ Sára si znovu nasadila dvoje rukavice a do připraveného pytlíku vyndala z těla levý plicní lalok. Hmota byla na dotek měkká a jen obtížně držela tvar. Sára obvykle nechávala vyšetření plic na později, ale teď je hned rozřízla za pomoci nože na chléb. „V plíci je trocha vdechnuté krve,“ oznámila. Zub našla v pravé dolní části levého plicního laloku.

Jeffrey se zeptal: „Mohl to způsobit ten výstřel?“

„Ten zub vdechla,“ vysvětlila mu. „Vdechla ho do plic.“

Jeffrey si promnul oči. Nesrovnalost toho nálezu vyjádřil prostými slovy: „Když došlo k vyražení toho zubu, ještě dýchala.“

ÚTERÝ

8

Lena právě vycházela s Ethanem z kina a musela se přinutit potlačit zívnutí. Před pár hodinami si vzala vicodin. Ačkoli na bolest v zápěstí příliš nezabíral, spát se jí po něm chtělo náramně.

„Na co myslíš?“ zeptal se jí Ethan způsobem, jakým se ptají všichni muži, chtějí-li starost o konverzaci hodit na ženu.

„Na ten mejdan. Doufám, že tam nepůjdu zbytečně,“ řekla mu s náznakem výhružky v hlase.

„Vždyť jo,“ bránil se. „Dovolil si ten polda ještě něco?“

„Ne,“ odpověděla, přestože doma na telefonu našla po návratu z kavárny pět nepřijatých hovorů ze stanice. Je jenom otázkou času, kdy jí zaklepe na dveře. Než se tak stane, musí mít na všechny otázky pádné odpovědi, jinak se v tom veze. Během filmu došla k přesvědčení, že Chuck ji na echo od Jeffreyho jen tak nevyhodí.

Přesto existuje mnoho způsobů, jak by jí ten tlustý pitomec Chuck mohl zavařit. Určitě se bude vyžívat v tom, že ji má v hrsti, a z práce, jež i tak nestojí za nic, jí udělá ještě větší peklo.

Ethan se zeptal: „Líbil se ti ten film?“

„Moc ne,“ odpověděla. V myšlenkách se však zaobírala tím, co podnikne, pokud z Andyho kamaráda nic nevymáčkne. Bude si muset během zítřka promluvit s Jill Rosenovou. Třikrát jí volala do poradny, ale nezastihla ji, a Rosenová jí zpátky nezavolala. Lena potřebovala vědět, co Jeffreymu napovídala. Kvůli tomu, aby nezmeškala hovor od Rosenové, zatímco půjde večer ven, dokonce odpoledne prohrabala všechny šuplíky a vykutala starý, dlouho nepoužívaný záznamník.

Lena se podívala na nebe a zhluboka se nadechla, aby si pročistila hlavu. Potřebovala si s někým promluvit, ale nikomu nemohla důvěřovat.

„Hezká noc,“ řekl Ethan v domnění, že se kochá hvězdnou oblohou. „Úplněk.“

„Zítra bude pršet,“ poznamenala a současně svírala a rozevírala dlaň. Na zápěstí, kde ji Ethan zmáčkl, se jí udělala velká tmavá modřina. Věděla, že ho nemá v úplném pořádku. Kost ji bolela a ruku měla tak nateklou, že si stěží dokázala zapnout rukáv u košile. Celý den nosila bandáž, ale když měl Ethan přijít, obvaz si sundala. Jakákoli bolest pro ni byla snesitelnější než pomyšlení, že před ním odhalí svou slabost.

Problém spočíval v tom, že výplatu čekala až příští pondělí.

Kdyby totiž šla na rentgen, musela by k sumě, hrazené pojišťovnou, doplatit padesát dolarů. Pak by jí na účtu nezbyla ani vindra. Jelikož dosud tou rukou mohla hýbat, usoudila, že není zlomená.

Pokud ji bolest do pondělí nepřejde, něco s tím podnikne. Do té doby to vydrží. Stejně dělá všechno pravačkou. Zažila už i horší trápení. Ta bolest jí alespoň připomínala, že je pořád naživu.

„Co zápěstí?“ zeptal se, jako by cítil, co se jí honí hlavou.

„V pohodě.“

„Omlouvám se za to. Jenom…,“ snažil se najít ta správná slova.

„Nechtěl jsem tě nechat jen tak odejít.“

„To sis našel hezký způsob, jak to zařídit.“

„Omlouvám se.“

„To nic,“ zamumlala. Když o tom mluvili, jako by ji zápěstí ještě víc rozbolelo. V kapse měla další vicodin a osmistovku motrinu pro případ, že by se ta bolest zhoršila. Zatímco Ethan pozoroval partu mladých lidí v části parkoviště, vyhrazené studentům, Lena nasucho polkla motrin. Rozkašlalo ji to.

„Je ti něco?“ dělal si starost Ethan.

„Ne, to nic,“ vyrazila ze sebe s rukou na prsou.

„Leze na tebe chřipka?“

„Ne,“ odpověděla a znovu se rozkašlala. „Kdy začíná ten mejdan?“

„Už asi začal,“ zamířil k chodníčku vedoucímu mezi dvěma keři. Věděla, že je to lesní zkratka k západní koleji, ale moc se jí tudy v noci jít nechtělo, přestože svítil měsíc.

Nešla za ním, proto se otočil: „Tudy je to nejrychlejší.“

Z pochopitelných důvodů se nehrnula, aby někoho následovala do tak tmavých a opuštěných míst. Zdálo se sice, že Ethan lituje svého pevného stisknutí, ale už měla možnost přesvědčit se o jeho výbušnosti.

„Pojď,“ snažil se ji popohnat laškovným tónem. „Snad se mě nebojíš.“

„Jdi se bodnout,“ ucedila a přinutila se udělat první krok. Ruku strčila nenápadně do zadní kapsy, v níž nahmatala dvanácticentimetrový kapesní nůž. S vědomím, že má u sebe aspoň to, se cítila bezpečněji.

Zpomalil, aby ho mohla doběhnout. „Pracuješ tady už dlouho?“

„Ne.“

„Jak dlouho?“

„Pár měsíců.“

„Jsi spokojená?“

„Práce jako každá jiná.“

Pochopil, že se má přestat vyptávat, a kráčel dál. O pár minut později Lena znovu o trochu zaostávala. Neviděla mu do obličeje, a tak nevěděla, jak se tváří. Znělo to však upřímně, když promluvil: „Mrzí mě, že se ti ten film nelíbil.“

„Ty za to nemůžeš,“ odpověděla, přestože to byl jeho nápad jít na francouzský film s titulky.

„Myslel jsem, že se ti to bude líbit.“

Napadlo ji, že asi nikdo se v ní dosud nespletl víc. „Když chci číst, vezmu si knihu.“

„Čteš hodně?“

„Spíš ne,“ ohrnula nos, ačkoli nedávno v knihovně přelouskala několik románků pro ženy. Ty knihy si schovávala za stojan s denním tiskem, aby si je nikdo nepůjčil, než je dočte. Raději by si podřízla krk, než aby ukázala Nan Thomasové, jaký čte brak.

„A co filmy?“ zeptal se neodbytně Ethan. „Co máš ráda?“

Snažila se nepůsobit naštvaně. „Nevím, Ethane. Musejí být o něčem.“

Pochopil a přestal se ptát. Lena sledovala chodník a snažila se nezakopnout. Vzala si kovbojské boty a nebyla zvyklá na podpatky, ani na nízké. Oblékla si džíny a tmavě zelenou košili. Tužkou si trochu zvýraznila oči, jako by se sama chtěla utvrdit v tom, že jde do skutečného světa mezi lidi. Vlasy si nechala záměrně rozpuštěné, aby Ethanovi naznačila, kam si své rady může strčit.

Ethan měl na sobě plandavé džíny a černé triko s dlouhými rukávy.

Nešlo o stejné triko, které na něm viděla předtím, protože ucítila vůni pracího prášku, smíchanou s kolínskou. Ethanův zevnějšek korunovaly průmyslově vypadající boty s ocelovými špičkami.

Pomyslela si, že kdyby ho v lese ztratila, bez problému by jej našla podle hlubokých otisků podrážek v zemi.

O pár minut později stanuli na palouku za chlapeckou kolejí.

Grantská univerzita ctila staromódní představy a jenom na jedné koleji bydleli kluci s děvčaty společně. Studenti se tím však nenechali omezovat. Nebylo žádným tajemstvím, že vedoucí chlapeckých kolejí Mike Burke je hluchý jak pařez, takže dívky zde mohly korzovat dle libosti. Lena měla pocit, že dnes mu museli navíc ukrást i naslouchátko a vedoucího zavřít do skříně. Hudba řvala tak hlasitě, až se země pod nohama chvěla.

„Doktor Burke jel na týden za matkou,“ vysvětlil Ethan s potměšilým úsměvem. „Pro případ potřeby na sebe nechal číslo.“

„Bydlíš tady?“

Přikývl a zamířil k budově.

Zastavila ho a hlasitě, aby překřičela hudbu, řekla: „Až tam budeme, dělej, jako bychom spolu chodili.“

„Takže tohle je rande?“

Provrtala ho pohledem, kterým jeho otázku jasně zodpověděla.

„No jo,“ znovu vykročil a ona jej následovala.

Jak se přiblížili ke koleji, Lena se před hlukem, jenž se z ní ozýval, instinktivně přikrčila. Ve všech oknech se svítilo, dokonce i na pokojích, kam měl přístup jenom správce. Muzika zněla jako směs evropské taneční hudby, acid jazzu a rapu. Leně připadalo, že jí od toho rámusu prasknou bubínky.

„To se nebojí, že na ně vlítne ostraha?“ zeptala se.

Ethan se usmál, což přijala se zamračeným výrazem. Když měla ranní, načapala obvykle noční službu v zadním pokoji s dekou složenou pod bradou a s polštářem poslintaným po dlouhém nočním spánku. Z rozpisu věděla, že dnes slouží Fletcher, jenž patřil k těm nejhorším. Za celou dobu, co pracovala u univerzitní ostrahy, nehlásil jediný noční incident. Většina nočních přestupků prošla pod rouškou tmy, aniž by si kdokoli čehokoli všiml. Kdysi se v jedné studii dočetla, že jen asi pět procent znásilněných studentek podá oznámení na policii. Podívala se na budovu koleje a přemýšlela, jestli právě teď není nějaká dívka znásilňována.

„Nazdar, Greene.“ K Ethanovi přišel mladý muž, o něco vyšší a svalnatější než on, a šťouchl ho pěstí do ramene. Ethan mu šťouchanec vrátil a pak následovalo složité potřesení rukou, připomínající taneční sestavu.

„Leno,“ pronesl Ethan zvýšeným hlasem, aby jej bylo slyšet.

„Tohle je Paul.“

Lena se usmála. Zajímalo ji, jestli jde o zmiňovaného přítele Andyho Rosena.

Paul si ji poměřil pohledem nahoru dolů, jako by šacoval, jestli by stála za námahu. Udělala totéž a pohledem mu naznačila, že neprošel.

Vypadal nemastně neslaně, jako většina teenagerů ve věku mezi dospíváním a dospělostí. Na hlavě měl žlutou kšiltovku otočenou kšiltem dozadu. Zpod něj mu na hlavě trčely nakrátko ostříhané blond vlasy. Na zeleném řetězu kolem krku mu visel dudlík a několik dalších propriet, které vypadaly jako dětské hračky. Když si všiml, že se na ně dívá, strčil si dudlík do pusy a hlasitě zamlaskal.

„Hej,“ řekl Ethan a s trochu teatrálním gestem jej plácl po rameně.

„Kde je Scooter?“

„Uvnitř,“ ucedil Paul. „Nejspíš se snaží zařídit, aby vypnuli to negerský svinstvo.“ Okázale vyhodil ruce v rytmu hudby do vzduchu a zapózoval.

Lenu výběr jeho slov popíchl, ale snažila se nedat to na sobě znát. Asi se jí to moc nepovedlo, neboť Paul se s intonací rasistického prasete Ethana zeptal: „Jseš tady s bratry?“

„Sklapni,“ odsekl Ethan a strčil do něj mnohem razantněji než před chvílí. Paul se smíchem přistál v hloučku lidí, kráčejících k lesu. Přes hlasitou hudbu už jeho další rasistické poznámky neslyšeli.

Ethan sevřel pěsti. Svaly na ramenou pod trikem se mu napjaly: „Kretén podělanej,“ odplivl si.

„Uklidni se, ano?“ zavelela Lena, ale když se k ní otočil, srdce cítila někde v žaludku. Vpil se do ní vzteklým pohledem, takže raději strčila ruku do kapsy a sáhla si na svůj nůž jako na nějaký talisman.

„Neposlouchej ho, jo? Je to pitomec,“ pronesl Ethan.

„Jo,“ přikývla Lena, aby rozptýlila hustou atmosféru. „To sedí.“

Ethan se na ni zuřivě podíval, jako by pro něho bylo zvlášť důležité, aby mu v tomto směru věřila. Pak opět zamířil ke kolejím.

Kolem dokořán otevřených vstupních dveří postávalo několik studentů. Nepoznala, jestli jsou to kluci, nebo holky, ale napadlo ji, že zdrží-li se dost dlouho, nebudou váhat jí to názorně ukázat.

S odvráceným pohledem se prosmýkla kolem, snažíc se rozeznat vůni vznášející se ve vzduchu. Po sedmi měsících práce u ostrahy měla na trávu dobrý čich. Teď se jednalo o něco jiného.

Ze vstupních dveří se vcházelo do dlouhé ústřední chodby se schodištěm, spojujícím tři podlaží. Na hlavní chodbu příčně navazovaly další dvě, po každé straně jedna, z nichž se šlo do pokojů a koupelen. Kolej vypadala shodně jako ostatní. Lena byla ubytována ve stejné, jenom s tím rozdílem, že ta její měla pokoje s vlastní koupelnou a obytnou místností s kuchyňským koutem. Tady se studenti museli spokojit s dvoulůžkovými pokoji a společnými koupelnami na chodbě.

Jak postupovali na konec jedné z chodeb, stále zřetelněji rozeznávala zápach, bijící do nosu: zápach zvratků a moči.

„Musím si tady na chvíli odskočit,“ prohodil Ethan a zastavil se přede dveřmi s nálepkou nebezpečného odpadu. „Nevadí?“

„Počkám,“ opřela se Lena o zeď.

Pokrčil rameny, strčil klíček do zámku a pak ještě dveřmi zakvedlal, aby se otevřely. Lena nechápala, proč si vůbec dává práci se zamykáním. Všichni na koleji věděli, že se stačí trochu opřít do kliky a kterékoli dveře se rázem otevřou. Tím se vysvětlovalo, proč se při více než polovině krádeží nikdy nenašly stopy násilného vniknutí.

„Hned jsem zpátky,“ prohodil, než za sebou zavřel.

Podívala se na nástěnku se vzkazy, která stála kousek od Ethanových dveří. Z jedné strany tabule byl korek, z druhé hladký bílý povrch. Do korku někdo přišpendlil pár vzkazů. Neměla však chuť je pročítat. Na bílé ploše z druhé strany stál nápis „Ethan je bedna“ a karikatura opice, která v ruce se třemi prsty třímala baseballovou pálku, pokud se nejednalo o penis.

Lena si povzdechla. S údivem si kladla otázku, proč se tam ocitla. Možná by udělala lépe, kdyby hned zítra zašla za Jeffreym na stanici a dala s ním řeč. Snad by ho dokázala přesvědčit, že s tím případem nemá nic společného. Teď by se v první řadě měla sbalit, jet domů, hodit do sebe panáka a snažit se usnout, aby se zítra probudila s jasnou hlavou a dokázala vymyslet, co dělat. Anebo může zůstat a snažit se něco dostat z Andyho přítele, aby měla Jeffreymu co nabídnout. Pak snad uvěří alespoň tomu, že má dobrou vůli.

„Omlouvám se,“ prohodil Ethan, když vyšel z pokoje. Nebyla na něm patrná žádná dramatická změna. Přemýšlela, co tam asi tak mohl dělat. Nezajímalo ji to však natolik, aby se obtěžovala zeptat.

Nejspíš čekal, že půjde s ním a nechá se svést jeho šarmem.

Doufala, že ji neměl za takovou husu.

„Prasata,“ poznamenal Ethan a rukávem košile utřel nástěnku.

„Kreténi pitomí.“

„Hm,“ zamumlala. Nijak zvlášť ji to nevzrušovalo.

„Přísahám,“ dušoval se. „S tím jsem seknul už na střední.“

Skočila mu na to, ale vzápětí jí došlo, že si z ní střílí.

Kráčeli chodbou a on se jí nahlas zeptal: „Líbí se ti ta muzika?“

„Padl jsi na hlavu?“ odpověděla, přičemž znovu zvažovala, jestli se nemá sbalit a vypadnout. Stačilo by, kdyby jenom zjistila jméno toho kamaráda. Jeffrey by si už na něj zítra posvítil.

„Co posloucháš?“ zeptal se.

„Cokoli, z čeho netřeští hlava,“ řekla. „Tak promluvíme si s tím kámošem, nebo ne?“

„Tudy,“ ukázal ke schodišti před nimi.

Právě když vešli do hlavní haly, ze stropu nad jejich hlavami se odloupl kus omítky. Ač kromě hudby nebylo nic slyšet, Lena cítila vrzání podlahy.

Nahoře hned u poschodí by se měla nacházet společenská místnost s televizí a pracovními stoly. Ne že by teď někdo studoval.

Kromě toho by tam měla být společná kuchyň. Avšak soudě podle ostatních kolejí, které znala, se v ní nenajde víc než namražená lednice, mikrovlnka se zaseklými dvířky a pár prodejních automatů.

Ve druhém patře byly menší pokoje, které šly přesto na dračku.

Podle smradu v dolním patře se dalo snadno uhodnout proč.

„Tudy,“ zakřičel Ethan a ukázal na další schodiště.

Lena ho následovala po schodech, na kterých se museli proplétat mezi různě usazenými studenty. Všichni, třebaže vypadali mladistvě, drželi v rukou kelímky, z nichž se linula tak silná alkoholová vůně, že i Lena by měla co dělat. Třetí patro si zařadila pod nálepku tvrdá chlastačka.

Tísnilo se tam ještě víc lidí než na schodech a Ethan vzal Lenu jemně za ruku, aby se neztratila. Při tom náhlém doteku polkla a podívala se na jeho ruku. Měl dlouhé, jemné, téměř holčičí prsty.

Zápěstí, vyčuhující zpod košile, působila kostnatým dojmem.

Uvnitř budovy byl hic, takže se divila, jak to v těch dlouhých rukávech vydrží. Ať už pod oblečením schovával cokoli, určitě to nestálo za to, zpotit se k smrti mezi stovkou tlačících se lidí, poskakujících do rytmu něčeho, co jen stěží šlo nazvat hudbou.

Najednou muzika zmlkla. Místnost nejdřív jednohlasně zaprotestovala a pak se jednohlasně dala do smíchu, když zhasla světla.

Lena ucítila, jak do ní vrazil někdo cizí, a rozbušilo se jí srdce.

Kluk stojící vedle ní pošeptal něco do ucha své partnerce, jež se hlasitě rozesmála. Na Lenu se znovu někdo zezadu tlačil, tentokrát to vypadalo, že úmyslně.

„Hej, pusťte muziku,“ ozvalo se z davu.

Někdo odpověděl: „Minutu to potrvá.“ Vzápětí se u mixážního pultu rozsvítila baterka. Diskžokej se snažil dát dohromady porouchanou aparaturu.

Oči si nakonec zvykly na tmu a Lena začala rozeznávat obrysy lidí kolem sebe. Udělala krok dopředu a muž za ní se pohnul jako její stín. Rukama ji vzal kolem pasu a tlumeným hlasem jí zašeptal do ucha: „Čau, kotě.“

Lena zkoprněla strachy.

„Pojďme někam stranou,“ třel se o ni.

Chtěla zařvat „přestaň“, ale slova jí uvízla v krku. Než se dokázala vzpamatovat, přitiskla se k Ethanovi a omotala se mu rukama kolem paže.

„Co je?“ zeptal se Ethan. I ve tmě viděla, jak se otočil. Svaly se mu napjaly. Do vzduchu vyletěla pěst a trefila mladíka stojícího za ní do hrudníku. „Kreténe,“ sykl Ethan.

Mladík vycouval se zdviženýma rukama, jako by šlo o nedorozumění.

„Už je to v pořádku,“ uklidnil Lenu a vzal ji kolem ramen, aby ji chránil před davem. Měla se odtáhnout, ale potřebovala pár vteřin na uklidnění, jinak by ji klepla pepka.

Z reproduktorů se bez varování znovu ozvala hlasitá hudba a rozblikala se zvláštní světla. Dav pookřál a pustil se do tance. Bílá trička a zuby zářily v tom světle fialovou barvou. Někteří před sebou začali máchat zelenými a žlutými svítícími klacky. Pár dalších mělo u sebe baterky, kterými svítili ostatním do očí.

„To je divočina,“ zhodnotila Lena. Alespoň měla dojem, že to řekla. V tom rámusu neslyšela vlastního slova. Dav se svíjel v extázi, kterou světla ještě umocňovala. Paulův dudlík se najednou nezdál tak nesmyslný. Až se bude válet v davu, dá si ho do pusy, aby si neukousl jazyk.

„Pojď kousek stranou,“ navrhl Ethan a odvedl ji bokem. Ustupovala dozadu, než se rukou dotkla zdi.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se s tváří těsně u její.

„Jistě,“ položila mu ruku na hrudník, aby od něj měla trochu odstupu. Stála naprosto ztuhlá a nedokázala udělat ani pohyb.

Prstem jí odhrnul vlasy z čela. „Říkal jsem ti, aby sis je sepnula dozadu.“

„Neměla jsem čím,“ zalhala.

Usmál se a sledoval své prsty, klouzající po jejích vlasech.

„Můžu ti sehnat gumičku.“

„Ne.“

Ethan zklamaně zpustil ruku a změnil téma: „Chceš, abych toho kreténa pořádně srovnal?“

„Ne,“ odmítla, ačkoli si to v koutku duše přála. Vlastně si to přála z celé duše. Představa, že Ethan dá do lati každého, kdo se jí třeba jen dotkne, jí imponovala.

„Jak chceš ty, Leno.“

„Vážně ne,“ řekla mu, neboť věděla, že by nemělo smysl jej proti někomu štvát. „Je to tady hotové peklo,“ nadhodila. „Asi sis myslel, že…“

„Vždyť jo,“ nenechal ji domluvit. „Počkej tady. Splaším něco k pití.“

Než stihla něco říct, odkráčel. Sledovala jeho záda mizející v davu a připadala si jako nadržená školačka. Je jí čtyřiatřicet, ne čtrnáct, a nepotřebuje, aby za ni nějaký výrostek vyřizoval účty.

„Hele,“ vrazil do ní někdo. Drze vypadající bruneta jí nabídla několik zelených kapslí, které Lena mávnutím ruky odmítla a sama při tom vrazila do člověka stojícího za ní.

„Omlouvám se,“ udělala krok zpět a narazila do někoho dalšího.

Najednou se cítila jako ve vězení a napadlo ji, že jestli hned nevypadne, začne křičet.

Protlačila se hloučkem lidí a snažila se dopracovat ke schodišti.

Dav ji však stahoval zpátky jako nějaký spodní proud. V místnosti vládla tma. Lena natáhla ruce před sebe a tlačila se mezi lidmi. Po dlouhé námaze se nakonec dopracovala jenom ke zdi. Otočila se a podle světla na opačné straně usoudila, že si spletla směr. Ke schodům se šlo na opačnou stranu.

„Zatraceně,“ zaklela a hmatala podél zdi. Najednou pod rukou ucítila kliku. Otevřela dveře a ostré světlo uvnitř ji přinutilo několikrát zamrkat. Když si oči zvykly, uviděla kluka ležícího na zádech.

Upřel na Lenu oči a ušklíbl se. Blondýna, se kterou si to rozdával, se nepřestávala činit. Gestem jí naznačil, aby se k nim přidala, ale to už Lena zabouchla dveře, otočila se a vrazila přímo do Ethana.

„Panečku,“ pronesl a balancoval s džusem v ruce.

Hudba trošičku polevila v hlučnosti. Nejspíš proto, aby si tanečníci mohli v klidu vzít trip. Měla chuť začít odříkávat děkovnou modlitbu za to, že už jí nepraskají bubínky.

„Nevěděl jsem, co si dáš,“ pronesl Ethan a nabídl jí kelímek.

„V tomhle je vodka. Pro jistotu jsem to namíchal sám.“ Z kapes svých plandavých kalhot vytáhl láhev vody. „Anebo můžeš mít tohle.“

Lena se podívala na kelímek. Měla takovou chuť do sebe něco kopnout, až ji rozbolel jazyk. „Vodu,“ řekla.

Přikývl, jako by prošla testem. „Hned jsem zpátky,“ řekl a položil kelímek na stůl stojící poblíž.

„Ty to nevypiješ?“ zeptala se.

„Dojdu pro džus. Počkej tady, abych tě našel.“

Lena jej pozorovala, jak odchází, a dlouze se napila vody. Oči přitom nechávala otevřené, aby ji nikdo nepřekvapil. Polovina tančící mládeže byla tak opilá, že sotva stála na nohou.

Přistihla se, jak pohledem sklouzla ke stolu, kde Ethan nechal stát vodku. Nedokázala se ovládnout, popadla kelímek a na dvě polknutí ho obrátila do sebe. Jednalo se o téměř čisty alkohol, jenom pro barvu naředěný kapkou džusu. Jak jí vodka putovala do útrob, sevřela se jí hruď. Hrtan ji pálil, jako by právě polkla zapálenou sirku.

Hřbetem ruky si utřela ústa. Zápěstí ji bolelo, jako by jí do něj někdo napíchal špendlíky. Snažila se vzpomenout si, kdy si vzala poslední vicodin. Film trval nejméně dvě hodiny. Chůze zpátky na kolej zabrala aspoň půl hodiny. Kolik času by mělo být mezi dvěma tabletkami?

„K čertu s tím,“ zaklela, vytáhla z kapsy pilulku a polkla ji. Rozhlédla se po něčem, čím to zapít, a pohledem spočinula na sklenici s drinkem narůžovělé punčové barvy. Chvíli se na tu sklenici dívala a uvažovala, co v ní může být, ale pak si z ní pořádně přihnula.

Chutnalo to jako vodka říznutá třešňovou kolou. Moc toho nezbylo. Dopila obsah sklenice a hlasitě s ní třískla zpátky na stůl.

Chvíli trvalo, než alkohol začal působit. Pak ještě chvíli počkala a rozhlédla se po místnosti. Trochu se jí motala hlava, ale k opilosti měla daleko. Najednou jí všechno kolem připadalo jako neškodný dětský večírek. To zvládne, pomyslela si. Alkohol otupil její nervozitu.

Přesně to potřebovala. Za chvíli začne působit vicodin a všechno bude v pořádku.

Hudba opět změnila rytmus. To, co se ozývalo, znělo pomaleji a procítěněji. Už ji ten rámus ani tolik neohlušoval. Někdo musel ztlumit hlasitost na snesitelnější úroveň.

Lena si znovu upila vody, aby spláchla nepříjemný pocit v puse.

Mlaskla a rozhlédla se po mládeži kolem. Zasmála se pomyšlení, že je tady nejstarší.

„Co je k smíchu?“ zeptal se Ethan po jejím boku. V ruce držel neotevřenou láhev pomerančového džusu.

Lena zavrtěla hlavou a najednou ucítila malátnost. Potřebovala se hýbat, rozchodit ten alkohol, který do sebe nalila. „Pojďme najít toho Andyho kamaráda.“

Divně se na ni podíval. Začervenala se a napadlo ji, jestli si všiml toho vypitého kelímku.

„Tudy,“ určil směr a chtěl ji vést.

„Ještě vidím,“ odstrčila mu ruku.

„Je tahle hudba o něco lepší?“ zeptal se.

Přikývla a málem ztratila rovnováhu. Pokud si toho všiml, nedal to na sobě znát. Vedl ji k jedné z bočních chodeb, vedoucích k pokojům. Z každého se ozývala jiná hudba. Některé měly otevřené dveře, takže mohli vidět mladé lidi šňupající koks nebo souložící jako králíci.

„To tady takhle vypadá běžně?“ zeptala se.

„Ne, jenom když je doktor Burke pryč,“ odvětil. „Ale podobné radovánky si tu lidi dopřávají.“

„To bych řekla,“ nakoukla do dalšího pokoje a vzápětí toho litovala.

„Většinu času prosedím v knihovně,“ prohodil. Přišlo jí, že si vymýšlí. Nikdy ho tam nepotkala. Knihovna byla samozřejmě velká a Ethan nenápadný, takže ho mohla přehlédnout. Nedalo se vyloučit, že tam chodí. Stejně jako se nedalo vyloučit, že ji už delší dobu pozoruje.

Zastavil se přede dveřmi, jež budily pozornost tím, že je nezdobily žádné nálepky ani sprosťárny psané rukou.

„Hej, Scootře,“ zakřičel Ethan a hlasitě zabouchal na zárubeň.

Lena sklopila oči na dřevěnou podlahu a snažila se dát si myšlenky dohromady.

„Scootře!“ zabouchal Ethan pěstí na dveře. Ty se zachvěly a škvírou nahoře prosákl proužek světla.

„No tak, Scootře, otevři ty pitomý dveře. Vím, že jsi uvnitř.“

Lena neslyšela zřetelně, co se děje za dveřmi, ale nějaký pohyb se zevnitř ozýval. Trvalo několik minut, než se dveře nakonec otevřely.

Vzápětí je ovanul ten nejhorší možný tělesný zápach. Měla pocit, jako by na ně někdo vyklopil kýbl čerstvých splašků.

„Kristepane,“ zakryla si nos rukou.

„To je Scooter,“ prohodil Ethan, jako by se tím ten smrad vysvětloval.

Lena se snažila přivyknout zápachu a začala dýchat ústy. Kdyby mu přezdívali Smraďoch, znělo by to přiléhavěji.

„Ahoj,“ pozdravila. Musela se ovládat, aby se nepozvracela.

Scooter se od ostatních ve všem odlišoval. Zatímco ostatní kluci, které tady potkala, nosili krátké účesy, plandavé kalhoty a trika s krátkými rukávy, Scooter měl dlouhé vlasy a na sobě pastelově modrou košili a sytě oranžové šortky havajského vzoru. Kolem levého bicepsu si uvázal žluté zaškrcovadlo, nad nímž mu natékala ruka.

„Čau, chlape,“ pozdravil ho Ethan a sáhl po zaškrcovadle. „No tak.“ Napjatá guma vystřelila a odletěla do pokoje.

„Do prdele, člověče,“ zaúpěl Scooter. Stál ve dveřích, aby jim zabránil ve vstupu, ale nevypadal nijak hrozivě. „Ta holka je fízl.

Co tady dělá? Proč mi sem taháš fízly?“

„Uhni,“ řekl Ethan a jemně ho postrčil do pokoje.

„Zatkneš mě?“ zeptal se. „Vydrž, člověče,“ klekl si na zem a rozhlížel se po ztraceném zaškrcovadle. „Dej mi chviličku, ať si nejdřív šlehnu.“

„Vstávej,“ tahal ho Ethan za gumu šortek. „Nepřišla tě zašít.“

„Já nemůžu do lochu, kamaráde.“

„Ona tě tam nepošle,“ prohlásil Ethan hlasitě, až to zarezonovalo ve zdech.

„Tak jo, tak jo,“ souhlasil a dovolil Ethanovi, aby mu pomohl vstát. Pak zvedl ruku ke krku a Lena si všimla, že nosí podobný řetízek jako Ethanův přítel Paul, kterého potkali před kolejí. Scooter na něm nenosil dudlík, ale sadu klíčů, jaké se prodávají k dívčím deníčkům.

„Sedej,“ rozkázal Ethan a postrčil ho na postel.

„Jo, tak jo,“ brebtal Scooter, jako by si nevšiml, že už sedí.

Lena stále postávala ve dveřích a snažila se dýchat nosem. Klimatizace v okně byla vypnutá. Narkomani obvykle mívají rádi chlad, protože když je chladno, nevypotí drogy tak rychle. Podle toho, jak páchl, však Lena tipovala, že Scooter už měl všechny póry těla dokonale ucpané špínou.

Pokoj se téměř v ničem nelišil od všech ostatních: úzká nudle s postelí a psacím stolem. U obou delších zdí stála jedna skříň. Zeď proti dveřím měla dvě velká okna, dokonale pokrytá špínou a prachem. Po zemi ležely roztahané knihy a papíry. Na všem se povalovaly vyjedené misky rychlého občerstvení a plechovky od piva.

Středem pokoje vedla po podlaze modrá, zřejmě dělicí čára z lepicí pásky. Lenu napadlo, jak asi Scooterův spolubydlící snáší ten smrad.

Vedle postele, kterou právě Ethan a Scooter zabrali, stála malá lednice, sloužící jako noční stolek. Stejný kus nábytku Scooterova spolubydlícího vypadal tradičněji. Kus překližky, stojící na dvou betonových blocích, ukradených z nedaleké stavby. Kevin Blake před nedávnem požádal Chucka, aby ty dva bloky našel, protože dodavatelská firma, zajišťující stavbu nové školní jídelny, požaduje jejich náhradu.

„To je v pořádku,“ kývl na ni Ethan, aby vešla dovnitř. „Jenom je trochu mimo.“

„To vidím,“ zhodnotila situaci Lena, ale zůstala, kde stála.

Scooter byl v každém ohledu větší než Ethan. Vypadal vyšší i silnější.

Palcem ruky si zajela do zadní kapsy a dotkla se svého nože.

Ethan seděl na posteli vedle Scootera. „Jestli nezavřeš dveře, nic z něj nedostaneš,“ upozornil ji.

Lena uvažovala, co by se jí mohlo stát, a nakonec dospěla k názoru, že jí nic nehrozí. Vstoupila dovnitř, a aniž by se otočila, zabouchla za sebou dveře. „Nevypadá, že by toho moc nakecal,“ poznamenala.

Právě se chystala sednout si na postel naproti nim, když si vzpomněla, co viděla v ostatních místnostech, a rozmyslela si to.

„Nic špatnýho si o tobě nemyslím, kámo,“ trhaně se rozesmál Scooter. Připomínal lachtana. Rozhlédla se po pokoji. Nacházelo se tam tolik drogových propriet, že by to vydalo na lékárnu. Na malém štokrleti u postele se povalovaly dvě stříkačky. Vedle ležela lžička se zbytkem nějaké látky a malý pytlík bílého prášku, připomínajícího sůl. Očividně Scootera vyrušili při přípravě ledu, nejúčinnější formy metamfetaminu. Materiál, který měl k dispozici, byl tak čistý, že se nemusel ani filtrovat.

„Pitomec,“ zaklela. Ani strejda Hank, jenž kdysi frčel ve speedu, by si s ledem nezačal. Na to neměl kuráž.

„Co tady děláme?“ ucedila směrem k Ethanovi.

„On byl Andyho nejlepší kámoš,“ poznamenal Ethan.

Jakmile Scooter zaslechl Andyho jméno, propukl v pláč. Brečel jako malá holka, otevřeně a beze studu. Lena nevěděla, co je větší, jestli její znechucení, nebo fascinace nad daným výkonem. Zdálo se, že Ethan sdílí podobné pocity.

„No tak, Scootře, vzpamatuj se,“ řekl Ethan a malinko do něj strčil. „Kristepane, chováš se jako nějakej buzik.“

Nato zvedl oči k Leně. Asi si v posledním okamžiku uvědomil, že její sestra byla lesbička. Lena se podívala na hodinky. Kvůli tomuto obětovala večer, takže nehodlala odejít s prázdnou. Kopla do postele s takovou razancí, až oba kluci nadskočili.

„Scootře,“ zvolala. „Poslouchej mě.“

Přikývl.

„Byl jsi Andyho kámoš?“

Opět přikývl.

„Prožíval Andy deprese?“

Další přikývnutí. Lena si povzdechla. Litovala toho kopance do postele. Vystrašila ho, takže teď jen tak něco nevyklopí.

Posunkem ukázala na lednici. „Máš něco k pití?“

„To víš, že jo,“ vyskočil na nohy, jako by se styděl, že zapomněl na dobré způsoby. Na chvíli zavrávoral. Pak otevřel dveře lednice a Lena si všimla několika lahví piva a menší plastové lahve neznačkové vodky. Nechápala, jak se s takovou náloží chlastu v kombinaci s drogami dokázal udržet na škole.

„Mám tady pivko a taky…,“ spustil Scooter.

„Kouknu se,“ odtlačila ho na stranu. Možná jí jedna sklenička pomůže lépe se koncentrovat.

Zeptala se: „Co sklenky?“

Scooter se shýbl pod postel a vytáhl dva plastové hrnky, jež pamatovaly lepší časy. Lena je postavila na lednici a od Ethana si vzala pomerančový džus, který jí podával. Šlo o malou láhev, pro tři by nestačila.

„Já nechci,“ odmítl Ethan s výrazem, který naznačoval, že ji má dokonale přečtenou.

Míchala nápoje, aniž by se na něj podívala. Nejdřív do jednoho z hrnků nalila džus a trochu vodky. Pro sebe si nechala láhev, kterou po okraj doplnila čistým alkoholem. Pak zakryla hrdlo lahve palcem a zatřepala, aby se džus a alkohol dobře promíchaly. Celou dobu na sobě nepřestávala cítit Ethanův pohled.

Než si uvědomila, že si sednout nechtěla, kecla si na postel naproti Scooterovi. Srkal ze svého kelímku, dívala se mu přímo do očí.

„Tohle mi přišlo vhod, to ti povím,“ pronesl Scooter. „Dík.“

Lena držela svou láhev na klíně. Nepila. Zkoušela, jak dlouho to vydrží. Možná se vůbec nenapije. Možná ji bude jenom tak držet, aby se Scooter cítil uvolněněji. Věděla, že u výslechu je nejdůležitější navázat vztah. Nejlepší způsob, jak toho docílit u feťáků jako Scooter, je vnutit jim domnění, že jsou na stejné lodi.

„Andy,“ vyslovila nakonec Lena a v ústech ucítila poušť.

„Jo,“ pomalu přikývl Scooter. „Hodnej kluk.“

Vzpomněla si na to, co jí řekl Richard Carter: „Prý dokázal být pěkná svině.“

„To ti nabulíkoval nějakej idiot, ne?“ vychrlil ze sebe Scooter.

Nepletl se. Lena si to však nechala pro sebe. „Řekni mi o Andym něco.“

Scooter se opřel zády o zeď a pohybem hlavy si odhrnul vlasy z čela. Měl je poseto drobnými pupínky. Cítila pokušení říct mu, že by stačilo nechat se ostříhat, nebo se alespoň umýt, a kožní problémy by byly ty tam. Na podobné rady však nebylo času, potřebovala si promluvit o něčem jiném.

„Chodil s někým?“ zeptala se.

„To jako Andy?“ zavrtěl hlavou. „Nikdy ne dlouho.“ Natáhl k ní hrnek, aby mu dolila. Lena jej provrtala pohledem. Neměla chuť se dělit.

„Nejdřív si popovídáme a pak ti doleju,“ ušklíbla se.

„Potřebuju nakopnout, člověče,“ vybafl a natáhl se pro stříkačky na lednici.

„Hele, brzdi,“ vložil se do věci Ethan a zastavil ho. „Řekls, že si s ní promluvíš, vzpomínáš? Tak to taky uděláš.“

„To že jsem slíbil?“ Scooter se zatvářil vyjeveně. Pohledem sklouzl na Lenu a ta souhlasně přikývla.

„Jo, kámo,“ přisvědčil Ethan. „Slíbil, protože chceš pomoct Andymu.“

„Tak jo,“ souhlasil s pokyvováním hlavy Scooter. Jeho umaštěné vlasy se při pohybu hlavy ani nehnuly.

Ethan se na Lenu ostře podíval. „Koukni, co to svinstvo udělá člověku s mozkem.“

Nevšímala si ho a položila Scooterovi otázku: „Chodil Andy s nějakou holkou?“

Scooter se zahihňal. „Jasan, háček byl jenom v tom, že ona nechodila s ním.“

„Kdo?“ zeptala se.

„Ellen přece. Ellen, s kterou chodil do kurzu výtvarky.“

„Schafferová?“ chtěla mít Lena jasno, protože jí k sobě moc nešli.

„Jo, super roštěnka. Víš, co chci říct,“ významně dloubl Ethana loktem. „Fakt kus.“

Lena se ho snažila přivést zpátky k tématu. „Ona s ním nechtěla chodit?“

„Ta by se s někým jako on nezahazovala,“ pokrčil rameny. „Bohyně.

Obyčejní smrtelníci jako Andy můžou leda čichat k jejím spoďárům.“

„Je to chodící sfinga,“ poznamenal Ethan. „Nejspíš ani nevěděla, že Andy existuje.“

Scooter se znovu zahihňal a ještě jednou dloubl Ethana loktem.

„Možná tam nahoře pořádá hon na kalhotky.“

Ethan se zamračil a odstrčil Scooterovi ruku.

„Co to plácáš?“ zeptala se Lena zmateně.

„Sakra, slyšel jsem, že měla ksicht, jako by spolkla půl kila semtexu,“ hvízdl Scooter.

„Kdo?“ Lena nevěděla, o čem je řeč.

„Ellen přece,“ zvolal Scooter, jako by to bylo od začátku jasné.

„Ustřelila si palici. Kde žiješ, že nic nevíš?“

Lenu ta zpráva omráčila jako úder kladivem. Celý den byla zavřená doma a jenom podle telefonních čísel na displeji svého přístroje sledovala, kdo se ji snaží sehnat. Několikrát volala Nan, ale Lena to nezvedla. Smrt Ellen Schafferové vrhala na všechno nové světlo. Pokud šlo o fingovanou sebevraždu jako v případě Andyho, pak se Jeffrey na Lenu bude dívat nanejvýš podezřele.

Bez rozmýšlení se napila. Než polkla, chvíli držela alkohol v ústech a užívala si jeho chuť. Jak vodka putovala dolů do trávicího traktu, spalovala jí hrtan. Nadechla se. Cítila se klidnější, smysly měla nastražené.

„Co to protidrogové léčení, kam rodiče Andyho poslali?“ zajímalo ji.

Scooter znovu sklouzl pohledem na stříkačky a olízl si rty.

„Hele, dělal, co mohl. Rád si bafl, to si nedokázal odříct. Je to jako s láskou. Jednou to zkusíš a pak to chceš pořád.“ Zdálo se, že je na svou metaforu náležitě hrdý. Lehce pootevřel ústa a olizoval si rty.

Lena se snažila neztratit nit. „Takže když se vrátil, zůstal čisty?“

Scooter přikývl. „Jo.“

„Jak dlouho mu to vydrželo?“

„Do neděle, počítám,“ zasmál se, jako by se mu právě podařil dobrý vtip.

„Do které neděle?“

„Co zemřel,“ vysvětlil. „Každej ví, že tam fízlové našli stříkačku.“

„Aha,“ přikývla. Kdyby to byla pravda a Frank opravdu nějakou stříkačku objevil, zmínil by se o tom. Drby se po koleji šířily poslední dobou rychlostí pohlavní nemoci.

„Říkals přece, že si rád zakouřil,“ připomněla mu.

„Jo, jo,“ přitakal. „To o něm věděl každý.“

Lena střelila pohledem po Ethanovi. „Viděl jsi Andyho, že by si něco dal?“ zeptala se pak Scootera.

Zavrtěl hlavou. „Ne, ale věděl jsem, že bere.“

„Jak si můžeš být jistý?“

„Protože chtěl, abych mu něco prodal.“

Ethan vedle něj viditelně ztuhl.

Scooter pokračoval: „V sobotu si koupil pěkně velkou dávku. Tvrdil, že to v neděli všechno vyčachtá. Chtěl si zalétat na koberečku. Mimochodem, znáš ten text?“

Nechtěla, aby odbočoval: „Myslíš, že se chtěl zabít?“

Ethan vstal a přešel k oknu.

„Snad, co já vím,“ pokrčil rameny Scooter. Znovu zašilhal po stříkačkách. „Vpochodoval ke mně do pokoje a povídá: ‚Hele, kámo, můžeš mi střelit nějakej matroš?‘ Já na to: ‚Tady se někdo futruje na mejdlo, co? Až Burke na týden vysmahne.‘ On řek jenom: ‚Naval, co máš. Vyšašil jsem nějakou škváru.‘ A já mu povídám: ‚Klídek, jo, nic nenavalím, ještě jsi nezacáloval za matroš, kterej sis prohnal chobotem, než tě zašili na léčení.‘ A on že jako…“

Lena ho přerušila: „Měl potíže s penězi?“

„Jo, odjakživa. Máma ho nutila, aby cvakal nájem a podobný kraviny. Není to svinstvo, chtít od vlastního synka, aby si všechno cáloval? Jako v nějakým ústavu nebo co.“ Upravil si šortky. „Ale to fáro bylo tutový.“ Otočil se k Ethanovi. „Viděls tu káru, co mu koupil fotr?“

Lena si přála, aby se víc koncentroval: „Ale tehdy v sobotu večer měl peníze, je to tak?“

„Jak to mám sakra vědět? Asi jo. Asi někde utržil.“

„Myslela jsem, žes mu nakonec prodal.“

„No to ani nápad. Řekl jsem přece, že jsem tušil, co má za lubem. Nedám se do ničeho namočit. Někomu něco prodáš, ten to přepískne, a než se stihneš vzpamatovat, zašijou tě za dealerství a za zabití. Bez toho se fakt obejdu. Už jsem si sehnal fleka, kam nastoupím, až odsud vysmahnu.“

„Co to je za práci?“ zeptala se, protože si neuměla představit, kdo by mohl stát o tak nabubřelého pitomce.

Ethan mu nedal čas odpovědět: „Tys tušil, že se chce pokusit o sebevraždu?“

„Napadlo mě to,“ pokrčil rameny. „Už to jednou zkusil. Koupil si nějaký svinstvo a pak si otevřel žílu.“ Na ukázku si prstem projel po předloktí. „To bylo něco. To byste neřekli, kolik svinstva taková krev nadělá. Myslíš, že jsem to měl někomu prásknout?

Nechtěl jsem ho dostat do průšvihu.“

„Ty hlavo skopová,“ řekl Ethan a přešel k posteli. Pleskl Scootera po temeni. „Měl jsi mu to rozmluvit. Zabil jsi ho, uvědomuješ si to?“

Lena ho brzdila: „Ethane…“

„Pojď, vypadneme odsud,“ mávl rukou Ethan a zamířil ke dveřím. Sršela z něho nervozita. Nechápala důvod. „Ztrácíš tady čas“.

„Omlouvám se.“

„To nic,“ řekl Scooter.

„Pojď,“ Ethan otevřel dveře tak prudce, až klika narazila do zdi.

Lena šla za ním, zabouchla dveře, ale sama zůstala v pokoji.

„Leno,“ dveře se zachvěly Ethanovým hlasitým klepáním, ale ona je zamkla, aby se nemohl dostat dovnitř.

„Scootře,“ začala, když měla jistotu, že ji poslouchá. „Kdo mu ty drogy nakonec prodal?“

Scooter na ni třeštil oči: „Cože?“

„Kdo Andy mu nakonec prodal drogy?“ zopakovala. „Kde si v sobotu večer obstaral drogy?“

„Kurva práce,“ zaklel. „Odkud to mám vědět?“ Podrbal se na rameně. Bylo mu nepříjemné být s ní v místnosti bez Ethana. „Dej mi svátek, jo?“

„Ne,“ odpověděla Lena. „Nedám ti pokoj, dokud mi to neřekneš.“

„Mám svý práva.“

„Jo? Chceš zavolat poldy?“ zatřepala lahví v jedné ruce a druhou sebrala stříkačky. „Tak jo, Scootře, zavoláme poldy.“

„No tak, kočičko, dej mi pokoj.“ Udělal chabý pokus zmocnit se stříkaček, ale na Lenu nestačil.

„Kdo Andymu prodal drogy?“ naléhala.

„Nech mě,“ zaúpěl Scooter. Když viděl, že se z toho jen tak nevyvlékne, kapituloval: „Že se na to ptáš právě ty. Od tvýho šéfíka, člověče.“

Leně vypadly z ruky stříkačky a málem upustila taky láhev.

„Od Chucka?“

Scooter se vrhl na zem a lovil stříkačky, jako by šlo o zlato.

„Od Chucka?“ opakovala svou otázku. Byla v takovém šoku, že se na nic jiného nezmohla. Pořádně si přihnula vodky. Cítila se dezorientovaná a musela si znovu sednout na postel.

„Leno,“ křičel Ethan a bušil do dveří.

Scooter si začal píchat. Lena hypnotizované sledovala, jak do stříkačky natahuje trochu své krve, aby se smíchala s drogou, kterou si pak celou vstříkl do žíly. V zubech držel konec zaškrcovadla. Jakmile měl drogu v sobě, paži uvolnil.

Zalapal po dechu. Zakymácel se, jako by ho někdo praštil. Ústa měl otevřená, a jak začala droga účinkovat, tělo se mu křečovitě napjalo. Koulel očima a cvakal zuby. Ruka se mu třásla, až mu z ní vypadla stříkačka a odkutálela se pod postel. Lena z něj nespouštěla oči a sledovala působení ledu v jeho žilách.

„Ty vole,“ zašeptal Scooter. „To je něco, ty vole…“

Upřela pohled na druhou stříkačku na podlaze. Zauvažovala, jaké by to asi bylo, nechat se na chvíli ovládnout drogou. Nebo se jí nechat zabít.

Scooter najednou z ničeho nic vyskočil na nohy a Lena se leknutím praštila do hlavy.

„Panečku, tady je ale hic,“ drmolil a rychle začal chodit sem tam po pokoji. „Vedro, že se tady nedá dýchat. Tobě se dýchá dobře?

Mně teda ne. Ale zajímavej pocit, co?“ Drmolil dál a začal se potahovat za šaty, jako by je chtěl ze sebe strhnout.

„Leno!“ zařval Ethan zpoza dveří.

Klika se roztřásla. Vzápětí se dveře rozletěly a zastavily se o zeď.

„Kreténe,“ vykřikl Ethan a odstrčil Scootera stranou takovou silou, až přistál na lednici. Scooter, nabuzený fetem, jenž mu proudil v žilách, vyskočil zpět na nohy a pořád drmolil o vedru.

Ethan si všiml druhé stříkačky na podlaze. Šlápl na ni a špičkou boty ji rozdrtil. Na podlahu se vylila troška čiré tekutiny. Pak, jako by předpokládal, čeho je Scooter schopen, Ethan rozetřel tu drogu botou po podlaze tak, aby z ní nic nezbylo.

Popadl Lenu za ruku a rozkázal: „Jdeme.“

„Sakra!“ vykřikla. Držel ji za zraněné zápěstí. Bolestí málem omdlela. Než vyšli na chodbu, nepustil ji.

„Pako,“ řekla a praštila ho rukou do ramene. „Byla jsem na dobré cestě z něj něco vytáhnout.“

„Leno…“

Otočila se a kráčela pryč. Ethan se pokusil chytit ji za rameno, ale byla příliš rychlá. „Kam jdeš?“ zeptal se.

„Domů,“ kráčela chodbou a její mysl zpracovávala, co vypadlo ze Scootera. Potřebovala si všechno napsat, dokud to měla čerstvě v paměti. Jestli se Chuck namočil do nějakého obchodu s drogami, mohl mít na svědomí Andyho Rosena i Ellen Schafferovou. Možná je potřeboval umlčet. Najednou do sebe začalo všechno zapadat.

Jenom si to potřebovala zapamatovat, než si to zapíše.

Ethan ji doběhl. „Doprovodím tě domů.“

„Nepotřebuju doprovod,“ odfrkla a dotkla se zápěstí. Přemýšlela, jestli se mu nakonec přece jenom podařilo jí ho zlomit.

„Hodně jsi vypila.“

„A ještě hodně vypiju,“ oznámila mu a protlačila se hloučkem lidí stojících mezi dveřmi. Až si všechno zapíše, zaslouží si panáka na oslavu. Před pár hodinami se klepala o práci a najednou je v situaci, že jí možná spadne do klína Chuckovo místo.

„Leno…“

„Jdi domů, Ethane,“ přikázala mu a zakopla o kámen v trávě. Zavrávorala, ale šla dál.

Byl jí v patách. Musel běžet, aby s ní udržel krok. „Uklidni se.“

„Nechci se uklidnit,“ řekla popravdě. Adrenalin, který jí právě proudil v žilách, udržoval její mysl v pohotovosti.

„Leno, no tak,“ pronesl málem žadonivým hlasem.

Vykročila úzkou pěšinkou mezi dva ostnaté keře. Věděla, že tudy se dostane ke své koleji nejrychleji.

Ethan šel za ní, ale nemluvil.

„Co chceš?“ zeptala se.

Neodpověděl.

„Nepočítej s tím, že tě pozvu na pokoj,“ řekla a cestou k budově odhrnula několik větví. „Mluvím vážně, Ethane.“

Nevšímal si jejích slov a čekal, až odemkne vstupní dveře. Měla narušenou koordinaci a nedokázala se strefit do zámku. Vicodin v alkoholové lázni jejího žaludku začínal zabírat. Proč míchala prášky a alkohol? Přece ví, jaký to má účinek.

Ethan jí vytrhl klíče z ruky a odemkl. Chtěla mu je vzít, ale už stál uvnitř.

„Na kterém pokoji bydlíš?“ zeptal se.

„Naval zpátky moje klíče,“ snažila se mu je vytrhnout, ale Ethan byl rychlejší.

„Jsi úplně na sračky,“ poznamenal. „Víš to?“

„Naval ty klíče,“ zopakovala. Nechtěla dělat povyk. Kolej stála za nic, takže tam mnoho lidí z pedagogického sboru nebydlelo, ale přesto si nepřála, aby těch pár sousedů, které měla, začali zvědavě vystrkovat hlavy.

Ethan si přečetl jména na schránkách v hale a bez dalšího slova zamířil chodbou k jejímu pokoji.

„Nech mě být,“ varovala ho. „A naval ty…“

„Co máš v sobě?“ zeptal se a ve svazku klíčů se snažil najít ten správný. „Co to bylo za prášky?“

„Trhni si,“ vyštěkla a sebrala mu klíče z ruky. Opřela si hlavu o dveře a snažila se odemknout. Když zaslechla cvaknutí zámku, usmála se. Vzápětí ji však Ethan strčil do pokoje a její úsměv povadl.

„Jaké prášky sis vzala?“ ptal se znovu.

„Chceš mě kontrolovat?“ zeptala se celkem zbytečně.

„Co sis vzala?“

Lena stála uprostřed místnosti a snažila se zorientovat. Nebylo tam toho mnoho. Obývala dvoupokojové apartmá s vlastní toaletou a minikuchyňkou, kterou nedokázala zbavit zápachu připálené slaniny. Vzpomněla si na záznamník, ale na displeji svítila velká červená nula. Ta mrcha Rosenová se jí ještě neozvala.

„Co sis vzala?“ opakoval Ethan.

Lena přešla ke kredenci se slovy: „Motrin. Mívám křeče. Spokojenej?“ řekla, aby mu zacpala pusu.

„To je všechno?“ přešel k ní.

„Do toho ti nic není,“ z kredence vytáhla láhev whisky.

Ethan rozhodil rukama. „A tímto se hodláš dorazit?“

„Díky za pronikavé postřehy, mladíku,“ ucedila a pořádně si přihnula z lahve.

„No to je skvělé,“ řekl, když si dala ještě jednou.

Lena se otočila se slovy: „Víš co…“ Zarazila se. Ethan stál těsně vedle ní. Vyzařoval z něj ostrý nesouhlas.

Stál bez pohnutí, ruce podél těla. „Nedělej to.“

„Proč si taky necvakneš?“ zeptala se.

„Nepiju,“ odvětil. „A ty bys taky neměla.“

„Kde tě vyškolili na abstinenta? U anonymních alkoholiků?“

„Ne.“

„Určitě?“ zeptala se a znovu se napila. Vydala ze sebe hlasité vzdechnutí, jako by nikdy nic lepšího nepila. „Chováš se totiž přesně jako ochmelka, co s tím seknul.“

Očima pozoroval, jak si k ústům přikládá láhev. „Nesnáším, když nemám nad věcmi kontrolu.“

Podržela si whisky přímo u nosu a nadechla se. „Měl by sis čichnout,“ řekla a natáhla k němu ruku s lahví.

„Dej to pryč,“ odmítl, ale ani se nepohnul.

S mlasknutím si olízla rty. Byl to alkoholik, o tom neměla pochyb.

Jeho reakce se nedala vysvětlit jinak. „Nechceš aspoň ochutnat?“ provokovala. „No tak, anonymní alkoholici jsou srabové. Nemusíš chodit na pitomé schůzky, abys věděl, kdy máš dost.“

„Leno…“

„Jsi přece chlap, ne? Chlapi se umějí ovládat. No tak, ukaž, jak to umíš ty.“

Přitiskla mu láhev k ústům, ale on pevně stiskl rty. Ani když ji naklonila a nahnědlá tekutina se mu rozlila po bradě a po košili, nepovolil.

„Když ne, tak ne,“ řekla, zatímco sledovala, jak mu alkohol stéká po bradě. „Škoda whisky.“

Vzal útržek z role ubrousků a vrazil jí ho do ruky. „A teď to utři.“

Tak zarputilé chování ji zaskočilo. Nic ji to nestálo, aby utřela, co rozlila, a tak to udělala. Nejdřív mu očistila košili a pak předek džínů. Měl je našponované a Lena se neubránila smíchu.

„Ty se při tom uděláš, když můžeš někomu poručit?“

„Sklapni,“ okřikl ji a vzal jí ubrousek z ruky.

Nechala ho a místo ubrousku mu na kalhoty přitlačila ruku. Při jejím doteku ztuhl.

„To ta whisky?“ zeptala se. „Voněla ti? Rozrajcovala tě?“

„Přestaň,“ požádal ji, ale cítila, že je stále vzrušenější.

„Ty jeden spratku protivnej,“ provokovala ho a samotnou ji překvapil laškovný tón, jakým mluvila.

„Nedělej to,“ varoval ji, ale nesnažil se ji zastavit, když mu začala rozepínat kalhoty.

„Co nemám dělat?“ zeptala se a strčila mu ruku do kalhot. Penis měl větší, než čekala, a pocit, že mu může dopřát rozkoš, anebo způsobit velkou bolest, jí přinášel uspokojení.

Pohladila ho. „Nemám to dělat?“

„Jo, jo,“ zašeptal Ethan a olízl si rty. „Zatraceně.“

Pohybovala rukou nahoru a dolů a pozorovala jeho výraz. Než byla znásilněna, nepatřila k neviňátkům, takže instinktivně věděla, jak ho přivést na vrchol blaha.

„Ach…“ Ethan otevřel ústa a ztěžka dýchal. Natáhl se po ní.

„Nedotýkej se mě,“ přikázala mu a pevně jej sevřela, aby pochopil, že to myslí vážně.

Místo jejích ramen položil ruce na lednici. Cítila, jak se mu podlamují kolena, ale udržel se na nohou.

Usmála se sama pro sebe. Chlapi jsou tak hloupí. I ten sebesilnější by se pro trochu té fyzické rozkoše plazil po zemi.

„Pro tohle jsi za mnou běhal jako štěně?“

Ethan se k ní naklonil, aby ji políbil, ale odvrátila se. Palcem mu přejela po špičce penisu. Zaúpěl.

„O tohle ti šlo?“ zeptala se a čekala, až začne žadonit. „Řekni mi pravdu,“ poručila.

„Ne,“ zašeptal. Chtěl ji obejmout kolem pasu, ale ona se ho dotkla na místě, o kterém věděla, že jej nenechá klidným.

„Panebože…,“ sykl a ve snaze něčeho se chytit málem rozbil prosklenou skříňku kuchyňské linky.

„Chtěl bys přefiknout oběť znásilnění?“ zeptala se nenuceně.

„Aby ses mohl pochlubit kámošům?“

Zavrtěl hlavou. Oči měl zavřené a soustředil se jenom na její ruku.

„Vsadil ses s někým?“ zeptala se. „O to tady jde?“

Ve snaze udržet se na nohou si opřel hlavu o její rameno.

Přiložila mu rty k uchu. „Mám přestat?“ zeptala se a zpomalila.

„Ne,“ zašeptal. Rty se mu pohybovaly. Chtěl, aby zrychlila.

„Říkáš něco?“ zeptala se. „Říkal jsi, abych přestala?“

Vzdychal a přitom znovu zavrtěl hlavou.

„Prosíš o to?“ zeptala se a přivedla ho na samý kraj. Když se mu tělo rozechvělo, přestala: „Říkal jsi, že prosíš?“

„Ano,“ vydechl a položil svou ruku na její, aby pokračovala.

„Máš snad dovoleno, aby ses mě dotýkal?“

Odtáhl ruku, ale jeho bedra se pohybovala. Přerývaně dýchal.

„Neslyšela jsem to,“ poznamenala. „Řekni prosím.“

Už to měl na jazyku, ale jen zasténal.

„Řekni to,“ poručila a stiskem mu připomněla, co dokáže její ruka.

Ethan pohnul rty. Snažil se to slovo vyslovit, ale buď byl příliš hrdý, nebo mu scházel dech.

„Copak?“ zašeptala a rty se mu málem dotýkala ucha. „Cos to říkal?“

Vydal ze sebe hrdelní sten, jako by mu uvnitř něco prasklo.

Lena se musela usmát, když se nakonec vzdal.

„Prosím…,“ žadonil. A jako by to jednou nestačilo, řekl znovu: „Prosím…“

Lena se octla zpátky v té tmavé místnosti, vleže na břiše. Pomalé smyslné polibky jí sklouzávaly po páteři až ke kostrči.

Natáhla se a cítila, jak jí po bocích kloužou dolů kalhoty. Bylo jí příjemné cítit polibky tam, kde to měla ráda. Ani si nestačila uvědomit, že by se jí to mělo protivit. Ruce a nohy by měla mít přitlučené k podlaze. Měla by ležet na zádech.

S hlubokým nadechnutím přišla k sobě a vyskočila z postele natolik prudce, až upadla na zem. Praštila se do hlavy, a tak zůstala chvíli jako omráčená.

„Co se děje?“ zeptal se Ethan.

Lena se vyškrábala po zdi nahoru. Srdce jí bubnovalo jako o závod. Podívala se na své džíny. Měla na nich rozepnutý jenom poslední knoflík. Co se včera stalo? Co tady dělá Ethan?

„Vypadni!“ řekla s ledovým klidem, ačkoli byla vystrašená až do morku kostí.

Ethan se usmál a protáhl si ramena. Roztahoval se na posteli, ve které se tísnila i sama. Ležel na straně u zdi. Byl oblečený, ale kalhoty měl rozepnuté. Zip měl na půl rozepnutý.

„Cos mi kurva proved?“ zeptala se, vyděšená představou, že se jí dotýkal, natožpak že do ní vnikl.

„No tak,“ řekl uvolněným hlasem, jako by debatovali o počasí.

„Klídek.“ Posadil se na posteli a natáhl k ní ruku.

„Dej ode mě ty pracky pryč,“ varovala ho a plácla ho po ruce.

Vstal. „Leno…“

„Padej ode mě,“ zařvala, až jí málem praskly hlasivky.

Sklopil pohled, a zatímco mluvil, zapínal si kalhoty: „Hele, vždyť o nic nejde. Nemusíme se kvůli tomu brát, ne?“

Silně ho strčila do hrudníku. Zavrávoral, ale udržel se na nohou.

Jako by ji neslyšel, udělal krok k ní. Jeho obličej postrádal jakýkoli výraz. Beze slova ji praštil do ramene.

Vrazila do zdi. Ten projev brutality ji tak překvapil, že zůstala stát jako opařená. Celou dobu se domnívala, že by ho kdykoli zvládla, ale měl tělo jako z oceli.

Ethan otevřel ústa. Nejspíš se chtěl omluvit. Lenina dlaň mu přistála na tváři s takovou razancí, až se ten zvuk hlasitě rozlehl po pokoji. Než stihla reagovat, oplatil jí stejně silnou fackou.

„Debile!“ znovu se do něj pustila, tentokrát pěstmi. Snadno ji však přemohl. Chytil ji ruce a přitiskl ji ke zdi.

„Leno…,“ přidržoval jí zápěstí. Čekala, že ji to zabolí, ale zděšení nad tím, k čemu mezi nimi došlo, bylo příliš silné, než aby si uvědomovala ještě něco jiného.

Snažila se mu vytrhnout, ale on ji bez obtíží držel v sevření.

V kapse u kalhot měla nůž, ale byl jí k ničemu. Kopla proto Ethana do kolena. Instinktivně se předklonil, čímž jí poskytl příležitost praštit jej plnou silou do obličeje. Ethan nakonec přece jen ustoupil.

Rukama se držel za nos. Mezi prsty mu protékala krev. Lena vběhla do koupelny a zabouchla za sebou dveře.

„Bože můj,“ zasténala. „Bože, bože, bože.“ Chvějícími prsty si rozepínala kalhoty. Jak si je stahovala, aby se přesvědčila, co jí provedl, poškrábala se nehty na stehně. Dívala se, jestli nemá nějaké modřiny a není pořezaná. Vzápětí si prohlédla spodní prádlo, zda na něm nenajde skvrny mluvící jasnou řečí. Taky si přičichla, jestli jej ze sebe neucítí.

„Leno,“ zaklepal na dveře. Huhňal a Lena doufala, že mu přerazila nos.

„Zmiz!“ kopnula do dveří. Litovala, že stejně silný kopanec neuštědřila jemu. Přála si vidět, jak se svíjí bolestí a jak trpí.

Ethan uhodil do dveří s takovou silou, až se zachvěly v rámu.

„Zatraceně, Leno.“

„Vypadni odsud!“ křičela vysíleným hlasem plným vzteku. Dal jí ho do úst? Je to ono, co pořád cítí?

„No tak, Leno,“ zmírnil svůj hlas. „Kotě.“

Zvedl se jí žaludek. Sotva stačila doběhnout k záchodové míse.

Vzápětí se začala zalykat žlučí, kterou plivala do mísy a na podlahu.

Klečela na kolenou a tak moc se snažila zvracet, až z toho dostala žaludeční křeče. Měla pocit, jako by jí někdo svíral žaludek v pěsti.

Zavřela oči. Nechtěla vidět, co je v míse. Dýchala ústy, aby se jí znovu neudělalo špatně.

Najednou se s rámusem otevřely nějaké dveře, což ji přimělo zvednout hlavu. Ty od koupelny to nebyly.

„Pěkně ke zdi,“ zaslechla mužský hlas. Okamžitě poznala Franka.

„Jdi do hajzlu,“ štěkl na něj Ethan, ale vzápětí se ozval povědomý zvuk, podle něhož si Lena domyslela, že Frank prudce narazil Ethana na zeď. Doufala, že mu provede něco ošklivého. Doufala, že jej pořádně seřeže.

Otřela si ústa a plivla do mísy. Posadila se na paty a položila si ruku na břicho. Snažila se zachytit, co se děje za dveřmi. Třeštila jí hlava a srdce cítila až v žaludku.

„Kde je Lena?“ zeptal se Jeffrey nervózně.

„Není tady, kreténe,“ odsekl Ethan tak přesvědčivě, že mu sama uvěřila. „A rád bych viděl povolení k vyražení těch dveří.“

Lena položila ruku na umyvadlo a pomalu se vytáhla na nohy.

„Kam šla?“ ptal se dál Jeffrey stejným tónem plným obavy.

„Na kafe.“

Lena si prohlédla samu sebe v zrcadle. Z nosu jí vytékal pramínek krve. Neměla však pocit, že by ho měla zlomený. Přímo pod okem jí svítila modřina. Zvedla ruku a už se jí málem dotkla, když tu se zastavila. Najednou jí hlavou probleskla živá vzpomínka z minulé noci. Tou rukou se dotýkala Ethana. Sáhla mu do kalhot a mazlila se s ním. Celou tu dobu z něj nespouštěla pohled, aby mohla pozorovat, jak to na něj působí. Včera jí připadalo, že má nad ním moc, ale dnes se jí to všechno zdálo plytké a odporné.

Otočila kohoutkem horké vody a sáhla po mýdle. Namydlila si ruce a pěnu si strčila do pusy. Snažila se při tom vybavit, jestli se s ním líbala. Nehty si drhla jazyk a zalykala se pěnou, která jí stékala do hrdla. Včera to udělala, jelikož se namazala. Proč jinak by se chovala tak pitomě?

Jeffrey opatrně zaklepal na dveře. „Leno?“

Neodpověděla. Drbala si ruce, až je měla celé rudé. Pochroumané zápěstí jí nateklo, takže vypadalo jednou větší než to druhé.

Bolest jí však byla příjemná. Alespoň měla pocit, že něco překonává.

Nehtem zavadila o nepravidelný okraj jedné z jizev na ruce.

Když se jí spustila krev, bylo jí to příjemné. Nehty chytila okraj odchlíplé kůže a pokusila se ji utrhnout. Měla chuť dokonale se oloupat.

„Leno?“ Jeffrey zaklepal o něco hlasitěji. V hlase se mu ozývala obava. „Leno? Jsi v pořádku?“

„Nechte ji bejt, jasný,“ vložil se do toho Ethan.

„Leno,“ zopakoval Jeffrey a ještě jednou hlasitě zaklepal. Už nedokázala říct, jestli jej naplňují obavy, vztek, nebo obojí. „Řekni něco.“

Zvedla hlavu. Zrcadlo jí sdělilo, co si Jeffrey pomyslí. Uvidí, že zvracela, že jí z rukou do umyvadla kape krev. Především však uvidí, jak tam stojí, plná zhnusení sama nad sebou.

„Měli bychom vyrazit dveře,“ radil Frank.

„Leno, buď vyjdeš ven, nebo jdu dovnitř,“ varoval Jeffrey.

„Minutku, prosím,“ zavolala, jako by na ni venku čekal ctitel, který ji zve na večeři.

Než si zapnula kalhoty, ze zadní kapsy vytáhla kapesní nůž a ukryla ho pod uvolněnou spodní destičkou lékárničky na zdi.

Teprve pak zavřela kohoutek.

Nakonec spláchla a dezinfekcí si vykloktala ústa. Trochu vyplivla do umyvadla a zbytek polkla v naději, že to její žaludek neodmítne.

Hřbetem ruky si utřela krev pod nosem a pak ruku do kalhot. Rukávy si zapnout nedokázala, ale přesto si je stáhla, aby se co nejvíce zahalila.

Když nakonec vyšla ven, přede dveřmi spatřila Jeffreyho, připraveného vyrazit dveře. Frank stál Ethanoví za zády a hlavu mu tiskl ke zdi, po které stékala krev z jeho nosu. Lena zůstávala ve dveřích. Přes Jeffreyho rameno viděla do obývací části pokoje a kuchyňky. Přála si, aby se jí podařilo odlákat je do vedlejšího pokoje. Už tak se jí těžko usíná, natožpak až se jí do paměti vryje, jak tam všichni stojí v ložnici.

Když ji Jeffrey a Frank uviděli, nedokázali zakrýt šok. Civěli na ni, jako by spatřili přízrak, a ne někoho, s kým ještě před sedmi měsíci pracovali.

Frank bez přemýšlení povolil stisk, kterým přidržoval Ethana.

„Co se stalo?“ zeptal se.

Zakryla si krvácející jizvu na ruce. „Doufám, že máte povolení,“ obrátila se na Jeffreyho.

„Jsi v pořádku?“ zajímalo ho.

„To povolení.“

„Provedl ti něco?“ nevšímal si jejích slov.

Lena mlčela. Pohledem sklouzla na čistou prošívanou pokrývku.

Nebyla zmačkaná. Na tmavé látce neviděla žádné skvrny.

Uvědomila si, že se včera v noci nestalo nic víc než to, co si pamatovala.

Začala dýchat o něco klidněji, jako by to, k čemu došlo, nestačilo.

Založila si ruce na prsou. „Vypadněte z mého pokoje. Překračujete své pravomoci.“

„Dostali jsme hlášení,“ odvětil Jeffrey. Do výrazu tváře se mu vracela rozhodnost. Přešel k zrcadlu nad komodou a podíval se na fotky zastrčené do rámu. „Rušení klidu.“

Věděla, že kecá. Měla rohový pokoj a její bezprostřední soused odjel na týden pryč. A i kdyby někdo nakrásně zavolal policii, nepřijeli by takovým fofrem. Zřejmě náhodou právě dorazili a využili roztržky uvnitř jako záminky k vyražení dveří.

„Takže?“ prohodil Jeffrey. „O co tady jde?“

„Nevím, o čem mluvíte,“ řekla s pohledem upřeným na Jeffreyho.

„Začněme tím monclem, co máš pod okem. Uhodil tě?“ zeptal se Jeffrey.

„Praštila jsem se o umyvadlo, když jste vyrazili dveře,“ usmála se. „Vyděsil mě ten rámus.“

„Aha,“ poznamenal Jeffrey a ukázal palcem na Ethana. „A co tenhle?“

Lena vrhla pohled na Ethana, který jí koutkem oka pohled opětoval.

Ať už se mezi nimi stalo včera v noci cokoli, nikoho jiného se to netýkalo.

„No tak, Leno?“ pobídl ji Jeffrey.

„To se nejspíš podařilo Frankovi,“ řekla, aniž by se mu podívala do očí. Kdysi byli s Frankem parťáci a dobře si uvědomovala, že tímto u něj končí. Překročila hranici. Přesto se cítila lépe.

Jeffrey otevřel jeden z šuplíků komody a upřel na Lenu pevný pohled. Objevil pouzdro na nožík, ale žádný zákon nezakazuje mít mezi ponožkami nůž.

„Co to děláš?“ zeptala se, když zavřel šuplík.

Otevřel další šuplík, kam si ukládala spodní prádlo. Zabořil dovnitř ruku a chvíli se v něm přehraboval. Pak vytáhl černá bavlněná tanga, která na sobě neměla už léta. Než je vrátil zpátky, znovu se na ni dlouze podíval. Věděla, že hledá spodní prádlo podobné tomu, jež se našlo v pokoji Andyho Rosena. Věděla to stejně dobře, jako že by si nic z toho šuplíku na sebe už nikdy nevzala.

Nedbale nadhodila: „Proč jste přišli?“

Jeffrey zabouchl šuplík. „Včera jsem ti to říkal. Důkazy tě spojují s případem.“

S ledovým klidem, který ji samotnou překvapil, natáhla ruce před sebe: „Zatkněte mě.“

Jeffrey se přesně podle jejího očekávání stáhl. „Chceme ti jenom položit pár otázek, Leno.“

Zavrtěla hlavou. Scházejí mu důkazy, jinak by ji už nacpal do policejního auta.

„Můžeme vzít místo tebe jeho,“ ukázal na Ethana.

„Do toho,“ provokoval Ethan.

„Zavři zobák, Ethane,“ sykla Lena.

„Sbalte mě,“ vybídl je a Frank jej vzápětí silněji přitiskl ke zdi.

Ethan zalapal po dechu, ale nic neřekl.

Zdálo se, že Jeffrey je na koni. Přešel k Ethanovi a přiložil mu ústa k uchu. „Dobrý den, pane Očitý Svědku,“ řekl.

Ethan se vzpíral, ale Jeffrey mu bez problému vytáhl náprsenku.

Prstem prošel několik fotografií a pak se usmál. „Ethan Nathaniel White,“ přečetl.

Lena se snažila nedat na sobě znát překvapení, ale přesto otevřela ústa.

„Takže, Ethane,“ řekl Jeffrey, položil mu ruku na temeno a stiskl. „Jak by se ti líbilo strávit noc v chládečku?“ Do ucha mu pošeptal něco, co Lena neslyšela. Ethan ztuhl jako zvíře, chystající se zaútočit.

„Vykašlete se na to,“ řekla Lena. „Nechte ho na pokoji.“

Jeffrey popadl Ethana za košili a mrštil jím na postel. „Obuj se, chlapče,“ poručil mu a zpod postele mu přikopl boty.

„Nemáte ho z čeho obvinit,“ zahlásila Lena. „Řekla jsem vám, že jsem se praštila o umyvadlo.“

„Vezmeme si ho na stanici a uvidíme, co vyplave na povrch.“

Otočil se k Frankovi: „Ten kluk vypadá, že v tom pěkně lítá, co říkáš?“

Frank se ušklíbl.

„Nemůžete lidi zavírat jen pro to, že se vám nezdají,“ prohlásila Lena hloupě.

„Něco už na něj najdeme,“ mrkl na ni Jeffrey. Jedenáct let, co ho znala, nikdy takto nepřekročil předpisy. Došlo jí, že je rozhodnutý stůj co stůj ji dostat na stanici.

„Nechte ho na pokoji,“ řekla. „Za půl hodiny musím do práce.

Můžeme si promluvit tady.“

„Ne, Leno,“ vyprskl Ethan a vstal. Frank ho strčil zpátky na postel s takovou razancí, až se pod ním prohnula matrace. Ethan vyskočil, v jedné ruce botu. Užuž by s ní praštil Franka do obličeje, kdyby ho Jeffrey nesrazil ranou do ledvin. Ethan zaúpěl a celý se předklonil. Lena skočila mezi ně, aby zabránila dalšímu bití.

Rukáv košile se jí povyhrnul a Jeffrey jí pohledem sklouzl na zápěstí.

„Přestaňte,“ poručila jim oběma se spuštěnýma rukama.

Jeffrey se sehnul, zvedl Ethanovu botu a se zájmem si ji prohlížel.

Zdálo se, že ho zajímá podrážka. „Kladení odporu při zatčení.

To by mohlo stačit.“

„Dobře,“ podvolila se Lena nakonec. „Věnuju vám hodinu.“

Jeffrey hodil botu po Ethanovi a trefil ho do hrudníku. Leně oznámil: „Věnuješ mi tolik času, kolik ti řeknu.“

9

Jeffrey stál v chodbě před vyšetřovací místností a čekal na Franka. Nejdřív šel do pokoje za jednosměrným zrcadlem a pozoroval Lenu, ale pohled, který upírala do zrcadla, mu byl nepříjemný, přestože věděl, že ho nemůže vidět.

Franka vzal s sebou ráno za Lenou proto, aby mu pomohl jí domluvit. Včera si představoval, jak to půjde snadno. Sednou si, dají si šálek kávy a popovídají si o tom, co se stalo. Měl to hezky nalinkované, jenomže se přepočítal.

„Šéfe,“ řekl Frank tlumeným hlasem. Nesl dva šálky kávy. Jeffrey si od něj jeden vzal, třebaže mu od kofeinu už vstávaly chlupy na ruce.

„Ten spis už dorazil?“ zeptal se Jeffrey. Otisky prstů, které sejmuly z hrnku po Ethanovi, jim nijak nepomohly. Zato se jménem a číslem řidičáku pořídili, co potřebovali. Jak se ukázalo, Ethan White má nejen záznam v rejstříku trestů, ale je také pod dohledem místní kurátorky Diany Sandersové, která jim slíbila osobně doručit jeho spis.

„Řekl jsem Marie, ať ji za námi pošle, až přijde,“ poznamenal Frank a usrkl kávu. „Zjistila Sára něco ohledně toho Rosenovic kluka?“

„Ne,“ prohodil Jeffrey. Sára se pustila do pitvy Andyho Rosena, jakmile skončila s Ellen Schafferovou. Tělo nepřineslo žádný zvláštní nález a kromě Sářina a Jeffreyho špatného pocitu nic nenasvědčovalo, že nešlo o sebevraždu.

„V případě Schafferové jde jednoznačně o vraždu,“ promluvil Jeffrey. „A podle mě není možné, aby ty dva případy spolu nesouvisely.

Jenom něco přehlížíme.“

„A co Tessa?“

Jeffrey pokrčil rameny. Měl už zavařený mozek, jak se snažil najít nějakou smysluplnou souvislost. Dokonce pro to celou noc nedovolil Sáře ani zavřít oči. Nakonec ráno usnula u stolu v kuchyni.

Frank se podíval okýnkem do vyšetřovací místnosti na Lenu.

„Řekla něco?“

„Ještě jsem s ní nemluvil,“ přiznal Jeffrey. Vlastně ani nevěděl, na co se jí zeptat. Když u ní vyrazili dveře a našli uvnitř Ethana, šokovalo ho to. Pak se zděsil, že Lena neotevírá dveře koupelny. Na zlomek vteřiny ho napadlo, že ji najdou uvnitř na podlaze mrtvou.

Nezapomene na překvapení, které cítil, když nakonec vyšla ven, rozhodnutá bránit toho spratka, co ji zmlátil.

„Nějak mi to na Lenu nesedí,“ pronesl Frank.

„Něco se s ní děje,“ souhlasil Jeffrey.

„Myslíš, že se tím prevítem nechala zmlátit?“ zeptal se Frank.

Jeffrey si smočil rty v kávě a zvažoval možnost, kterou si nechtěl připustit. „Všiml sis jejího zápěstí?“

„Pěkně pochroumané, co?“ řekl Frank.

„Nechce se mi to líbit.“

„Hele, Diana,“ poznamenal Frank.

Diana Sandersová byla žena středně vysoké postavy a s těmi nejpůsobivějšími šedinami, jaké kdy viděl. Navenek nevypadala nijak zajímavě, ale Jeffreymu neuniklo, že pod povrchem pulzuje prudký sexuální náboj. Své práci rozuměla a dělala ji dobře. Měla spoustu svěřenců a všechny je dokázala zvládnout.

„White je tady?“ přešla přímo k věci.

„Ne,“ řekl Jeffrey a litoval, že ho nesbalil. Lena trvala na tom, že než půjde na stanici, musejí napřed pustit Ethana.

Zdálo se, že se Dianě ulevilo. „O víkendu zabásli tři moje hochy a já se teď topím v papírování. Nepotřebuju, aby mi přidělával práci další. Tím méně Ethan.“ Podala Jeffreymu tlustý spis. „O co se v souvislosti s ním zajímáte?“

„Zatím tápeme,“ řekl Jeffrey a podal Frankovi svou kávu, aby mohl nahlédnout do spisu. Na první straně byla Ethanova fotografie z doby posledního zatčení. Měl vyholený obličej i hlavu, ale Jeffrey by ho stejně poznal. Vyhaslý pohled upřený do fotoaparátu jako by chtěl každému naznačit, že si s ním není radno začínat.

Přeskočil fotku a očima přeletěl po výčtu Ethanových škraloupů.

Po přečtení podrobností měl pocit, jako by ho někdo kopl do břicha.

„Jo,“ souhlasila Diana, když viděla Jeffreyho výraz. „Od té doby se do ničeho nenamočil. Seká latinu a do roka mu vyprší podmínka.“

„Tou latinou jste si jistá?“ zeptal se Jeffrey, protože měl pocit, že v jejím tónu zaslechl pochybnost.

„Nakolik mohu soudit,“ řekla. „Navštěvuju ho téměř každý týden.“

„To zní, jako byste se snažila něco najít,“ poznamenal Jeffrey.

Skutečnost, že Diana dělala Ethanoví neohlášené návštěvy, leccos naznačovala. Mohlo se zdát, že se ho snaží při něčem přistihnout.

„Jenom chci mít jistotu, že se do ničeho nenamočí,“ prohodila sarkasticky.

„Drogy?“ zeptal se Frank na rovinu.

„Každý týden mu kontroluju moč, ale tyhle typy s drogami problémy nemívají. Nepijí, nekouří.“ Odmlčela se. „Všechno mají rozdělené do kategorií slabost, síla. Jde o moc, pocit nadvlády, schopnost zastrašit… To jim zvyšuje adrenalin.“

Jeffrey si vzal od Franka kávu a podal mu spis. Zdálo se mu, že Dianina slova platí teď i o Leně. Už dříve se o ni bál, ale nyní měl obavu, že se navezla do něčeho, z čeho se už nikdy nevyhrabe.

„Dělá všechno, co má,“ pokračovala Diana. „Absolvoval kurz sebeovládání…“

„V rámci univerzity?“

„Ne,“ řekla. „V rámci zdravotního střediska. Nemám dojem, že by takový kurz na univerzitě příliš užili.“

Jeffrey si povzdechl. Aspoň to zkusil.

„Koho tam máte?“ zeptala se Diana a nakoukla přes sklo dovnitř.

Jeffrey věděl, že uvidí Lenu jenom zezadu.

„Děkuju za ten spis,“ řekl.

Pochopila jeho narážku a podívala se jinam. „Rádo se stalo.

A jestli ho při něčem načapáte, dejte mi vědět. Prý se změnil, ale u těchto typů nikdy nevíte.“

„Jakou hrozbu podle vás představuje?“ zeptal se Jeffrey.

„Myslíte pro společnost?“ pokrčila rameny. „Nebo pro ženy?“

Nejdřív pevně stiskla rty, pak řekla. „Přečtěte si ten spis. Je to jen vrcholek ledovce, ale to vám asi říkat nemusím.“ Ukázala na dveře.

„Jestli s ním ta holka něco má, měla by se na něj vykašlat.“

Jeffrey se zmohl jenom na přikývnutí a Frank, zahloubaný do spisu, si zaklel pod nos.

Diana se podívala na hodinky. „Musím už jít, čeká mě slyšení u soudu.“

Jeffrey jí potřásl rukou. „Děkuju za ten spis.“

„Až ho klepnete přes prsty, dejte mi vědět. Zbavíte mě jedné noční můry.“ Otočila se k odchodu, ale pak si to rozmyslela: „Jestli máte v plánu vzít ho do vazby, buďte opatrný. Už podal žalobu na dva policisty…“

„A uspěl?“

„Dosáhli urovnání,“ řekla. „A pak odešli od policie.“ Významně se na něj podívala. „Hodně mi usnadňujete práci, vrchní inspektore.

Nerada bych vás ztratila.“

„Dám si pozor,“ odpověděl, neboť pochopil, že to myslí nejen jako kompliment, ale taky jako varování.

Na odchodu ještě přes rameno zavolala: „Pokud se objeví něco nového, ozvěte se.“

Jeffrey pozoroval Franka, jak při čtení pohybuje rty.

„No to máme na krku pěknou patálii,“ poznamenal Frank.

„Mám ho sem dotáhnout?“

„Jaký uvedeš důvod?“ zeptal se Jeffrey a vzal si od něj spis.

Otevřel jej a znovu prolistoval stránky. Byla-li Dianina slova pravdivá, podaří se jim Ethana Whitea předvolat jenom jednou. Až k tomu dojde – a o tom Jeffrey nepochyboval – musejí mít v rukávu něco solidního.

„Uvidíme, jestli nám na něj Lena něco píchne,“ řekl Frank.

„To se mi zdá nepravděpodobné,“ poznamenal Jeffrey, zatímco pročítal Whiteův trestní rejstřík. Z té četby se mu zvedal žaludek.

V jedné věci mluvila Diana Sandersová určitě pravdu. Ten kluk se vyzná a ví, jak ze všeho vykličkovat. Během několika let byla proti němu vznesena řada obvinění, ale jenom s jedním si nedokázal poradit.

„Mám jít dovnitř s tebou?“ zeptal se Frank.

„Ne,“ Jeffrey se podíval na hodiny na zdi. „Brnkni Brianu Kellerovi.

Měl jsem se s ním sejít u něj doma před deseti minutami.

Vyřiď mu, že se za ním stavím později.“

„Pořád si přeješ, abych se na něj přeptal kolem?“

„Jo,“ přikývl Jeffrey. Ještě dnes ráno plánoval, že o to požádá Lenu. Navzdory změněné situaci nehodlal Briana Kellera vypustit z vyšetřování. Něco mu na tom chlapovi nesedělo. „Dej mi vědět, až na něco narazíš,“ řekl.

„Jasně,“ zasalutoval Frank.

Jeffrey položil ruku na kliku a chvíli ji tam podržel. Zhluboka se nadechl, srovnal si myšlenky a teprve pak vešel dovnitř.

Lena civěla před sebe do zdi. Seděla na židli pro podezřelé, připevněné ke zdi. Ta židle měla vzadu očko pro uzamčení pout.

Plochý kovový sedák neposkytoval ani nejmenší pohodlí. Leně se ta židle protivila, což byl důvod, proč ji Jeffrey na ni posadil.

Přešel kolem stolu, sedl si naproti ní a položil před sebe spis Ethana Whitea. V jasném světle vyšetřovací místnosti zářila Lenina zranění jako nablýskaný bourák v autosalonu. Kolem oka se jí podebrala modřina, lemovaná tmavě krvavou stopou. Ztuhlou ruku, která musela příšerně bolet, měla položenou na stole, rukáv stažený dolů. Jeffreyho překvapovalo, že potom, co se jí přihodilo před rokem, někomu dovolila, aby na ni sáhnul. Má sílu a dokáže si poradit.

Představa, že se vzdá bez boje, mu připadala absurdní.

Ještě něco ho zneklidňovalo, ale teprve když se posadil, došlo mu co. Měla v hlavě a zápach alkoholu a zvratků naplňoval celou místnost. Vždy se chovala trochu sebedestruktivně, ale nikdy by si nebyl pomyslel, že zajde až tak daleko. Jako by o sebe přestala dbát.

„Kde trčíš?“ zeptala se. „Nemám na to celý den, musím do práce.“

„Můžu to s Chuckem vyřídit.“

Přimhouřila oči. „Co si sakra myslíš?“

Chvíli nic neříkal, aby si uvědomila, že má opatrněji volit tón.

Mohl by ji zmáčknout, ale kdykoli se na ni podíval, vzpomněl si, jak vypadala před rokem, když ji našel přitlučenou k podlaze, zlomenou na duchu i na těle. Vytáhnout ty hřebíky bylo to nejtěžší, co kdy v životě udělal. I teď ho při té vzpomínce zalil studený pot.

Uvnitř však cítil ještě něco jiného. Vztek. Anebo ještě přesněji nasranost.

Proč se po všem, čím si prošla a co vytrpěla, dává dohromady s takovým póvlem jako Ethan White?

„Nemám moc času,“ zopakovala.

„Potom navrhuju, abys neplýtvala tím mým.“ Když na to chvíli nic neřekla, pokračoval: „Včera jsi asi ponocovala, že?“

„Má být?“

„Vypadáš mizerně, Leno. Začala jsi s pitím? Tak hluboko jsi klesla?“

„Nevím, co to tady vykládáš.“

„Nedělej ze mě hlupáka. Táhne z tebe jako ze sudu a máš pozvracené triko.“

Na chvíli se zastyděla, než vzápětí zkřivila obličej do další vzteklé grimasy.

„Viděl jsem ty zásoby chlastu, co máš v kuchyni,“ poznamenal.

V jedné ze skříněk objevil dvě lahve Jima Beama, srovnané jako vojáky, čekající, kdy je vezme útokem. V odpadkovém koši našel prázdnou láhev laciného bourbonu. V koupelně se povalovala sklenice páchnoucí po alkoholu a další ležela vedle postele. Jeffrey vyrůstal v rodině alkoholika, a proto přesně věděl, co tyto příznaky znamenají.

„Tak takhle se s tím snažíš vyrovnat? Schováváš se za láhev?“ zeptal se jí.

„Vyrovnat s čím?“ ušklíbla se.

„S tím, co se ti stalo,“ rozhodil rukama, ale vzápětí se ovládl, protože jí to nechtěl připomínat. Místo toho se zaměřil na její ego.

„Nikdy jsem tě nepokládal za takového zbabělce, Leno. Překvapuješ mě.“

„Neměj péči.“

„Ale mám,“ namítl a celý zrudl v obličeji.

„Vím, co dělám.“

„To určitě,“ odfrkl a ozval se v něm vztek. Totéž mu kdysi vykládal otec, ale ani tehdy, ani teď se nedal oblafnout. „Jaké to je, jít se před odchodem do práce vyzvracet?“

„Nic takového nedělám.“

„Ne? To je jen otázka času.“ Jeffrey měl pořád v paměti svého otce. Po ránu pravidelně dřepěl nad záchodovou mísou a pak do sebe v kuchyni musel hodit panáka.

„Do mého života ti nic není.“

„Předpokládám, že si ráno řízneš kafe něčím ostřejším, abys zahnala ty bolesti hlavy, co?“ řekl, přičemž svíral a rozevíral pěst.

Uvědomoval si, že se musí kontrolovat, aby se mu výslech nevymkl z rukou. Vytáhl ampulku léků, které našel v její lékárničce, a hodil je na stůl. „Anebo se uchyluješ k tomuhle?“

Lena civěla na ampulku. Mozek jí pracoval na plné obrátky. „To beru proti bolesti.“

„Na bolesti hlavy trochu silné kafe,“ poznamenal. „Vicodin patří ke kontrolovaným látkám. Možná bych si měl promluvit s doktorem, co ti ho předepisuje.“

„Jde o jinou bolest, než si myslíš, pako,“ natáhla ruku a ukázala mu jizvy na dlani. „Myslíš, že mě to přestalo bolet, jakmile mě propustili z nemocnice? Myslíš, že se to všechno zázračně zahojilo?“

Jeffrey upíral pohled na jizvy. Na jedné z nich viděl čerstvou krev, stékající do dlaně. Vytáhl kapesník. „Vezmi si to,“ podal jí ho.

„Krvácíš.“

Lena se podívala na svou ruku a vzápětí ji sevřela do pěsti.

Nechal kapesník na stole mezi nimi. Nešlo mu do hlavy, jak jí může být lhostejné, že krvácí. „Co tomu říká Chuck, když přijdeš do práce opilá?“

„Ve službě nepiju,“ odsekla a Jeffrey si v záblesku jejích očí všiml chvilkové lítosti. Prokoukl ji.

K jeho nelibosti se znovu začala dloubat ve své jizvě. Vytékala z ní čerstvá krev.

„Přestaň se v tom dloubat,“ položil jí dlaň na ruku. Pak jí do ruky vtiskl kapesník a snažil se zastavit krvácení.

Ztěžka polkla a na zlomek okamžiku ho napadlo, že se pustí do breku.

Vyslovil své obavy nahlas: „Leno,“ začal, „proč si takhle ubližuješ?“

Chvíli vyčkala, než uvolnila ruku zpod jeho a schovala ji pod stůl. S pohledem upřeným na spis se zeptala: „Co to máš?“

„Leno.“

Zavrtěla hlavou a z nepatrných pohybů jejích ramen uhodl, že se pod stolem znovu dloube ve své ráně. „Tak do toho, ať to máme za sebou,“ prohodila.

Jeffrey nechal spis zavřený a z kapsy bundy vytáhl složený list papíru. Když jej rozložil, v Lenině tváři zaznamenal, že ví, o co jde.

Rukama jí prošlo tolik laboratorních zpráv, že nemohla nepoznat, co drží v ruce. Položil zprávu na stůl a posunul ji před ni.

„Tady je srovnání vzorku genitálního ochlupení, který jsme odebrali ze spodního prádla, nalezeného v bytě Andyho Rosena, s tvým.“

Aniž by se na výsledek podívala, zavrtěla hlavou: „Můj vzorek přece nemáte.“

„Získal jsem ho u tebe v koupelně.“

„Kdy?“ zeptala se. „Dnes jsi na to nemohl mít dost času.“

„Ne,“ přisvědčil a pozoroval, jak jí to dochází. Frank si pohrál se zámkem jejího pokoje, když seděla na kávě s Ethanem. Jeffrey se za podobné metody styděl, a proto se včera Sáře o ničem nezmínil.

Myslel si, že se o tom nikdo nikdy nedozví. Sám sobě namlouval, že jestli si Lena nechce pomoct sama, udělá to za ni.

Leně uvízl hlas v krku a Jeffrey cítil, jak si připadá zrazená.

„Získávání důkazního materiálu podobným způsobem je protizákonné.“

„Nechtěla sis se mnou ani promluvit,“ namítl, přestože věděl, že to je to nejhorší, co může udělat – snažit se to svalit na ni. Proto vysvětloval: „Byl jsem přesvědčený, Leno, že tě to zbaví podezření.

O to jediné mi šlo.“

Otočila si laboratorní zprávu, aby ji mohla přečíst. Viděl, že se znovu dloube v ráně na ruce. Když jí na papír kápla krev, ozvaly se v něm výčitky svědomí.

Lena vrhla pohled na zrcadlo. Nejspíš přemýšlela, kdo za ním asi stojí. Jeffrey kdysi Frankovi sdělil, že do té místnosti nikdo nesmí, ani sám Frank.

„Inu?“ opáčil Jeffrey.

Lena se opřela dozadu, spustila ruce podél těla a chytla se kovového sedáku. Jeffrey byl spokojený, že je naštvaná, protože tak vypadala přirozeněji. „Nevím, co je v té zprávě,“ ukázala na spis.

„Je však vyloučeno, abyste v bytě toho kluka našli cokoli, co by mělo spojitost se mnou.“ Trochu se narovnala. „A kromě toho, chlup není dostatečný důkaz. Na základě srovnání můžeš tvrdit pouze to, že jsou si ty dva chlupy mikroskopicky podobné. A víš, co s tím zmůžeš? Velký kulový. S polovinou studentek by ses dopracoval ke stejnému výsledku. Nemáš na mě ani tolik, co se za nehet vejde.“

„A co otisk prstu?“

„Kdes k němu přišel?“

„Co bys řekla?“

„Jdi se bodnout,“ vstala, ale neodešla. Zřejmě vycítila, že by jí to nedovolil.

Nechal ji stát, ať si připadá hloupě. Teprve po chvilce řekl: „Chceš si popovídat o svém příteli?“

Probodla ho pohledem. „Není to můj přítel.“

„Netušil jsem, že tě berou rasisté.“

Nepatrně otevřela ústa. Nevěděl, jestli jí ta poznámka vyrazila dech, anebo se jenom snaží přijít na nějakou odpověď, kterou by nepotopila Ethana. „No, ty toho o mně nevíš!“

„Ty rasistické nápisy sprejem, co teď jsou po celé univerzitě, to je jeho dílo?“

Ušklíbla se: „Proč si o tom nepromluvíš s Chuckem?“

„Možná tě bude zajímat, že jsem s ním mluvil dnes ráno. Řekl, že tě pověřil, abys našla toho lumpa, co to dělá, ale že ses moc nečinila.“

„Hovadina,“ odsekla a Jeffrey nevěděl, má-li věřit jí, nebo Chuckovi.

Ještě před dvěma dny by neváhal. Teď už si tak jistý nebyl.

„Sedni si, Leno.“ Chvíli trvalo, než ho poslechla. „Víš, že je Ethan v podmínce?“

Založila si ruce na prsou. „No a?“

Jeffrey se nezmohl ani na slovo. Doufal, že ji přiměje k rozumu mlčením.

„To je všechno?“ zeptala se Lena.

„Ten tvůj fešák málem umlátil v Connecticutu jednu holku k smrti,“ zahlásil Jeffrey. „Mimochodem, co ta tvoje modřina?“

Prstem se dotkla nateklého oka.

„Leno.“

Pokud ji jeho informace vyvedly z míry, dokázala to dobře maskovat. „Nepodám proti jednání policie žádnou stížnost, pokud jde o to. Nehody se stávají.“

„Možná i to, že Tessa teď leží pobodaná ve špitále, je nehoda, co říkáš?“

Pohodila ramenem. „Třeba jo.“

„Anebo se někomu nelíbilo, že bílá holka nosí dítě černocha.“

Nereagovala. „A někomu možná taky vadili dva židovští studenti.“

„Dva?“

„Nelži mi, Leno. Vím, že už jsi o Ellen Schafferové slyšela.“ Poklepal prsty po spise. „Řekni mi něco o svém příteli.“

Lena se vzpřímila na židli. „Ethan v tom není namočený a ty to víš.“

„Opravdu?“ zeptal se. „Tak já ti řeknu, co vím, Leno.“ Vypočítával na prstech. „Vím, žes byla v pokoji Andyho Rosena, vím, že o tom nechceš mluvit pravdu. Vím, že Andy Rosen a Ellen Schafferová jsou mrtví, a taky vím, že obě tyto smrti někdo zinscenoval, aby to vypadalo jako sebevražda.“

Odmlčel se. Doufal, že taky něco řekne. Když nepromluvila, pokračoval: „Vím, že Tessu Lintonovou pobodal hubený muž s nakrátko přistřiženými vlasy a žádným alibi na nedělní odpoledne…“

„Toho útočníka jsem viděla,“ skočila mu do řeči. „Ethan to nebyl.

Ten muž vypadal vyšší a lépe stavěný.“

„Jo? Mattův popis se od tvého poněkud liší, není to zajímavé?“

„To jsou kraviny. Ethan s tím nemá co dělat.“

„Dej si to dohromady, Leno.“

Lena objevila v Jeffreyho hypotéze stejnou díru jako včera Sára a hned mu jí předhodila: „Takže ty si myslíš, že někdo zinscenoval Rosenovu sebevraždu a pak se ukryl v lese, kde čekal na Tessu, aby ji mohl pobodat? To je přece do nebe volající blbost.“ Odmlčela se, aby si mohla srovnat myšlenky. „A vůbec, proč myslíš, že někomu sejde na Tesse? Nebo na tom, že píchá s černochem? Třeba já o tom neměla ani tušení. Nezdá se ti, že lidem z univerzity je sexuální život nějaké instalatérky šumafuk?“ Svraštila obličej do grimasy.

„Tohle je ztráta času. Nemáš v ruce žádné trumfy.“

„Hodně piješ.“ Neuniklo mu, jak ztuhla. „Míváš čas od času výpadky?

Možná jsi leccos zapomněla.“

„Už jsem ti řekla, že jsem Andyho Rosena neznala,“ trvala na svém.

„Proč ses tedy tvářila tak překvapeně, když jsem včera na místě činu zmínil jeho jméno?“

„Na to si nevzpomínám.“

„Ale já jo,“ zakabonil se a složenou zprávu si strčil do kapsy.

„A co Chuck?“ vychrlila.

Jeffrey se opřel dozadu. Nepokrytě si ji prohlížel, jako by uvažoval, jestli jí od toho alkoholu neměkne mozek. „V to ráno, když jsme našli tělo Andyho Rosena, jsi byla s Chuckem, ano?“

Pevně přikývla. Obličej přitom sklonila natolik, že neviděl, jak se tváří.

Předkládal jí své myšlenky jako nějaké školačce: „A během Tessina napadení v lesíku byl Chuck u Andyho.“ Odmlčel se. „Takže to nemohl udělat, ledaže by uměl létat.“

Lena ho provrtala pohledem. Jeffreymu blesklo hlavou, že se musí cítit zoufale, když se snaží zachytit i takového stébla. Beznaděj má samozřejmě kořeny ve strachu. Něco před ním skrývala a Jeffrey měl silné tušení, že ví co.

Otočil spis a otevřel jí ho přímo pod nosem. „Svěřil se ti Ethan s tímhle?“

Lena zaváhala, ale nakonec ji přemohla zvědavost. Jeffrey ji pozoroval, jak se probírá Ethanovou sbírkou škraloupů. Četla rychle, přeskakovala, postupovala dál a dál do Ethanovy minulosti.

Jeffrey čekal, než dočte. Teprve pak zahlásil: „Jeho otec se hlásí k myšlence nadřazenosti bílé rasy.“

Kývla směrem ke spisu. „Je to přece kazatel.“

„To byl Charles Manson taky,“ odvětil Jeffrey. „Nebo David Koresh. A taky Jim Jones.“

„Nevím, jestli…“

„Ethan v tom vyrůstal, Leno. Je odchovaný v nenávisti.“

Lena se opřela dozadu a zkřížila ruce na prsou. Jeffrey ji bedlivě pozoroval. Snažil se jí vyčíst z tváře, jestli jsou pro ni tyto informace novinkou, nebo zdali se ji už White pokoušel zpracovat.

Jeffrey spustil: „Poprvé ho obvinili, když mu bylo sedmnáct.“

„Nedostalo se to ani k soudu.“

„Protože ta dívka měla strach svědčit.“

Lena nad tím spisem mávla rukou. „Má podmínku, protože zfalšoval pár šeků v Connecticutu. To je toho.“

Jeffrey na ni jenom civěl, protože na nic jiného se nezmohl. Snažil se ji zasvětit do důkazů. „Před čtyřmi lety se podle vzorku pneumatik potvrdilo, že byl na místě, kde došlo ke znásilnění a usmrcení mladé ženy.“

„Byl na místě? Třeba jako můj případ?“ zeptala se s nepokrytým sarkasmem.

„Než tu dívku zavraždili, znásilnili ji,“ zopakoval Jeffrey. „Sperma odebrané z vaginy a konečníku potvrdilo, že šlo minimálně o šest pachatelů, kteří ji pak utloukli k smrti.“ Udělal pomlku. „Šest chlapů, Leno. To je dost na to, aby ji pár z nich mohlo držet, zatímco další znásilňoval.“

Bez výrazu se na něj podívala.

„Na místě se našly stopy Ethanový dodávky.“

Lena pokrčila rameny. Jeffreymu se však zdálo, že se v jejím zarputilém postoji objevily štěrbiny.

„To je přivedlo k němu, Leno. Vzor pneumatik se shodoval s Ethanovými. Hned věděli, kde ho hledat, protože už dříve se dopustil násilností.“ Poklepal po spise. „Víš, co udělal? Víš, jak se tvůj kamarád zachoval? Práskal na své kamarády, jenom aby si zachránil vlastní kůži. Připustil, že tam byl, ale přísahal na tucet biblí, že se té holky ani nedotkl. Pěkná krysa, co říkáš?“

Mlčela.

„Věříš tomu, Leno, že jenom tak seděl v dodávce? Myslíš, že tam jenom seděl, zatímco ostatní si to rozdávali s tou holkou?

Anebo se spíš držel ostatních, aby mu něco neušlo? Co myslíš, pomáhal ji držet, aby nemohla škrábat? Možná jí roztahoval kolena, aby to měli snazší, anebo jí rukou zacpával pusu, aby nekřičela.“

Pořád mlčela.

„Víš co? Řekněme, že byl opravdu v té dodávce, jak tvrdí. To se ti zamlouvá víc?“ zeptal se. „Řekněme, že seděl v autě a jenom se díval, jak ji znásilňují. Možná mu stačilo dívat se, jak ji týrají, aby se udělal. Možná ho blažilo vědomí, že je bezmocná a že jenom on ji může zachránit, ale neudělá to.“

Znovu se začala dloubat v ráně. Jeffrey se jí díval do očí, aby to neviděl.

„Šest chlapů, Leno,“ pronesl. „Jak dlouho to asi trvalo, než se vystřídalo šest chlapů, zatímco tvůj přítel seděl v dodávce a díval se? Pokud to bylo to jediné, co dělal.“ Lena zůstala zticha. „A pak ji umlátili k smrti. Ani nevím, proč si tím špinili ruce. Než skončili, tak krvácela, že neměla šanci.“

Lena si s pohledem sklopeným na ruce okusovala ret. Z rány jí vytékal konstantní pramínek krve, ale jí to nevadilo.

Na chvíli přestal udržovat odstup mezi vyšetřovatelem a vyšetřovaným.

Nemohl si pomoct, musel pokračovat: „Jak ho můžeš krýt?“ zeptal se. „Jak to, že po deseti letech u policie chceš chránit takového grázla?“

Zdálo se, že jeho slova se nemíjejí účinkem, proto mluvil dál: „Leno, tomu syčákovi nekouká z očí nic dobrého. Nevím, co mezi vámi je, ale… Kristepane! Jsi přece policistka! Víš, jak v tom takoví prevíti umějí chodit a jak se vždy ze všeho vykroutí. Na každý drobný přestupek, za který ho sebrali, bys našla tucet těžkých, kterých si nikdo ani nevšiml.“

Zkusil ještě přitlačit. „Jeho otec si odseděl pár let za obchodování se zbraněmi. Natvrdo. Ve federální věznici. A tady nemluvíme o nějakých ručních pistolích. Jeho otec kšeftoval se zaměřovacími zbraněmi a s automaty.“ Odmlčel se, aby jí poskytl příležitost něco říct. Když nepromluvila, zeptal se: „Zmínil se ti Ethan o svém bratrovi?“

„Jo,“ řekla tak rychle, že mu bylo hned jasné, že si vymýšlí.

„Takže je ti známo, že sedí.“

„Ano.“

„Víš, že je ve vazbě s ostrahou? Za zabití černocha.“ Odmlčel se.

„Ten černoch byl policajt, Leno. Černý policajt.“

Lena upírala pohled na stůl. Jeffrey cítil, jak klepe nohou, ale nevěděl, jestli nervozitou, nebo ze vzteku.

„Není to žádné neviňátko, Leno.“

Zavrtěla hlavou, přestože před ní ležela hromada důkazů. „Už jsem se ti snažila vysvětlit, že to není můj kluk.“

„Ať už s ním chodíš, nebo ne, je to skinhead. Nezáleží na tom, jestli si nechal narůst vlasy, nebo změnil jméno. Pořád zůstane rasistickým prasetem, stejně jako jeho otec a bratr, který má na svědomí život černého policajta.“

„Možná jsi zapomněl, ale já jsem míšenka,“ odsekla. „Jestli je takový rasista, jak se mi tady snažíš namluvit, proč se zajímá o mě?“

„Dobrá otázka,“ řekl. „Až se příště podíváš do zrcadla, polož si ji znovu.“

Nakonec se přestala dloubat, sepjala ruce a položila je před sebe na stůl.

„Poslyš,“ začal. „Řeknu to jenom jednou. Ať už ses s tím klukem namočila do čehokoli, měla bys mi to říct. Jestli do toho spadneš ještě víc, už ti možná nebudu schopen pomoct.“

Upírala pohled na své ruce a mlčela. Jeffrey měl chuť popadnout ji a zakvedlat s ní, aby z ní vypadlo něco kloudného. Chtěl, aby mu vysvětlila, jak se mohla zaplést s takovým grázlem. Především však toužil, aby mu řekla, že došlo k nějakému velkému nedorozumění, které ji mrzí. A taky aby mu slíbila, že sekne s pitím.

Z ní však vypadlo něco jiného: „Nemám ponětí, o čem mluvíš.“

Zkusil to znovu. „Jestli něco víš a tajíš mi to…,“ pronesl a doufal, že se toho chytí a bude pokračovat. Nereagovala.

Zvolil jinou taktiku: „Jestli se budeš stýkat s tímto typem, nemáš šanci získat zpět svou práci.“

Zvedla k němu pohled a poprvé po dlouhé době dokázal dešifrovat výraz, který se jí objevil na tváři – překvapení.

Odkašlala si, jako by zkoušela hledat vlastní hlas. „Netušila jsem, že tady taková možnost ještě je.“

Jeffrey uvažoval o tom, že teď Lena pracuje pro Chucka. To pomyšlení ho dokázalo vytočit. „Neměla bys dělat pro toho pitomce.“

„No jo,“ řekla stále ztišeným hlasem. „Pitomec, pro kterého jsem dělala předtím, mi dal jasně najevo, že už pro něj nejsem zajímavá.“

Podívala se na hodinky. „Když už jsme u toho, přijdu pozdě do práce.“

„Nenechávej to takhle,“ vyrazil ze sebe málem prosebným hlasem.

„Prosím, Leno. Já bych… Prosím.“

Odbyla to smíchem, takže si připadal jako idiot. „Slíbila jsem, že si promluvíme,“ podotkla. „Jestli mě nemáš z čeho obvinit, padám odsud.“

Opřel se dozadu. Pořád si přál, aby mu všechno vysvětlila.

„Vrchní inspektore,“ řekla hlasem naplněným despektem.

Očima proletěl spisem a nahlas z něj předčítal obvinění, která se nikdy nedostala před soud. „Žhářství. Ozbrojené přepadení. Krádeže aut. Znásilnění. Vražda.“

„To zní jako nějaká detektivka,“ řekla a vstala ze židle. „Hezky jsme si popovídali.“

„Ta dívka,“ řekl. „Ta, co ji znásilnili a umlátili k smrti, zatímco on seděl v autě a díval se.“ Neměla se k odchodu, tak pokračoval.

„Víš, kdo to byl?“

„Sněhurka?“ odpověděla.

„Ne,“ zavřel spis. „Byla to jeho holka.“

Jeffrey seděl ve svém autě před budovou studentských odboru a pozoroval skupinku dívek vylepujících plakátky na sloupy pouličního osvětlení kolem dvora. Všechny vypadaly mladě, pohledně a na sobě měly sportovní oblečení, některé z nich tepláky. Kterákoli by mohla být Ellen Schafferová. Kterákoli by se mohla stát další obětí.

Přišel, aby Brianu Kellerovi sdělil, že jeho syn se podle všeho stal obětí vraždy. Chtěl vidět, jak na to sdělení zareaguje. Taky ho zajímalo, co se to Keller zdráhal říct před svou manželkou. Doufal, že ta informace mu pomůže pohnout se z místa. Jinak vedla jediná stopa k Leně, a že by do toho byla opravdu zapletená, si nechtěl připustit.

Včera v noci se Sára neustále vracela k rozdílům mezi místy činu v případech Rosen a Schafferová. Pokud se někdo snažil navléknout Rosenovu vraždu jako sebevraždu, povedlo se mu to velice přesvědčivě. To se v případě Ellen Schafferové říct nedalo.

I kdyby vrah netušil, že vdechla zub, šipka na dvoře mluvila sama za sebe. Sára mínila, že zjevné rozdíly mohou poukazovat na dva různé pachatele. Jeffrey tuto domněnku zavrhl, ale poté, co dnes ráno viděl Ethana a Lenu, si už nebyl jistý ničím.

Ve vyšetřovací místnosti se Lena chovala jako jiný člověk. Takovou ji neznal. Způsob, jakým se zastávala Ethana a jeho minulosti, a fakt, že nepřiznala, že jí ublížil, v něm vyvolávaly pochybnosti o všem, co doteď v případu řekla. Zažil toho u policie dost a věděl, že i silné ženy se nechají snadno manipulovat násilníky. Připadalo mu až pozoruhodné, jak jsou si metody různých násilníků podobné a jak snadno jim některé typy žen podlehnou. Kriminály jsou plné vězeňkyň, které u sebe přechovávaly drogy svého přítele.

A ještě více jich určitě sedí proto, že se dopustily trestného činu, jenom aby se vymanily ze spárů svého trýznitele.

Kdysi v Birminghamu, když ještě dělal pochůzkáře, byl Jeffrey přinejmenším desetkrát vyslán do domu jedné a též ženy. Pracovala jako vedoucí úseku komunikace jisté mezinárodní společnosti a mohla se pochlubit dvěma diplomy z auburnské univerzity. Měla pod sebou tisíce lidí na celém světě, ale kdykoli k ní přijel na hlášení sousedů, otevřela mu dveře s tváří od krve a tvrdila, že spadla ze schodů. Její manžel byl zapšklý prevít, který o sobě tvrdil, že je muž v domácnosti. Ve skutečnosti pil a nedokázal si obstarat žádnou práci. Jednoduše žil z manželčiných peněz. Jak už to u podobných násilníků chodí, působil podmanivým dojmem a naprosto přehlížel, jak své manželce ubližuje. Dnes už policisté nepotřebují svědectví manželky, aby mohli manžela sbalit za domácí násilí, ale tehdy stál zákon ještě na straně manžela.

Jeffrey si jednu z těch návštěv pamatoval zvlášť dobře. Stál v mrazu na schodech před domem. Když otevřela, z nohy jí kapala krev a kolem chodidla se jí tvořila loužička. Bůhví, co jí manžel provedl. Když se jí však na to zeptal, zastávala se ho, že je to citlivý člověk, který by na ni nikdy nevztáhl ruku. Vlastně jedinkrát přece jenom viděl, že na ni vztáhl ruku – na jejím pohřbu. Přistoupil k truhle, poplácal ji po ruce a pak se na Jeffreyho zeširoka a zlomyslně ušklíbl se slovy: „Ten poslední schod ji zabil.“

Jeffrey se dva roky pokoušel s patologem vydumat, jak toho grázla strčit za katr. Avšak zjistit, že někdo spadl ze schodů a zlomil si při tom vaz, je mnohem snazší než dokázat, že jej někdo úmyslně postrčil.

Všechno to v něm vyvolalo vzpomínky na Lenino chování z dnešního rána. Měla pravdu, že shoda chlupů ji s Andym Rosenem spojovala jenom na základě okolností. A pokud jde o otisk prstu na knize, s tím by si dobrý právník snadno poradil. Jeffrey Lenu sám zaškoloval, takže měla dobrou znalost předností i slabin forenzních metod. Kdyby dostala nápad něco provést, předem by věděla, na co si dávat pozor. Přesně by znala způsoby, jak zakrýt veškeré stopy. Otázkou zůstávalo, jestli má takové jednání v sobě.

Zapletla se s Ethanem natolik, že by udělala cokoli, aby jej chránila?

Nemohl si zakrývat fakta a ta vrhala na Lenu podezření. Zejména s přihlédnutím k jejímu chování u výslechu. Vlastně ho svým postojem sama vybízela, aby si dal jednotlivé díly skládačky dohromady.

Ač proti své vůli, začal se v myšlenkách obírat hypotézou dvou vrahů, jak o tom spekulovala Sára. Jeden měl na svědomí vraždu Andyho a útok na Tessu, druhý vraždu Ellen Schafferové. Slabina této hypotézy spočívala v tom, že nemohla uspokojivě vysvětlit napadení Tessy. Poté, co měl příležitost podívat se na spis Ethana Whitea a mluvit s Lenou, se bude muset znovu zamyslet nad potenciálem této teorie.

Ethan mohl zabít Andyho Rosena. Lena dorazila na místo činu později. Mohla Ethanovi zavolat a informovat ho, že Tessa šla do lesa. Kde se oba nacházeli v době smrti Ellen Schafferové, se zjistit nedalo, ale Jeffrey nepochyboval, že Lena by se v munici nepřehmátla.

O zbraních věděla víc než leckterý chlap. Ale skutečnost, že v tomto případě mohla vystupovat nanejvýš jako spolupachatelka, mu mnoho útěchy nepřinášela. Podle zákonů státu Georgia by nesla stejnou trestní odpovědnost jako Ethan.

Promnul si oči a hlavou mu blesklo, že uvažuje scestně. Lena je policistka, přestože nenosí odznak. Nikdy by nespadla tak hluboko, aby se dopustila vraždy, a to ani jako spolupachatelka. A na tom Ethan White nedokáže nic změnit, ať už je jeho kouzlo jakékoli.

Celá ta teorie je šílená. Kromě toho, že Lena nechce spolupracovat, neexistuje jiný důvod, proč ji podezírat. Jak poznamenala Sára, dělá jí dobře, když může dělat potíže.

Z kapsy vytáhl mobil a zavolal kancelář Kevina Blakea. Děkan Granstké technické univerzity si liboval v tom, že neustále stavěl na odiv svou zaneprázdněnost, ačkoli pro Jeffreyho nebylo žádným tajemstvím, že veškerý svůj volný čas tráví na golfovém hřišti.

Jeffrey si s ním chtěl sjednat schůzku, aby ho informoval o postupu vyšetřování dříve, než do něj sám začne strkat nos. Blakeova sekretářka Jeffreyho okamžitě přepojila.

„Jeffrey,“ řekl místo pozdravu Blake. Mluvil přes hlasitý odposlech, což Jeffreymu prozradilo, že není sám. Jeho hlas zněl napjatě.

Blake se zeptal: „Kde jste?“

„U univerzity,“ odpověděl. Keller mu řekl, že bude celý den v laboratoři, pokud by s ním chtěl mluvit o samotě. Keller byl nejžhavější stopou. Jeffrey věděl, jak snadné je nechat se při vyšetřování něčím zmýlit. S Lenou si však teď toho moc nepočne, a co se týče Ethana, věděl, že by se nevyplatilo došlápnout si na něj, aniž by měl, o co se opřít.

Blake zareagoval: „Výborně, právě tady se mnou sedí Albert Gaines a Chuck. Chystali jsme se vám zavolat na stanici a požádat vás, abyste se tady stavil.“

Jeffrey potlačil nadávku, která se mu tiskla na jazyk.

„Zdravím, šerife,“ zavolal do mikrofonu Chuck a Jeffrey si okamžitě představil, jak ironicky se při tom asi tváří. „Čekají tě tady koblihy a kafe.“

V telefonu se ozval huhňavý zvuk, nejspíš Albert Gaines.

Blake pronesl: „Mohl byste se tady stavit, Jeffrey? Potřebovali bychom s vámi mluvit.“

„Tak za hodinu,“ oznámil jim Jeffrey, protože neměl chuť přiběhnout na jejich písknutí. „Musím prošetřit jednu stopu, než vystydne.“

„Aha,“ ucedil Blake, kterého asi zamrzelo, že bude muset posunout golf na později. „Nenajdete si minutku, abyste se zastavil hned?“

Albert Gaines opět něco zamumlal. Byl to věčně zasmušilý člověk, tvrdý na své podřízené. Jeffreyho si však z nějakého důvodu oblíbil.

Zdálo se, že Blake si vyslechl na svou adresu něco nehezkého, protože živým hlasem vzápětí dodal: „Takže za hodinu, vrchní inspektore.“

Jeffrey ukončil hovor, podepřel si telefonem bradu a pozoroval skupinku dívek, jak se přesouvají k další lampě. Vystoupil z auta a zamířil ke studentské radě. Cestou se na chvíli zastavil, aby se podíval na jeden z plakátů, které ty dívky vyvěsily. V horním rohu stála nekvalitní černobílá fotografie Ellen Schafferové a vedle ní ještě nekvalitnější podobenka Andyho Rosena. Pod nimi nápis: „Vzpomínka na zesnulé.“ Z plakátu se dozvěděl, kde a kdy se bude setkání konat, a také telefonní číslo na krizovou linku, nově zřízenou v rámci psychologické poradny.

„Myslíte, že to někomu prospěje?“

Jeffrey se polekal, když za sebou uslyšel Jill Rosenovou.

„Doktorko Rosenová…“

„Jill,“ opravila ho. „Nechtěla jsem vás vylekat.“

„To nic,“ zdálo se mu, že poslední den jí na kráse nepřidal. Měla vyplakané oči, propadlé tváře a na sobě bílý svetr s rolákem na zip.

Během povídání s Jeffreym si jednou rukou přitahovala rolák ke krku, jako by jí bylo chladno.

„Vypadám hrozně,“ omluvila se.

„Právě jsem na cestě za vaším manželem,“ poznamenal a napadlo ho, že asi zase nebude mít příležitost promluvit si s Kellerem o samotě.

„Měl by se vrátit každou chvíli,“ řekla a zvedla svazek klíčů.

„Mám náhradní klíče,“ vysvětlila. „Řekla jsem mu, že se za ním stavím. Musela jsem vypadnout z domu.“

„Překvapilo mě, že si váš muž nevzal volno.“

„Práce mu pomáhá vyrovnat se s tou ztrátou.“ Chabě se usmála.

„Nikde se neschováte líp, když se svět kolem začne hroutit.“

Jeffrey věděl přesně, o čem mluví. Po rozvodu se Sárou se rovněž utíkal k práci. Kdyby se tehdy měl ještě ke všemu nudit, asi by přišel o rozum.

„Tady,“ ukázal na lavičku. „Jak se máte?“

Usadila se a pomalu vydechla. „Nevím, co na to říct.“

„Hloupě jsem se zeptal.“

„Ne,“ ujistila ho. „Sama si tu otázku kladu už nějakou dobu: Jak se mám? Až přijdu na odpověď, dám vám vědět.“

Jeffrey zaujal místo vedle ní a rozhlédl se po okolí univerzity.

Na trávníku sedělo několik studentů. Měli rozložené ubrousky a svačili sendviče, které si přinesli v papírových pytlících.

Rosenová se na ně taky dívala a žmoulala si přitom cíp svetru.

Ze zašlosti toho místa na svetru usoudil, že to dělá pokaždé, když je nervózní.

„Uvažuju o tom, že opustím manžela,“ poznamenala.

Jeffrey se k ní otočil, ale nic neříkal. Z výrazu její tváře vyčetl, že to jsou pro ni těžká slova.

Pokračovala: „Chce se odstěhovat. Chce pryč z Grantu a začít znovu. Já to nedokážu. Nezvládnu to.“ Sklopila pohled.

„Je pochopitelné, že chce pryč,“ prohodil Jeffrey, aby udržel rozhovor.

Rosenová posunkem hlavy ukázala na univerzitu. „Věnovala jsem univerzitě dvacet let. Prožili jsme tady velký kus života, ať už byl jakýkoli. Ani nedokážu říct, kolik úsilí jsem vložila do poradny.“

Jeffrey chvíli mlčel. Když nepokračovala, zeptal se: „Sdělil vám důvod, proč se chce odstěhovat?“

Zavrtěla hlavou. Ne však proto, že by o žádném nevěděla.

V hlase se jí ozval nesnesitelný smutek, jako by se rozhodla přiznat naprostou porážku. „To je jeho obvyklý postoj. Vždy má silácké řeči, ale jakmile se objeví náznak problémů, zdrhne se staženým ocasem.“

„Hovoříte, jako by se to už někdy stalo.“

„To ano,“ souhlasně přikývla.

Jeffrey se snažil dopídit se podrobností: „Před čím utíká?“

„Před vším,“ odvětila bez vysvětlování. „Mou prací je pomáhat lidem vyrovnat se s minulostí, a přesto nedokážu přimět svého manžela, aby se postavil svým démonům.“ Pak tlumeným hlasem ještě dodala: „Ani sobě.“

„Jaké démony máte na mysli?“

„Oba máme stejné. Kamkoli se podívám, vidím Andyho. Když jsem doma a zaslechnu zvenčí zvuk, vždy se podívám z okna, jestli ho neuvidím přicházet. Brian je pořád zavřený v laboratoři, takže to na něj musí doléhat ještě víc. Vím, že to těžce nese. Musí stihnout jeden termín. V sázce je velké množství peněz. Vím o všem.“

Zvedla hlas. Nashromážděný vztek se začal uvolňovat.

Jeffrey se zeptal: „Zlobíte se na něj za ty pletky, které měl?“

„Jaké pletky?“ zeptala se s nepředstíraným překvapením.

„Zaslechl jsem nějaké pomluvy,“ vysvětlil a v tom okamžiku dostal chuť vymlátit Richardu Carterovi všechny zuby. „Prý se Brian zapletl se studentkou.“

„Panebože,“ zalapala po dechu a zakryla si ústa rolákem. „Téměř si přeju, aby to byla pravda. Není to strašné?“ zeptala se. „Znamenalo by to, že alespoň někdo mu je přednější než věda.“

„Na synovi mu přece záleželo,“ podotkl Jeffrey a vzpomněl si na hádku, kterou zaslechl den předtím. Rosenová obvinila Kellera, že mu na synovi začalo záležet teprve po smrti.

„Měl záchvaty starostlivosti,“ poznamenala. „Auto, oblečení, televize. Kupoval mu věci. Tak vypadal projev jeho starostlivosti.“

Snažila se mu něco naznačit, ale Jeffrey netušil co. „Kam se chce odstěhovat?“ zeptal se.

„Bůhví,“ odpověděla. „Je jako želva. Kdykoli se něco stane, stáhne hlavu do krunýře a počká, až se to přežene.“ Usmála se, když si uvědomila, že se právě schovává do svého roláku. „Vizuální pomůcka.“

Opětoval jí úsměv.

„Prostě to nedokážu. Už takhle dál žít nemůžu.“ Pohledem sklouzla na Jeffreyho. „Mám vám tohle sezení zaplatit na fakturu, nebo hotově?“

Usmál se. Chtěl, aby pokračovala.

„Řekla bych, že vaše práce je v mnoha ohledech podobná té mé.

Posloucháte lidi a snažíte se přitom vydedukovat, co je tíží.“

„Co tíží vás?“

Zauvažovala. „Jsem vyčerpaná,“ pronesla. „Chci žít. Mít vlastní život. Zůstávala jsem s Brianem kvůli Andymu, ale teď, když už Andy…“

Rozplakala se. Jeffrey zalovil v kapse po kapesníku. Teprve když jí ho podal, postřehl, že na něm zůstala Lenina krev.

„Promiňte,“ omluvil se.

„Pořezal jste se?“

„To Lena,“ řekl a soustředil se na její reakci. „Dnes ráno jsem s ní mluvil. Měla pod okem modřinu. Někdo ji uhodil.“

Rosenové zableskla v očích obava, ale nic neřekla.

„Chodí s jedním klukem,“ prohlásil a zdálo se, že Rosenová se musí ovládat, aby držela ústa zavřená. „Ráno jsem za ní zašel a našel jsem je spolu.“

Nevybídla ho, aby pokračoval, ale očima jej o to přímo prosila.

Nedokázala zakrýt obavu o Lenu.

„Má monokl pod okem a pohmožděné zápěstí, jako od silného stisku.“ Na okamžik se odmlčel. „Ten, co jí to udělal, není žádný anděl, doktorko Rosenová. Je to velice násilný a nebezpečný člověk.“

Seděla na krajíčku lavičky a pohledem prakticky žebrala o to, aby pokračoval.

„Ethan White,“ řekl. „Slyšela jste o něm někdy?“

„Ne,“ zakroutila hlavou. „Měla bych?“

„Doufal jsem, že to jméno budete znát,“ přiznal, protože by se tím potvrdila spojitost mezi Andym Rosenem a Ethanem Whitem.

„Jsou její zranění vážná?“ zeptala se.

„Pokud mohu soudit, tak ne,“ odpověděl. „Ale neustále se dloube v jizvě na ruce. Rozedírá si ji do krve.“

Rosenova stiskla rty.

„Nevím, jak ji přimět, aby se na něj vykašlala,“ zasmušil se.

„Jsem k ničemu, nedokážu lidem pomoct.“

Rosenová se zadívala na studenty v dálce. „Může si pomoct jenom sama,“ poznamenala tónem, který jejím slovům dodával hlubšího významu.

„Byla vaší pacientkou?“ otázal se v naději, že přikývne.

„Víte, že vám takovou informaci poskytnout nemůžu.“

„Vím,“ přisvědčil, „ale kdybyste to udělala, vrhla byste světlo na problém, který mě trápí.“

Podívala se na něj. „Jaký problém?“

„Když tam u řeky Chuck vyslovil jméno vašeho syna, Lena vypadala překvapeně, jako by ho už slyšela,“ začal, a jak mluvil, snažil se ujasnit si to. „Bylo to snad tím, že když se řeklo jméno Rosen, vybavila si nikoli vašeho syna, ale vás?“

Zdálo se, že Rosenová přemýšlí, jak mu pomoct vyřešit dilema, aniž by přitom porušila své zásady.

„Doktorko Rosenová…“

Opřela se zády o lavičku a přitáhla si rolák ke krku. „Už jde můj manžel.“

Jeffrey se snažil nedat na sobě znát rozčarování. Keller byl od nich asi třicet metrů, takže kdyby Rosenová chtěla, mohla mu na jeho otázku klidně odpovědět.

Jeffrey se s přicházejícím mužem pozdravil. „Doktore Kellere.“

Kellera mátlo, že potkává svou manželku ve společnosti vrchního inspektora. „Něco se děje?“ zeptal se.

Jeffrey vstal a nabídl místo Kellerovi, ale ten to nevnímal a obrátil se ke své manželce: „Máš klíče?“

Podala mu svazek, aniž by se na něj podívala.

„Musím do práce,“ pronesl Keller. „Měla by ses vrátit domů, Jill.“

Rosenová se začala zvedat.

„Něco vám oběma musím říct,“ prohlásil Jeffrey a gestem jí naznačil, aby nevstávala. „Týká se to Andyho.“

Keller se na něj podíval, jako by syn byl to poslední, na co právě myslel.

„Chtěl jsem s vámi mluvit dřív, než se to roznese po univerzitě,“ vysvětlil Jeffrey. „Mám pochybnosti, jestli smrt vašeho syna byla sebevraždou.“

„Cože?“ vyhrkla Rosenová.

„Nelze vyloučit, že se stal obětí vraždy,“ řekl Jeffrey překvapeným rodičům.

Keller upustil klíče, ale nechystal se je zvednout.

Jeffrey pokračoval: „Při Andyho pitvě jsme nepřišli na nic určitého, ale Ellen Schafferová…“

„Myslíte tu dívku ze včerejška?“ ujistila se Rosenová.

„Ano, madam,“ potvrdil Jeffrey a odkašlal si. „V jejím případě není pochyb, že se jedná o vraždu. Vzhledem k tomu, že se to někdo pokusil zinscenovat jako sebevraždu, musíme důkladně prošetřit veškeré okolnosti smrti vašeho syna. Se vší upřímností musím přiznat, že zatím nedržíme v rukou nic, co by sebevraždu vyvracelo, ale máme určité podezření a já ten případ neuzavřu, dokud si nebudu jist, jak se to doopravdy stalo.“

Rosenová se s otevřenými ústy opřela zády o lavičku.

Jeffrey pokračoval: „Musím o věci uvědomit děkana, ale chtěl jsem, abyste o tom věděli jako první.“

„Ale co ten dopis na rozloučenou?“ zeptala se Rosenová.

„To je jedna z věcí, pro niž jsem zatím nenašel uspokojivé vysvětlení,“ připustil Jeffrey. „A lituju, že vám prozatím nedokážu poskytnout víc než vlastní podezření. Sledujeme veškeré možné stopy, ale musím k vám být upřímný – nic průkazného se dosud neobjevilo. Ty dva případy spolu nemusejí vůbec souviset. Může se proto stát, že na konci vyšetřování přijdeme k názoru, že Andy si opravdu vzal život sám.“

Keller vybuchl a jeho záchvat hněvu Jeffreyho natolik překvapil, že ucouvl.

„Co si to dovolujete?“ vyprskl Keller. „Jak se opovažujete naznačovat nám, že náš syn byl zavražděn, když…“

„Briane,“ pokusila se ho zklidnit manželka.

„Sklapni, Jill,“ odsekl a ruka mu vyletěla, jako by ji chtěl praštit.

„To je nehoráznost. To je…,“ zalykal se vzteky, až nebyl schopen mluvit, ač nepřestával pohybovat rty. „Nemůžu uvěřit…“ Předklonil se a zvedl ze země klíče. „Tahle škola, celé tohle město…“

Namířil manželce prstem do tváře a ona ucouvla, jako by se chtěla bránit.

Keller se napřímil a zařval: „Říkal jsem ti to, Jill. Říkal jsem ti, jak je tohle město proklaté!“

Jeffrey si stoupl mezi ně se slovy: „Doktore Kellere, myslím, že byste se měl uklidnit.“

„A já myslím, že byste se měl starat o své věci a hlavně najít toho, kdo mi zabil syna!“ zařval s tváří zkřivenou vzteky. „Vy poldové se holedbáte, jak vládnete městu, ale všichni jste jedna zkorumpovaná banda, kterou drží pod palcem Albert Gaines.“

Jeffrey toho měl akorát dost. „O tom si promluvíme někdy jindy, doktore Kellere, až se vám podaří vstřebat, co jsem vám řekl.“

Tentokrát namířil Keller prst proti Jeffreymu. „To si pište, že si o tom promluvíme,“ zahrozil, oběma jim ukázal záda a odpochodoval pryč.

Jill Rosenová se za svého manžela omlouvala: „Je mi to líto.“

„Nemusíte se za něj ospravedlňovat,“ snažil se udržet vlastní vztek na uzdě. Měl chuť vydat se za Kellerem do laboratoře, ale oba potřebovali uklidnit.

Jeffrey cítil, že Rosenovou sužuje pocit beznaděje, a proto jí řekl: „Je mi líto, že vám nedokážu poskytnout víc informací.“

Přitáhla si rolák ke krku a pronesla: „Ta vaše hypotetická otázka, co jste se mě prve ptal.“

„Ano?“

„Týká se to nějak Andyho?“

„Ano, madam,“ řekl a snažil se ubrat.

Rosenová upírala pohled do prostranství před školou, na skupinku studentů usazených na trávníku a užívajících si slunečného dne. „Hypoteticky vzato měla důvod znát mé jméno,“ pronesla.

„Děkuju,“ řekl Jeffrey s pocitem nesmírné úlevy, že alespoň jedna věc se vysvětlila.

„Co se týče té druhé věci,“ pokračovala s pohledem stále upřeným na studenty. „Ten mladík, se kterým se schází.“

„Znáte ho?“ zeptal se Jeffrey, ale vzápětí se opravil: „Hypoteticky?“

„Ale jistěže znám,“ řekla. „Nebo přinejmenším někoho velice podobného. Takové typy mám prokouklé.“

„Nevím, jestli vám rozumím.“

Přitáhla si rolák a rozepnula ho, aby mu ukázala velkou modřinu na klíční kosti. Na krku měla tmavé otisky prstů. Někdo ji pěkně přiškrtil.

Jeffrey ztratil řeč. „Kdo…,“ vyrazil ze sebe, ačkoli odpověď byla nasnadě.

Rosenová si svetr znovu zapnula. „Už bych měla jít.“

„Můžu vás někam odvézt,“ navrhl Jeffrey. „Do centra pomoci…“

„Půjdu k matce,“ řekla s neveselým úsměvem. „Vždycky chodím k matce.“

„Doktorko Rosenová,“ řekl. „Jill…“

„Oceňuju vaši péči,“ přerušila ho, „ale opravdu už musím jít.“

Zůstal tam stát a díval se, jak míjí skupinku studentů. Na okamžik se u jednoho z nich na pár slov zastavila, jako by se nic nedělo. Rozhodoval se, zda jít za ní, nebo se raději vydat za Brianem a předvést mu, co znamená jít někomu po krku.

Rozhodl se pro to druhé a rychlým krokem zamířil do budovy výzkumu. Jako dítě častokrát zamezil roztržkám mezi rodiči, takže věděl, že vztek plodí jenom další vztek, a tak než vešel do laboratoře Briana Kellera, zhluboka se nadechl, aby se uklidnil.

V místnosti se nenacházel nikdo, až na Richarda Cartera, který stál za stolem a ťukal si tužkou o bradu. Jeho pohled plný očekávání se okamžitě změnil ve zklamání, jakmile spatřil Jeffreyho.

„Aha,“ řekl. „To jste vy.“

„Kde je Keller?“

„To bych taky rád věděl,“ poznamenal uštěpačně. Znovu se sklonil nad stůl a psal něco na kousek papíru. „Měli jsme se sejít před půl hodinou.“

„Právě jsem mluvil s jeho ženou o té domnělé milostné aféře.“

Při té zmínce Richard zpozorněl a na rtech se mu rozhostil úsměv. „Ano? A co říkala?“

„Že to jsou kecy,“ odpověděl a pak varovně dodal: „Měl byste si dávat větší pozor na jazyk.“

Richard se zatvářil dotčeně. „Upozornil jsem vás, že jsou to jenom povídačky. Řekl jsem jasně, že…“

„Zahráváte si se životy lidí. Nemluvě o tom, že jste mě okradl o čas.“

Richard si povzdechl a vrátil se ke psaní. „Omlouvám se,“ zamumlal, jako když se ospravedlňuje dítě.

Jeffrey to nechtěl přejít jen tak. „Kvůli vám se můžu schvátit, abych si ověřil, co je na těch řečech pravdy. Místo toho jsem se mohl zaměřit na něco užitečnějšího.“ Když na to neslyšel žádnou odpověď, cítil potřebu ještě dodat: „Jsou tady mrtví, Richarde.“

„Toho jsem si vědom, vrchní inspektore, ale co to má co dělat se mnou?“ Nedal Jeffreymu čas, aby odpověděl: „Můžu k vám byt upřímný? Vím, že se stala hrozná věc, ale máme plné ruce práce.

A velmi důležité. V Kalifornii pracuje jeden tým na stejné věci.

Ujišťuju vás, že si neřeknou: ‚Hele, Brian Keller měl poslední dobou problémy, zvolněme, než se dá do pořádku.‘ Ne, pane. Makají na tom dnem i nocí, dnem i nocí, jenom aby nás přetrumfli. Ve vědě se nehraje fér. V sázce jsou miliony, ne-li miliardy.“

Mluvil jako nějaký podomní obchodník, snažící se vnutit ubohému zákazníkovi během dvou minut nesmyslně drahý vysavač.

Jeffrey na to pravil: „Nevěděl jsem, že spolupracujete s Brianem.“

„Když se obtěžuje přijít,“ hodil tužku na stůl, vzal kufřík a zamířil ke dveřím.

„Kam jdete?“

„Na přednášku,“ pronesl Richard, jako by mluvil s úplným pitomcem.

„Někdo tady taky musí makat.“

Manifestačně odešel. Místo aby jej Jeffrey následoval, přešel ke Kellerovu stolu a přečetl si vzkaz: „Milý Briane, asi tě pořád zaměstnává ta záležitost s Andym, ale neměli bychom zapomenout dát dohromady tu dokumentaci. Pokud by sis přál, abych se o to postaral sám, stačí říct.“ Vedle svého podpisu Richard přimaloval smajlíka.

Jeffrey si vzkaz přečetl ještě dvakrát. Snažil se dát si dohromady ochotný tón zprávy s podrážděním, které v něm vyvolala Brianova nedochvilnost. Nějak se to k sobě nehodilo, ale na druhé straně Richard nepatřil k racionálním lidem.

Než se rozhodl trochu se porozhlédnout a nakouknout do Kellerova stolu, vrhl pohled ke dveřím. Právě klečel a prohlížel si obsah spodní zásuvky, když mu zazvonil mobil.

„Tolliver.“

„Šéfe,“ ozval se Frank. Z tónu jeho hlasu uhodl, co bude následovat.

„Našli jsme další tělo.“

Jeffrey zaparkoval před chlapeckou kolejí s myšlenkou, že by byl nejšťastnějším člověkem na světě, kdyby už nikdy nemusel univerzitu ani vidět. Nemohl zapomenout na prázdný pohled Jill Rosenové a snažil se představit si sám sebe, jak vyjeveně se asi zatvářil na tu její modřinu. Nikdy by ho nenapadlo, že Brian svou manželku bije, ale dnes už se ničemu nedivil.

Jeffrey vytáhl mobil. Váhal, jestli zavolat Sáře. Nechtěl, aby přijela na místo činu, ale věděl, že by potřebovala vidět tělo, jak jej našli. Pokoušel se přijít na dobrou výmluvu, proč jí nezavolat, ale nakonec to vzdal a vytočil číslo.

Po pátém zazvonění se ze sluchátka ozval její unavený hlas.

„Ahoj,“ pozdravil Jeffrey.

„Kolik je hodin?“

Sdělil jí to. Zdála se být na tom o poznání lépe než předešlou noc. Omluvil se: „Promiň, že tě budím.“

„Hm… Co je?“ zeptala se. Slyšel, jak se převaluje v posteli.

Hlavou mu bleskla představa, že leží vedle ní, a pocítil pnutí jako už dlouho ne. Ze všeho nejvíc si přál vklouznout k ní do postele a začít den nanovo.

Sára pronesla: „Asi před dvaceti minutami volala máma. Tesse se udělalo líp.“ Hlasitě zívla. „V márnici mě ještě čeká nějaké papírování, takže se tam asi odpoledne stavím.“

„Právě proto volám.“

Promluvila zděšeně. „Co se stalo?“

„Oběšení,“ odtušil. „Na koleji.“

„Prokristapána,“ vzdechla. Jeffrey cítil stejnou hrůzu jako ona.

V městečku, kde se počet vražd pohyboval na desetkrát menší úrovni než celostátní průměr, se najednou s mrtvolami roztrhl pytel.

„Kdy?“ zeptala se.

„Nejsem si zatím jist. Právě mě volali.“ Věděl, co mu na to odpoví, ale přesto to zkusil: „Můžeš za sebe poslat Carlose.“

„Musím to tělo vidět.“

„Nemám radost, že sem chceš přijet,“ přiznal. „Kdyby se něco stalo…“

„Nehodlám obcházet své služební povinnosti,“ poznamenala tónem, který naznačoval, že nemá smysl se s ní přít.

Jeffrey věděl, že má pravdu. Její práce ji k něčemu zavazuje.

Vzpomněl si však, jak ráno vypadala Lena, a taky na modřiny Jill Rosenové. Má je snad taky nechat, ať si žijí svůj život?

„Jeffe?“

Nakonec se rozhodl: „Chlapecká kolej, blok B.“

„Dobře,“ pravila. „Za pár minut jsem tam.“

Jeffrey ukončil hovor a vystoupil z auta. Prošel kolem hloučku postávajících kluků a vešel dovnitř. Ovanul ho silný zápach alkoholu.

Když ještě studoval historii v Auburnu, což dělal jako doplněk vedle zahřívání střídačky fotbalového mužstva, pořádali hodně mejdanů. Nevzpomínal si však, že by jejich kolej někdy páchla jako tento pajzl.

„Zdravím, šerife,“ přivítal ho Chuck, stojící na vrcholku schodiště s rukama zabořenýma hluboko do kapes vypasovaných kalhot.

Vypadal skoro obscénně a Jeffrey si přál, aby si dal odchod.

„Chucku,“ pronesl cestou po schodech.

„To mám radost, že ses nakonec uráčil. Čekali jsme tě s Kevem.“

Jeffrey se zamračil nad způsobem, jakým užil děkanova jména, jako by byli odjakživa nejlepší kámoši. Nebýt toho, že je synem Alberta Gainese, Kevin by se s ním nevybavoval, natož s ním hrál golf. V nejbližší době si ovšem Kevin golf asi dlouho nezahraje.

Přinejmenším příští měsíc nebude dělat nic jiného než odpovídat na nekonečné telefonáty vyděšených rodičů, strachujících se o své ratolesti. Je třeba říct, že právem, jelikož zemřeli tři studenti.

„Až si najdu chvilku, zavolám mu,“ poznamenal Jeffrey. Bůhví, jak dlouho se dá schůzka s děkanem odkládat, pomyslel si.

„Tady je to jasný,“ mínil Chuck. „Načapali ho se staženými kalhotami.“

Jeffrey Chuckovu poznámku ignoroval a zeptal se: „Kdo ho našel?“

„Jeden z kluků, co tady taky bydlí.“

„Chci s ním mluvit.“

„Čeká v přízemí,“ informoval ho Chuck. „Adamsová se z něj snažila něco vypáčit, ale musel jsem to převzít sám.“ Výmluvně na něj mrkl. „Někdy bývá trochu těžkopádná. V podobných situacích musíš zapojit do hry fantazii.“

„Ano?“ zeptal se Jeffrey a zadíval se do chodby. Před pokojem postávali Frank a Lena. Z jejich postoje se dalo vyčíst, že nemají důvod k nadšení.

„Lena našla jehlu,“ pospíšil si Chuck.

„Našla jehlu?“ zeptal se Jeffrey. Ani ne před deseti minutami zavolal na místo činu techniky. Ještě nemohli stihnout ten pokoj prohledat.

„Všimla si jí, když vešla, aby ohledala pachatele,“ vysvětloval Chuck, který chtěl říct „oběť“, ale spletl si slova. „Nejspíš se skutálela pod postel.“

Jeffrey ovládl nutkání hlasitě zaklít. Věděl, že důkazy, které teď najdou, jim budou k ničemu. Zejména důkazy, které by nasvědčovaly, že Lena pokoj navštívila už dříve.

Chuck se rozesmál. „Nechtěl jsem tě naštvat,“ poplácal Jeffreyho po zádech, jako by ho připravil o zápas basketu.

Jeffrey mu nevěnoval pozornost a zamířil směrem k Frankovi a Leně. Když se Chuck vydal za ním, Jeffrey se obrátil: „Uděláš pro mě něco, Chucku?“

„Jasně, šerife.“

„Postav se na schody a dohlídni na to, aby se sem nikdo kromě Sáry nedostal.“

Chuck zasalutoval a otočil se na podpatku.

„Idiot,“ zamumlal si pro sebe Jeffrey cestou po chodbě.

Frank něco Leně vykládal, ale když k nim došel Jeffrey, odmlčel se.

Jeffrey oslovil Lenu: „Omluvíš nás na okamžik?“

„Jistě,“ přikývla a poodešla o několik kroků dál. Jeffrey věděl, že je slyší, ale nestaral se o to.

„Technici jsou na cestě,“ sdělil Frankovi.

„Už jsem udělal pár fotek,“ řekl Frank a zvedl polaroidový fotoaparát.

„Sežeň Brada,“ poručil Jeffrey. „Ať vezme foťák a přijede. Chci pár kvalitních snímků.“

Zatímco Jeffrey nakoukl do pokoje, Frank zavolal Bradovi. Podsaditý kluk s dlouhými vlasy ležel opřený o postel. Na podlaze vedle něj se válel žlutý kus gumy, jakou narkomani používají místo zaškrcovadla, aby se lépe trefili do žíly. Tělo bylo nafouklé a šedé. Muselo tam ležet už nějakou chvíli.

„Prokristapána,“ zamumlal Jeffrey. Uvnitř to páchlo ještě hůř než v pokoji Ellen Schafferové.

„Co to je sakra za smrad?“

„Na čistotu si moc nepotrpěl,“ poznamenal Frank.

Jeffrey si pokoj soustředěně prohlížel. Světlo nebylo rozsvícené, ale sluneční paprsky pozdního dopoledne místnost dostatečně osvětlovaly. Kousek od těla na protější posteli stála televize se zabudovaným videopřehrávačem. Zářící bleděmodrá obrazovka naznačovala, že v přehrávači dohrála kazeta. V tom světle vypadalo tělo podivně. Kůži jako by napadla plíseň. Ten dojem však vyvolával spíš onen smrad. Uvnitř byl nepředstavitelný binec a Jeffrey za původce zápachu označil misky rychlého občerstvení, ležící na podlaze. Kolem se povalovaly papíry a knihy. Jeffreymu nešlo do hlavy, jak se tady někdo dokázal pohybovat, aniž by pořád nezakopával.

Hlava toho kluka spadala na prsa a mastné vlasy zakrývaly tvář a krk. Na sobě neměl nic, jenom umaštěné bílé šortky. Jednu ruku měl strčenou uvnitř a Jeffrey zkušeným pohledem odhadl, co asi dělal.

Na levém rameně oběti zářila výrazná modřina, která jim jistě řekne víc, až se na ni podívá Sára. Na těle byla patrná posmrtná ztuhlost, což znamenalo, že smrt nastala přibližně před dvěma až dvanácti hodinami, v závislosti na teplotě pokoje. Určit dobu úmrtí nebývá snadné a Jeffrey věděl, že ani Sáře se to nepodaří o moc přesněji.

„Je zapnutá klimatizace?“ zeptal se a povolil si kravatu. Klimatizaci v okně zakrývaly umělohmotné lamely, které se ani nezachvěly.

„Ne,“ odpověděl Frank. „Když jsem dorazil, dveře byly otevřené, tak jsem je tak nechal, aby se ten smrad trochu vyvětral.“

Jeffrey přikývl. Muselo tam být přes noc pořádné vedro, pokud klimatizace nefungovala a dveře byly zavřené. Ze sousedních pokojů už jsou na podobný smrad asi zvyklí, když si ničeho zvláštního nevšimli.

Jeffrey se zeptal: „Známe jméno?“

„William Dickson,“ odpověděl Frank. „Jak jsem se dozvěděl, nikdo ho tak neoslovoval.“

„Jak mu říkali?“

Frank se ušklíbl. „Scooter.“

Jeffrey nadzvedl obočí, ale sám se neměl čemu divit. Nikomu by se totiž nepochlubil, jak mu kdysi říkali v rodné Sylacauze. Sára tu přezdívku včera použila, jen aby ho podráždila.

Frank pokračoval: „Jeho spolubydlící odjel na Velikonoce.“

„Chci s ním mluvit,“ upozornil Jeffrey.

„Jakmile tady skončíme, seženu u děkana jeho číslo.“

Jeffrey vešel do pokoje a na podlaze si všiml rozšlápnuté umělohmotné stříkačky. Ať už v ní bylo cokoli, stačilo to dávno vyprchat.

Ve vyschlé loužičce šlo rozeznat otisk podrážky.

S očima upřenýma na ten otisk řekl Frankovi: „Ať Brad udělá detailní snímek.“ Frank přikývl a Jeffrey si klekl vedle těla. Chtěl Franka poprosit o gumové rukavice, ale ten už mu je sám od sebe podával.

„Dík,“ natáhl si je Jeffrey. Měl zpocené ruce a pryž se mu přisála na kůži. V pokoji nebylo nejlepší světlo, a proto se porozhlédl po lampě. Předpokládal, že Dickson nějakou musel mít. Stála na ledničce u postele, ale s přeříznutou šňůrou. Konečky drátů spatřil obnažené na měď. „Ať nikdo nezapíná vypínač, než se na to podíváme,“ varoval Franka.

Jeffrey naklonil Scooterovi hlavu do strany a nadzvedl mu bradu.

Kolem krku měl uvázaný pásek, který nebyl ode dveří vidět.

Mladíkovy dlouhé vlasy odpuzovaly mastnotou.

Odhrnul mu je z čela. Měl pocit, jako by zvedal těžký závěs.

Pásek uvázaný do smyčky těsně obepínal krk a přezka se zařezávala do kůže. Jeffrey jej nechtěl uvolnit, ale na horní straně si povšiml malého kousku molitanu. Sledoval pásek až ke konci a zjistil, že je svázán s jiným, plátěným. Přezku toho druhého někdo zaháknul do očka ve zdi. Pásky byly napjaté, váha těla spočívala na přezce uchycené v očku ve zdi. Zdálo se, že to očko je ve zdi už dlouho.

Jeffrey se otočil a podíval se na televizi naproti tělu. Laciný přístroj, jaký se dá ve slevě pořídit za méně než sto dolarů. Vedle stála krabička tygří masti oblepená bílými kusy kdovíjakého svinstva.

Jeffrey vytáhl tužku a pomocí tlačítka vyndal kazetu z videopřehrávače.

Pod názvem Projekt Nahá dívka uviděl drobnou erotickou ilustraci.

Vstal a stáhl si rukavice. Frank ho následoval do chodby za Lenou.

„Volalas někomu?“ zeptal se jí.

„Cože?“ svraštila obočí. Zdálo se, že je připravená na další výslech, přesto ji svou otázkou zaskočil.

„Volalas někomu poté, co jsi dorazila?“ upřesnil otázku.

„Nemám mobil.“

„Určitě?“ zeptal se. Domníval se, že Lena je v celém Grantu jediná, kdo nemá mobil.

„Chceš vědět, kolik beru?“ zasmála se nevěřícně. „Sotva mám na jídlo.“

Jeffrey změnil téma. „Prý jsi našla jehlu.“

„Dostali jsme hlášení asi tak před hodinou a půl,“ řekla. Bylo vidět, že si svou odpověď předem nacvičila. „Vešla jsem dovnitř, abych se ujistila, jestli ještě nežije. Měl nehmatný pulz a nedýchal.

Tělo bylo ztuhlé a na dotek studené. Tehdy jsem našla tu jehlu.“

„Opravdu nám pomohla,“ poznamenal Frank ironicky. „Všimla si jí pod postelí a chtěla nám ušetřit práci, tak ji sebrala.“

Jeffrey upřel na Lenu pohled. Ani ne otázkou, spíše oznamovacím tónem pronesl: „Předpokládám, že tady všude najdeme tvoje otisky.“

„Asi jo.“

„Předpokládám, že si nevzpomeneš, na cos sáhla, když jsi vešla dovnitř.“

„To ne.“

Jeffrey se ohlédl za sebe do pokoje a pak se znovu podíval na Lenu. „Vysvětlíš mi, kde se na podlaze vzal otisk boty tvého přítele?“

Nevypadala ani trochu zaskočená. Naopak se zdálo, jako by se usmála. „Tys o tom neslyšel?“ zeptala se. „To on našel tělo.“

Jeffrey vrhl pohled na Franka, který přikývl: „Prý už ses pokoušela ho vyslýchat.“

Pokrčila rameny.

„Franku,“ řekl, „dojdi pro něj.“

Frank odešel. Lena přešla k oknu a zadívala se ven na trávník před kolejí. Všude se povalovaly odpadky a vedle stojanu na kola stál monument z plechovek od piva.

Jeffrey nadhodil: „Vypadá to, že se tady konal nějaký večírek.“

„Asi ano,“ souhlasila.

„Tenhle kluk,“ ukázal na Scootera, „se možná nechal trochu unést.“

„Možná.“

„Vypadá to, že na této koleji máte problémy s drogami.“

Lena se k němu otočila. „O tom by sis měl promluvit s Chuckem.“

„Jo, on je ten pravý,“ poznamenal Jeffrey sarkasticky.

„Snad by ses ho měl zeptat, kde strávil víkend.“

„Na golfovém turnaji?“ zeptal se Jeffrey, protože si vybavil titulní stránku Grantského věstníku. Měl za to, že se mu snaží připomenout, kdo je Chuckův otec, a že jestli nebude tančit, jak on zpívá, dostane za ucho.

Jeffrey opáčil: „Proč podnikáš kroky proti mně, Leno? Co se snažíš zakrýt?“

„Tady je svědek,“ řekla. „Radši bych měla jít za svým šéfem, než začne jančit.“

„Proč máš tak naspěch?“ zajímal se Jeffrey. „Bojíš se, že od něho schytáš ještě jednu?“

Mlčky stiskla rty.

„Zůstaň tady,“ řekl tónem, z kterého pochopila, že nemá na vybranou.

Ethan White se šoural chodbou vedle Franka. Oblékl si své obvyklé černé triko s dlouhými rukávy a džíny. Měl mokré vlasy a kolem krku ručník.

„Dal sis sprchu?“ zeptal se Jeffrey.

„Jo,“ odpověděl Ethan a cípem ručníku si vytřel ucho. „Smýval jsem ze sebe všechny důkazy o tom, že jsem uškrtil Scootera.“

„To zní jako přiznání,“ podotkl Jeffrey.

Ethan se na něj podíval spalujícím pohledem. „Už jsem mluvil tady s vaším dorostem,“ kývl hlavou směrem k Leně, která mu jeho pohled opětovala. Vzduch houstl.

„Řekni mi,“ nadhodil Jeffrey, „ty bydlíš v přízemí?“ Ethan přikývl.

„Co tě přivedlo sem?“

„Potřeboval jsem si od Scootera půjčit zápisky z přednášky.“

„Jaké?“

„Molekulární biologie.“

„V kolik to bylo?“

„Nevím,“ odpověděl. „Odečtěte asi tak dvě minuty od doby, co jsem jí volal.“

Lena na to reagovala: „Měla jsem službu. Nevolal mi, byla to náhoda, že jsem to zvedla já.“

Ethan uchopil konce ručníku a sevřel je, jako by chtěl někoho uškrtit. „Když dorazili, odešel jsem.“

„Vzpomeneš si, čeho ses tady dotkl?“

„Bohužel ne,“ řekl. „Pěkně mě to vzalo, když jsem vešel a viděl spolužáka, jak tady leží mrtvej.“

„To přece není poprvé, cos viděl mrtvolu,“ připomenul mu Jeffrey.

Ethan nadzvedl obočí, jako by chtěl říct: „A má být?“

Jeffrey poznamenal: „Chci, abys udělal prohlášení na policii.“

Ethan zavrtěl hlavou: „Ani náhodou.“

„Snažíš se bránit vyšetřování?“ pohrozil mu Jeffrey.

„Nikoli, pane,“ odpověděl Ethan vychytrale a ze zadní kapsy kalhot vytáhl kus papíru vytrženého z poznámkového bloku. Podal ho Jeffreymu. „Tady je moje prohlášení. Podepsané. Jestli chcete, abych to podepsal před vámi, můžu to udělat ještě jednou. Podle zákona není mou povinností, abych kvůli tomu šel na policejní stanici.“

„Myslíš si, jak jseš mazanej, vid?“ ucedil Jeffrey, aniž by od něj převzal prohlášení. „Myslíš si, jak se umíš ze všeho pěkně vykroutit.“

Ukázal na Lenu. „A když to nejde, neštítíš se dát ránu.“

Ethan spiklenecky mrkl na Lenu, jako by se spolu dělili o nějaké tajemství. Lena ztuhla, ale nic neřekla.

„Já tě dostanu,“ sykl Jeffrey. „Možná ne teď, ale jestli jsi něco proved, podám si tě. Rozumíš?“

Ethan upustil papír, který držel v ruce, a ten se snesl na podlahu.

„Jestli je to všechno,“ zatvářil se otráveně, „tak já padám na přednášku.“

10

Po ohledání mrtvoly jela Sára do márnice, ale v myšlenkách se zabývala detaily ze včerejší pitvy. Něco jí na smrti Andyho Rosena pořád nesedělo, ale na rozdíl od Jeffreyho potřebovala cosi hmatatelnějšího než shodu náhod, aby podepsala, že jde o vraždu. Při nejlepší vůli mohla jeho smrt prohlásit za podezřelou, ale i to s rezervou.

Žádný důkaz nenasvědčoval cizímu zavinění. Výsledky toxické zkoušky vyšly negativní a při pitvě nenarazila na nic neobvyklého.

Nedalo se vyloučit, že šlo o nekomplikovanou sebevraždu.

Případ Williama „Scootera“ Dicksona byl samozřejmě z jiného soudku. Pornokazeta ve videu, molitanem podložený pásek, aby se neotlačil krk, přezka v háčku, upevněném ve zdi už nějakou dobu – to všechno naznačovalo autoerotickou asfyxii. Sára viděla za svou praxi jenom jeden podobný případ, ale před lety, kdy mechanické uškrcení patřilo k nejrozšířenějším způsobům sebevraždy, se v Magazínu patologie objevilo několik příspěvků na toto téma.

„Zatraceně,“ zaklela, když si všimla, že přejela. Pokračovala po hlavní dál až k univerzitě, kde před policejní stanicí udělala otočku přes plnou čáru. Zamávala Bradu Stephensovi, který právě vystupoval z hlídkového vozu. Zakryl si oči, jako že ji nevidí. Téměř se jí podařilo narazit do bílého cadillacu zaparkovaného před čistírnou Burgess’s Cleaners.

Sára projela kolem dětské kliniky, vyznačené rezavějící cedulí.

Během manželství ji Jeffrey podvedl s majitelkou rytectví. Při pohledu na tu omšelou ceduli si povzdechla a zauvažovala, má-li jejímu stavu přičítat nějaký hlubší význam. Možná předznamenávala to, co se nakonec stane s ní a Jeffreym. Sářina matka vždycky říkávala, že nic nelze vrátit zpět.

Skočila na brzdu. Málem totiž podruhé přejela odbočku k nemocnici.

Ačkoli pracovala s dětmi a neměla ve zvyku nadávat, pár neslušných slov jí z úst vyletělo, jelikož musela zařadit zpátečku.

Několik dalších nadávek připojila, když předním kolem najela na obrubník. Zaparkovala po straně budovy a schodištěm seběhla do márnice.

Carlos ještě nestihl z koleje přivézt tělo a Jeffrey se snažil dopátrat rodičů Williama Dicksona, takže měla márnici jenom pro sebe.

Zamířila do kanceláře, ale zastavila se přede dveřmi. Na kraji stolu stála naaranžována váza s květinami. Aby jí Jeffrey poslal kytku, to už se nestalo celá léta. Přešla kolem kytek a na tváři se jí rozhostil široký přihlouplý úsměv. Zapomněl, že karafiáty nepatří k jejím nejoblíbenějším, ale kromě nich tam byly i jiné kytky, jejichž jména si nedokázala vybavit. Vůně naplňovala celou místnost.

„Jeffrey,“ vzdychla. Tváře jí tuhly od širokého úsměvu. Musel je objednat ráno, než vypuklo celé to peklo. Vytáhla kartičku a úsměv jí zmrzl na rtech, když si přečetla, že je poslal Mason James.

Rozhlédla se kolem a uvažovala, kam je schovat, aby si jich Jeffrey nevšiml. Nakonec se rozhodla nikam je neskrývat. Neměla ve zvyku mít před Jeffreym tajnosti a nehodlala s tím začínat.

Sedla si na židli a kartičku položila vedle vázy. Na stole ležela spousta jiných věcí, které ji zaujaly. Molly, sestra z dětské kliniky, tady ráno nechala štos papírů, které jí zaberou aspoň dvanáct hodin, než se jimi probere. Nasadila si brýle a pustila se do jedné hromady.

Za chvíli si všimla, že přišel Carlos. Pozorovala jej přes okno, jak připravuje pitevní nástroje. Pracoval pomalu a metodicky, každý nástroj pečlivě kontroloval, zda na něm nenajde stopy poškození nebo opotřebení. Sledovala jej několik minut a pak se začetla do lístků se vzkazy. Na prvním poznala Carlosův rukopis. Volal Brock s dotazem, kdy si může dojet pro tělo Andyho Rosena. Zvedla sluchátko a vytočila číslo pohřebního ústavu.

Zvedla to Brockova matka. Sára si s ní chvíli povídala a obeznámila ji s novinkami o Tessině stavu. Uvědomovala si, že cokoli jí řekne, se ještě před polednem roznese po celém městě. Penny Brocková měla v pohřebním ústavu času habaděj, a tak když zrovna nepřijímala objednávku, buďto si dávala dvacet, nebo roznášela klepy.

Když se nakonec na druhé straně ozval Brock, jeho hlas zněl stejně žoviálně jako obvykle. „Ahoj, Sáro,“ pozdravil ji. „Voláš, aby ses zeptala, kolik se u nás platí za úschovné?“

Jeho pokusu o vtip se zasmála.

Odpověděla mu otázkou: „Volám, abych zjistila, kolik mám času.

Obřad se koná dnes?“

„Zítra v devět ráno,“ poznamenal Brock. „Mám v plánu máknout na něm dnes večer. Jak moc je zřízený?“

„Ne příliš,“ řekla. „Tak běžně.“

„Jestli s ním budeš hotová do tří odpoledne, bohatě mi to postačí.“

Sára se podívala na hodinky. Ručičky ukazovaly téměř půl dvanácté. Ani nevěděla, proč dosud tělo Andyho Rosena nevydala.

Provedla biopsii tkáně a orgánů a Brock odebral několik vzorků moči a krve, aby je mohla v klidu prozkoumat. Nenapadalo ji, co dalšího by se dalo udělat.

„Víš co, přijď si pro něj hned,“ navrhla do telefonu.

„Určitě?“

„Ano,“ potvrdila. Za chvíli jí přivezou další tělo, takže je třeba uvolnit mrazák.

„Po obřadu ti ho můžu vrátit, jestli by sis na něco vzpomněla,“ nabídl Brock. „Plánoval jsem, že ho zavezu do krematoria kolem poledne.“ Ztlumil hlas. „Poslední dobou tam vždy raději počkám, abych se přesvědčil, že to neodfláknou. Víš, lidé jsou dnes na kremaci hákliví.“

„Jasně,“ přisvědčila a vzpomněla si na případ rodinného krematoria v severní Georgii, kde místo zpopelnění cpali mrtvoly do kufrů aut, odstavených na zahradě pod stromy. Stát to stálo téměř deset milionů, než je pak identifikovali a odstranili všechny ostatky.

Brock nadhodil: „Je to škoda. Takový čistý způsob. Ne že by se mi nezamlouvalo vzít větší peníze za klasické pohřbení, ale některá těla jsou tak dorasovaná, že je nejlepší to odbýt pěkně potichu.“

„Rodiče?“ opáčila Sára a současně uvažovala, zda se Keller a jeho žena chytli před Brockem kvůli pohřbu.

„Včera se tady stavili, aby upřesnili svou představu, a můžu ti říct…,“ odmlčel se. Vždy se choval diskrétně, ale Sára věděla, jak mu rozvázat jazyk. Když se jí to podařilo, někdy ji jeho otevřenost až překvapila.

„Ano?“ snažila se ho přimět k větší sdílnosti.

„No…,“ začal ještě tišeji. Brock věděl lépe než kdo jiný, že jeho matka je páteří grantských tamtamů.

„Rosenová si dělala hlavu s tím, že by tělo mělo být po pitvě zpopelněno. Myslela si, že se to nesmí. Panebože, kde ty lidi na to chodí?“

Sára vyčkávala.

„Od začátku jsem měl takový dojem, že se jí ten nápad s kremací nezamlouvá, ale pak se do toho vložil její manžel, který řekl, že tak by si to jejich syn přál a tak že to taky udělají.“

„Jestli si jejich syn opravdu přál kremaci, tak jim slouží ke cti, jestli se rozhodnou jeho vůli respektovat,“ poznamenala. Sama neustále přicházela do kontaktu se smrtí, ale nikdy by ji nenapadlo někomu říkat, jakým způsobem chce být pohřbena. Při tom pomyšlení jí přejel mráz po zádech.

„Někteří k nám přijdou a už to mají jasné,“ zahihňal se Brock.

„Panečku, mohl bych ti vyprávět, jaké nápady lidé mají.“

Sára zavřela oči a v duchu se modlila, aby si to nechal pro sebe.

Brock si její mlčení vyložil správně a pikantnosti vynechal.

„Řeknu ti pravdu, domníval jsem se, že když jsou Židé, budou to chtít odbavit co nejrychleji. Nezdá se však, že by nějak zvlášť spěchali. Asi nejsou praktikující.“

„Ne,“ potvrdila Sára. Za svou lékařskou praxi zažila jenom jeden případ, kdy ortodoxní židovská rodina odmítla pitvu. Obdivovala tehdy jejich víru – bylo pro ně snazší věřit, že otec zemřel na infarkt, než si připustit, že sjel úmyslně autem do jezera.

„Hele…“ Brock si rozpačitě odkašlal, protože si její mlčení vysvětlil jako projev nelibosti. „Za minutku jsem u tebe.“

Sára si nasadila brýle a přečetla si ostatní vzkazy. Ke zvukům márnice se přidalo cvakání fotoaparátu a blýskání blesku, když se Carlos pustil do fotografování těla. U posledního vzkazu se zastavila.

Stálo na něm, že zmeškala schůzku se zástupcem farmaceutické společnosti. Zamračila se. Kdyby nebyla zapomněla, dostala by pro své pacienty bezplatné vzorky léčiv.

Lístek se vzkazem byl u brožurky, inzerující schválení používání preparátu proti astmatu i u dětí. V praxi pediatři předepisovali inhalátory svým pacientům už léta. Farmaceutické společnosti využívaly schválení léku pro děti k tomu, aby zvýšily jeho spotřebu a své zisky. Sáru často napadlo, že kdyby se neutrácelo za graficky vyumělkované brožury a nákladné televizní reklamy, cena léků by šla dolů a mohlo by si je dovolit víc lidí.

Odpadkový koš stál na opačném konci místnosti. Hodila do něj zmuchlanou brožuru, ale minula. Právě v tom okamžiku vešel do kanceláře Jeffrey.

„Ahoj,“ řekl a hodil na stůl žluté desky spisu. Navrch položil velkou papírovou tašku.

Vstala, aby sebrala ze země brožuru. Jeffrey jí položil ruku na rameno.

„Co…“

Vtiskl jí polibek na ústa, což obvykle při setkání nedělal. Byl to cudný polibek, připomínající přátelský pozdrav, nebo, vzhledem k tomu, jak se včera choval k Masonu Jamesovi, způsob, jak si pes značkuje teritorium.

„Ahoj,“ pozdravila, a když se předklonila, aby zvedla brožuru, zvědavě se na něj podívala.

Jakmile se k němu znovu otočila, rukou se dotýkal jednoho z karafiátů. „Ty přece nemáš ráda.“

Že si tento detail pamatoval, jí udělalo větší radost, než kdyby jí ty kytky poslal sám. „Ne,“ řekla a pozorovala ho, jak z obálky u vázy vytahuje kartičku.

„Prosím, přečti si ji,“ prohodila, ačkoli to už udělal.

Dal si načas, než ten lísteček znovu vrátil do obálky. „To je hezké,“ poznamenal a odcitoval z lístečku: „‚Jsem tady, kdykoli budeš potřebovat.‘“

Založila si ruce na prsou a čekala, až se k tomu vyjádří, pokud cítí tu potřebu.

„Perné ráno,“ poznamenal a zavřel dveře. Výraz jeho tváře byl neutrální, a když promluvil, věděla, že se chce bavit o jiných věcech: „Tessa je na tom pořád stejně?“

„Trochu se to zlepšilo,“ sdělila mu, znovu si nasadila brýle a posadila se. „O čem jsi se mnou chtěl mluvit?“

Prstem ukázal na jednu z kytek: „Lena dnes schytala výprask.“

Sára se vzpřímila na židli: „Od koho?“

„Od Ethana Whitea, toho grázla, o kterém jsem ti vyprávěl. Ten, s nímž chodí a který mě chtěl povalit na zem.“

„Tak se jmenuje?“ zeptala se, protože to jméno jí z nějakého důvodu připadalo naprosto bezbranné.

„To je jedno z jeho jmen,“ řekl Jeffrey. „Dnes ráno jsme s Frankem zašli za Lenou…“ Upíral pohled na květinu a nedokončil. Sára se opřela dozadu a Jeffrey jí vyprávěl, co zjistil, až po ty modřiny, s nimiž se mu svěřila Jill Rosenová.

Sára pronesla, co se nabízelo: „Mlátí ji?“

„Ano,“ potvrdil.

„Při pitvě Andyho Rosena jsem žádné stopy násilí neobjevila.“

„Člověka můžeš zranit, aniž zanecháš stopy.“

„Ať tak či onak, je možné, že Rosen se zabil, protože už dále nechtěl být terčem násilí,“ uvažovala. „Dopis na rozloučenou byl adresován matce, nikoli otci. Možná už to nedokázal snést.“

„To je možné,“ souhlasil Jeffrey. „Ale co Tessa? Jak ta do toho zapadá?“

„Je možné, že ty dvě věci spolu nesouvisejí?“

„Co ti mám říct, Sáro? Opravdu netuším.“

Sára mu připomněla: „Nemáme žádné důkazy, svědčící o tom, že Andyho Rosena někdo zavraždil. Možná bychom ho měli vynechat z rovnice a pracovat jenom s tím, o čem jsme si jisti.“

„To znamená?“

„V případě Ellen Schafferové se jedná o vraždu. Možná někoho napadlo využít Andyho sebevraždy a našít to tak, aby to vypadalo, že se rozhodla ho následovat. Podobné shluky událostí nejsou na univerzitách neobvyklé. V Michiganu měli v jednom roce dvanáct sebevražd.“

„A co Tessa?“ připomenul jí. Tessa se jim pořád vracela jako černý Petr. Oběť, jež nedávala smysl v žádné hypotéze.

„V jejím případě se může jednat o zcela odlišný zločin,“ uvažovala Sára. „Možná bychom ji měli pokládat za zvláštní případ, než se objeví nějaká spojitost.“

„A co tenhle?“ ukázal Jeffrey na tělo v pitevně.

„Nemám ponětí,“ přiznala. „Jak to vzali rodiče?“

„Přesně tak, jak by člověk čekal,“ řekl, aniž by zacházel do podrobností.

„Tak se dejme do práce,“ navrhla a posunula papírovou tašku na stranu, aby se dostala ke zprávě, která obsahovala kopii Jeffreyho poznámek a inventář předmětů z místa činu. Přelítla je pohledem, ale koutkem oka přitom pozorovala Jeffreyho, jak sahá na fialovou kytku zvonkovitého tvaru.

Jakmile dočetla, ukázala na kupu časopisů, naskládaných na jediné zbylé židli v místnosti. „Můžeš je položit na zem.“

„Už jsem se naseděl dost,“ poznamenal a klekl si vedle jejího stolu. Pohladil ji po noze. „Spalas?“

Přikryla jeho ruku svou. Řekla si, že by nebylo od věci, aby jí Mason posílal kytky každý den, když to z Jeffreyho dělá tak pozorného muže.

„Ale jo,“ odpověděla a znovu obrátila svou pozornost ke zprávě.

„Kdo vám je tak rychle udělal?“ zeptala se na fotky z místa činu.

„Brad ve fotokomoře na stanici,“ vysvětlil. „A příště, až se budeš otáčet přes plnou čáru, nedělej to před policejní stanicí.“

Vykouzlila nevinný úsměv a vzápětí ukázala na papírovou tašku.

„Co je tohle?“

„Ampulky,“ odvětil a vysypal obsah tašky na stůl. Bylo jich aspoň dvacet.

„Všechny patřily oběti?“ podivila se.

„Stojí na nich jeho jméno.“

„Antidepresiva,“ podivila se a srovnala je jednu vedle druhé na stůl.

„Píchal si led.“

„Chytrej kluk,“ poznamenala znechuceně, přičemž stále rovnala ampulky a třídila je do skupin. „Valium. To se nesmí brát spolu s antidepresivy.“ Prostudovala nálepky. Všechny předepsal stejný lékař. Jméno jí nic neříkalo, ale to písmo se jí zdálo podezřelé.

Začala nahlas předčítat nálepky. „Prozak, asi dva roky starý. Paxil, elavil.“ Odmlčela se a přečetla data spotřeby. „Vypadá to, že zkusil všechno, ale nejvíce mu vyhovoval zoloft, který…“ Odmlčela se, pak zvolala: „Panečku!“

„Copak?“

„Tři sta padesát miligramů zoloftu denně. To je dávka jak pro slona!“

„Kolik se bere obvykle?“

Pokrčila rameny. „Dětem to nedávám,“ ušklíbla se. „Ale tipovala bych nanejvýš padesát až sto miligramů.“ Pokračovala ve čtení.

„Samozřejmě ritalin. Favorit jeho generace. Další valium, lithium, amantadin, paxil, xana, cyproheptadin, busipron, wellburtin, buspar, elavil. Další zoloft. A další.“ Postavila tři ampulky zoloftu k sobě a všimla si, že pocházejí z různých lékáren a byly vybrány v jiné dny.

„Na co to je?“

„Konkrétně? Deprese, nespavost, stavy úzkosti. Všechny ty léky jsou na totéž, jenom mají různý účinek.“ Odsunula se s židlí k poličce a vytáhla encyklopedii léčiv. „Musím si je vyhledat,“ řekla a přišoupla se i s knihou zpátky ke stolu. „Pár jich znám, ale o některých nemám ani tušení. Chodí ke mně jedno dítě s Parkinsonem, a to bere na stavy úzkosti busipron. Některé z těch léků se dají brát v kombinaci, ale ne všechny. To by měly silný toxický účinek.“

„Mohl je mít na kšeft?“ zeptal se Jeffrey. „Měl jehly. A ve skříni jsme našli spoustu trávy a tabulky acidu.“

„Antidepresiva nejsou obvyklý prodejní artikl,“ namítla Sára.

„Dnes není problém nechat si je předepsat. Jenom je třeba najít toho správného, lépe řečeno toho špatného doktora.“ Ukázala na několik lahviček, které postavila stranou. „Ritalin a xanax by se daly zpeněžit na ulici.“

„Na základce by za deset kousků od každého zinkasoval sto babek,“ poznamenal Jeffrey. Zvedl velkou plastovou láhev. „Alespoň že netrpěl nedostatkem vitamínů.“

„Yocon,“ přečetla na nálepce. „Začněme třeba u něj.“ Nalistovala příslušnou stranu. Rychle si přečetla informace, které pak ve zkratce shrnula: „Obchodní název pro yohimbin, což je rostlina s podněcujícím účinkem na libido.“

Jeffrey vzal láhev opět do ruky: „Afrodiziakum?“

„Ne tak docela,“ odpověděla a četla dále. „Působí na celou škálu věcí, počínaje předčasnou ejakulací až po lepší erekci.“

„Že jsem o tom nikdy neslyšel!“

Sára mu věnovala znalý pohled. „Nikdy jsi neměl důvod.“

Jeffrey se usmál a položil Yocon zpátky na stůl. „Tomu klukovi bylo dvacet. Jak to, že to potřeboval?“

„Zoloft mohl vyvolat poruchy sexuální aktivity, zejména co se týče ejakulace.“

Jeffrey zúžil oči. „Nedokázal se udělat?“

„Tak by se to taky dalo říct,“ připustila. „Byl schopen dosáhnout erekce, taky ji udržet, ale s ejakulací musel mít problémy.“

„Kristapána, není divu, že si hodil mašli.“

Sára jeho poznámku ignorovala a dvakrát ověřila, co o tom léku píše kniha, aby měla jistotu. „‚Kontraindikace: Může vyvolávat anorgasmii, úzkost, zvýšenou nebo naopak zmenšenou chuť k jídlu, nespavost…‘“

„To by mohlo vysvětlit ten xanax.“

Sára zvedla oči od knihy. „Žádný lékař, co má všech pět pohromadě, by tyhle léky nepředepsal dohromady.“

Jeffrey srovnal několik ampulek. „Chodil aspoň do čtyř různých lékáren.“

„V jedné lékárně by mu to nevydali. To je příliš velká divočina.“

„Na to, abychom obdrželi soudní příkaz a přiměli lékárny ke spolupráci, potřebujeme něco solidního,“ mínil. „Znáš toho doktora?“

„Ne,“ zakroutila hlavou a z horního šuplíku pracovního stolu vyndala telefonní seznam Grantského kraje a okolí. Letmý pohled odhalil, že žádný lékař toho jména v něm není. „Nepracuje na klinice, nebo na škole?“

„Ne,“ řekl Jeffrey. „Může být ze Savannah. Jedna z těch lékáren je tam.“

„Co bys ještě nechtěl? Telefonní seznam Savannah tady nemám.“

„Znáš takovou tu věc, jak teďka frčí?“ škádlil ji. „Říká se jí internet.“

„No jo,“ odvětila, aby předešla přednášce o technickém pokroku.

Uznávala, že pro někoho jako Jeffrey může mít internet smysl, ale pokud šlo o ni, na to, aby dokázala ocenit výhody celodenního civění do počítače, viděla ve své praxi až příliš mnoho pubescentů s nadváhou.

Jeffrey navrhl: „Možná to není lékař.“

„Když si chceš vybrat recept, musíš mít na něm číslo a razítko lékaře. Na podobné věci je databáze.“

„Co když někdo ukradl číslo doktora, co už je na penzi?“

„Tohle nejsou předpisy na narkotika nebo oxycontin. Nejspíš by u kontrolních orgánů nevzbudily žádné větší podezření.“ Sára se zamračila. „Stejně nechápu, jaký to může mít účel. Tady se nejedná o stimulanty. S těmito léky se nijak zvlášť neodvážeš. U xanaxu se může vytvořit návyk, ale popravdě řečeno amfetaminy a tráva fungují daleko lépe, a ty měl taky.“

Později nechá Carlose prozkoumat a spočítat obsah ampulek, ale přesto namátkou vzala jednu ampulku zoloftu. Aniž by pilulky vytahovala, přirovnala jejich barvu k fotografii v knížce. „Sedí.“

Jeffrey otevřel další ampulku a Sára další. „Tyhle vypadají jinak.“

Nahlédla do ampulky. „Ano,“ přikývla souhlasně a otevřela vrchní šuplík svého stolu. Vytáhla pinzetu a otevřela jednu z průhledných kapslí. Vysypal se z ní jemný bílý prášek. „Můžeme to poslat do laborky, ať zjistí, co to je.“

Jeffrey začal prohlížet ampulky jednu po druhé. „Je v rozpočtu dost peněz na expresní zakázku?“

„Nemáme na vybranou, nebo snad jo?“ řekla Sára a vhodila jednu kapsli do malého pytlíku. Pak pomohla Jeffreymu zkontrolovat obsah dalších lahviček. Všechny byly potištěné buďto jménem výrobce, nebo látky.

Jeffrey řekl: „Může ty kapsle používat pro jiné drogy.“

„Zkontrolujme nejdříve ty neznámé,“ navrhla, neboť věděla, jak nákladné by bylo střílet naslepo. V Atlantě by na podobné výdaje měla zvláštní prostředky, ale rozpočet Grantského kraje byl tak tenký, že čas od času si musela z kliniky půjčovat i obyčejné rukavice.

„Odkud ten Dickson pocházel?“ zeptala se.

„Místní,“ odvětil Jeffrey.

Sára položila stejnou otázku jako prve, protože měla pocit, že Jeffrey by teď mohl být přístupnější: „Jak na zprávu o jeho smrti reagovali rodiče?“

„Lépe, než bych čekal,“ podivil se Jeffrey. „Zdá se, že nebyl vzorný synek.“

„Jako Andy Rosen,“ poznamenala Sára. Během cesty z Atlanty mu převyprávěla, jaký dojem udělala rodina Keller-Rosenových na Harea.

„Jestli jediným pojítkem mezi dvěma našimi oběťmi je fakt, že nepatřili mezi vzorná dítka, pak je v nebezpečí polovina místních studentů.“

„Rosen trpěl manickou depresí,“ připomněla mu.

„Dicksonovi tvrdí, že jejich syn ne. Nikdy se jim ani nezmínil, že by chodil na nějakou terapii. Podle nich byl zdravý jako řípa.“

„Jak si můžou být tak jisti?“

„Nezdálo se, že by se o něj nějak zvlášť zajímali, ale otec jasně řekl, že platil veškeré účty. Něco podobného by mu neuniklo.“

„Mohl navštěvovat bezplatnou poradnu na univerzitě.“

„Dostat se k záznamům na klinice nebude sranda.“

„Proč nepožádáš Rosenovou?“ navrhla.

„Myslím, že to nebude k ničemu,“ namítl se zasmušilým výrazem.

„Vyslechli jsme polovinu koleje a nikdo o tom klukovi nevěděl, ani co by se za nehet vešlo.“

„Podle smradu v tom pokoji by člověk řekl, že ani nechodil ven.“

„Jestli si Dickson přilepšoval překupnictvím, nedá se čekat, že by se k němu někdo znal. Když se po koleji rozneslo, že se začínáme vyptávat, rozeběhlo se hromadné splachování.“

Sára se snažila přebrat si fakta: „Takže on i Rosen měli samotářské sklony. Oba brali drogy.“

„Rosenův toxikologický test vyšel negativní.“

„To může být náhoda,“ upozornila ho. „V laborce testují jenom přítomnost těch látek, které specifikuju. Může existovat celá řada jiných, které jsme nezkusili.“

„Mám takový pocit, že v Dicksonově pokoji po sobě někdo uklízel.“

Čekala, že bude pokračovat.

„V lednici jsme našli půl lahve vodky, ale bez otisků prstů.

Na několika plechovkách od piva jsme sejmuli otisky oběti a pár dalších lidí, nejspíš prodavače nebo tak.“ Odmlčel se. „Necháme prozkoumat tu stříkačku, ať zjistíme, co v ní bylo. Z té, co se válela na zemi, moc nezůstalo. Něco zeškrábali z podlahy, ale pochybuju, že to vystačí na dobrý vzorek.“ Znovu se odmlčel, jako by se mu nechtělo mluvit dál. „Tu stříkačku našla Lena.“

„Jak je to možné?“

„Všimla si jí pod postelí.“

„Dotkla se jí?“

„Jsou na ní všude její otisky.“

„Má alibi?“

„Byl jsem s ní celé dopoledne,“ přemítal. „A White celou noc.

Dělají si alibi navzájem.“

„Nezdá se, že by tě to nějak uspokojovalo.“

„Nedůvěřuju ani jednomu z nich. Navíc Ethan má záznam v trestním rejstříku. Rasismu se člověk nezbaví jen tak přes noc.

Jediné pojítko, které spojuje všechny ty případy, včetně Tessy, je rasismus.“

Sára věděla, co naznačuje. „O tom jsme už mluvili. Jak by mohl kdokoli tušit, že s sebou přivedu Tessu? Zdá se mi to velice nepravděpodobné.“

„To jo, ale Lena se v tom všem vyskytuje nějak moc často na to, aby s tím neměla nic společného.“

Chápala, jak to myslí. Na stejný problém naráželi v případě údajné sebevraždy Andyho Rosena. Ani jeden moc nevěřili na shodu okolností.

„Tenhle White,“ začal Jeffrey, „je pěkný grázl, Sáro. Doufám, že ho nikdy nepotkáš.“ Hlas mu zhrubl. „Do prkýnka, proč se drží takového grázla?“

Sára se posadila a čekala, až jí začne znovu věnovat pozornost.

„Když si uvědomíš, čím prošla, není se čemu divit, že se dala dohromady s někým jako Ethan White. Je to nebezpečný typ.

Mluvíš o něm, jako by to byl pořád ještě puberťák, ale podle toho, jak ho líčíš, se tak nechová. Lenu to nebezpečí může přitahovat.“

Zavrtěl hlavou, jako by se mu ta představa příčila. Někdy se ptala sama sebe, jestli vůbec Lenu zná. Jeffrey měl sklony vidět lidi takové, jak si přál. Když ještě byli manželé, věčně na tento problém naráželi. Vzpomínka na to ji zabolela.

„Kromě případu Ellen Schafferové se může jednat o pouhou shodu okolností, ozvláštněnou tím, že se s Lenou snažíte jeden před druhým vytahovat. A když už na to přijde, napadlo tě, že může krýt Whitea jenom proto, aby tě naštvala?“ prohlásila Sára.

„To je možné,“ souhlasil k jejímu velkému překvapení.

Opřela se dozadu. „Opravdu myslíš, že pije?“ zeptala se. „Že je alkoholička?“

Rozhodil rukama a tehdy si znovu uvědomila, jak Jeffrey nesnáší alkoholiky. Jeho otec hodně pil, a přestože Jeffrey tvrdil, že se přes své dětství dávno přenesl, věděla, jak je na tyto věci háklivý.

„Žes ji viděl s opicí, ještě nesvědčí, že má problém. Znamená to jenom tolik, že to den předtím přehnala.“ Počkala, než její slova vstřebá, teprve pak pokračovala: „A co tohle?“ zeptala se a z hromádky fotek jednu vytáhla. Byla na ní rozšlápnutá injekční stříkačka.

„To určitě neudělala ona,“ řekl. „Srovnali jsme otisk podrážky s Whiteovou botou. Téměř dokonalá shoda.“

„To nemyslím,“ namítla. „Uniká ti mnohem větší otázka. Dickson měl u sebe dvě stříkačky toho nejčistšího materiálu, jaký lze sehnat. Jestli měl v plánu se zabít, anebo jestli měl někdo v plánu, aby to vypadalo na sebevraždu, proč nepoužil i tu druhou? Dohromady by ho ty dávky bezpečně zabily.“

„Uškrcení je podivný způsob smrti,“ poznamenal Jeffrey na adresu autoerotické asfyxie. „Mohl v tom mít prsty někdo, kdo ho nenáviděl.“

„Ten háček byl ve zdi už dlouho,“ uvažovala Sára a zalovila po fotografii. „Místa, na kterých jsou pásky vydřené, ukazují, že je k podobným účelům používal už předtím. Co se týče molitanu, ten by zabránil vzniku podlitin na krku. Všechno to měl naaranžované, včetně té pornokazety ve videu.“ Jak mluvila, prohrabovala se fotkami. „Nejspíš si myslel, že se mu nic nestane, když si sedne.

K podobným případům většinou dochází tak, že oběti nechtěně ujede noha.“ Ukázala na ampulky s léky. „Pokud trpěl poruchami sexuální aktivity, určitě se snažil vymyslet způsob, jak je obejít.“

Jeffrey se nedokázal vzdát představy, že s tím Lena má něco společného. „Proč by se Lena čehokoli na místě činu dotýkala, pokud nemá co skrývat? Nikdy předtím nic takového neudělala.“

Sára na jeho otázku odpověď neznala. „Jestli to udělal White, jaký měl motiv, aby se zbavil Scootera?“

Jeffrey zavrtěl hlavou. „Na žádný nedokážu přijít.“

„Drogy?“ zeptala se.

„White chodí každý týden na toxikologický test, který je součástí jeho podmínky. Zato Lena měla u sebe nějaký vicodin.“

„Zeptal ses jí na něj?“

„Tvrdila, že to má proti bolestem po zraněních z toho… Vždyť víš.“

Nechtěně jí na mysli vytanula vzpomínka na Lenu během vyšetření, které musela podstoupit po tom ošklivém znásilnění.

Jeffrey jí vstoupil do vzpomínek: „Měla čerstvý předpis.“

Sára si uvědomovala, že na okamžik ztratila nit. „Schafferová žádné drogy nebrala?“ ujistila se.

„Ne.“

„Jméno Dickson nezní, že by mělo patřit příslušníkovi nějaké etnické menšiny.“

„Byl baptista, čistokrevný.“

„Chodil s někým?“

„Při tom, jak páchl?“ připomněl jí.

„Dobrý postřeh,“ připustila a vstala. Přemýšlela, kde vězí Brock. „Můžeme začít? Řekla jsem mámě, že se vrátím co nejdřív.“

„Jak je Tesse?“ zeptal se Jeffrey.

„Po fyzické stránce se zotaví.“ Cítila, jak se jí do očí tlačí slzy.

„Na ostatní se mě neptej.“

„Dobře,“ přikývl. „Nebudu.“

Otevřela dveře a vešla do pitevny. „Carlosi,“ zavolala. „Každou chvílí by měl dorazit Brock. Až tady bude, můžete si udělat přestávku.“

Jeffrey vypadal překvapeně, ale nechtělo se mu na nic ptát.

„Díky za ten tip na to tetování,“ řekl Carlosovi. „Nepletl jste se.“

Carlos se usmál, což nemíval ve zvyku, když mu zalichotila Sára.

Zavázala si plášť kolem pasu a zamířila ke světelné tabuli, aby se podívala na rentgenové snímky Williama Dicksona, které pro ni Carlos pořídil. Když si jeden po druhém pečlivě prohlédla, vrátila se k tělu.

Váha zavěšená na konci stolu se nepatrně chvěla v průvanu, a ačkoli Carlos obyčejně na podobné věci nezapomínal, ujistila se, že je vynulovaná. Brock slíbil, že se hned staví, ale dával si načas.

Sára nechtěla začít s pitvou dřív, než přijde a odveze tělo Andyho Rosena.

„Než dorazí Brock, udělám předběžné ohledání,“ pronesla.

Nasadila si rukavice, pak z těla stáhla prostěradlo a vystavila Williama Dicksona ostrému světlu seshora. Dokonalý otisk pásku na krku vypadal jako namalovaný černou barvou. Levou rukou si pořád držel penis.

Sára se zeptala Jeffreyho: „Nevíš, jestli byl levák?“

„Záleží na tom?“

„Fakt?“ reagovala Sára překvapeně. Nikdy o tom nepřemýšlela, ale domnívala se, že muž by k podobnému účelu použil dominantní ruku.

Když oběti sundávala ruku z penisu, Jeffrey odvrátil pohled.

Prsty zůstaly skrčené, přestože posmrtná ztuhlost se v horní polovině těla, kde se objevila nejdřív, začala vytrácet. Konečky prstů byly fialové a na penisu po nich zůstaly zřetelné stopy.

„Au,“ zašeptal Carlos. Bylo to poprvé, co vůbec něco poznamenal během pitvy. Díval se na dvě korkově zbarvené brázdy kolem varlat.

„To je od nože?“ zeptal se Jeffrey.

„Vypadá to spíš na popáleniny elektrickým proudem,“ usuzovala Sára podle zbarvení rány. „Vypadá to čerstvě. Muselo se mu to stát v posledních dnech. To by vysvětlovalo ten elektrický drát u postele.“ Vzala tampon a přiložila ho na popáleninu, z níž vymáčkla trochu jakési masti. Ucítila ji a poznamenala: „Páchne to jako vazelína.“

Carlos podržel odpadkový pytlík na tampon.

Jeffrey se zeptal: „To se dává na popáleniny?“

„Ne, ale soudě podle obsahu jeho lékárničky, nepatřil k lidem, co by se zdržovali čtením návodu na použití.“ Opět svou pozornost soustředila na spáleninu. „Tu vazelínu mohl taky používat jako lubrikant.“

Carlos a Jeffrey si vyměnili nesouhlasné pohledy.

Jeffrey poznamenal: „K tomu používal spíš tygří mast. Měl jí vedle televize celý kotel.“

Vzpomněla si na nádobu z fotek, ale nic si o tom nemyslela.

„Není to na svalovou únavu?“

Ani jeden z nich jí neodpověděl, tak se vrátila k popáleninám.

„Možná používal elektrickou stimulaci, aby si pomohl k vyvrcholení.“

Jeffrey poznamenal: „Kdybych k tomu něco potřeboval, tohle by mě určitě nenapadlo.“

„Stříkal si čistý amfetamin. Pochybuju, že byl schopný uvažovat střízlivě.“ Pak směrem ke Carlosovi dodala: „Pomůžete mi ho otočit?“

Mladý muž si natáhl rukavice a společně převalili Dicksona na břicho. Zadnice mrtvého vypadala značně namodralá a na zádech, v místě, kde se opíral o postel, se nacházela dlouhá vodorovná rýha.

Prohlédla si Dicksona od hlavy po paty, aniž by věděla, co konkrétně hledat. Nakonec něco pozoruhodného přece jen našla.

„Kolem análního otvoru jsou nepatrné jizvy,“ řekla Jeffreymu, který se díval úplně jinam.

„Buzerant?“ zeptala se.

„Nikoli nutně,“ s gumovým mlasknutím si stáhla rukavice.

Když si natáhla nový pár, poznamenala: „Nedá se říct, jak ani kdy k nim došlo. Takové věci se líbí i některým heterosexuálům.“

Jeffrey povytáhl ramena, jako by chtěl dát jasně najevo, že on k takovým nepatří.

„Pokud byl na kluky, mohlo by se jednat o zločin z nenávisti,“ mínil.

„Existují ještě jiné důkazy, které by potvrzovaly, že byl gay?“

„Od nikoho jsme se o něm nic nedozvěděli.“

„Co ta kazeta, na kterou se díval?“

„Standardní hetero,“ poznamenal Jeffrey.

„Možná bys měl znovu zajít k němu do pokoje a porozhlédnout se, jestli nenajdeš něco, co my mohl používat k sebeukájení. Vzhledem k tomu, co si dělal, by mě nepřekvapilo, kdybys u něj našel nějakou anální pomůcku, nebo…“

Jeffrey jí skočil do řeči: „Něco jako obrovský červený dudlík?“

Přikývla a on se zakabonil, jako by si vzpomněl, že na něco podobného sáhl.

Sára se vrátila k práci. Udělala snímky nálezů a pak požádala Carlose, aby jí znovu pomohl tělo otočit. Tělo se pomalu uvolňovalo, ale kvůli zbytkům ztuhlosti se s ním stále manipulovalo obtížně.

Ještě jednou prohlédla přední část Dicksonova těla, pátrajíc i po té nejmenší stopě. Čelist byla dost volná, aby mohla otevřít ústa a přesvědčit se, že žádný předmět dýchání nebránil. Rýhy kolem krku a drobné červené petechie na kůži kolem krví podlitých očí odpovídaly uškrcení.

Promluvila k Jeffreymu: „Tlak na krkavicové tepny, vedoucí okysličený vzduch do mozku, by vyvolal dočasnou mozkovou hypoxémii.

Trvá to tak deset patnáct minut, než důsledkem okluze dojde ke ztrátě vědomí.“

„Srozumitelněji, prosím,“ poznamenal Jeffrey.

„Cílem bylo zamezit přísunu krve do hlavy, aby došlo k umocnění požitku z masturbace. Buď špatně odhadl čas, nebo se nechal unést, anebo omdlel v důsledku nedokrvení, anebo si práskl moc amfetaminu…“ Nedokončila, aby nechala Jeffreyho zvážit všechny možnosti. Pak řekla: „Až otevřu krk, zkontroluju hypoidní a tyroidní chrupavku, ačkoli pochybuju, že budou poškozeny. Největší tlak byl vyvíjen na karotis. Řeknu ti, podle toho háčku ve zdi a vypodložení pásku molitanem to vypadá, že věděl, co dělá.“

„Jo, vypadá,“ zopakoval Jeffrey se skepsí, kterou s ním nedokázala sdílet.

„Myslím, že bude nejlepší, když začneme,“ navrhla, protože se domnívala, že vnitřní vyšetření jim poskytne něco solidnějšího.

„Nechceš čekat na Brocka?“

„Zřejmě ho něco zdrželo,“ mínila. „Začneme, a až přijde, uděláme si přestávku.“

Zapnula diktafon a pustila se do pitvy. Jak postupně prohlížela všechny orgány a pod lupou detailně zkoumala každý záhyb kůže, hlásila svá zjištění na kazetu. S výjimkou zvětšené ledviny a započatého procesu měknutí v oblasti mozku, které odpovídaly dlouhodobému užívání drog, neshledala na těle mrtvého mladíka nic neobvyklého.

Výčet ohledání zakončila stejnou větou, jakou předtím řekla Jeffreymu: „Smrt zapříčinila okluze krkavicové tepny a s tím spojená mozková hypoxémie.“ Klepnutím nohy vypnula diktafon a sundala si rukavice.

„Takže nic,“ shrnul její závěry Jeffrey.

„Nic,“ připustila a natáhla si nový pár. Právě sešívala standardním baseballovým švem hrudník, když se dal do pohybu služební výtah vedle schodiště.

Carlos se vytratil, než se otevřely dveře.

„Ahoj, paničko,“ pozdravil ji Brock a vhrnul se do pitevny i s nosítky na nerezovém podvozku. „Promiň, že jdu pozdě. Zdrželi mě nějací čerstvě pozůstalí. Nedalo se je odbýt. Mohl jsem poprosit mámu, aby ti brnkla, ale znáš ji.“ Usmál se na Jeffreyho, pak znovu na Sáru. Nebyl s to vyslovit, že nemůže důvěřovat vlastní matce.

„A taky jsem si myslel, že máte co dělat, i když se zdržím.“

„To je v pořádku,“ ujistila ho a přistoupila k mrazáku.

„Tohohle neberu,“ ukázal Brock na Dicksona. „O toho se postará Parker z Madisonu.“ Nosítka zavadila o rozbitou dlaždici a Brock málem upadl.

Jeffrey se zeptal: „Můžu pomoct?“

Brock se zahihňal a znovu nabyl rovnováhu. „Papíry mám v pořádku, šerife,“ zavtipkoval, jako by ho Jeffrey zastavil u silnice.

Sára vytáhla nosítka s Andym Rosenem a jala se pomáhat Brockovi přesunout tělo.

„Potřebuješ ten pytel?“ zeptal se Brock.

„Stačí, když ho vrátíš během zítřka.“ Pak si vzpomněla na Carlose a opravila se: „Anebo víš co? Nevadilo by ti, kdybys použil vlastní?“

„Jsem připravený jako skautík,“ natáhl se pod nosítka a vytáhl tmavě zelený pytel na mrtvoly s logem Brock a synové, vytištěným po straně zlatým písmem.

Sára rozepnula zip a Brock se snažil vytáhnout pytel zpod těla.

„Hezký řez,“ poznamenal. „To půjde pěkně slepit a navrch dám jenom trochu vlny. Žádný problém.“

„Prima,“ pronesla, protože nepřišla na nic lepšího.

„Když jsem tady včera byl, mrknul jsem se na něj, abych věděl, jestli bude fuška ho nabalzamovat.“ Rezignovaně si povzdechl.

„Hlavu asi budu muset vyspravit voskem, všechno ostatní by prosakovalo.“

Sára se zarazila. „Kde by co prosakovalo?“

Ukázal na čelo: „Ta dírka. Omlouvám se, měl jsem za to, že sis jí všimla.“

„Ne,“ řekla a vzala si lupu. Odhrnula Andyho vlasy, mezi nimiž objevila malou dírku. Tělo nějakou dobu sedělo, takže se kůže stačila z okolí trochu stáhnout. To místo se dalo vidět i bez lupy.

„Jak to, že mi to uniklo?“ vyhrkla překvapeně.

„Hlavu jsi prohlížela,“ podotkl Jeffrey. „Viděl jsem tě.“

„Byla jsem hrozně utahaná,“ řekla, ačkoli věděla, že to je chabá omluva. „Krucinál.“

Brock byl tímto zvoláním očividně zaskočen. Věděla, že by se měla omluvit, ale příliš to v ní vřelo. Stopu na hlavě Andyho Rosena evidentně způsobila jehla. Někdo mu dal do kůže na hlavě injekci a doufal, že vlasové míšky to místo zakryjí. Kdyby ji Brock neupozornil, nikdy by si toho nevšimla.

„Potřebuju Carlose,“ promluvila k Jeffreymu. „Musíme znovu odebrat vzorky krve a tkáně.“

„Ještě v něm nějaká krev zbyla?“ zeptal se Jeffrey.

„Snad by…,“ začal Brock, ale do řeči mu skočila Sára.

„Samozřejmě.“ Pak spíš pro sebe ještě dodala: „Musím se zblízka podívat na oblast hlavy. Bůhví co dalšího mi ještě uniklo.“

„Mně to taky uniklo,“ utěšoval ji Jeffrey.

Sára se kousla do rtu, aby nevypěnila. „Ještě tak hodinku ho tady budeš muset nechat, Brocku.“

„Ale jo,“ nebránil se Brock, který chtěl co nejrychleji zmizet.

„Brnkni mi, až budeš hotová.“

Sára seděla na kuchyňské lince vedle mikrovlnky a uvažovala, jestli si způsobí rakovinu, když bude sedět tak blízko. Zmáhala ji únava, takže jí to bylo fuk. Navíc měla na sebe vztek, že přehlídla tu stopu po vpichu na hlavě Andyho Rosena, a tak kdyby teď dostala rakovinu, připadalo by jí to jako adekvátní trest. Další tři hodiny toho nejdůkladnějšího ohledání, jaké kdy provedla, nepřinesly žádný nový objev. Následně si dala stejnou práci s tělem Williama Dicksona. Navíc přiměla Carlose a Jeffreyho, aby sledovali každý její krok a všímali si, jestli něco neopomíjí.

Další hodinu strávila s očima přilepenýma k mikroskopu, přičemž studovala kousky kůže z hlavy Ellen Schafferové, odebrané na místě činu. Teprve pak ji Jeffrey dokázal přesvědčit, že i kdyby se důkazy dosud zachovaly, ona už je tak unavená, že by je najisto přehlédla. Potřebovala jet domů a lehnout si. Jeffrey jí slíbil, že až si trochu odpočine, zaveze ji zpátky do márnice, aby se na všechno mohla podívat ještě jednou. Jeho návrh se zdál férový, ale pocit viny a potřeba dopátrat se odpovědí jí nedovolil zamhouřit oka.

Unikla jí podstatná věc, a nebýt Brocka, tělo Andyho Rosena by se zpopelnilo, aniž by kdy přišla na důkaz, že se jedná o vraždu.

Mikrovlnka zapípala a Sára z ní vytáhla těstoviny s kuřetem.

Ještě než z tácku stáhla plastikovou fólii, věděla, že to nebude k jídlu.

I psi při tom zápachu začali ohrnovat nos. Chvíli přemýšlela, má-li jít ven a vyhodit to jídlo do popelnice před domem, ale nakonec ji přemohla lenost a všechno spláchla do drtiče ve dřezu.

V lednici nic dalšího nenašla, jenom vysušenou mandarinku, přimraženou ke skleněné poličce a dvě čerstvě vypadající rajčata neznámého původu. Civěla do lednice, až jí začalo kručet v břiše.

Nakonec si udělala sendvič s rajčetem a snědla ho u kuchyňského barového pultu. Oknem se přitom dívala na jezero. Venku se začínalo ozývat hřmění. Bouřka se přihnala až z Atlanty.

Povšimla si talířů a sklenic, které Jeffrey srovnal umyté do odkapávače nádobí u dřezu, a z nevysvětlitelného důvodu jí to vehnalo slzy do tváře. Ani tuna kytek a komplimentů by nedokázala vyvážit muže, který ženě pomůže s úklidem.

„Bože,“ zasmála se sama sobě a utřela si slzy. Nedostatek spánku a stres ji proměnily ve ztracený případ.

Právě se rozhodovala, že si půjde dát dlouhou sprchu, aby ze sebe smyla ošklivý den, když vtom se ozvalo razantní zaklepání na dveře. Se zaúpěním se zvedla, neboť si tipla, že to bude nějaký starostlivý soused, co se přišel přeptat na Tess. Na zlomek okamžiku zauvažovala, jestli nemá předstírat, že není doma, ale chatrná naděje, že jí někdo přinesl zapečené těstoviny, nebo alespoň kousek dortu, ji přiměla otevřít.

„Devone,“ skoro vykřikla překvapením, když ve dveřích spatřila Tessina přítele.

„Ahoj,“ pozdravil ji a strčil si ruce do kapes. U nohou měl tašku z měkké houňovité tkaniny. „Na co je tady ten polda?“

Sára zamávala Bradovi, jenž seděl v autě zaparkovaném přes ulici od chvíle, co se vrátila domů. „To je na dlouhé povídání,“ řekla, aby mu nemusela vykládat o Jeffreyho obavách.

Devon položil nohu na tašku. „Sáro, já –“

„Co je?“ zeptala se a srdce jí poskočilo při pomyšlení, že se muselo něco přihodit s Tessou. „Stalo se…?“

„Ne,“ ujistil ji a natáhl k ní ruce, připraven ji zachytit, kdyby se chystala omdlít. „Ne, promiň. Nechtěl jsem tě vystrašit. Tessa je v pořádku. Jenom jsem přišel, abych…“

Sára si položila ruku na srdce. „Božínku, vyděsil jsi mě k smrti.“

Posunkem ho pozvala dovnitř. „Dáš si něco k jídlu? Mám tady jenom…“ Zastavila se, neboť za ní nešel.

„Sáro,“ začal znovu Devon a sklopil pohled na tu tašku. „Přinesl jsem ti pro Tessu pár věcí, co si poručila.“

Sára se opřela o otevřené dveře. Začal ji svědit krk. Vytušila, co ho přivedlo a proč má s sebou tu tašku. Rozhodl se na Tessu vykašlat.

„Nemůžeš jí to udělat, Devone. Ne teď,“ prohlásila.

„Řekla mi, abych šel,“ odpověděl.

Sára nepochybovala, že Tessa něco takového pronesla, stejně tak jako nepochybovala, že očekávala přesný opak.

„Během posledních dvou dnů jsem z ní nic jiného nedostal.“ Po tvářích se mu skutálely slzy. „Řekla mi, ať ji nechám být. Jen tak, zčistajasna.“

„Devone…“

„Nemůžu zůstat, Sáro. Nesnesu pohled na ni.“

„Dej tomu aspoň pár týdnů.“ Uvědomovala si, že se doprošuje.

Ať už mu Tessa řekla cokoli, jeho odchod by ji v této chvíli velmi zasáhl.

„Musím už jít,“ zvedl tašku a hodil ji do chodby.

„Počkej,“ snažila se ho přimět k rozumu. „Odehnala tě od sebe jenom proto, aby se ujistila, že chceš zůstat.“

„Jsem z toho unavený.“ Prázdným pohledem se jí podíval přes rameno do chodby. „Měl jsem mít dítě. Měl jsem je fotografovat a rozdávat kámošům doutníky.“

„Každý je unavený,“ řekla mu. Cítila, že ji na přesvědčování schází energie. „Dej tomu trochu času, Devone.“

„Víš, vy všichni tak držíte při sobě. Běháte kolem ní, to je prima, ale…“ Nedokončil větu a zavrtěl hlavou. „Nepatřím mezi vás. Jste kolem ní semknutí jako zeď. Vysoká, nepropustná zeď, která ji chrání a dodává jí sílu.“ Znovu se odmlčel a upřel na ni pohled.

„Já mezi vás nepatřím. A nikdy patřit nebudu.“

„Ale patříš,“ naléhala.

„Myslíš to vážně?“

„Samozřejmě,“ ujistila ho. „Devone, poslední dva roky jsi u našich stálým hostem u nedělních obědů. Tessa je do tebe blázen.

Máma a táta se k tobě chovají jako k vlastnímu synovi.“

„Řekla ti o tom potratu?“ zeptal se.

Sára nevěděla, co říct. Když se Tessa dozvěděla, že je těhotná, uvažovala o interrupci, ale pak se sama rozhodla si to dítě ponechat a založit s Devonem rodinu.

„Jo,“ dešifroval výraz jejího obličeje. „Myslel jsem si to.“

„Byla zmatená.“

„Ty ses tehdy vracela z Atlanty,“ řekl. „A ona se rozešla s tím klukem.“

Neměla ponětí, o čem mluví.

„Bůh lidi trestá,“ zasmušil se. „Trestá lidi, pokud se nechovají tak, jak mají.“

„Tohle neříkej, Devone,“ pravila a mozek jí pracoval na plné obrátky. Tessa jí nikdy o žádné interrupci neřekla. Natáhla se a vzala Devona za ruku. „Pojď dovnitř. Mluvíš z cesty.“

„Mohli ji tehdy vyhodit ze školy,“ zůstával stát na verandě.

„Sakra, Sáro, k čemu ti je bakalář, když chceš dělat instalatéřinu?

Mohla se vrátit domů a vychovávat to dítě sama. Vaši by ji přece nevydědili.“

„Devone…, prosím.“

„Neomlouvej ji,“ řekl. „Všichni musíme žít s důsledky svých činů.“ Ošklivě se na ni podíval. „A někdy s nimi musejí žít i jiní.“

Otočil se právě ve chvíli, když před domem zastavilo Jeffreyho auto. Sára si všimla, že Devon zaparkoval svou dodávku o kousek dál, jako by se ani nechtěl stavit.

„Měj se,“ mávl jí na pozdrav jakoby nic.

„Devone,“ zavolala a vyšla za ním před dům. Když se však rozběhl k autu, zastavila. Nechtěla ho pronásledovat. Alespoň tolik Tesse dlužila.

Jeffrey přišel až k ní a díval se za odcházejícím Devonem. „Co se děje?“

„Nemám ponětí,“ zalhala. Proč jí Tessa nikdy neřekla, že podstoupila interrupci? Cítila se celé ty roky provinile, anebo byla Sára příliš pohroužená do svého života a nevšimla si, čím její sestra prochází?

Jeffrey ji odvedl zpátky k domu. „Večeřelas?“ zeptal se jí.

Přikývla a opřela se o něj. V duchu si přála, aby měl moc vrátit čas o tři dny zpátky. Cítila se vyčerpaná a bolelo ji srdce. Uvědomila si, že své sestře nepomohla.

„Já jsem tak…“ Snažila se najít to správné slovo, ale žádné ji nenapadlo.

Měla pocit, jako by z ní vyprchaly poslední zbytky života.

Nasměroval ji ke schůdkům do domu. „Potřebuješ si zdřímnout,“ pronesl konejšivě.

„Ne,“ zarazila ho. „Musím do márnice.“

„Ne dnes,“ řekl a odkopl tašku ležící v cestě.

„Musím…“

„Musíš se vyspat,“ trval na svém. „Už ani nevidíš, jak jsi utahaná.“

Věděla, že má pravdu, a podvolila se. „Nejdřív se musím osprchovat,“ zhodnotila situaci a přemýšlela o všem, co se za ten den semlelo. „Cítím se tak…“

„To je v pořádku,“ políbil ji na vlasy.

Zavedl ji do koupelny. Stála nehybně, než ji svlékl a pak i sebe.

Pozorovala, jak pouští vodu ve sprše a potom zkouší, jestli je dost teplá. Když se Sáry dotkl, pocítila známou reakci, ačkoli sex bylo to poslední, na co myslel, když držel houbičku pod tekoucím proudem vody.

Nehybně stála pod sprchou a nechala se umývat. Bylo jí příjemné, že to někdo udělá za ni. Cítila, jako by se probrala z nějakého hrůzostrašného snu. Jeho dotek byl pro ni takovým balzámem, až se z toho rozbrečela.

Všiml si toho. „Není ti nic?“ zeptal se.

Sáru zaplavila tak silná touha, že mu nedokázala odpovědět.

Místo toho se o něj opřela a přitiskla se k němu silou, aby pochopil, jak moc po něm touží. Váhal, proto ho vzala za ruku a vedla ji, až mu dlaň spočinula na jejím ňadru. Cítila, jak se mu pohybují svaly na ruce, zatímco v ní vyvolával všechny hezké pocity. Druhou ruku jí položil níž a Sára vzdychla při blaženém pocitu, že ho cítí v sobě.

Ozvala se v ní nenasytná touha. Chtěla ho mít celého, ale Jeffrey postupoval pomalu. Procítěně se dotýkal každého centimetru jejího těla. Když ji nakonec přitiskl na chladné dlaždičky, měla pocit, jako by se do ní znovu vracel život, jako by několik dnů strávila na poušti a teprve teď našla vytouženou oázu.

11

„Máš to?“ zeptal se Chuck posté.

„Mám,“ odsekla Lena a ještě jednou otočila kapesním nožem, který držela v pravačce, zatímco levou si přidržovala mřížku ventilátoru.

Za okny se zablýsklo a vzápětí zarachotil hrom, při němž se instinktivně přikrčila. Blesk na zlomek vteřiny ozářil laboratoř, jako by je zvenčí někdo fotografoval.

„Můžu dojít pro šroubovák,“ nabídl Chuck v okamžiku, kdy se mřížka konečně uvolnila.

Lena vytáhla z kapsy miniaturní baterku a zamířila tenký kužel světla do větrací šachty.

Nějaké hovado muselo právě dnes nechat otevřenou jednu z klecí v laboratoři. Utekly čtyři myši, z nichž každá měla pro školu větší hodnotu než Lenin roční plat, a všichni, kdo měli ruce a nohy, byli vyzváni, aby se zúčastnili honu. To se stalo v poledne. Teď bylo šest večer a z těch šmejdů s očičky jako korálky se zatím našli jen dva.

Když Lena odešla ze stanice, převlékla se, ale při celodenním pátrání se zase zapotila. Cítila, jak se jí košile lepí na záda, a po předešlé noci byla ještě celá roztřesená. Hlava ji bolela jako střep a v puse měla jak v polepšovně. Věděla, že panák by to spravil, nebo by aspoň zmírnil příznaky. Dnes ráno ve výslechové místnosti si však něco slíbila. Alkoholu se už jaktěživ ani nedotkne.

Teď už viděla, kolik chyb udělala, a za většinu z nich mohla whisky. Ty ostatní souvisely s Ethanem. Co se jeho týkalo, také si něco předsevzala: končí s ním, a to jednou provždy. To odhodlání jí vydrželo asi dvě hodiny. Pak ji Chuck zavolal k telefonu ve služebně. Na druhém konci linky se ozval vyděšený Ethan. Holčičím hlasem pištěl, že našel Scootera. Ten idiot v pokoji všechno utřel, jako by nebylo dost legitimních důvodů pro jeho otisky.

A jako by Lena nevěděla, jak si krýt vlastní záda.

Venku před budovou koleje, kde bydlel Scooter, poslala Lena Ethana, ať jde k čertu, ale on ne a ne ji nechat na pokoji. Dokonce se nabídl, že pomůže hledat uprchlé myši, a celých těch šest hodin se snažil nějak se jí zavděčit a vynutit si její pozornost. Pokud šlo o ni, dnes ráno ze sebe dostala vše, co kdy Ethanu Greenovi nebo Whiteovi, nebo jak se vlastně jmenoval, chtěla říct. Skončila s ním.

Jestli ji Jeffrey někdy vezme zpátky k policii, její první starost bude, jak toho magora co nejdřív dostat za katr. A ona osobně pak zahodí klíč, aby ho už nikdy nenašli.

„Strč tam hlavu, ať líp vidíš,“ radil Chuck, který kolem ní poskakoval jako peskující matka. A stejně jako pokaždé, když místo něj dělala nepříjemnou práci, nabízel spoustu užitečných rad, aniž měl v úmyslu jí pomoct.

Poslušně schovala nůž do kapsy a strčila hlavu do zaprášené plechové krabice. Pozdě si uvědomila, že při tom nejspíš taky vystrčila zadek. Přepadl ji nepříjemný pocit, že Chuckovi se to představení líbí.

Právě se mu chystala něco říct, když za nimi zaječel naštvaný hlas: „Co je to tu sakra za bordel? Já mám důležitou práci.“

Jak se snažila vycouvat, praštila se hlavou o ventilaci. Vedle Chucka stál Brian Keller, ve tváři brunátný vzteky.

„Děláme, co je v našich silách, doktore Kellere,“ řekl Chuck.

Kellerovi jako by chvíli trvalo, než si Lenu správně zařadil. Byla na to zvyklá – dělala to spousta profesorů, kteří kdysi pracovali se Sibyl.

Pokusila se být příjemná. Keller měl tu smůlu, že pracoval ve vedlejší laboratoři. Z nepřetržitého hluku a vyrušování mu kolem jedné hodiny ruply nervy. Odvolal všechny semináře a počastoval Chucka pár vybranými nadávkami. Ten člověk mohl být Leně koneckonců sympatický. Na rozdíl od Richarda Cartera, který právě strčil hlavu do třídy…

„Jak to jde?“ zeptal se.

„Nic pro ženský,“ vypálil Chuck rádoby vtipně a Richard na něj s koketním pohledem zamrkal. Chuck se zřejmě chystal říct víc, Richard ale zaměřil veškerou pozornost na Briana Kellera.

„Hele, Briane, jestli chceš vypadnout, vezmu ty semináře za tebe,“ nabídl mu s oddaným úsměvem. „Já jsem pro dnešek skončil, takže by to nebyl žádný problém.“

„Semináře jsem zrušil už před dvěma hodinami, troubo,“ zavrčel na něj Keller.

Richardovo nadšení splasklo jako balónek. „Já jen…,“ zakoktal, z jeho hlasu však bylo slyšet podráždění.

Keller se otočil na podpatku zády k němu a výhružně namířil prstem na Chucka. „Musím s vámi mluvit, hned teď. Tohle vyrušování při práci nemůžu tolerovat.“

Chuck krátce přikývl, a než odešel s Kellerem, patolízalsky přikázal Leně: „Neodcházej, dokud tu ventilaci pořádně neprohledáš, Adamsová.“

„Kreténe,“ zamumlala Lena, když spolu ti dva odcházeli. Čekala, že Richard se k ní nějakou nadávkou přidá, on tam však stál jako opařený.

„Co je?“ zeptala se, to už se ale z Richarda řinul proud stížností.

„Jsem na téhle katedře jeho kolega,“ zasyčel. Najednou mu ztuhla tvář, jako by ho slova dusila a stěží je ze sebe mohl vypravit.

Rozzlobeně ukázal k otevřeným dveřím. „Nemá právo takhle se mnou jednat před lidmi. Zasloužím si od něj aspoň kapku respektu za to všechno, co pro něj dělám.“

„Jasně,“ přisvědčila, v duchu se ale ptala, co mu tolik hnulo žlučí. Pokud jí bylo známo, Brian Keller jednal se všemi stejně hulvátsky.

„Má dnes večer seminář,“ pokračoval Richard. „Nabízel jsem mu, že za něj vezmu večerní seminář.“

„Aha,“ kývla Lena. „Ale já myslím, že ho zrušil.“

Richard se postavil do dveří jako pitbul, který číhá na vetřelce.

Lena ho nikdy neviděla takhle bez sebe vzteky. Ve tváři byl celý rudý, až na vypoulené oči a vybělené rty, sevřené do zlobné čárky.

Nevěděla, jestli se má před ním mít na pozoru, nebo se smát.

„Kašli na něj, nestojí za suchý šoust,“ řekla, v duchu ji ale napadalo, jestli právě v tom nevězí problém. Nemluvilo by to o Richardově dobrém vkusu při výběru sexuálních partnerů, vysvětlovalo by to však jeho současné chování.

Rozčileně si dal ruce v bok. „Nemusím si od něj takové zacházení nechat líbit. Od něj tedy ne! Máme na katedře stejné postavení a já nebudu snášet…“

Znovu se pokusila ho uklidnit. „Zkus se na to podívat tak, že právě přišel o syna.“

Richard to odbyl mávnutím ruky. „Nežádám nic víc, než aby se mnou jednal jako s dospělým. Jako s lidskou bytostí.“

Lena neměla na další vybavování čas ani chuť, věděla ale, že Richard neodejde, dokud mu neprojeví trochu soucitu. „Máš pravdu.

Je to kripl.“

Richard se na ni konečně podíval pohledem, který připouštěl změnu tématu. Jeho následující otázka ji však zaskočila, třebaže na ni měla být připravená. „Kdo tě praštil?“

„Cože?“ zeptala se, ačkoli věděla, že naráží na ránu pod okem.

„Nikdo. Upadla jsem. Praštila jsem se o dveře, z vlastní nešikovnosti.“

Málem se nechala unést nutkavou potřebou vymyslet si víc výmluv, na poslední chvíli se ale zarazila. Když ještě pracovala jako polda, naučila se, že lháři nedokážou včas sklapnout. Přesto ale musela aspoň dodat: „Nic to není.“

Zamrkal na ni, jako by jí chtěl dát najevo, že jí na to neskočí.

Najednou ale změnil tón, jako by celý incident s Kellerem byl zapomenutý.

„Víš, že jsem k tobě měl vždycky blízko, Leno? Sibyl o tobě pořád mluvila. A vždycky jen v dobrém.“

Lena si odkašlala, nic však neříkala.

„Vždycky ti chtěla pomoct, abys byla šťastná. Na tom jediném jí záleželo.“

Lena si začala připadat trapně. „Já vím,“ řekla. Doufala, že Richard rychle změní téma.

„Co to máš s tím okem?“ naléhal znovu, ačkoli použil vlídný tón. „Vypadá to, jako by tě někdo uhodil.“

„Nikdo mě neuhodil,“ odporovala mu, zároveň si však uvědomovala, že se brání s mnohem větší vehemencí, než by bylo přiměřené – další běžná chyba lhářů. V duchu se proklínala. Tohle jí přece dřív šlo mnohem lépe.

„Kdybys někdy potřebovala pomoc…“ Jeho slova zmizela doztracena, jako by si uvědomil, jak hloupě musela někomu jako Lena taková nabídka znít. Změnil taktiku: „Nebo kdyby sis chtěla aspoň promluvit. Věř tomu nebo ne, vím dobře, jak ti je.“

„Jo,“ přitakala, v duchu si ale pomyslela, že než by se svěřila Richardu Carterovi, radši by si pěstí sama rozbila druhé oko.

Vyšvihl se na jeden z laboratorních stolů, nohy spuštěné dolů.

Jeho starostlivý pohled v ní budil obavy, že zopakuje svou šlechetnou nabídku, on se však jen zeptal: „Zjistili jste, kdo otevřel ty klece?“

„Ne,“ Lena zakroutila hlavou. „Proč?“

„Zaslechl jsem, že pár studentů z druháku mělo zpoždění s nějakým projektem, a tak se pokusili odvrátit pozornost.“

Lena se znechuceně zasmála. „To by mě vůbec nepřekvapilo.“

„Hele, víš co? Jdu dneska k Nan na večeři,“ vybalil najednou.

„Co kdybys přišla? Bude zábava.“

„Mám práci,“ odmítala Lena. Pak, jakoby na důkaz svých slov, otevřela nůž.

„Probůh,“ vydechl Richard a sklouzl ze stolu, aby se mohl podívat zblízka. „Na co to potřebuješ?“

Užuž se mu chystala říct, že je to velmi šikovná věc, pokud se člověk potřebuje zbavit otrapů, kteří strkají nos do cizích věcí, když mu začal zvonit mobil. Richard se chvíli hekticky přehraboval v kapsách laboratorního pláště, než přístroj úspěšně vytáhl. Při pohledu na displej se na jeho tváři rozzářil blažený úsměv.

„Tak já už musím. Stavím se později, můžeme si promluvit,“ nadhodil a sáhl si přitom pod oko, aby dal najevo, co tím myslí.

Chtěla mu říct, aby se nenamáhal, nakonec se však jen rozloučila: „Uvidíme se.“ Byla by to stejně ztráta času. Richard vypálil ze třídy, ještě než domluvila.

Vrátila se k větrací šachtě a nožem znovu zašroubovala šroubky.

Chuck měl pravdu, že by to šroubovákem šlo mnohem rychleji, ona však neměla chuť ho o něj žádat. Zůstala teď ve třídě jediná, a tak za celý den poprvé mohla strávit trochu času o samotě. Potřebovala si promyslet, jak si to u Jeffreyho urovnat.

Pokoušela se mu Chucka naservírovat jak na stříbrném podnose, on ji však vůbec nepochopil. Takže Chuck byl minulý víkend na golfovém turnaji. Stejně ale mohl být zapleten do prodeje drog na škole. Scooter jasně naznačil, že ostraha s tím má co dočinění.

A Chuck nepatřil mezi úplné idioty. Ani jemu by neušlo, že se mu něco takového děje rovnou pod nosem. Jak ho ale znala, mohla si být jistá, že do toho není zapojený přímo. Sedět na zadku a vybírat provize, to by byl spíš jeho styl.

Znovu zahřmělo a Lena se tak polekala, až jí nůž sjel rovnou na levý ukazováček a ze strany se do něj zařízl. Sykla šťavnatou nadávku a vytáhla si košili z kalhot, aby si ji mohla omotat kolem rány. Materiálu na to měla dost. Chuck každý měsíc sliboval, že jí objedná uniformu velikosti S, zatím to ale neudělal. Ty hadry, které na ní vlály, byly jen dalším z jeho špinavých triků, jak jí dát najevo, že tam nepatří.

„Leno?“

Nereagovala. Ačkoli poznala Ethana teprve nedávno, jeho hlas identifikovala okamžitě.

Zaškrtila si podolkem prst, aby zastavila krvácení. Rána šla dost hluboko a látka rychle nasákla krví. Aspoň se řízla do stejné ruky, kterou už měla poraněnou. Možná, kdyby šla na pohotovost, dostala by dvojí ošetření za cenu jednoho.

Ethan opakoval, jako by ho byla neslyšela: „Leno?“

„Řekla jsem ti, že s tebou nechci mluvit.“

„Mám o tebe starost.“

„Na to, aby sis o mě mohl dělat starosti, mě ani dost dobře neznáš.“ Odmítla ruku, kterou jí podával. „Copak jsi zapomněl?

Nemusíme se přece kvůli jedné blbosti brát.“

Ethan se zatvářil sklíčeně. „Neměl jsem to říkat.“

Lena spustila ruku podél těla a cítila, jak se jí do rány žene krev.

„Mně je to stejně ukradený, co jsi řekl.“

„Nemusíš se za včerejšek stydět.“

„Ne. To ty chrochtáš jako vepř, když se uděláš.“ Popadla ho za předloktí a dřív, než jí v tom stihl zabránit, mu vyhrnula rukáv.

Hned se jí vytrhl a stáhl si rukáv zase dolů, ona si však stihla všimnout ostnatého drátu, vytetovaného kolem zápěstí, a dalšího obrázku, který vypadal jako voják s puškou přes rameno.

„Co je to?“ zeptala se.

„Jen tetování.“

„Tetování vojáka,“ upřesnila. „Já to o tobě vím, Ethane. Vím, co tě rajcuje.“

Stál naprosto nehnuté, jako jelen zkoprnělý před reflektory auta. „Já už nejsem stejný člověk.“

„Ne?“ Ukázala si pod oko. „A který člověk mi udělal tohle?“

„Byla to jen reakce, fyzická reakce,“ řekl. „Nemám rád, když mě někdo mlátí.“

„Kdo by to taky měl rád?“

„Leno, opravdu je to jinak. Já se snažím změnit.“

„A jak se ti líbí v podmínce?“

To ho vykolejilo. „Tys mluvila s Diane?“

Lena neodpovídala, na rtech se jí ale rozehrál úsměv. Dianě Sandersovou znala moc dobře. Zjistit zbytek o Ethanově minulosti bude hračka.

„Co jsi dělal dneska ráno u Scootera v pokoji?“ zeptala se.

„Chtěl jsem vidět, jestli je v pohodě.“

„Jasně, ty jsi takovej skvělej kámoš.“

„Měl spoustu amfetaminu,“ vysvětloval Ethan. „Neví, kdy přestat.“

„Nemá to pod kontrolou. V tom jste si podobní, že?“ zkusila to Lena.

Na tohle se nachytat nenechal. „Musíš mi věřit, Leno. S tím jsem neměl nic společného.“

„Fajn, ale radši by sis měl najít přesvědčivé alibi, Ethane, protože Andy Rosen a Ellen Schafferová byli Židé a Tessa Lintonová si to rozdávala s černochem…“

„Já jsem nevěděl…“

„To je fuk, mladíku,“ usadila ho. „Pro Jeffreyho je to, jako bys měl na prsou namalovanej terč – kvůli tomu, jak jsi do něj strčil. Já jsem ti říkala, aby ses do toho neplet.“

„Já s tím nemám nic společného,“ namítl znovu. „Proto jsem se sem odstěhoval – abych před tím utekl.“

„Odstěhoval ses sem, protože kámoši, které jsi nechal jít do lapáku, by si s tebou určitě vyřídili účty.“

„Jsem s nimi vyrovnaný,“ opáčil trpce. „Říkal jsem ti, že jsem z toho venku, Leno. Tos myslela, že mě to nic nestálo?“

„Stálo tě to snad tvou holku?“ zeptala se. „A co teď, když se motáš kolem mě? Neuvízne ti za nehty mexická špína? Tak tomu s kámoši říkáte?“ Udělala dramatickou pauzu. „Nebo jsi snad chtěl mluvit o mojí ségře lesbičce? Nebo o té kundolíze knihovnici?“

Rozesmála se, když viděla, jak tam stojí jako opařený. „Jen si představ, co by tomu lidi doma řekli, Ethane White.“

„Jmenuju se Green,“ řekl. „Zeek White je můj nevlastní táta. Ten opravdový se na nás vykašlal.“ Jeho hlas zněl pevně, naléhavě.

„Jsem Ethan Green, Leno. Tak to stojí v mém rodném listě, Ethan Green.“

„A ty mi stojíš v cestě,“ řekla. „Padej.“

„Leno!“ V jeho hlase zaznělo zoufalství, které ji přimělo pohlédnout mu do očí. Od svého znásilnění měla ve zvyku vyhýbat se lidem.

Teď si uvědomila, že se Ethanovi nikdy nepodívala do očí, ani když se ho včera v noci dotýkala. Byly průzračně modré a měla dojem, že kdyby se do nich zahleděla dostatečně zblízka, viděla by celý oceán.

„Já už nejsem stejný člověk,“ řekl. „Musíš mi věřit.“

Zírala na něj a nechápala, proč mu na tom tak záleží.

„Leno, něco se mezi námi přece děje.“

„Ne, neděje,“ namítla, zdaleka však ne tak důrazně, jak chtěla.

Odhrnul jí vlasy za ucho a jemně jí přejel prstem po rance pod okem. „Nechtěl jsem ti ublížit.“

Odkašlala si. „Ale udělals to.“

„Slibuju – slibuju ti, že už se to víckrát nestane.“

Chtěla mu říct, že to sedí, protože mu k tomu už nikdy nedá příležitost. Nedokázala se od něj však odvrátit a zpřetrhat nitky toho kouzla.

Usmál se, jako by vycítil, že se jeho slova nemíjejí účinkem.

„Vlastně jsem tě ani nepolíbil,“ řekl a přejel jí prsty po rtech. Cosi v ní, o čem si myslela, že to už dávno odumřelo, se při tom doteku rozechvělo a do očí jí vyhrkly slzy. Musela to hned zarazit, než se jí to vymkne z rukou. Musela Ethana nějak setřást.

„Prosím tě,“ zašeptal a na rtech se mu objevil jemný úsměv.

„Začneme znova.“

Nato řekla něco, o čem s jistotou věděla, že ho to odradí: „Chci zpátky k policii.“

Prudce odtáhl ruku, jako by na něj plivla.

„To je mé pravé já,“ vysvětlila.

„Ne, není,“ bránil se. „Já vím, kdo jsi, Leno, a fízl ty nejsi.“

Vtom vešel Chuck, a jak si popotáhl opasek, klíče zachřestily.

Tolik se jí ulevilo, že se na něj usmála.

„Co se děje?“ zeptal se Chuck podezíravě.

„Promluvíme si později,“ řekl Ethan Leně.

„Fajn,“ přikývla, aby už šel.

On se však nehýbal. „Promluvíme si později.“

„Vždyť jo,“ souhlasila. Byla by mu odkývala cokoli, jen aby vypadl.

„Promluvíme si později. Slibuju. Teď jdi.“

Konečně odešel a Lena zaryla oči do země, aby se nějak vzchopila.

Na podlaze uviděla krev. Z prstu jí kapalo jak z rozbitého kohoutku.

Chuck založil ruce na prsou. „Co to mělo znamenat?“

„Do toho ti nic není,“ odpověděla a botou rozmazala krev na podlaze.

„Soukromé problémy si řeš mimo pracovní dobu.“

„A dostanu taky náhradní volno za přesčas?“ zeptala se, ačkoli předem věděla, že zbytečně. Škola dávala každému náhradní volno za přesčasy, jenže když nějaké dlužili Leně, Chuck to prostě přehlédl.

Ukázala mu prst. „Musím jít do služebny a něco si na to dát.“

„Počkej, ukaž mi to,“ řekl, jako by si myslel, že simuluje.

„Je to skoro na kost,“ odmotala košili. Bolest vystřelila jako jehličky a střídavě ji zalilo horko a zima. „Možná to bude potřebovat pár stehů.“

„Šití to nepotřebuje,“ zhodnotil, jako by byla nějaké dítě. „Jdi do služebny, budu tam za pár minut.“

Lena odešla z laboratoře, než si to Chuck rozmyslí, nebo než mu dojde, že v té velké bílé krabici na zdi s nápisem „Lékárnička“ by mohla být aspoň náplast.

Napůl cesty přes nádvoří ji zastihl liják, ke kterému se schylovalo už týden. Déšť v nárazech větru padal šikmo a bičoval jí tvář jako skelná tříšť. Přimhouřila oči do úzké štěrbinky a s rukou před sebou si razila cestu do služebny ostrahy.

Chvíli trvalo, než našla klíč a než se jí ho podařilo strčit do zámku. Když konečně odemkla, vítr málem vyvrátil dveře z pantů.

Lena se natáhla po klice a s velkou námahou se jí podařilo za sebou zavřít.

Stiskla vypínač, několikrát po sobě, ale nic se nestalo. Vypadla elektřina.

S tichým zaklením vytáhla baterku a začala hledat lékárničku.

Když ji konečně našla, ten prokletý krám nešel otevřít, a tak musela umělohmotné víčko vypáčit čepelí nože, který nosila připoutaný k noze. Ruku měla tak mokrou, že když víčko odskočilo, vyklouzla jí lékárnička z ruky a její obsah se rozsypal po podlaze.

Pomocí baterky našla, co potřebovala. Zbylé věci nechala válet po zemi. Jestli to Chuckovi bude vadit, tak ať si to uklidí. Nejspíš se tu každý týden točilo tolik prachů, které šly do kapsy i jemu, že by si na to klidně mohl najmout uklízečku.

„Sakra,“ zaklela, když si na otevřenou ránu nalila dezinfekci.

Pokusila se ji otřít rukávem, ale to bolest jen zhoršilo.

„Do hajzlu,“ zamumlala.

Ve skříňce jí visela pláštěnka, kterou ovšem nikdy nenosila. Límec měl příchytky jen na jedné straně, což byla výrobní vada, již Chuck neshledal hodnou reklamace, ani když ho na ni upozornila.

Jeho vlastní pláštěnka byla samozřejmě v nejlepším pořádku a Lena se rozhodla, že si ji na cestu domů vypůjčí.

Stačilo trochu zaviklat západkou a Chuckova skříňka se otevřela.

Pláštěnka se nacházela ještě v původním obalu v horní polici, Lena se ale rozhodla využít příležitosti a trochu se v jeho skříňce pohrabat.

Kromě časopisu o potápění, který byl víc než na sport zaměřený na polonahé modelky ve sporých potápěčských kostýmech, a nenačaté krabice čokoládových tyčinek tam neviděla nic zajímavého.

Vzala pláštěnku a právě se chystala skříňku zavřít, když se dveře s nárazem větru otevřely a dovnitř vešel Chuck.

„Co to tam sakra děláš?“ zeptal se a přešel přes místnost tak svižně, že by to do něj nikdy neřekla. Zabouchl skříňku s takovou silou, že dvířka znovu odskočila.

„Chtěla jsem si půjčit pláštěnku.“

„Máš vlastní,“ štěkl, vytrhl jí balíček z ruky a hodil ho na stůl.

„Řekla jsem ti přece, že ta moje je vadná.“

„Myslím, že vadná jsi ty, Adamsová.“

Lena si uvědomila, že stojí příliš blízko ní. O krůček ucouvla právě ve chvíli, kdy naskočila elektřina. Zářivky zamžikaly a vrhly na ně mdlé, umělé světlo. Lena však okamžitě viděla, že Chuck je připravený se s ní poprat.

„Dobrá, vezmu si svou vlastní,“ pronesla a odešla ke své skříňce.

Chuck se opřel zadkem o stůl. „Fletcher volal, že je mu špatně.

Budeš tu muset zůstat na noční.“

„Ani náhodou,“ zaprotestovala. „Už jsem měla být doma před dvěma hodinami.“

„To je život, Adamsová,“ ušklíbl se Chuck. „Smůla.“

Lena otevřela skříňku a zírala na její obsah, ze kterého nic nepoznávala.

„Co to děláš?“ zařval výhrůžně Chuck a přibouchl dvířka.

Lena sotva stihla stáhnout ruku, aby ji nepřiskřípl. Omylem otevřela Fletcherovu skříňku. V horní poličce ležely dva sáčky a ona si snadno dokázala představit, co je asi uvnitř. Museli si sebou být zatraceně jistí, když nechávali zboží takhle válet málem všem na očích.

„Adamsová?“ opakoval Chuck. „Na něco jsem se ptal.“

„Nic,“ řekla a pomyslela si, že to byl pravý důvod, proč Fletcher na noční šichtě nikdy nenahlásil jediný incident. Měl plné ruce práce s prodejem trávy.

„Tak fajn,“ prohodil Chuck, který si zřejmě myslel, že povolila.

„Uvidíme se ráno. Zavolej, kdybys mě potřebovala.“

„To tedy ne,“ namítla Lena a zvedla jeho pláštěnku. „Říkám ti, že tu nezůstanu, Chucku. Prostě jednou pro změnu budeš muset makat sám.“

„Co to má sakra znamenat?“

Lena vytáhla pláštěnku ze sáčku a přetáhla si ji přes hlavu. Bylo to XL, ale o nadměrné metry se nestarala. Venku ještě zuřila vichřice, ačkoli ta, při její smůle, jistě přejde v okamžiku, kdy se doškobrtá domů. Musí vymyslet, jak si zajistí dveře bytu. Když tam Jeffrey ráno vtrhl, oddělal zámek. Bůhví, jestli ještě bude otevřené železářství.

„Kam jdeš, Adamsová?“ štěkl Chuck.

„Dneska v noci nepracuju,“ oznámila mu. „Potřebuju domů.“

„Flaška volá, co?“ Rty se mu zkroutily v jízlivém úsměvu, na který nebyl hezký pohled.

Uvědomila si, že stojí ve dveřích. „Jdi mi z cesty.“

„Mohl bych tu chvíli zůstat s tebou, kdybys chtěla,“ navrhl a v jeho očích se zalesklo způsobem, jenž v Leně spustil poplašné signály.

„Mám ve stole láhev,“ prohodil. „Možná bychom si spolu mohli sednout a trochu líp se poznat.“

„To je moc ubohý vtip.“

„Víš,“ spustil Chuck znovu, „mohla bys být docela k světu, kdyby ses občas trochu namalovala a udělala si něco s vlasy.“

Vztáhl k ní ruku, aby na ni sáhl, a ona uhnula hlavou. „Nepřibližuj se ke mně,“ varovala ho.

„Zřejmě ti na tomhle místě nezáleží tak, jak jsi tvrdila,“ poznamenal a tvář se mu znovu zkroutila v tom odporně jízlivém šklebu.

Lena se kousla do rtu, ta pohrůžka ji zasáhla na citlivém místě.

„Četl jsem, co ti udělal ten chlápek,“ změnil najednou téma.

„V novinách.“

Srdce jí skočilo do krku. „To četli všichni.“

„Jo, ale já jsem to četl víc než jednou.“

„Tak to tě musela bolet pusa, než sis to tolikrát nahlas přeslabikoval.“

„Schválně jestli bude bolet pusa tebe,“ řekl, a než si stihla uvědomit, co se děje, vzal ji za zátylek a přitáhl si její hlavu do rozkroku.

Lena sevřela ruku v pěst a vší silou ho praštila mezi nohy.

Zkroutil se a ona vystartovala ven.

Dveře jejího bytu se otevřely, ještě než stihla sáhnout na kliku.

„Kdes byla?“ vyjel na ni Ethan popuzeně.

Zuby jí cvakaly. Byla tak promočená, až se na ni šaty lepily a zakopávala o ně. Nezajímalo ji, jak se Ethan dostal do jejího bytu a co tam vůbec dělal. Šla rovnou do kuchyně nalít si něco k pití.

„Co se stalo?“ zeptal se Ethan. „Leno, co se stalo?“

Ruce se jí tolik třásly, že si ani nedokázala nalít, a tak jí vzal láhev a naplnil skleničku po okraj. Přidržel jí whisky u pusy stejně jako ona jemu předešlé noci. Vypila ji na ex.

Ethanův hlas zněl měkce. „Jsi v pořádku?“

Zakroutila hlavou a pokusila se nalít si dalšího panáka, ačkoli žaludek se jí při pouhém pohledu na láhev svíral. Chuck ji napadl.

Sahal na ni.

„Leno?“ zeptal se Ethan a sebral jí sklenici. Nalil další dávku, tentokrát trochu střídmější, a vrátil sklenku Leně.

Znovu zhltla alkohol několika doušky, ačkoli se jí stahovalo hrdlo. Opřela se rukama o kuchyňskou linku a pokusila se ovládnout emoce, které se draly ven.

„Miláčku?“ zkusil to znovu Ethan. „Mluv se mnou.“

Odhrnul jí vlasy z tváře a Lena pocítila stejný hnus, jaký v ní předtím vyvolal Chuck.

„Ne,“ řekla a odstrčila mu ruku. Mluvení ji namáhalo, až se rozkašlala. Hrtan se jí svíral, jako by ji někdo škrtil.

„No tak,“ konejšil ji Ethan a pohladil ji dlaní po zádech.

„Kolikrát ti ještě budu říkat,“ vypravila ze sebe, jako by ji každé slovo dusilo, „abys na mě nesahal?“ Prudce se od něj odtáhla.

„Co to s tebou je?“ naléhal nechápavě.

„A co ty tu vůbec děláš?“ odsekla s pocitem, že je znovu a znovu vystavená násilí. „Co si to vůbec dovoluješ, si sem jen tak přijít?“

„Chtěl jsem s tebou mluvit.“

„A o čem?“ vykřikla. „O té holce, co jste umlátili k smrti?“

Zůstal stát naprosto bez hnutí, cítila ale, jak mu každý sval v těle tuhne napětím. Chtěla, aby cítil to, co ona s Chuckem – že je v pasti. Že není kam utéct.

„Vysvětlil jsem ti, co se…“

„Tys jen zůstal v autě, jo?“ vyštěkla a začala obcházet kolem něj.

Stál uprostřed místnosti jako socha. „A měl jsi dobrý výhled?“ zeptala se. „Viděl jsi dobře, jak ji šoustaj a mlátěj?“

„Tohle nedělej,“ varoval ji hlasem studeným jako led.

„Nebo?“ Dokonce se zmohla na to, aby se zasmála. „Nebo mi uděláš to, co jí?“

„Nic jsem neudělal.“ Jeho svaly byly napjaté jako struny a podle toho, jak mu tuhla čelist, se ovládal z posledních sil.

„Tys tu holku neznásilnil?“ chtěla vědět. „Tys zůstal v autě jako neviňátko, zatímco tví kámoši si to s ní rozdávali?“

Strčila ho do ramene, ale on se ani nepohnul. Jako by se snažila odstrčit horu.

„A postavil se ti, když ses na to díval?“ ptala se dál. „Co, Ethane?

Rajcovalo tě to, když jsi viděl, jak ta holka trpí? Jak pomalu chápe, že jí nezbývá než se nechat vojet?“

„Ne.“

„A jaké to bylo tam sedět a vědět, že umře? Líbilo se ti to, Ethane?“ Znovu ho strčila do ramene. „Vylezls z toho náklaďáku a přidal ses k nim? Držels jí ruce, když ji šoustali? Šoustals ji taky?

To tys ji rozerval? Rajcovala tě ta krev?“

Znovu ji varoval: „Leno, tohle nedělej.“

„Podíváme se, co to tady máš,“ zatahala ho za tričko. Ethan ji ale zničehonic předběhl a sám ho ze sebe serval. Při pohledu na jeho tetování jí mimoděk poklesla čelist.

„Tak tohles chtěla?“ zařval. „Tohles chtěla vidět, ty krávo?“

Vrazila mu facku, a když nereagoval, fackovala ho zas a znovu.

Fackovala ho, dokud s ní nepraštil o zeď a společně nepadli na podlahu.

Chvíli zápolili, ale on byl silnější. Snadno ji zalehl, strhl jí kalhoty a nehty se jí zaryl do břicha. Lena vykřikla, on se však svými ústy přitiskl k jejím a strčil jí jazyk tak hluboko, až se málem udusila.

Pokusila se ho kopnout kolenem do rozkroku, ale on byl rychlejší a roztáhl jí nohy a klekl si mezi ně. Jednou rukou jí přitom držel obě zápěstí jako přibitá k zemi za hlavou. Měl ji v pasti.

„Tak tohle jsi chtěla?“ zařval a ona viděla, jak mu od úst odlétávají kapičky slin.

Volnou rukou si rozepnul poklopec. Pocítila závrať a nevolnost a všechno kolem se zbarvilo doruda. Zajíkla se, a když do ní vstoupil, ztuhla.

Ethan se uprostřed pohybu zastavil, rty nevěřícně pootevřené.

Cítila na tváři jeho dech, cítila bolest v zápěstích, do kterých se jí opíral celou vahou. Všechno to vnímala, nic to však neznamenalo.

Lena mu pohlédla do očí – hluboko do těch modrých očí – a uviděla v nich oceán. Pomalu pohnula boky, aby mu ukázala, jak je mokrá, jak moc ho její tělo chce.

Celý se otřásl úsilím zůstat v klidu. „Leno…“

„Pšš,“ tišila ho.

„Leno…“

Ohryzek mu přeskočil a ona ho na něj políbila a jemně ho vsála do úst. Pak se zvedla k jeho rtům a pevně se na ně přitiskla.

Chtěl pustit její zápěstí, ona ho ale popadla za ruku, aby ji držel tak, jak byla.

„Prosím…,“ vydechl, jako by domlouvání ještě mělo nějaký smysl. „Prosím, takhle ne.“

Zavřela oči a prohnula se mu vstříc, aby ho vtáhla hlouběji do svého těla.

STŘEDA

12

Kevin Blake přecházel sem a tam po kanceláři a každé dvě minuty se podíval na hodinky. „Tohle je hrůza,“ řekl. „Prostě hrůza.“

Jeffrey si poposedl v křesle a snažil se předstírat, že dává pozor.

Před půlhodinou sdělil Blakeovi, že Andy Rosen a Ellen Schafferová byli zavražděni, a děkan od toho okamžiku nesklapl. Nepoložil nicméně ohledně studentů nebo vyšetřování jedinou otázku.

Zajímalo ho pouze, co to bude znamenat pro školu, a tím pádem pro něj.

Dramaticky rozhodil rukama: „Nemusím vám snad dvakrát vysvětlovat, Jeffrey, že takový skandál by mohl školu snadno položit.“

Jeffrey si pomyslel, že by ani tak nešlo o konec univerzity jako Blakeovy kariéry v tomto ústavu. Ačkoli v potřásání pravicemi a podávání žádostí o finanční podporu si děkan nevedl nejhůře, na vedení ústavu, jakým byla Grantská technická univerzita, byl Kevin Blake už přece jen trochu chlapec v letech. Víkendy na golfovém hřišti a každoroční akce na získání financí sice většinou fungovaly, ale Jeffrey by vzal jed na to, že do roka a do dne Blakea z jeho teplého místečka vystrnadí nějaká energická, ovšem zralá žena, která školu dostrká do dvacátého prvního století.

„Kde je ten idiot?“ zeptal se Blake, přičemž mínil Chucka Gainese.

Schůzku naplánovali na sedmou a Chuck měl aspoň deset minut zpoždění. „Čeká mě důležitá práce.“

Jeffrey si svůj názor nechal pro sebe, ačkoli měl také pocit, že klidně mohl strávit půlhodinu navíc se Sárou v posteli, místo aby čekal v Blakeově kanceláři na schůzku, která bude nudná k ukousání a naprosto k ničemu. Také na něj dnes čekala spousta práce.

Především si chtěl vzít do parády Briana Kellera.

„Mám se po něm jít podívat?“ nabídl se.

„To ne,“ odmítl Blake. Sebral ze svého pracovního stolu skleněný golfový míček, vyhodil ho do vzduchu a zase chytil. Jeffrey hvízdl, jako by to na něj udělalo velký dojem, golfu ale nikdy nerozuměl a neměl trpělivost se ho učit.

„O víkendu jsem si zahrál na turnaji,“ pronesl Blake.

„Vím,“ odpověděl Jeffrey. „Viděl jsem fotku v novinách.“

To byla podle všeho správná odpověď, protože Blakeova tvář se celá rozzářila. „Dostal jsem se do jamky se dvěma údery pod par.

Alfreda jsem porazil na hlavu.“

„To je skvělé,“ poznamenal Jeffrey, ačkoli měl pocit, že porážet předsedu správní rady banky na cokoli a v čemkoli, zejména v golfu, není nejmoudřejší. Samozřejmě že Alfreda Gainese měl Blake svým způsobem v hrsti. Kdykoli mohl vyhodit Chucka a přinutit jeho papínka, aby mu našel jiný flek.

„Jill Rosenová se určitě zaraduje, až se to dostane ven.“

„Proč myslíte?“ zeptal se Jeffrey, kterému neuniklo, s jakou záští Kevin vyslovil její jméno.

„Četl jste titulky v novinách? ‚Univerzitní psychoterapeutka nedokáže vlastnímu synovi hodit záchranné lano‘. Je to laciné, ale stejně.“

„Co stejně?“

„Ale nic.“ Z tašky v rohu vytáhl golfovou hůl. „Brian Keller tuhle naznačoval, že by mohl dát výpověď.“

„Ano?“ zeptal se Jeffrey.

Blake bezmocně vzdychl a začal kroutit holí v ruce. „Cucal z univerzity jak klíště dvacet let a teď, když konečně přišel na něco, na čem by škola mohla vydělat, mluví o odchodu.“

„Copak není vědecký výzkum majetkem univerzity?“

Blake si nad jeho naivitou pohrdavě odfrkl. „On se z toho nějak vylže, a i kdyby ne, stačí mu dobrý právník, kterého by mu každá farmaceutická firma nepochybně ráda poskytla.“

„Co vymyslel?“

„Antidepresivum.“

Jeffrey si vzpomněl na lékárničku Williama Dicksona. „Těch už jsou přece na trhu tuny.“

„Tohle je zatím jen mezi námi,“ ztlumil Blake hlas, ačkoli byli v kanceláři sami. „Brian si dává opravdu velký pozor, aby se to nerozneslo.“ Znovu si pohrdavě odfrkl a suše se zasmál. „Nejspíš aby si mohl urvat větší podíl pro sebe, ten chamtivej mizera.“

Jeffrey čekal, až mu odpoví na otázku.

„Jde o farmakologický koktejl na rostlinné bázi. To je kouzelné slůvko pro marketing – lidé si budou myslet, že je to něco dobrého pro zdraví. Brian tvrdí, že to nemá žádné vedlejší účinky, ale to je hovadina. Vedlejší účinky má i acylpyrin.“

„Bral to jeho syn?“

Blake se zatvářil vyplašeně. „Na Andym jste snad nenašli náplast, nebo ano? Podobnou těm antikoncepčním? Tak se to totiž podává, kůží.“

„Ne,“ přiznal Jeffrey.

„Uf.“ Blake si v rozmáchlém gestu otřel čelo, aby dal najevo, jak se mu ulevilo. „Ještě to není ve stadiu testování na lidech, ale před pár dny se byl Brian ve Washingtonu pochlubit se svým materiálem hochům nahoře. Byli ochotni mu vypsat šek třeba na místě.“

Blake ztišil hlas. „Přiznám se, že jsem sám před pár lety bral prozac.

Co se mě týče, nemá vůbec žádné účinky – hlavní, nebo vedlejší.“

„Kdo by to byl řekl,“ prohodil Jeffrey nezávazně, aniž by tím vyjádřil jakýkoli názor.

Blake se naklonil přes golfovou hůl, jako by nestál ve své kanceláři, ale uprostřed hřiště. „Neříkal ale nic o tom, že s ním odejde i Jill. Zajímalo by mě, jestli tam nejsou nějaké problémy.“

„Jaké problémy myslíte?“

Blake opsal holí rozmáchlý oblouk a pak se zahleděl ven z okna, jako by pohledem sledoval míček.

„Kevine?“

„Ale, jen si bere spoustu volna.“ Otočil se k Jeffreymu a znovu se naklonil nad hůl. „Myslím, že neuplynul jediný rok, aby Jill nevyčerpala povolené absence pro nemoc a veškerou dovolenou. Kolikrát jsme jí museli ubrat z platu, protože si vzala víc.“

Jeffrey dokázal velmi dobře uhodnout, proč Jill Rosenová potřebovala tolikrát zůstat doma, nechal si to ale pro sebe.

Blake se otočil zády k oknu a znovu z něj odpálil pomyslný míček. „Buď je hypochondr, nebo má opravdovou alergii na práci.“

Jeffrey pokrčil rameny a nechal ho mluvit.

„Vysokou si udělala někdy před deseti patnácti lety,“ vysvětloval Blake. „Jedna z těch pozdních šampionek z hodin pro starší a pokročilé. Dneska to vidíte na každém kroku. Děti odrostou, maminka se začne nudit, tak se přihlásí do nějakého kurzu na místní škole, a než mrknete okem, už tam pracuje.“ Zahleděl se na Jeffreyho.

„Ne že bychom za ty vedlejší příjmy nebyli vděční. Doplňování vyššího vzdělání táhne naši večerní školu už léta.“

„Nevěděl jsem, že tu nabízíte tenhle druh kurzů.“

„Magistra z rodinné terapie si udělala na Merceru,“ řekl Blake.

„Doktorát má z anglické literatury.“

„Proč nešla učit?“

„Angličtinám je všude jak psů. Kam se podíváte, čeká jich několik na stálé místo. Nám chybí matikáři a přírodní vědci.“

„Jak dostala tu práci na klinice?“

„Potřebovali jsme v personálu více žen, a když se vytvořilo místo psychologického poradce, dodělala si licenci na terapeuta. Zatím to funguje.“ Zamračeně dodal. „Tedy, když přijde do práce.“

„A co Keller?“

„Toho jsme vítali s otevřenou náručí,“ odpověděl Blake a na důkaz svých slov upažil. „Přišel ze soukromého sektoru, víte.“

„Ne,“ řekl Jeffrey, „to jsem nevěděl.“ Obecně platilo, že profesoři z univerzit odcházeli za vyšším platem a postavením do soukromých firem, ne naopak. Ještě neslyšel, že by nějaký profesor migroval v opačném směru, a také to téma před Kevinem Blakem nakousl.

„Začátkem osmdesátých let jsme přišli o půlku fakulty. Všichni utekli do velkých společností.“ Napřáhl se k dalšímu golfovému úderu a vzápětí sykl, jako by mu míček uletěl daleko od jamky.

Znovu se opřel o hůl a pohlédl na Jeffreyho. „Samozřejmě, většina z nich přišla za pár let s prosíkem, když jim zrušili místa.“

„U které firmy byl?“

„To si nevzpomínám,“ odpověděl Blake a zvedl hůl. „Tu firmu ale brzo koupil Agri-Brite.“

„Agri-Brite, ta zemědělská korporace?“

„To je ono,“ přisvědčil Blake a odpálil další pomyslný míček.

„Brian si tam mohl vydělat majlant. Sakra…“ Došel ke svému stolu a zvedl zlaté plnicí pero značky Waterman. „Na něco jsem si vzpomněl. Měl bych jim zavolat a zjistit, jestli nemají zájem o exkurzi na univerzitě.“ Stiskl tlačítko na telefonu. „Candy?“ oslovil svou sekretářku.

„Můžete mi prosím sehnat číslo na Agri-Brite?“

Usmál se na Jeffreyho. „Omlouvám se. Co jste to říkal?“

Jeffrey se právě rozhodl, že už promarnil dost času, a vstal.

„Půjdu se podívat po Chuckovi.“

„To je dobrý nápad,“ prohodil Blake a Jeffrey rychle vyšel z kanceláře, než si to rozmyslí.

Candy Wayneová ve vedlejší kanceláři psala cosi na počítači, když ale Jeffrey procházel kolem, vzhlédla od klávesnice. „To už jdete, inspektore? To je snad ta nejkratší schůzka, jakou měl starej od chvíle, co tu nastoupil.“

„Máte nějaký nový parfém?“ usmál se na ni. „Voníte jako růžový sad.“

Zasmála se a hodila hlavou, až se jí vlasy vznesly a zase přistály na zádech. Na ženě, které není přes sedmdesát, to mohlo působit koketně, v jejím případě však měl Jeff spíš obavu, aby si nevyhodila rameno.

„I vy lichotníku!“ Každičká vráska v tváři se jí zavlnila v potěšeném úsměvu. Blake jistě trpce nesl nespravedlivý osud, který mu nedopřál, aby své dopisy diktoval nějaké obdařené dvacítce, Candy ale ve škole pracovala od nepaměti. Správní rada se určitě Blakea zbaví mnohem dřív než on jí.

„Co pro vás můžu udělat, zlatíčko?“ zeptala se.

Opatrně se opřel o její stůl, aby neshodil žádnou ze zhruba třiceti zarámovaných fotek pravnoučat. „A jak jste na to přišla, že něco chci?“

„Protože vždycky něco chcete, když jste milý,“ zašvitořila s našpulenými rty. „Jen nikdy nechcete to, co já.“

Zkusil to na ni znovu s úsměvem. „Můžu dostat číslo na Agri-Brite?“

Otočila se zády k počítači, najednou samá práce a žádná zábava.

„Které oddělení?“

„Poraďte, kde bych se mohl dozvědět něco o člověku, který dělal v jedné jejich firmě před dvaceti lety?“

„Ve které firmě?“

„To právě nevím,“ přiznal Jeffrey. „V té, kde pracoval Brian Keller.“

„A proč to neřeknete rovnou?“ zeptala se s naoko udiveným úsměvem. „Počkejte moment.“ Překvapivě svižně vstala od stolu a odhalila, že k tričku z lycry má oblečenou přiléhavou velurovou minisukni. Přešla na druhý konec místnosti na tak vysokých podpatcích, že by si v nich méně šikovná žena několikrát zlámala nohy.

Když otevírala jeden ze šuplíků pořadačky, znovu hodila platinově bílými vlasy. Nebyla plnoštíhlá, ale když přejížděla prstem po hřbetech spisů, volná kůže na spodní straně paže se jí vlnila.

„Tady to máme,“ zaradovala se a vytáhla jedny desky.

„V počítači to není?“ zeptal se a popošel k ní, aby se podíval, co mu našla.

„Ne to, co potřebujete,“ vysvětlila a podala mu list papíru.

Přečetl si Kellerovu žádost o zaměstnání, s Candyinými krasopisnými poznámkami na okraji: společnost, kterou později spolkl Agri-Brite, se jmenovala Jericho Pharmaceuticals a Candy tehdy volala šéfce personálního Monice Patrickové, aby ověřila, že tam byl Keller opravdu zaměstnaný a že neodcházel v nemilosti.

„Tak on byl ve farmaceutické firmě?“ podivil se Jeffrey.

„Asistent asistenta ředitele výzkumu,“ odpověděla Candy. „Co se týče platu, je na tom tady asi tak stejně.“

„Mohl si přece vydělat víc, kdyby tam zůstal.“

„Kdo ví?“ řekla. „Ty fúze v osmdesátých letech znamenaly velké škrty.“ Pokrčila rameny. „Možná se zachoval chytře, že odtamtud vypadl. Průměrnost se nikde nedočká takového uznání jako ve školství.“

„Vy říkáte, že byl průměrný?“

„No, žádnou díru do světa zrovna neudělal.“

Jeffrey hlasitě přečetl Kellerovy strojem psané poznámky.

„Mým přáním je vrátit se ke zdrojům vědeckého výzkumu. Nechci už pracovat v nelítostném kapitalistickém prostředí.“

„Tak se vrátil na univerzitu.“ Suše, cynicky se zasmála. „Ach, ta mladická nerozvážnost.“

„Jak bych se mohl dostat k té Monice Patrickové?“

Candy si zamyšleně položila prst na ústa. „Řekla bych, že Monika už tam nebude. Už tehdy, když jsem s ní mluvila po telefonu, jsem měla dojem, že je stará jako Metuzalém.“ Varovně na Jeffreyho pohlédla, aby se zdržel jakéhokoli komentáře. „Snad bych mohla vytočit pár čísel a sehnat na ni aktuální kontakt.“

„Ale ne, to od vás nemůžu chtít,“ zarazil ji Jeffrey, který v duchu pevně doufal, že může.

„Nesmysl,“ usadila ho. „Vy určitě nevíte, jak se na ty páprdy z velkých korporací musí.“

„To máte asi pravdu,“ připustil Jeffrey a dodal: „Jsem vám nesmírně vděčný, ale…“

Candy se ohlédla přes rameno, aby se přesvědčila, že dveře do Blakeovy kanceláře zůstaly stále zavřené. „Mezi námi dvěma, mně se ten chlápek nikdy nelíbil.“

„Pročpak?“

„Něco mi na něm nesedlo…,“ řekla nakonec. „Nevím co, ale už dávno jsem se přesvědčila, že mě první dojem většinou nezklame.

A můj první dojem z Briana Kellera byl takový, že je to hajzl, na kterého si člověk musí dávat bacha.“

„A co jeho manželka?“ zeptal se Jeffrey s lítostí, že si s Candy nepromluvil už včera.

„No víte,“ zamyslela se a položila si prst se vzorně upraveným nehtem na ústa. „Těžko říct. Zůstala s ním tak dlouho. Možná je na něm něco, co já nevidím.“

„Možná,“ prohodil Jeffrey. „Ale já budu stejně radši věřit vašim instinktům. Oba dva dobře víme, že vy jste tady tou zářivou výjimkou nad průměrem.“

„A vy jste hotový ďábel,“ zasmála se, ačkoli bylo jasné, že jí jeho pozornost lichotí. „Kdyby mi bylo o nějakých třicet čtyřicet let míň…“

„Tak byste se se mnou ani nebavila,“ namítl rázně a políbil ji na rozloučenou na tvář. „Dejte mi vědět, až zjistíte to telefonní číslo.“

Buď zapředla blahem, nebo si potřebovala odkašlat. „Spolehněte se, inspektore. Ozvu se vám.“

Odešel radši dřív, než Candy pronese nějakou hlášku, která by je oba přivedla do rozpaků, a místo aby čekal na výtah, vydal se dolů po schodech. Z administrativní budovy se nešlo do služebny ostrahy daleko, Jeffrey to ale vzal volnou procházkou. Už týden nenašel čas si zaběhat a cítil, jak mu tělo leniví a měkne. Včerejší bouřka nadělala paseku, na nádvoří se válely odpadky. Všude se činili zaměstnanci údržby, odklízeli nepořádek a hadicemi ostřikovali chodníky. Ve vodě bylo tolik dezinfekce, až to Jeffreyho štípalo v nose. Úklidové čety chytře začaly od hlavních administrativních budov, odkud by potenciálně mohlo přijít nejvíc stížností na nepořádek v areálu.

Jeffrey vytáhl notes, začetl se do svých poznámek a pokusil se naplánovat, jak co nejefektivněji strávit den. V téhle fázi nicméně mohl těžko udělat víc než vyslechnout další rodiče a ještě jednou obejít koleje. Pokud byla Monika Patricková ještě naživu, chtěl s ní mluvit dřív, než půjde znovu za Brianem Kellerem. Lidé neodcházeli z výnosných míst v soukromých firmách, aby mohli učit. Možná se zajde zeptat Jill Rosenové, proč její muž z toho podniku odešel. Mluvila o tom, že si buduje nový život. Třeba už to jednou zažila a věděla, jak bude těžké začít zase od začátku. I pokud by mu neposkytla žádné nové informace, chtěl si s ní promluvit a zjistit, zda by jí nemohl nějak pomoct dostat se odsud pryč.

Zastrčil zápisník do kapsy a otevřel dveře služebny. Panty hlasitě zaskřípaly, on je však skoro neslyšel.

„Sakra,“ zašeptal a ohlédl se přes rameno, jestli se někdo nedívá.

Chuck Gaines ležel na podlaze, podrážkami bot směrem ke dveřím.

Rána na krku vypadala jako dokořán otevřená ústa. Zbytky jícnu visely ven jako jazyk. Krev byla všude – na stěnách, na podlaze, na stole. Jeffrey se podíval nahoru, ale na stropě žádnou krev nespatřil.

Když Chucka podřezali, skláněl se dolů nebo seděl za stolem.

Židle ležela povalená stranou.

Jeffrey si klekl, aby se mohl podívat pod stůl a neporušil přitom nijak stopy na místě činu. Pod židlí se zablýskl dlouhý lovecký nůž.

„Sakra,“ sykl znovu, tentokrát s větším zanícením. Ten nůž dobře znal. Patřil Leně.

Frank zuřil jako býk a Jeffrey se mu nedivil.

„Tohle přece není Lena,“ rozčiloval se Frank.

Jeffrey zabubnoval prsty o volant. Parkovali venku před Leninou ubytovnou a přemýšleli, jak na to.

„Viděl jsi ten nůž, Franku.“

Pokrčil rameny. „To je toho.“

„Chucka někdo zařízl jako kuře.“

Frank vyfoukl vzduch mezi zuby. „Lena není vrah.“

„Mohlo by to souviset s Tessou Lintonovou.“

„Jak? Lena byla s námi, když se to stalo. Honila toho hajzla po lese.“

„A utekl jí.“

„Mattovi se nezdálo, že Lena zpomaluje.“

„Trochu přece, když si vyvrtla kotník.“

Frank zakroutil hlavou. „Ten parchant White, na toho by mi to spíš sedělo.“

„Možná ho v lese poznala a zakopla schválně, aby mohl utéct.“

Frank nepřestával kroutit hlavou. „To bych neřekl.“

Jeffrey měl chuť mu říct, že z té verze sám taky není nijak odvázaný, místo toho však pokračoval: „Viděl jsi ten nůž, co u sebe nosila. Chceš mi snad tvrdit, že to není ten, co jsme našli pod stolem?“

„Mohl by to být i jiný.“

Jeffrey mu připomněl zprávu ze soudního, která je sem přivedla.

„Na noži jsou její otisky, Franku. V krvi. Buď tam byla poté, co zemřel, a na ten nůž sáhla, nebo ho držela v ruce, když se to stalo.

Jiné vysvětlení neexistuje.“

Frank zíral upřeně na budovu. Jeffrey dobře věděl, že horečně přemýšlí, jak by se to dalo vysvětlit. Sám zažil asi před půl hodinou totéž, když počítač udělal pozitivní test tří otisků. Stejně pak přinutil technika, aby je srovnal ještě jednou, čárku po čárce.

Jeffrey vzhlédl, když z budovy vyšel nějaký vyučující. „Ona od rána nevyšla ven?“

Frank zakroutil hlavou.

„Vymysli nějaký rozumný argument, proč jsou na té kudle její otisky prstů, a pojedeme pryč.“

Frank stiskl ústa do nazlobené čárky. Seděl tu před kolejemi už hodinu a nejspíš nemyslel na nic jiného, než jak z toho Lenu vysekat.

„Tohle není správné,“ řekl a bez dalšího vysvětlení otevřel dvířka a vystoupil.

Ubytovací areál vypadal opuštěně, jako by většina profesorů byla už na svých přednáškách. Stejně jako na většině vysokých škol se chod zdejší univerzity ke konci týdne zpomaloval a s blížícími se Velikonocemi se už spousta studentů rozjela domů. Jeffrey s Frankem cestou k Lenině pokoji nikoho nepotkali. Zastavili se za jejími dveřmi a Jeffrey si všiml, že po včerejším kopanci visí klika dveří trochu nakřivo. Kdyby se Jeffreymu včera podařilo něco na ni najít, kdyby mu jeho instinkt dovolil uvěřit, že je vinná, Chuck Gaines by byl ještě naživu.

Frank se postavil ze strany, ruku na zbrani. Jeffrey dvakrát zaklepal.

„Leno?“

Uběhlo pár vteřin a on napínal uši, jestli z pokoje něco nezaslechne.

Zkusil to ještě jednou: „Leno?“ Pak otevřel dveře.

„Do hajzlu,“ ucedil Frank a vytáhl revolver. Jeffrey instinktivně udělal totéž, než si uvědomil, že Lena se nevrhá po zbrani, jen si snaží rychle navléknout kalhoty.

Vyslovil otázku, kterou měl Frank očividně na jazyku. „Co se ti sakra stalo?“

Lena si odkašlala a Jeffrey si všiml, že se jí kolem hrdla vinou tmavé modřiny. „Upadla jsem.“ Její hlas zněl chraplavě.

Měla na sobě jen kalhoty a podprsenku, jejíž bělost kontrastovala s její olivově snědou kůží. V návalu cudnosti se pokusila zakrýt rukama. Kolem paží měla podlitiny po něčích prstech, jako by ji někdo dost nešetrně popadl. Na rameni se skvěla modřina, která vypadala jako otisk zubů od kousnutí.

„Šéfe,“ zavolal na něj Frank. Podařilo se mu nasadit Ethanu Whiteovi želízka. Mladík byl až na ponožky a boty oblečený. Tvář měl zmalovanou černomodrými podlitinami, ret uprostřed natržený.

Jeffrey zvedl z podlahy košili, kterou chtěl podat Leně, aby se zakryla, uprostřed pohybu se však zarazil, když si uvědomil, že drží v ruce předmět doličný. Košile byla potřísněná krví.

„Pro boha živého,“ zašeptal a čekal, až na něj Lena pohlédne.

„Co jsi to provedla?“

13

Sára zaparkovala před heartsdaleským zdravotním střediskem vedle Jeffreyho auta. Po telefonu jí nedal žádné jiné informace, než že ji potřebuje v nemocnici, aby nabrala nějaký materiál od dvou podezřelých. Jména jí prozradit nechtěl, Sára mu však uměla číst myšlenky dostatečně dobře, aby uhádla, že jde o Ethana Whitea a Lenu.

Ordinace pohotovosti zela jako obvykle prázdnotou. Sára se rozhlédla po sloužící sestře, pravděpodobně si však právě udělala pauzu. O kus dál v chodbě viděla Jeffreyho, jak mluví s o něco starším podsaditým mužem. Za nimi stál před zavřenými dveřmi další ordinace Brad Stephens, dlaň mu spočívala na pažbě revolveru.

Když se k nim Sára přiblížila, slyšela, jak ten muž pronikavým hlasem komanduje Jeffreyho: „Moje manželka už si vytrpěla své.“

„Vím, co si vytrpěla,“ přitakal Jeffrey. „Těší mě, že vám její blaho leží na srdci.“

„Samozřejmě že leží,“ odsekl muž. „Co se mi tady snažíte naznačit?“

Všiml si Sáry a pokynul jí, aby šla k nim. „Toto je doktorka Sára Lintonová,“ vysvětlil. „Provede lékařskou prohlídku a odběr materiálu na testy.“

„Doktor Brian Keller,“ představil se muž, který na Sáru sotva pohlédl. V ruce svíral kabelku, která, jak hádala, patřila jeho ženě.

„Doktor Keller je manžel doktorky Rosenové,“ vysvětlil Jeffrey.

„Lena mě požádala, abych ji zavolal.“

Sára se pokusila nedat najevo překvapení.

Jeffrey se obrátil ke Kellerovi. „Teď nás prosím omluvte.“

Následně Sáru doprovodil do malé ordinace na druhém konci „Co se to tu děje?“ zeptala se. „Řekla jsem mámě, že odpoledne přijdu.“

Zavřel dveře. „Chucka někdo podřezal.“

„Chucka Gainese?“ zeptala se, jako by mohlo jít o nějakého jiného Chucka.

„Máme Leniny otisky na vražedné zbrani.“

Sára chvíli nevěřícně zpracovávala informaci, která dopadla jako kopnutí do žaludku.

„Nezapomnělas na ten test při podezření na znásilnění?“

Chvíli nechápala, co tím myslí.

„Když jsme mluvili o DNA ze spodního prádla. Nezapomnělas na ten test, co jsme dělali Leně?“

Přemýšlela, jak co nejlépe formulovat odpověď, dobře však věděla, že situace je příliš černobílá na cokoli jiného než ano, či ne.

„Ano,“ vypravila ze sebe nakonec.

Na Jeffreyho tváři se plynule vystřídalo několik rozhněvaných grimas. „Pročs mi to neřekla, Sáro?“

„Protože to není správné,“ odpověděla. „Není správné použít to proti ní.“

„To vykládej Albertu Gainesovi,“ odsekl Jeffrey. „To vykládej Chuckově mámě.“

Sára mlčela, protože ještě stále odmítala uvěřit, že by Lena byla do těch zločinů nějak zapletená.

„Chci, abys nejdřív udělala Whitea,“ pronesl Jeffrey ještě stále nabroušeným tónem. „Krev, sliny, vlasy. Kompletka. Jako na pitvě.“

„A co hledáme?“

„Cokoli, co ho spojuje s místem činu,“ řekl Jeffrey. „Už máme Leniny otisky v krvi.“ Zakroutil hlavou. „Bylo tam krve jak na jatkách.“

Jeffrey otevřel dveře a nahlédl do chodby. Zůstal však v ordinaci, a tak tušila, že jí chce říct víc.

„Co je?“ zeptala se.

Vztek v jeho hlase o stupínek klesl. „Je pěkně zřízená.“

„Jak zřízená?“

Jeffrey znovu nahlédl do chodby, než se otočil zpět k Sáře. „Nevím, jestli se prali nebo co. Možná ji Chuck napadl a ona se bránila.

Nebo možná Whiteovi hráblo.“

„To tvrdí ona?“

„Ona nic netvrdí. Nikdo z nich nic netvrdí.“ Zaťal zuby. „No, White sice říká, že strávili celou noc společně u ní, ale lidé ze školy vypovídají, že White odešel z laborky až po Leně.“ Mávl rukou na druhý konec chodby. „Brian Keller byl shodou okolností jeden z posledních lidí, kteří ji viděli.“

„Lena chtěla, aby sem přišla jeho žena?“

„Jo,“ odpověděl Jeffrey. „Nechal jsem Franka odposlouchávat z vedlejší místnosti, kdyby něco řekla.“

„Jeffrey…“

„Nedělej mi tady přednášku o etice, Sáro. Na to mám na krku moc mrtvol.“

Sára věděla, že teď není čas se s ním přít. „Je Lena v pořádku?“

„Může počkat,“ řekl jí, očividně proto, aby zarazil další otázky.

„Máš na to soudní povolení?“

„Ty jsi nějaká cimprlich.“ Nepustil ji a hned dodal: „Soudce Bennett mi ho podepsal dneska ráno.“ Když mlčela, pokračoval: „Ty ho chceš vidět? Už mi nevěříš, že ti říkám pravdu?“

„Neptala jsem se proto…“

„Ne, tady to máš.“ Vytáhl povolení z kapsy a praštil jím o pult.

„Vidíš, Sáro? Říkám ti pravdu a rád bych, abys odvedla svou práci tak, aby se pokud možno už nikomu nic nestalo.“

Zírala chvíli na dokument, podepsaný dole stísněným rukopisem Billyho Bennetta. „Pojďme s tím skoncovat.“

Jeffrey ustoupil, aby mohla vyjít ze dveří, a Sáru zaplavila hrůza, jakou už dlouho nepocítila.

Brian Keller stál stále na stejném místě, manželčinu kabelku přitisknutou na boku. Prázdným pohledem sledoval, jak Sára prošla kolem, a vypadal tak neškodně, až bylo těžké uvěřit, že svou ženu mlátil jako žito.

Brad smekl Sáře na pozdrav a otevřel jí dveře. „Račte, paní doktorko.“

Uprostřed ordinace stál Ethan White v modrém nemocničním županu, svalnaté paže zkřížené na prsou. Musel dostat ránu do nosu, protože mu do úst stékal zaschlý pramínek krve. Masivní červená podlitina pod okem se pomalu vybarvovala do modřiny. Na předloktích vyčuhujících z rukávů byly vidět detailně vytetované bojové výjevy. Nahá lýtka zdobily po stranách geometrické vzorce, kolem kterých se plazily plameny.

Vypadal jako obyčejný kluk, jen krátce zastřižené vlasy a vypracované tělo prozrazovaly, že možná tráví až příliš volného času v posilovně. Nemocniční župan pevně obepínal ramena, na kterých hrály pletence svalů. Ačkoli se jevil o půl hlavy menší než Sára, bylo na něm něco, kvůli čemu si ho člověk všiml. Teď vypadal naštvaně, jako by po ní chtěl každým okamžikem skočit. Sára byla šťastná, že ji s ním Jeffrey nenechal o samotě.

„To je Ethan White,“ představil ho Jeffrey. „Tohle je doktorka Lintonová. Na žádost soudu odebere vzorky.“

White zatínal čelisti vzteky tak pevně, že mu bylo sotva rozumět.

„Chci vidět soudní příkaz.“

Zatímco si ho četl, Sára si navlékla rukavice. Laboratorní sklíčka a testovací sada na DNA už ležely na pultě spolu se zkumavkami na krev a černým umělohmotným hřebenem. Jeffrey nejspíš zařídil, aby to sestra všechno připravila předem, Sáru by ale bývalo moc zajímalo, proč ji také nepožádal, aby u odběru zůstala a pomohla jí. Zamyslela se, co asi nemá nikdo další vidět.

Sára si nasadila brýle a napadlo ji, že by mohla Jeffreyho požádat, aby sestru zavolal.

Než ale stihla promluvit, Jeffrey řekl Whiteovi: „Sundej si ten župan.“

„To není…“ Sára se zarazila uprostřed věty. White nechal župan sklouznout na podlahu. Na břiše měl vytetovaný ohromný hákový kříž. Vpravo na prsou byla vybledlá podobizna Hitlera. Z levé strany Ethanova hrudníku salutovaly řady esesáků.

Sára se nezmohla na slovo.

White ucedil: „Líbím se vám, paní doktorko?“

Jeffrey mu jednu vrazil, až vzal druhou o zeď. Sára couvla a opřela se zády o pult. Viděla, jak Ethan potahuje nosem a do úst mu kape čerstvá krev.

Jeffrey na něj zasyčel zlověstným tónem, který by Sára už nejradši nikdy v životě neslyšela: „To je moje manželka, ty pošahanej magore. Je ti to jasný?“

White krátce kývl hlavou, kterou mu Jeffrey tiskl ke stěně, v jeho očích se ale neodrážel ani náznak strachu. Byl jako uvězněné zvíře, které všechno sází na to, že jednoho dne se prokouše z klece ven. „To už je lepší,“ řekl Jeffrey a ustoupil.

White pohlédl na Sáru. „To mi dosvědčíte, doktorko, viďte?

Policejní brutalita.“

Odpověděl mu Jeffrey: „Ona nic neviděla.“ A Sára ho proklínala, že ji do toho zapletl.

„Neviděla?“ zeptal se White.

Jeffrey se k němu o krok přiblížil. „Nechtěj, abych ti vrazil ještě jednu.“

„Jistě, inspektore,“ ucedil White kysele, otřel si krev z nosu a upřeně pohlédl na Sáru. Snažil se ji zastrašit a ona doufala, že na ní není poznat, jak dobře se mu to daří.

Otevřela odběrovou sadu na test DNA. Přistoupila k Whiteovi se stírací tyčinkou v ruce. „Otevřete prosím ústa.“

Poslechl a otevřel ústa dokořán, aby mohla seškrábnout volné kožní buňky. Nabrala několik vzorků, když ale začala připravovat sklíčka, ruce se jí roztřásly. Zhluboka se nadechla a pokusila se uklidnit. Ethan White byl jen pacient jako každý jiný a ona lékařka, jež dělala svou práci. Nic víc, nic míň.

Zatímco vzorky označovala nálepkami, cítila, jak se jí White očima zavrtává do zad. Jeho nenávist se vznášela v místnosti jako jedovaté výpary.

„Potřebuju měsíc a den vašeho narození.“

Chvíli ji nechal čekat, jako by se všechno, co jí řekne, laskavě uráčil říct ze své vůle. „Dvacátého prvního listopadu.“

Sára zaznamenala údaj na etiketu společně s jeho jménem, svým jménem, místem a časem odběru. Veškerý důkazní materiál musel být takto zaveden buď v papírové kartotéce, nebo přenesen do elektronické databáze.

Zvedla sterilní čtvereček buničiny a pinzetou mu ho přidržela u úst. „Potřebuju, abyste to navlhčil slinami.“

„Nejsem žádný dárce sekretů.“

Držela pinzetu ve vzduchu, dokud nevyplázl jazyk a ona mu nevložila papírek do úst. Když uplynula potřebná doba, vytáhla ho a založila.

Podle předepsaného protokolu se zeptala: „Chtěl byste trochu vody?“

„Ne.“

Pokračovala v přesně nalinkovaných úkonech a na každém kroku na sobě cítila jeho pohled, dokonce i když k němu stála zády.

Měla pocit, jako by to byl tygr, který číhá na svou kořist.

Uvědomila si, že okamžik, kdy se ho bude muset dotknout, se nezvratně přiblížil, a hrdlo se jí stáhlo. Skrz rukavice cítila jeho teplou kůži a napjaté, nepoddajné svaly. Už léta nenabírala krev ze živého člověka a nemohla se strefit do žíly.

„Omlouvám se,“ řekla po druhém pokusu.

„Nic se neděje,“ odpověděl zdvořilým tónem, který byl v příkrém kontrastu k jízlivému pohledu v jeho očích.

Pětatřicetimilimetrovým fotoaparátem pak zdokumentovala ranky na levém předloktí, které vypadaly, jako by byly utržené v sebeobraně. Na krku a na hlavě měl čtyři škrábance a za levým uchem vyrytý půlměsíček, pravděpodobně od nehtu. Okolí genitálií vypadalo pohmožděné, žalud zarudlý a podrážděný. Na levé půlce zadnice byl další krátký škrábanec od nehtu a po kostrči se táhl ještě jeden, o něco delší. Sára požádala Jeffreyho, aby jí u každé rány podržel měřítko, zatímco fotografovala se zvětšovacím objektivem.

„Teď bych potřebovala, abyste si lehl na stůl,“ řekla.

Ethan poslechl, aniž by z ní třeba jen na chvíli spustil oči.

Sára se k němu otočila zády a odešla k pultíku. Rozložila bílý list papíru a obrátila se k Ethanovi. „Nadzvedněte se, ať to mohu dát pod vás.“

Znovu udělal, co mu říkala, oči jako přikované k její tváři.

Když mu pročesala ochlupení, narazila na několik cizích chlupů.

Přítomnost cibulek znamenala, že chloupky byly z těla vytrženy.

Ostrými nůžtičkami odstřihla chomáč slepených chlupů z vnitřní strany stehna, hodila ho do obálky a označila potřebnými informacemi.

Navlhčeným gázovým tamponem setřela vzorky zaschlých sekretů z jeho penisu a šourku. Přitom zatínala zuby takovou silou, až ji rozbolely. Vy škrábla vzorky zpod nehtů na rukou i na nohou a vyfotila zlomený nehet na pravém ukazováku. Když s odběry skončila, pult byl plný důkazního materiálu. Gázy se stěry dala sušit do sušáku, obálky a sáčky už mnohem jistější rukou zapečetila a označila nálepkami.

„To je všechno,“ oznámila, stáhla si rukavice a nechala je spadnout na pult. Z ordinace utekla téměř poklusem. V chodbě ještě stále postávali Brad i Keller, ale minula je oba beze slova.

Vrátila se do prázdné vyšetřovny. Lomcoval jí vztek, a přitom ji svíral strach. Naklonila se nad umyvadlo a roztočila kohoutek na maximum, aby si opláchla obličej. Cítila, jak se jí zvedá žaludek, a honem si lokla vody, aby se nepozvracela. Ještě stále na sobě cítila Ethanový oči, vpalující se do ní jako cejchovací železo. Cítila mýdlo z jeho kůže, a když zavřela oči, viděla před sebou jeho mírnou erekci, když se dotkla jeho penisu gázovým tamponem a pročesávala mu ochlupení.

Z kohoutku ještě stále tekla voda proudem a Sára ji zavřela.

Právě si utírala ruce papírovým ručníkem, když si uvědomila, že stojí ve stejné ordinaci, kde loni odebírala vzorky Leně po jejím znásilnění. Na tomto stole tehdy ležela a její vzorky plnily pult, tak jako před chvílí o pár metrů dál vzorky Ethana Whitea.

Sára se schoulila a prázdným pohledem se zahleděla do místnosti.

Nechtěla se nechat pohltit vzpomínkami.

Po několika minutách se ozvalo krátké zaklepání a dovnitř vešel Jeffrey. Měl sundané sako a v pouzdře v jeho podpaží uviděla zbraň.

„Mohls mě varovat,“ řekla zadrhujícím hlasem. „Mohls mi to říct.“

„Já vím.“

„Takhle mi to oplácíš?“ Tušila, že v příštím okamžiku se buď rozbrečí, nebo začne na Jeffa ječet.

„Nebylo to na oplátku,“ řekl. Sára však nevěděla, jestli mu má věřit.

Přitiskla si ruku na ústa, aby potlačila vzlyk. „Proboha, Jeffe.“

„Já vím.“

„Nevíš,“ řekla a její hlas se rozlehl v místnosti. „Proboha, viděl jsi ta tetování?“ Nenechala ho odpovědět. „Ten hákový kříž…“ Dál nemohla. „Proč jsi mě nevaroval?“

Jeffrey chvíli mlčel. „Chtěl jsem, abys to viděla,“ vysvětlil nakonec.

„Abys věděla, s kým máme tu čest.“

„Tos mi to nemohl prostě říct?“ vykřikla a znovu roztočila kohoutek.

Nabrala si vodu do dlaně, aby si vypláchla nepříjemnou pachuť z úst. „A kdes byl teď tak dlouho?“ Vzpomněla si, jak Ethanoví udeřil hlavou o zeď. „Tos ho znova mlátil?“

„Především – já ho nemlátil.“

„Tys ho nepraštil do oka?“ zeptala se nedůtklivě. „Tekla mu krev z nosu, Jeffrey. A ta krev byla čerstvá.“

„Říkám ti, že jsem ho nemlátil.“

Chytla ho za ruce a začala na jeho kloubech hledat odřeniny a modřiny. Byly bez poskvrny, ale ona se přesto zeptala: „Kde je tvůj školní prsten?“

„Sundal jsem si ho.“

„Nikdy ho nesundáváš.“

„V neděli,“ vysvětlil. „Sundal jsem si ho v neděli, než jsem mluvil s vašima.“

„Proč?“

Naštvaně se podvolil jejímu výslechu. „Byla na něm krev, Sáro, chápeš? Tessina krev.“

Pustila jeho ruku. Vyslovila otázku, kterou se ve Whiteově přítomnosti pokoušela potlačit: „Myslíš, že to on mohl pobodat Tessu?“

„Nemá na neděli alibi. Aspoň ne žádné slušné.“

„Kde byl?“

„Tvrdí, že v knihovně,“ odpověděl Jeffrey. „Nikdo si na něj nevzpomíná.

Mohl být klidně v lese. Mohl zabít Andyho a pak se schovat v lese a sledovat, co se děje.“

Sára čekala, co bude dál.

„Nečekal tam na Tess, Sáro. Šla jen kolem a on využil příležitosti.“

Sára se znovu chytla pultíku a zavřela oči. Snažila se dát si nějak dohromady muže, kterého nyní hlídali ve vedlejší místnosti, s Tessiným přepadením. Sára se v minulosti už ocitla v přítomnosti vraha. Tehdy ji nejvíc udivovalo, jak byl obyčejný, jak normální.

Dokud byl Ethan White oblečený, vypadal také tak. Mohl být jedním ze stovek studentů na kolejích. Mohl být její pacient. Kdesi v Connecticutu byl určitě pediatr, lékař nebo lékařka jako Sára, který Ethana Whitea znal od dětství a mohl rok za rokem sledovat, jak roste v muže.

Když se zmohla na slovo, zeptala se: „Co má s tím vším společného Lena?“

„Chodí s ním,“ odpověděl Jeffrey. „Je to jeho holka.“

„Tomu nemůžu uvěřit…“

„Až ji budeš prohlížet…,“ spustil Jeffrey a odmlčel se. „Až ji uvidíš, Sáro, chci, abys měla na paměti, že má něco s Whitem. Kryje ho.“ Ukázal na zeď oddělující je od vedlejší ordinace. „Tu stvůru, kterou jsi právě viděla… Tu zrůdu… Tu ona kryje.“

„Ale před čím?“ zeptala se Sára.

„Na noži jsou její otisky. To ona měla Chucka v práci.“

„To má být další překvápko?“ zeptala se s vědomím, že další podobný šok by nezvládla, zvlášť kdyby to mělo něco společného s Lenou. „Má snad taky hákový kříž?“

„Abych řekl pravdu,“ vysoukal ze sebe Jeff, „nevím, co si o tom mám myslet. Vypadá zle. Jako by jí někdo něco udělal.“

„A udělal?“

„Nevím,“ opakoval. „Někdo ji pořádně zřídil.“

„Kdo?“

„Frank myslí, že to byl Chuck.“

„Co se stalo?“ zeptala se a bála se přitom jen pomyslet, co by se mohla dozvědět.

„Mohl ji napadnout,“ řekl Jeffrey. „Nebo ji možná jen naštval.

Řekla to Whiteovi a tomu ruplo v bedně.“

„Ale co si ty osobně myslíš, že se stalo?“ zeptala se Sára.

„Vážně, kdo to má sakra vědět?“ odsekl. „Z ní nevypadne kloudné slovo.“

„Vyslýchals ji stejným způsobem jako Whitea?“ zeptala se.

„Pěstí?“

Když viděla dotčený výraz v jeho očích, zoufale si přála vzít ta slova zpátky, věděla však, že je pozdě. V každém případě chtěla odpověď.

„Za koho mě sakra máš?“ sykl.

„Mám za to…“ Sára ztichla, jako by ztratila nit. „Mám za to, že před sebou máme oba práci, a tím pádem o tom teď nemůžeme diskutovat.“

„Já bych radši, abychom si to vyříkali hned, Sáro,“ trval na svém. „Potřeboval bych, abys v tomhle byla na mé straně. Nemůžu bojovat proti všem a zároveň ještě s tebou.“

„Teď na to není vhodná chvíle,“ odbyla ho. „Kde je Lena?“

Jeffrey vyšel ven na chodbu a kývl na Sáru, aby se šla podívat sama.

Sára si otřela ruce o stehna a prošla kolem Brada směrem k vedlejší ordinaci.

Právě když sahala po klice dveří, otevřely se a na prahu se objevil Frank.

„Brýden, doktorko,“ utrousil s pohledem upřeným kamsi za její záda. „Chtěla vodu.“

Sára vešla do ordinace. Jako první si nevšimla Leny, ale odběrové sady pro případy znásilnění, připravené na pultě. Ztuhla a nebyla schopna dalšího kroku, dokud ji Jeffrey zezadu jemně nepostrčil.

Měla chuť se na něj vrhnout a bušit mu pěstmi do prsou za to, že ji nutí dělat to Leně znovu, veškerá vůle ji však náhle opustila.

Připadala si naprosto prázdná, až na zármutek, kterým přetékala.

„Tohle je Sára Lintonová a tohle Jill Rosenová,“ představil jí Jeffrey další přítomnou.

O stěnu se opírala drobná žena v černém. Něco řekla, Sára však neslyšela nic víc než hrubé zacinkání kovu. Lena seděla na posteli, nohy spuštěné dolů. Na sobě měla růžový nemocniční župan s páskem zavěšeným kolem krku. Cukala rukou, jako by měla tik, a želízka na jejím zápěstí zvonila o kovovou tyč v nohách postele.

Sára se kousla do rtu, až ucítila v ústech krev. „Okamžitě jí sundej ta pouta.“

Jeffrey zaváhal, ovšem udělal, co mu řekla.

Když je sundal, Sára pokračovala: „A teď vypadni.“ Její tón nepřipouštěl žádnou debatu.

Jeffrey znovu zaváhal. Pohlédla mu zpříma do očí a po slabikách opakovala: „Vypadni.“

Za Jeffreym zaklaply dveře. Sára se postavila s rukama v bok, pár metrů od Leny. Ačkoli už měla želízka sundaná, v ruce jí škubalo, jako by měla obrnu. Sára doufala, že když Jeffrey zmizí, bude se jí volněji dýchat, teď však měla pocit, jako by se ji stěny snažily umačkat. Ve vzduchu byl téměř hmatatelný strach a Sára cítila, jak ji zalévá chlad.

„Kdo vám to udělal?“ zeptala se Sára.

Lena si odkašlala, pohled upřený na podlahu. Když se pokusila promluvit, vyšlo z ní sotva zašeptání. „Upadla jsem.“

Sára si přitiskla ruku na prsa. „Leno,“ oslovila ji znovu. „Byla jste znásilněna.“

„Upadla jsem,“ opakovala Lena, jejíž ruka sebou nepřestávala trhat.

Jill Rosenová došla k umyvadlu a namočila papírový ručník.

Vrátila se k Leně a jemně jí jím navlhčila obličej a krk.

Sára se zeptala. „Udělal vám to Ethan?“

Lena zakroutila hlavou, zatímco se ji Jill Rosenová snažila utřít od krve.

„Ethan nic neudělal,“ řekla.

Jill Rosenová položila ručník Leně na zátylek. Možná tak likvidovala důkazní materiál, Sáře to ale bylo jedno.

„Leno,“ promluvila. „Už je to dobré. Už vám neublíží.“

Lena zavřela oči, nechala ale Jill, aby ji otřela pod bradou.

„Neublížil mi.“

„Není to vaše chyba,“ naléhala Sára. „Nemusíte ho krýt.“

Lena pevně tiskla zavřené oči.

„Udělal vám to Chuck?“ zeptala se Sára. Jill Rosenová poplašeně vzhlédla.

Sára opakovala. „Byl to Chuck?“

„Chucka jsem neviděla,“ zašeptala Lena.

Sára se posadila na pelest. Zoufale chtěla, aby ji pochopila.

„Leno, prosím vás.“

Lena se odvrátila stranou. Nezavázaný župan se jí rozevřel a Sára viděla hluboké kousnutí nad pravým prsem.

Konečně promluvila Rosenová. „Byl to Chuck?“

„Neměla jsem vás volat,“ řekla Lena psycholožce.

Rosenové se zalily oči slzami. Odhrnula Leně vlasy za ucho.

Nejspíš viděla samu sebe před dvaceti lety.

„Prosím odejděte,“ zamumlala Lena.

Rosenová pohlédla na Sáru, jako by jí tak úplně nedůvěřovala, že si sama poradí. „Máte právo tady někoho mít,“ řekla Leně. Při práci se studenty musela mít s podobnými případy zkušenost. Věděla, jak systém funguje, i když ho sama nikdy nevyužila.

„Prosím odejděte,“ opakovala Lena se zavřenýma očima, jako by ji odsud mohla vypudit silou vůle.

Jill Rosenová otevřela ústa s úmyslem něco říct, nakonec se však zřejmě rozhodla nechat si to pro sebe. Z místnosti vyšla rychlými, obezřetnými kroky, jako vězeň na útěku.

Lena neotevírala oči. Ohryzek jí přeskakoval, až se nakonec rozkašlala.

„Zdá se mi, že máte pohmožděnou průdušnici,“ sdělila jí Sára.

„Jestli máte poškozený hrtan…“ Odmlčela se, nebyla si jistá, jestli ji Lena vůbec poslouchá. Oči držela křečovitě zavřené, jako by se chtěla ukrýt před světem.

„Leno,“ pobídla ji Sára, v myšlenkách znovu v lese s Tessou.

„Máte potíže s dýcháním?“

Lena téměř nepostřehnutelně zakroutila hlavou.

„Můžu si sáhnout?“ zeptala se, ale aniž by čekala na odpověď, prohmatala co nejšetrněji kůži kolem Lenina hrtanu, jestli pod ní není vzduch. „Je jen pohmožděný,“ řekla. „Není zlomený, ale chvíli to bude bolet.“

Lena znovu zakašlala a Sára jí podala sklenici vody.

„Pomalu,“ pobídla ji a nahnula dno sklenky.

Lena znovu zakašlala a rozhlédla se po ordinaci, jako by si nemohla vzpomenout, jak se tam dostala.

„Jste v nemocnici,“ řekla jí Sára. „Chuck vám něco udělal a Ethan se o tom dozvěděl? Takhle se to stalo, Leno?“

Polkla a tvář se jí zkřivila bolestí. „Upadla jsem.“

„Leno,“ vydechla Sára zoufale. Zármutek ji dusil, že se stěží zmohla na souvislou větu. „Proboha prosím, řekněte mi, co se stalo.“

Lena se na ni ani nepodívala, jen si něco mumlala, hlavu svěšenou.

„Cože?“ zeptala se Sára.

Odkašlala si a konečně otevřela oči. Měla potrhané cévky, protože v jejích bělmech byly vidět drobné červené tečky.

„Chci se osprchovat,“ řekla nakonec.

Sára pohlédla na odběrovou sadu, připravenou na pultě. Měla pocit, že podruhé to nezvládne. To, jak tam Lena bezmocně seděla a čekala, až Sára odbude to, co je nevyhnutné, jí rozdíralo srdce.

Lena musela vycítit, jak se uvnitř chvěje rozčilením. „Prosím skončete to,“ zašeptala. „Připadám si hrozně špinavá. Musím se osprchovat.“

Sára se přiměla slézt z postele a dojít k pultu. Otupěle zkontrolovala, zda je ve foťáku film.

Podle protokolu se zeptala: „Měla jste v posledních čtyřiadvaceti hodinách s někým dobrovolný sexuální styk?“

Lena přikývla. „Ano.“

Sára zavřela oči. „Dobrovolný sexuální styk?“ opakovala.

„Ano.“

Sára se pokusila o vyrovnaný tón. „A sprchovala jste se nebo použila od znásilnění irigátor?“

„Nebyla jsem znásilněná.“

Sára se postavila před ni. „Můžu vám dát pilulku,“ řekla. „Jako tu, co jsem vám dala tenkrát.“

Ruka, kterou teď Lena žmoulala prostěradlo, se nepřestala třást.

„Je to nouzová antikoncepce.“

Lena neslyšně pohnula rty.

„Takzvaná ‚den poté‘. Pamatujete si, jak funguje?“

Lena přikývla, Sára jí to však přesto znovu vysvětlila.

„Musíte si vzít jednu teď a další za dvanáct hodin. Dám vám také něco na nevolnost. Měla jste minule silnou nevolnost?“

Sára měla pocit, že přikývla, nebyla si ale jistá.

„Můžete trpět křečemi, může se vám točit hlava nebo naskočit fleky.“

„Fajn,“ zarazila ji Lena.

„Fajn?“ zeptala se Sára.

„Fajn,“ opakovala. „Ano, dejte mi ty pilulky.“

Sára seděla u svého psacího stolu v márnici, hlavu v dlaních, sluchátko přitisknuté na rameno. Poslouchala, jak vyzvání mobil jejího otce.

„Sáro?“ Zvedla ho Cathy, hlas přiškrcený úzkostí. „Kde jsi?“

„Vy jste nedostali esemesku?“

„Neumíme je na telefonu přečíst,“ odpověděla matka, jako by to bylo nad slunce jasné. „Začínali jsme si dělat starosti.“

„Promiň, mami,“ odpověděla a stočila pohled na hodiny v márnici.

Rodiče čekali, že zavolá už asi před hodinou. „Někdo zabil Chucka Gainese.“

Šok uťal příval dalších mateřsky starostlivých výtek. „Toho kluka, co ti ve třetí třídě snědl výtvarný výrobek z makaronů?“

„Ano,“ odpověděla Sára. Matka si kamarády a spolužáky z jejího dětství pamatovala podle nějaké blbosti, kterou vyvedli.

„No to je strašné,“ vydechla a vyznělo to, jako by Chuckovu smrt dávala nějak do souvislosti s Tessiným pobodáním.

„Musím udělat pitvu a staly se ještě nějaké další věci.“ Nechtěla matce vyprávět o Leně Adamsové ani o ničem dalším, co se odehrálo v nemocnici. Bála se, že by ani při sebevětší snaze nedokázala své pocity dobře vyjádřit. Připadala si nahá a zranitelná a ze všeho nejvíc si přála být s rodiči a se sestrou.

„Můžeš přijít ráno?“ zeptala se Cathy zvláštním tónem.

„Přijdu dnes, jakmile to bude možné,“ řekla, přestože měla chuť odjet někam daleko. „Je Tess v pořádku?“

„Je tady se mnou,“ kývla hlavou Cathy. „Mluví právě s Devonem.“

„Dobrá,“ prohodila Sára. „A to je dobré, nebo špatné?“

„Spíš to první,“ odpověděla Cathy záhadně.

„A co táta?“

Cathy se na chvíli odmlčela. „Už je to lepší,“ pronesla nakonec ne moc přesvědčivě.

Sára bojovala se slzami, které se jí draly do očí. Už teď měla pocit, že se sotva drží nad vodou. Když jí však na ramena dolehla tíha starostí kvůli jejímu vztahu s otcem, nabyla pocit, že ji cosi stahuje pod hladinu.

„Holčičko?“ ozvala se Cathy.

Podle stínu, který dopadl na její pracovní stůl, Sára poznala Jeffreyho.

Vzhlédla, její pohled však putoval ven oknem, kde u mrtvoly rozmlouval Frank s Carlosem.

„Je tu Jeff, mami,“ vysvětlila Sára. „Musím se do toho pustit.“

„Tak jo,“ přitakala Cathy, hlasem plným obav.

„Přijdu co nejdřív,“ slíbila, ještě než zavěsila.

„Děje se snad něco s Tess?“ zeptal se Jeffrey.

„Jen ji potřebuju vidět,“ řekla Sára. „Potřebuju být s ní a s našima.“

Jeffrey pochopil narážku, že jeho mezi své nejbližší nepočítala.

„Promluvíme si o tom teď?“

„Tys jí nasadil želízka,“ řekla Sára, zmítaná mezi vztekem a zoufalstvím. „Nemůžu tomu uvěřit, žes Leně nasadil želízka.“

„Je podezřelá, Sáro,“ bránil se a ohlédl se přes rameno. Frank byl zabraný do svého zápisníku, Sára však věděla, že může slyšet každé jejich slovo. Přesto však ještě zvedla hlas, aby měla jistotu.

„Byla znásilněná, Jeffrey. Nevím kým, ale vím, že byla znásilněná, a tys jí neměl dávat pouta.“

„Vyšetřujeme vraždu.“

„Ona v té ordinaci nemohla nikam utéct.“

„O to přesně jde.“

„O co tu jde?“ vyjela na něj pobouřeně. „O to, že když ji budeš trápit, tak ji to zlomí?“

„Je to moje práce, Sáro. Musím z lidí dostat přiznání.“

„Určitě se přiznají k čemukoli, jen abys je přestal mlátit.“

„Nevím, jak ti to mám vysvětlit, Sáro, ale lidi jako Ethan White na nic jiného neslyší.“

„Aha, tak to mi asi něco ušlo – kdy že se ti to přiznal?“

Jeffrey na ni zíral, jako by ji chtěl zhypnotizovat, aby sklapla.

Nakonec pomalu řekl: „Nemohli bychom se vrátit k tomu, jak to mezi námi bylo dneska ráno?“

„Dneska ráno jsem ještě nevěděla, že přivazuješ oběti znásilnění k nemocničním postelím.“

„Já jsem před tebou důkazy neschovával.“

„To není schovávání důkazů, ty troubo. To je ochrana pacienta.

Jak by se ti to líbilo, kdyby někdo zneužil mých výsledků testů po mém znásilnění, aby na mě svalil vinu za zločin?“

„Svalil vinu?“ opakoval jako ozvěna. „Na vražedné zbrani jsou její otisky. Lena vypadá, jako by se jí někdo pokusil vymlátit duši z těla. Její přítel má v rejstříku záznam dlouhej jak hajzlpapír. Co jinýho si sakra můžu myslet?“ Bylo vidět, že se stěží ovládá. „Nemůžu se v práci řídit tím, co by se tobě líbilo.“

„To ne,“ přitakala a postavila se. „A zřejmě ani obyčejnou lidskou slušností.“

„Nevěděl jsem…“

„Nedělej ze sebe blbce,“ zasyčela a vší silou přibouchla dveře.

Teď už nechtěla, aby je Frank slyšel. „Viděl jsi snad, jak vypadala, co jí udělal. Už máte určitě i fotky. Viděls ty odřeniny na nohou?

Viděls to kousnutí na prsu?“

„Ano,“ odpověděl. „Ty fotky jsem viděl.“ Zakroutil hlavou, jako by toho litoval.

„Opravdu si myslíš, že Chucka zabila Lena?“

„Whitea s místem činu nic nespojuje,“ vysvětlil jí. „Dej mi cokoli, co by ho s ním spojovalo. Dej mi cokoli jiného než Leniny krvavé otisky na vražedné zbrani.“

S jednou věcí se však Sára odmítala smířit. „Neměl jsi ji svazovat těmi želízky.“

„To mám prostě mávnout rukou nad tím, že možná někoho zabila, jen proto, že je mi jí líto?“

„A je?“

„Samozřejmě že je,“ opáčil. „To myslíš, že je pro mě lehké vidět ji takhle? Probůh!“

„Mohlo to být v sebeobraně.“

„To rozhodne soud a její obhájce,“ řekl Jeffrey, a ačkoli to vyznělo drsně, Sára v duchu uznala, že má pravdu. „Nemůžu si dovolit, aby emoce ovlivňovaly mou práci, a ty podle mě také ne.“

„Asi nejsem taková profesionálka jako ty.“

„To jsem neřekl.“

„Osmdesát procent znásilněných žen zažije někdy v životě ještě druhé znásilnění,“ řekla. „Věděl jsi to?“

Odpověděl mlčením.

„Místo toho, abyste ji obžalovávali z vraždy, byste spíš měli hledat, koho obžalovat ze znásilnění.“

Jeffrey pokrčil rameny a bezmocně zvedl ruce. „Copak jsi neslyšela?“ opáčil s takovým cynismem, až měla chuť mu dát facku.

„Nebyla znásilněna. Upadla.“

Sára prudce otevřela dveře. Už od něj nechtěla slyšet ani slovo.

Když vcházela do márnice, cítila na zádech Jeffův pohled, bylo jí to však jedno. Ať už pitva odhalí cokoli, stejně Jeffreymu nikdy neodpustí, že Lenu připoutal želízky k posteli. Teď měla dokonce pocit, že už s ním nadosmrti nepromluví.

Zastavila se u rentgenových snímků, před očima ale viděla jen mžitky. Pokusila se zvolna dýchat a soustředit na úkol, který ji čekal. Zavřela oči a snažila se zapomenout na Tessu i Lenu, vyhnat Ethana Whitea ze svých myšlenek. Když měla dojem, že se trochu vzpamatovala, otevřela oči a zamířila zpátky ke stolu.

Chuck Gaines byl statný muž se širokými rameny a chomáči chlupů na prsou. Na pažích neměl žádná poranění utržená v sebeobraně, aspoň Sára žádná neviděla. To znamenalo, že ho vrah překvapil. Krk měl rozřízlý, červené tepny a šlachy visely ven jako větvičky vinné révy. Sára viděla až k jeho krční páteři, z níž byl kousek posunutý mimo své běžné umístění.

„Prohlédla jsem ho už infračerveným zářením,“ informovala.

Infračervené světlo mohlo odhalit tělesné tekutiny, a tím pádem i zda v nedávné době došlo k pohlavnímu styku. „Je čistý.“

„Mohl použít kondom,“ namítl Jeffrey.

„Našli jste na místě činu nějaký?“

„Lena by dobře věděla, že ho má odstranit.“

Sára si naštvanými pohyby přitáhla lampu o něco níž. Namířila světlo tak, aby lépe viděla na ránu. „Je tu jedna známka zaváhání,“ poznamenala a ukázala menší řeznou ránu, která nešla kolem celého hrdla. Ten, kdo Chucka zavraždil, nejprve aspoň jednou bodl špatně, než se na druhý pokus dostal pod kůži.

„Takže,“ spekuloval Jeffrey, „to nebyla silná osoba.“

„Prořezat se šlachami a kostí vyžadovalo velkou sílu,“ oponovala mu Sára. Lezlo jí na nervy, že Jeff má tolik názorů na to, co bylo její doménou. Před Frankem ho ale nechtěla peskovat. Jeffrey si ho sem dost možná přivedl právě z toho důvodu.

„Máte tu zbraň?“ zeptala se.

Jeffrey zvedl igelitový sáček na důkazní materiál, ve kterém byl zakrvácený, přes dvacet čísel dlouhý lovecký nůž. „U ní v ložnici jsme našli prázdnou pochvu,“ řekl. „Ten nůž do ní perfektně pasuje.“

„Nic jiného jste nehledali?“

Jeffrey se nenechal vyprovokovat. „Protřásli jsme její i Whiteův pokoj a tohle byla jediná zbraň.“

Sára si nůž prohlížela. Čepel byla na jedné straně zoubkovaná, na druhé rovná a ostrá. Na rukojeti se nacházel černý prášek na daktyloskopické zkoušky a ještě šlo vidět obrys krvavého otisku, který sejmuli na pásku. Kromě toho na noži moc krve nezůstalo.

Buď ho vražedkyně očistila, nebo měl Jeffrey špatný nůž. Sára by mohla docela dobře hádat, o co tu šlo, chtěla si však být jistá, než řekne cokoli definitivního.

Navlékla si dvoje rukavice. Jediným dalším svědectvím na těle oběti byla bodná rána vysoko na pravé straně hrudníku. Místo vniknutí nevypadalo dostatečně velké, aby do něj zapadala dýka, kterou jí Jeffrey ukázal, okraje rány však nevypovídaly o zoubkované čepeli. Vrah Chucka nejspíš nejdříve podřezal a pak mu nůž zabodl do prsou. Úhel vniknutí naznačoval, že útočník stál nad tělem.

Jeffrey se zeptal: „Nebyla přesně sem bodnuta Tess?“

Sára jeho otázku ignorovala. „Pomůžeš mi ho otočit na bok?“

Jeffrey si došel do zásobníku na zdi pro rukavice.

„Potřebujete něco?“ nabídl se Frank.

„Ne,“ řekla Sára. „Díky.“

Frank si viditelně oddechl. Sára postřehla, že na kloubech na rukou má modřiny a odřeninky. Viděl, že si toho všimla, a s omluvným úsměvem strčil ruku do kapsy.

„Připravená?“ zeptal se Jeffrey.

Sára přikývla a počkala, až zaujme potřebné postavení.

Protože Chuck měl hlavu téměř odříznutou od těla, otočit ho představovalo nevděčný úkol. Aby toho nebylo málo, jeho tělo stále ovládala posmrtná ztuhlost. Nohy mu sklouzly k okraji stolu a Sára ho jen tak tak chytla, aby se jim neskutálel na zem.

„Promiň,“ omluvil se Jeffrey.

„To nic.“ Cítila, jak ji vztek zvolna opouští, aspoň částečně.

Ukázala na podnos. „Můžeš mi podat ten skalpel?“

Jeffrey dobře věděl, že nejde o součást rutinní pitvy. „Co chceš hledat?“ zeptal se.

Sára chvíli v duchu odhadovala trajektorii bodné rány, než provedla malý řez na Chuckových zádech, kousek pod levým ramenem.

„Ten nůž byl jediná zbraň, kterou jste našli?“ zeptala se pro jistotu a ukázala na podnos, aby jí podal pinzetu.

„Ano,“ potvrdil Jeffrey a podal jí nerezový nástroj.

Sára sáhla pinzetou do rány a chvíli se v ní vrtala, než našla, co hledala.

„Co se děje?“ chtěl vědět Jeffrey.

Na místo odpovědi vytáhla kousek kovu.

„Co je to?“ zeptal se Frank.

Jeffrey vypadal, jako by se mu udělalo nevolno. „Špička nože.“

„Která se ulomila o jeho lopatku,“ dodala Sára.

Ve Frankově tváři se zračil zmatek. „Lenin nůž ale nebyl zlomený.“

Zvedl igelitový sáček do vzduchu. „Špička není ani ohnutá.“

Jeffrey zbledl jako stěna, a když Sára viděla zoufalou lítost v jeho očích, nejradši by vzala zpátky všechno, co mu dnes řekla.

„Co se to tu sakra děje?“ zeptal se Frank.

„Nebyl to její nůž,“ vysvětlil Jeffrey. „Lena to neudělala.“

14

Lena se prudce probudila a opřela se o lokty do polosedu. Při každém nádechu ji ostře píchlo pod žebry a zápěstí jí pulzovalo bolestí, ačkoli ho už konečně měla v laminátové dlaze. Sedla si a rozhlížela se po malé cele, jako by se snažila vzpomenout, jak se sem dostala.

„Je to dobrý,“ konejšil ji Jeffrey.

Seděl na pryčně naproti ní, lokty na kolenou, ruce sepjaté před sebou. Lena měla privilegium samostatné cely namísto hromadné cely předběžného zadržení vzadu za stanicí. Místnost se nořila ve tmě, až na trochu mdlého světla, které dovnitř dopadalo z bachařské kukaně na chodbě. Dveře byly otevřené a Lena nevěděla, jak si to má vyložit.

„Je čas na další prášek,“ řekl Jeffrey. Na posteli vedle něj ležel plechový podnos s umělohmotným kalíškem a dvěma pilulkami.

Zvedl ho a podržel jí ho jako nějaký číšník. „Ten menší je proti nevolnosti.“

Lena si dala obě tablety do úst a spláchla je douškem studené vody. Pokusila se postavit kalíšek zpátky do otvoru vylisovaného v podnose, nedokázala ale koordinovat pohyby a Jeffrey to musel udělat sám. Polil si přitom kalhoty, ale toho si teď nevšímal.

Několikrát si s námahou odkašlala, než byla s to vyslovit otázku: „Kolik je hodin?“

„Asi tři čtvrtě na dvanáct,“ odpověděl jí.

Už patnáct hodin, pomyslela si. Byla zadržovaná už skoro patnáct hodin.

„Můžu ti něco přinést?“ zeptal se Jeffrey. Když se skláněl, aby položil podnos, sloup světla mu padl do tváře a ona viděla, jak je v obličeji celý ztuhlý napětím. „Je ti líp?“

Pokusila se pokrčit rameny, i to však bolelo. Všechny části těla, které cítila, byly pohmožděné. I oční víčka ji bolela, když zamrkala.

„Co to říznutí na ruce?“

Lena pohlédla na svůj ukazováček, vyčnívající z dlahy. Pomyslela si, kolik času uběhlo od chvíle, kdy se pořezala, když šroubovala mřížku ventilátoru. Celá věčnost. Už ani nebyla tentýž člověk.

„Tak se na tvůj nůž dostala ta krev?“ zeptal se Jeffrey a znovu se nahnul do proudu světla. „Když ses řízla do ruky?“

Znovu si odkašlala, bolelo to však ještě víc. Z hrdla jí vyšel chraplavý hlas, stěží víc než zašeptání. „Můžu se ještě napít?“

„Nechceš něco ostřejšího než vodu?“ zeptal se. Lena se na něj zahleděla, jako by se snažila uhodnout, o co mu jde. Teď hrál hodného poldu – a ona tak zoufale potřebovala, aby na ni byl někdo hodný, že by mu to málem zbaštila. Toužila se někomu vypovídat z toho, co se stalo, potřebná slova jí však stále unikala. Nedokázala souvisle myslet, natožpak pohnout rty.

„Tak tedy zůstaneme u vody?“ Jeffrey jí podržel kelímek.

Lena se napila, vděčná, že je voda vychlazená. Zřejmě ji nenatočil z kohoutku, ale z chladicího zásobníku v hale.

Vrátila mu kelímek a opřela se o stěnu. Záda ji bolela, tvrdá zeď však byla přesně tou oporou, již potřebovala. Jako by z ní čerpala klid. Pohlédla na svou dlahu, která začínala na prstech a končila v půli předloktí. Zavrtěla prsty a v paži jí zabrnělo.

„Účinky analgetik asi začínají slábnout,“ poznamenal Jeffrey.

„Nechceš ještě? Řeknu Sáře, ať ti něco napíše.“

Lena zakroutila hlavou, ačkoli po ničem netoužila tolik jako po tom, nic necítit.

„Chuck měl béčko negativní,“ pokračoval Jeffrey. „Ty jsi skupina A.“

Lena přikývla. Testy na DNA budou trvat asi týden, krevní skupinu však mohli určit tady v nemocnici.

„Na noži, na stole a na podolku tvé košile bylo áčko.“

Lena čekala, co bude následovat.

„B negativní jsme nikde nenašli,“ dodal Jeffrey. „Nikde, kromě kanceláře.“

Uvědomila si, že zadržuje dech, a napadlo ji, jak dlouho to ještě asi vydrží.

„Leno,“ začal Jeffrey. K jejímu překvapení se mu zlomil hlas, a ještě než stihl uhnout očima kamsi dolů na svoje ruce, dobře si všimla, jak je rozrušený.

„Vůbec jsem ti neměl dávat pouta,“ vypravil ze sebe.

Lena nechápala, o čem mluví. Na nic, co se odehrálo po té záležitosti s Ethanem včera v noci, si příliš nevzpomínala.

„Choval bych se úplně jinak, jen kdyby…“ Pohlédl na ni, v očích odlesky světla z chodby. „Já jsem to nevěděl.“

Lena potlačila zakašlání. Kéž by jí tak dali ještě trochu vody.

„Leno, řekni mi, co se stalo,“ pobídl ji. „Řekni mi, kdo ti to udělal, ať ho můžu potrestat.“

Zírala před sebe, nic víc nedokázala. Udělala si to sama. Jak ji chtěl ještě trestat?

„Neměl jsem ti dávat ta pouta,“ opakoval. „Je mi to tak líto.“

Lena pomalu vydechla a ucítila bolestné bodnutí v žebrech.

„Kde je Ethan?“ zeptala se.

Jeffrey ztuhl. „Je ještě zavřený.“

„Z jakého důvodu?“

„Porušení podmínek podmínečného propuštění,“ pronesl bez dalšího vysvětlování.

„Je opravdu mrtvý?“ zeptala se, protože její mysl tu informaci ještě nedokázala zpracovat.

„Ano,“ přitakal Jeffrey. „Chuck je mrtvý.“ Znovu pohlédl na své ruce. „Udělal ti to on, Leno? To Chuck tě napadl?“

Znovu si namáhavě odkašlala, až ji rozbolel celý krk. „Můžu jít domů?“

Zdálo se, že si to Jeffrey rozmýšlí, ačkoli podle toho, co jí zatím prozradil, už neměli valný důvod ji držet.

„Chci jen jít domů.“ Nemyslela přitom však na tu díru, ve které bydlela na koleji. Myslela na dům, který býval její, a na život, který tenkrát žila. Myslela na Lenu, která nenapadala lidi a nenutila je dělat věci proti jejich vůli. Hodná Lena. Taková Lena, jaká byla před tím, než zemřela Sibyl.

„Je tu Nan Thomasová,“ řekl Jeffrey. „Zavolal jsem jí, aby tě přišla vyzvednout.“

„Nechci ji vidět.“

„Promiň, Leno, ale čeká venku a já tě nenechám jít domů samotnou.“

Nan cestou domů mlčela. Nebylo poznat, jak moc, nebo jak málo toho ví. Ne že by to Leně momentálně nebylo ukradené. Po té včerejší katastrofě už ji nic nezajímalo.

Zírala ven z okénka a myslela na to, že už dlouho nejela v noci autem. Obvykle už byla touto dobou v posteli, někdy spala, někdy se dívala z okna a čekala, až se rozední. Nikdy ale nebyla venku.

Nikdy nešla nikam, kde by se necítila v bezpečí.

Nan zajela na příjezdovou cestu ke svému domu a vypnula motor.

Když vytáhla klíček ze zapalování, zastrčila ho nahoru za stínidlo a vítězoslavně se na Lenu zašklebila. Nan příliš věřila lidem.

Sibyl bývala stejná, dokud ji jednoho dne nezavraždil úchyl.

Malý bungalov, který si Sibyl s Nan koupily před čtyřmi lety, byl stejný jako řada domů po celém heartsdaleském kraji. Na jedné straně dva pokoje, koupelna a kuchyně, na druhé jídelna a obývák.

Druhou ložnici zařídily jako Sibylinu pracovnu, na co ji však Nan používá teď, Lena nevěděla.

Vystoupila na schůdek před vchodem a opřela se o zeď, aby neupadla, než Nan odemkne. Fyzické vyčerpání se pro ni stávalo základním životním pocitem – to byla další z mnoha změn.

Když Nan otevřela, přivítalo je zapípání poplašného zařízení.

Vzhledem k tomu, jak malé starosti si Nan dělala o vlastní bezpečnost, Lenu překvapovalo, že si ho vůbec nechala instalovat.

Nan jako by jí četla myšlenky. „Já vím,“ řekla a vyťukala na kódovací zařízení alarmu Sibylino datum narození. „Myslela jsem, že mi to dá větší pocit bezpečí po tom, co se stalo Sibyl… a pak tobě…“

„Pes by byl lepší,“ poznamenala Lena, viděla však, že Nan se tváří znepokojeně. „I když hluk poplašňáku taky může zahnat lupiče,“ dodala rychle.

„Když jsem si ho pořídila, pořád se spouštěl omylem. Paní Mousheyová odnaproti z toho kolikrát málem měla infarkt.“

„Alarm určitě stačí,“ uzavřela Lena.

„Neříkáš to moc přesvědčivě.“

Lena se opřela o gauč. Neměla sílu na tak bezduchou konverzaci. Nan to zřejmě vycítila.

„Nemáš hlad?“ zeptala se a cestou přes jídelnu do kuchyně postupně rozsvítila všechna světla.

Lena zakroutila hlavou, ale Nan ji neviděla.

„Leno?“

„Ne, nemám,“ odpověděla. Cestou do koupelny se přidržovala opěradla gauče jako zábradlí. Od těch prášků měla křeče v břiše a dole ji pálilo, jako by měla infekci močových cest.

V úzké koupelně se zahleděla na podlahu z bílých a černých dlaždic. Bílé dlaždice byly i na stěnách. Na lékárničce s pokřiveným zrcadlem stál rámeček se Sibyliným portrétem. Lena porovnala svůj odraz v zrcadle se Sibylinou fotkou. Připadala si o deset let starší, ačkoli Sibylina fotografie byla pořízená jen měsíc před její smrtí. K tomu Leně nateklo oko a pod ním zářil červený, bolestivý škrábanec. Ret měla prasklý a kolem krku se jí táhly škrábance, zasazené do modřin, jež splývaly v jedinou. Nebylo divu, že sotva mluvila. Hrtan a hlasivky musela mít na kaši.

„Leno?“ Nan zaklepala na dveře.

Lena jí otevřela, aby si nedělala starosti.

„Nechceš čaj?“ zeptala se Nan.

Lena se chystala odmítnout, napadlo ji však, že by mohl ulevit jejímu krku. Přikývla.

„Mátovou dřímotu nebo Ospalého medvídka?“

Málem ji to rozesmálo. Připadalo jí neskutečné, že po tom, co se stalo, tu Nan stála za dveřmi koupelny a ptala se jí, jestli chce Mátovou dřímotu nebo Ospalého medvídka.

Nan se usmála. „Vyberu ti sama,“ řekla. „Chceš se převléknout?“

Lena na sobě měla ještě stále vězeňský mundúr, protože její šaty si nechali na stanici jako důkazní materiál.

Nan řekla: „Mám tu nějaké věci po Sibyl, kdybys chtěla…“

Nastalo stísněné ticho, jako by je představa Leny v Sibyliných šatech obě přivedla do rozpaků.

„Mám tu taky jedno pyžamo, které ti bude,“ zamluvila to Nan spěšně. Zmizela ve své ložnici a Lena ji následovala. U postele stály další Sibyliny fotky a taky její medvídek Pú z dětských let.

Nan stála a pozorovala ji.

„Co je?“ zamumlala Lena přivřenými ústy, aby si znovu neotevřela ranku na rtu.

Nan došla ke skříni, postavila se na špičky a začala se přehrabovat v horní polici. Nakonec vytáhla malou dřevěnou krabičku.

„To jsem dostala od táty,“ vysvětlila a otevřela ji. Na sametovém polstrování ležel malý revolver, Glock. Vedle něj zásobník plný nábojů.

„Co s tím chceš dělat?“ zeptala se Lena, která dostala chuť zbraň vyndat ven jen proto, aby ji mohla potěžkat v dlani. Nedržela v ruce revolver od chvíle, co odešla od policie.

„Táta mi ho dal, když Sibyl zemřela,“ řekla Nan a Lena si uvědomila, že ani netušila, že její otec ještě žije.

„Pracoval jako polda,“ pokračovala Nan. „Stejně jako váš táta.“

Lena se konečky prstů dotkla studeného kovu. Byl to příjemný pocit.

„Neumím s tím zacházet,“ přiznala Nan. „Nenávidím zbraně.“

„Sibyl je taky nenáviděla,“ řekla Lena, ačkoli Nan určitě věděla, že jejich otec byl zastřelen při rutinní dopravní kontrole.

Nan podala krabičku Leně. „Nech si to, pokud se s tím budeš cítit bezpečnější.“

Lena si ji vzala a přitiskla k tělu.

Nan došla k prádelníku a vytáhla pastelově modré pyžamo.

„Vím, že to není tvůj styl, ale je čisté.“

„Díky,“ řekla Lena, vděčná za její námahu.

Nan odešla a zavřela za sebou dveře. Lena měla chuť zamknout, bála se ale, že by Nan mohla uslyšet cvaknutí zámku a vzít si to osobně. Přejela prsty po hlavni revolveru stejným způsobem, jako se dřív dotýkala Ethanova penisu. Pak ho vzala do dlaně a nemotornými pohyby otevřela zásobník, aby ho nabila. Dlaha na levé ruce jí to značně ztěžovala, a když se snažila zasunout náboje dovnitř, revolver jí málem vyklouzl z ruky.

„Kruci,“ sykla a několikrát stiskla kohoutek, jen aby cítila, jak cvakne.

Ze zvyku zásobník zase vyndala, než revolver vrátila do krabičky.

S určitými obtížemi se převlékla do modrého pyžama. Nohy měla tak rozbolavělé, že se jí ani nechtělo jimi hýbat, zároveň však věděla, že pohyb je jedinou zbraní proti ztuhlosti a bolesti.

Když přišla do kuchyně, Nan nalévala čaj. Při pohledu na Lenu málem vyprskla smíchy, a Lena si všimla, že na horním dílu jejího pyžama je tmavomodrý pejsek.

„Promiň,“ omlouvala se Nan, které ještě stále cukalo v koutcích.

„Jen jsem tě ještě nikdy neviděla v ničem podobném.“

Lena se chabě usmála a cítila, že natržený ret se jí znovu otvírá do krve. Položila krabičku na stůl.

Nan si revolveru všimla, řekla však jakoby nic: „V každém případě ti sluší víc než mně.“

Lena pocítila nepříjemné zachvění a rozhodla se udělat jasno.

„Nejsem lesbička, Nan.“

Nan stiskla rty, jako by chtěla potlačit úsměv. „I kdybys byla, Leno, myslím, že se nikdy v životě nedostanu tak daleko, abych třeba jen pomyslela na to, že by tvoji sestru mohl někdo nahradit.“

Lena se chytla židle. Nechtěla mluvit o Sibyl. Měla by pocit, že by se pak sestra dozvěděla, co se jí stalo. Při pomyšlení, že by se to Sibyl mohla dozvědět, ji zalil palčivý stud. Poprvé v životě byla Lena ráda, že je mrtvá.

„Je pozdě,“ prohodila Nan s letmým pohledem na hodiny na stěně.

„Promiň, že jsem tě do toho všeho zatáhla.“

„Ale jdi,“ uklidňovala ji Nan. „Je to svým způsobem fajn, být pro změnu vzhůru po půlnoci. Chodím spát v půl desáté jako důchodkyně, od té doby, co Sibyl…“

„Prosím tě,“ řekla Lena naléhavě. „Nemůžu o ní mluvit. Ne takhle.“

„Co kdyby ses posadila,“ pobídla ji Nan. Položila Leně ruku kolem ramen a pokusila se ji odvést k židli, Lena se však nehýbala.

„Leno?“

Lena se kousla do rtu a ranka se ještě víc rozevřela. Olízla si ji špičkou jazyka a vzpomněla si, že podobně lízala Ethana na krku.

Bez varování se rozbrečela a Nan ji objala i druhou rukou. Stály v kuchyni a Nan ji držela a utěšovala tak dlouho, až už Lena nemohla plakat.

ČTVRTEK

15

Na první pohled mohl být Ron Fletcher klidně jáhen nějaké církve. Pěšinku, jako když střelí, měl trochu ke straně, zajištěnou štědrou dávkou lesklého gelu. Na stanici přišel v obleku jako na přijímací pohovor, ačkoli mu Jeffrey vysvětlil, že od něj jen potřebuje doplnit nějaké informace o Chucku Gainesovi. Podle zápachu byl Fletcher kuřák, ale podle toho, co našli v jeho skříňce ve služebně ostrahy, nebyl nikotin zdaleka jeho nejhorším návykem.

„Dobré ráno, pane Fletchere,“ pozdravil ho Jeffrey, když si sedal naproti němu za stůl.

Fletcher se na něj nervózně usmál a pak se otočil na Franka, který stál vedle dveří jako nějaká hradní stráž.

„Jsem inspektor Tolliver,“ představil se Jeffrey. „Tohle je inspektor Wallace.“

Fletcher přikývl a ulízl si vlasy. Byl to typ, který je nepřetržitě zkouřený trávou, čtyřicátník, jenž nevyrostl z puberty. „Zdravíčko, jak to jde?“

„Fajn, díky,“ odvětil Jeffrey. „A děkujeme, že jste přišel tak brzo ráno.“

„Když já dělám na noční,“ vysvětlil Fletcher táhle, jako by ho každé slovo stálo obrovskou námahu, což byla daň za život v marihuanovém opojení. „Touhle dobou chodím spát.“

„Tak jako tak,“ usmál se Jeffrey. „Oceňujeme, že jste přišel.“

Opřel se, ruce položené na stole.

Fletcher se znovu otočil na Franka. Frank dokázal budit respekt, když chtěl, a teď toho v postoji s napřímenými rameny a nohama mírně rozkročenýma právě využíval.

Fletcher znovu, se stejným nervózním úsměvem, pohlédl na Jeffreyho.

Jeffrey mu úsměv znovu oplatil.

„No tak…“ začal Fletcher a nahrbil se, loket na stole. „Asi jste našli tu trávu, že?“

„Tak tak,“ přitakal Jeffrey.

„Není moje,“ zakoktal Fletcher, Jeffrey však poznal, že sám slyší, jak je ta výmluva ubohá. Ronu Fletcherovi už táhlo k padesátce.

A když se zalistovalo jeho životopisem, bylo jasné, že nikdy nevydržel na jednom místě déle než dva roky.

„Je vaše,“ řekl Jeffrey. „Našli jsme na ní vaše otisky.“

„Sakra,“ zasténal Fletcher a uhodil dlaní o stůl.

Jeffrey viděl, jak se Frank potutelně usmívá. Na sáčcích sice nějaké otisky našli, ty Fletcherovy však neměli vůbec v kartotéce, aby je mohli porovnat.

„Co ještě prodáváte?“

Fletcher pokrčil rameny.

„Připravíme vás o místo, Rone.“

„Ach, kruci,“ Fletcher si položil hlavu na stůl. „To je na houby.“

Prosebně k němu vzhlédl. „Já jsem ale nikdy průšvih se zákonem neměl. Musíte mi věřit.“

„Už jsem si prošel váš rejstřík,“ oznámil mu Jeffrey.

Fletcherovi zacukalo ve tváři. Jeho rejstřík byl až na přestupky při parkování čistý. Mohlo však existovat něco, co se v důsledku toho, že nakonec nebylo vzneseno obvinění, do záznamů ani nedostalo.

Fletcher patřil ke generaci, která se domnívala, že policajti jsou mnohem mocnější, než tomu bylo ve skutečnosti.

„Komu jste to prodával ve škole?“ zeptal se Jeffrey.

„Jen občas několika klukům,“ odpověděl Fletcher. „Vždycky jen trošku, abych vyšel, chápete? Žádný velký kšefty.“

„Věděl o tom Chuck?“

„Chuck? Ne, to ne. Jasně že ne. On nebyl právě v obraze. Ten kdyby zjistil, že to dělám…“

„Víte, že je mrtvý?“

Fletcher zbledl a ústa se mu mimoděk otevřela.

Jeffrey nechal uplynout trochu času, než sebou Fletcher zase nervózně trhnul.

„Nelezli jste ve škole někomu do zelí?“

„Do zelí?“ opakoval Fletcher nechápavě a Jeffrey se mu chystal vysvětlit, co tím myslel, když se Fletcher chytl. „Ne, člověče. Nevím, kdo všechno ještě prodával, ale nikdo mi nikdy nic nerek.

Neměl jsem tak velký kšefty, abych někomu dělal konkurenci. Vážně, šéf inspektore.“

„Nikdy za vámi nikdo nepřišel s tím, že se mu nelíbí, co děláte?“

„Ne, nikdy,“ trval na svém Fletcher. „Dával jsem si bacha, to víte. Měl jsem jen pár kluků, kterým jsem dával. Nešlo mi o to, vydělat majlant, šlo jen o to, mít na trávu.“

„Jen trávu?“

„No, občas na nějaký jiný věci,“ přiznal Fletcher. Nebyl ještě tak vyřízený, aby nevěděl, že tráva je poměrně lehký přestupek ve srovnání s jinými, tvrdšími drogami.

„Kdo jsou ti kluci, kterým jste prodával?“

„Moc jich nebylo, tak tři čtyři.“

„William Dickson?“ zeptal se Jeffrey. „Scooter?“

„Eh, ne, Scooter ne. Ten je mrtvý. Tu sračku jsem mu já neprodal.

Tak o tohle vám jde?“ Rozčililo ho to a Jeffrey zvednutýma rukama naznačil, že by se měl uklidnit.

„My víme, že Scooter prodával. Se Scooterem si nelamte hlavu.“

„No teda…“ Fletcher si s úlevou položil ruku na prsa. „Vyděsil jste mě.“

Jeffrey se rozhodl hrát vabank. „Víme, že jste prodal Andymu Rosenovi.“

Fletcher otevřel pusu dokořán. Pohlédl z Franka na Jeffreyho a zpátky na Franka. „Tak to ne,“ prohlásil. „Chci právníka.“

„Právník by do naší debaty vnesl úplně jiný tón, Rone. Když si vy přivedete právníka, budu si ho muset přivést taky.“

„Tak to ne. To teda ne.“

„Myslel jsem to tak, že bych pak musel vznést obvinění. Žádná dohoda. Lapák.“

„Tohle je nějaká bouda.“

„Není to bouda,“ opravil ho Jeffrey. Technicky, protože Ron požádal o právníka, to bylo porušení jeho práv. „Nesnažíme se vás dostat, Rone. Chceme jen vědět, co jste prodal Andymu Rosenovi.“

„Ani náhodou,“ bránil se znovu Fletcher. „Vím, jak to funguje.

Jestli se zhulil, než skočil z toho mostu, tak mi to budete chtít přišít – chci říct tomu, kdo mu prodal tu trávu.“

Jeffrey se naklonil přes stůl. „Andy neskočil, Rone. Někdo ho strčil.“

„Kecy!“ zareagoval Fletcher spontánně a znovu sklouzl pohledem z Jeffreyho na Franka a zpátky. „Sakra, to není fér. To fakt není fér. Andy byl hodnej kluk. Měl problém, to jo, ale kurva! Byl to hodnej kluk.“

„Jaký problém měl?“

„Nemoh přestat brát,“ řekl Fletcher a máchl rukama ve vzduchu.

„No prostě, někdo chce praštit s drogama a nejde mu to, no.“

„A on opravdu chtěl?“

„Já myslím, že jo,“ zhodnotil Fletcher. „No podle mýho chtěl, ale víte, jak to chodí.“

„Jak?“

Fletcher se zašklebil. „Ale, já nevím.“

„Co se stalo, Rone? Chtěl od vás něco koupit?“

„Neměl prachy,“ odpověděl Fletcher. „Byl takovej…“ Nahrbil se a začal si třít dlaně. „Vždycky ve stylu zboží hned, platit až na svatýho Dyndy.“

„A dával jste mu?“

„To víte, že ne. Andy už se mě pokoušel párkrát vypéct. Zkoušel to na každýho.“

„Měl kvůli tomu nepřátele?“

Fletcher zakroutil hlavou. „Když jste ho trochu zmáčkli, tak jste to z něj vyrazili. Bylo mi toho chudáka kluka kvůli tomu líto. Tvářil se drsně, ale stačilo trochu přitlačit a on hned změkl. ‚Nechte mě, nechte mě, tady máte škváru, jen mě pusťte.‘“ Fletcher se zarazil, když si uvědomil, co právě řekl. „Ne že bych mu někdy něco udělal, to není můj styl. Já jsem pro mír, klídek, v pohodě si rozšiřovat mysl…“ Fletcher jako by hledal správná slova. „Otevírat se a tak.“

„Fajn,“ řekl Jeffrey a pomyslel si, že kdyby se Fletcherova mysl uvolnila jen o trochu víc, začal by slintat.

„Bylo mi to líto. Měl nějakou dobrou novinu. Chystal se zrovna něco oslavovat.“

Jeffrey krátce pohlédl na Franka, než se zeptal Fletchera: „Co se chystal oslavovat?“

„To neřek,“ odpověděl Fletcher. „Nic neřek a já se nevyptával.

To byl celej Andy. Tajnůstkář, víte? I kdyby šel jen na hajzlík, každý hovno bylo přísně tajný, jako by ho vykadil nějakej James Bond.“

Fletcher se nepříliš přesvědčivě zasmál.

„A co Chuck?“ zeptal se Jeffrey. „Jak ten byl do toho zapletený?“

Fletcher pokrčil rameny. „Říká se sice, že o mrtvých jen dobře…“

„Ale?“

Zavzdychal a začal si třít břicho. „No, třeba dostával nějaký prachy z toho kšeftu. Víte, na nájem a tak.“

Jeffrey se narovnal a přemýšlel, jak by mohl být Chuck zapletený do těch nedávných vražd. Drogoví dealeři zabíjejí zpravidla jen nebezpečné konkurenty, a to pak většinou pod heslem: ,Hlavně nápadně‘. Jde jim o odstrašující příklad ostatním, kdo by jim chtěl lézt do zelí. Předstírat, že šlo o sebevraždu, by bylo kontraproduktivní.

Fletcher z Jeffreyho mlčení trochu znervózněl. „Budu potřebovat toho advokáta?“ zeptal se.

„Když budete spolupracovat, tak ne.“ Jeffrey vytáhl blok a propisku, položil je na stůl a přistrčil je k Fletcherovi. „My víme, že tohle je váš první přestupek, Rone. Budeme se snažit zařídit, abyste nemusel do kriminálu, vy nám ale budete muset prozradit, co máte u sebe doma. Jestli tam půjdu a najdu něco, o čem jste nám neřekl, poprosím pana soudce, aby vám napařil nejvyšší hranici.“

„No tak jo,“ vzdychl si Fletcher. „No jo, mám trochu amfetaminu.

Pod matrací.“

Jeffrey pokynul rukou směrem k tužce a papíru.

Fletcher se pustil do slohové práce na téma Můj byt. „V lednici je trocha trávy, v přihrádce na to, víte, tentonc… no, to na chleba.“

„V přihrádce na máslo?“ přispěchal mu Jeffrey na pomoc.

„Jo, to je ono,“ kývl Fletcher a obrátil pozornost zpět k papíru.

Jeffrey vstal. Měl důležitější věci na práci. Dveře však nechal otevřené, aby na Fletchera viděl z chodby.

„Co se děje?“ zeptal se Frank.

Jeffrey tlumeně vysvětlil: „Jedu si znovu promluvit s Jill Rosenovou, jestli by mi ještě něco neřekla.“

„Jak se má ta holka?“

Při pomyšlení na Lenu Jeffreymu poklesla nálada. „Ráno jsem mluvil s Nan Thomasovou. Nevím. Možná se tam stavím a zkusím zjistit, jestli by nebyla ochotná vznést obvinění.“

„To neudělá,“ řekl Frank a Jeffrey dobře věděl, že má pravdu.

„Mohl by sis s ní promluvit ty,“ navrhl Jeffrey. Frank se zatvářil, jako by mu právě doporučil, aby zmrskal vlastní matku mokrým ručníkem. Od Lenina útoku Frank nevěděl, jak se svou bývalou parťačkou jednat. Jeffrey jeho reakci na jednu stranu chápal, na druhou stranu si ale nedokázal představit nic, co by ho přinutilo vykašlat se na své vlastní parťáky. Kdyby mu z Birminghamu zavolal polda, kterého neviděl několik let, že potřebuje s něčím píchnout, skočil by do auta a ujížděl do Alabamy.

„Ona ti důvěřuje, Franku,“ pokračoval Jeffrey tiše. „Možná bys ji mohl nasměrovat na správnou cestu.“

„Zdá se, že si svou cestu už vybrala.“ Jeho oči ztvrdly jako ocel a Jeffrey si vzpomněl, jak Franka včera stěží odtrhl od Ethana Whitea. Kdyby ho byl nechal, ať si dělá, co chce, White by nejspíš skončil v márnici.

„Tebe aspoň bude poslouchat,“ řekl Jeffrey. „Možná jsi naše poslední naděje, jak ji neztratit.“

Frank to přešel bez jediného mrknutí oka, až Jeffrey zapochyboval, jestli to vůbec vyslovil nahlas.

Frank mávl rukou směrem k Fletcherovi, který už pracoval na druhé stránce svého přiznání. „Mám prohledat jeho brloh?“

„Jo,“ řekl Jeffrey, který nezapomínal, že by Fletcher mohl být také velmi dobrý lhář. „Klidně ho můžeš obvinit za tu trávu ve skříňce. Uvidíme, co by z něj do večera mohlo vypadnout.“

„A co White?“ zeptal se Frank. „Chceš ho pustit?“

Jeffrey už mezitím zavolal šerifovi v Maconu, aby Whitea nechal v cele předběžného zadržení. Svým vlastním lidem totiž nevěřil, že by ho nechali na pokoji. „Budu ho držet, co to půjde, ale jestli Lena nevznese obvinění, sotva něco zmůžu.“

„A co DNA?“

„Víš, že to potrvá aspoň týden,“ připomněl mu Jeffrey.

„A i když výsledky dostaneme, budou nám houby platné, pokud Lena neodvolá, že to byl dobrovolný styk.“

Frank krátce přikývl. „Jedeš dneska večer do Atlanty?“

„Asi jo,“ řekl Jeffrey, ačkoli na rozloučenou mu včera večer Sára řekla, aby jí dal pokoj. Jednou možná přijde den, kdy to bude myslet smrtelně vážně. Zatím ale doufal, že tentokrát ten případ ještě nenastal.

Jeffrey šel k domu Rosenové a Kellera pěšky, aby si pročistil hlavu. Za minulý týden se mu na ramenou vršily tíživé výčitky, nejdřív za Tessino přepadení, pak za Lenino znásilnění. Když za ní včera večer přišel do cely, nejradši by jí dal ruku kolem ramen, jen aby už to bylo lepší. Instinktivně ale věděl, že právě o to Lena nestojí. To nejlepší, co mohl udělat, bylo zjistit, kdo to všechno začal.

Neměli žádné fyzické důkazy, že by se do služebny hlídačů dostal nějaký vetřelec. Nevěděli o nikom, kdo by proti Chuckovi něco konkrétního měl, a kromě všeobecného povědomí o tom, že to byl vůl, neexistoval žádný známý důvod, proč by ho někdo chtěl zabít. I kdyby dostával provize z Fletcherových kšeftů s drogami, pak by potrestání připadlo na Fletchera, ne Chucka.

Červený mustang byl ještě stále zaparkovaný na příjezdové cestě, kde ho Jeffrey viděl naposledy. Došel k přední verandě, zaklepal na dveře a čekal s rukama v kapsách. Když uplynulo pár minut, nakoukl do okna. Napadlo ho, že Jill Rosenová už možná manžela opustila.

Než odešel, ještě párkrát zaklepal. Byl asi v půli příjezdové cesty, když si to rozmyslel. Obešel dům dozadu, kde se nacházel byt Andyho Rosena. Fletcher přece říkal, že Andy chce v sobotu večer oslavovat. Možná se dozví, jaký měl ten kluk důvod k radosti.

Zaklepal. Pokud Jill Rosenová balila synovy věci, nechtěl ji rušit.

Zkusil zmáčknout kliku.

„Haló, je tu někdo?“ pozdravil, když vešel do malého bytu.

Stejně jako v hlavních prostorách v domě viděl, že zařízení interiéru nikoho moc nezajímalo. Na podlaze ležel chlupatý oranžový koberec, tmavé obložení z borovice bylo místy celé zprohýbané.

Koupelna se nacházela hned vedle dveří do obýváku. Na stěnách visely bez ladu a skladu otrhané plakáty rapových skupin, televizi s obří obrazovkou obklopovala ze stran zeď vystavěná z plechovek od piva.

Na malířském stojanu u okna byla hrubá skica ženského aktu, tentokrát bohudík ne v barvě. Po chvíli přehrabování v umělohmotné krabici s malířskými potřebami, která stála na zemi, našel Jeffrey několik plechovek ředidla a pár barev ve spreji. Na dně byly dvě tuby modelářského lepidla a hadřík, který vypadal, že už si leccos prožil. Když k němu Jeffrey přičichl, výpary ho málem položily.

„Kristovy rány,“ řekl. Pod dřezem našel čtyři další spreje a na toaletě tři balení WC čističe, rovněž ve spreji. Buď byl Andy Rosen úzkostlivá hospodyňka, nebo byl čichač a ředidla a aerosoly fetoval pod dekou, aby se trochu odvázal. Sára to na toxikologické analýze nemohla zjistit, pokud by na objednávce nespecifikovala, že to v laboratoři mají prověřit.

Jeffrey se rozhlédl po místnosti, zda nenajde další známky užívání narkotik. Na podlaze se povalovalo různé příslušenství k videohrám a pár cédéček bez obalů. Technické vybavení zahrnovalo DVD a video přehrávač, CD přehrávač, hypermoderně vyhlížející rádio a reproduktor na surround sound. Buď Andy prodával drogy, nebo si jeho rodiče vzali druhou hypotéku, aby měli na jeho elektroniku.

Ložnice oddělovaly dřevěné paravány. Postel za nimi nikdo neustlal, Jeffrey viděl zmačkané povlečení. Ve vzduchu visel pach potu a kokosového krému na ruce. Lampu u postele někdo zakryl červeným šátkem, jako by měla vytvářet intimní osvětlení.

Zásuvky a skříň v ložnici už prohledali, Jeffreyho ale cosi nutilo zkusit to znova. Visely tam tři nebo čtyři košile, postranní poličky přetékaly tričky. Na horní polici ležely troje obnošené džíny a Jeffrey u každých prohledal kapsy, než je zase vrátil.

Na podlaze leželo několik krabic od bot, ve většině z nich se nacházely zbrusu nové botasky. V jedné se skrývala hromádka fotografií a několik Andyho starých vysvědčení. Jeffrey si je přečetl a viděl, že byla mnohem slibnější, než kdysi jeho. Pak začal prohlížet fotografie. Jill Rosenová a Brian Keller vypadali na všech skoro stejně, pozadí za nimi se měnilo od kolotočů po vodní tobogány, od muzeí po Grand Canyon. Andy byl jen na několika málo fotkách, a Jeffrey proto předpokládal, že se pasoval do funkce rodinného fotografa.

Na dně krabice ležela oddělená hromádka černobílých snímků.

Jeffrey z nich sundal gumičku, která byla tak zpuchřelá, že při tom praskla. První fotka zachycovala mladou ženu v houpacím křesle, s miminkem v náručí. Na hlavě měla sestřih ve tvaru ragbyové helmy, natužený na maximum. Stejný účes nosívala Jeffreyho matka, když chodil na střední.

Na jiných fotkách si žena hrála s dítětem, a čím byl chlapeček větší, tím se prodlužovaly i její vlasy. Dohromady tam našel tak deset fotek, na nejnovějších z nich mohly být dítěti tři roky. Jeffrey se zadíval na poslední, kde žena seděla sama v houpacím křesle.

Dívala se přímo do objektivu a na tvaru jejího obličeje a jejích dlouhých řasách bylo cosi povědomého. Jeffrey fotografii otočil a snažil se podle data srovnat střepinky do jednoho celku. Znovu se zadíval na ženu a pokusil se přijít na to, proč mu tak strašně někoho připomíná.

Vytáhl mobil a vytočil číslo do kanceláře Kevina Blakea. Po třech zazvoněních to zvedla Candy.

„No nazdar, zlatíčko,“ zavrněla, jako by ji jeho hlas nesmírně potěšil. „Zrovna jsem vám chtěla volat.“

„Našla jste mi Moniku Patrickovou?“

„Jo,“ přisvědčila nepříliš vesele. „Je už tři roky po smrti.“

Přesně toho se Jeffrey obával. „Stejně vám děkuju.“

„Ale jděte,“ odpověděla. „Ani nevím, jestli by vám k něčemu byla. Snažil jste se asi vyšťourat něco skandálního, viďte?“

„Něco v tom smyslu,“ přiznal Jeffrey, provrtávaje očima fotografii, jako by ji chtěl zhypnotizovat, aby promluvila.

„Prošla jsem to všechno, když jsem ho prověřovala,“ řekla.

„Brian není žádný Einstein, ale je to dříč. Udělá práci, do které se jiným nechce. Dělá na všem, dokud to není všechno uťu puťu. Dneska se tomu říká, že někdo ustrnul v análním stádiu, ale tehdy to znamenalo, že má člověk pracovní morálku.“

Jeffrey si strčil fotografie do kapsy a vrátil krabici na místo.

„Podle toho, co říkala jeho žena, mám dojem, že se nezměnil.“

„No, ona by to měla vědět nejlíp,“ řekla Candy. „I když je trochu pozdě na to, aby si začala stěžovat.“

Jeffrey zavřel dveře od skříně a rozhlédl se po místnosti. „Jak to myslíte?“

„V práci se přece seznámili,“ řekla Candy. „Jill pracovala v Jerichu jeho sekretářka.“

„Děláte si legraci?“

„Proč bych si měla dělat legraci?“ nechápala. „Na tom, že je někdo sekretářka, není nic špatného.“

„Ne, tak jsem to nemyslel,“ řekl honem Jeffrey. „Jde jen o to, že se o tom ani jeden z nich nikdy nezmínil.“

„Proč by o tom mluvili?“ zeptala se Candy docela logicky. „Nenapadlo vás někdy, proč asi mají jiná příjmení?“

„Vlastně ani ne,“ odpověděl, právě když zaslechl, jak na příjezdové cestě práskla dvířka od auta.

„Inspektore?“

„Slyším vás,“ potvrdil Jeffrey Candy a pokusil se vrátit k přerušenému rozhovoru.

„Povídám, že on se s ní už nejspíš rozvedl.“

„S kým se rozvedl?“ zeptal se Jeffrey, zatímco sledoval, jak Keller cestou do garáže zápolí s krabicemi v náručí.

„No se svou manželkou, kterou měl, když začal chodit s Jill Rosenovou,“ vysvětlila, než pokračovala. „Dneska už jí musí být přes padesát. Co se asi stalo s jejich synem?“

„Synem?“ opakoval Jeffrey, který slyšel na schodech Kellerovy kroky. „Jakým synem?“

„Jeho synem z prvního manželství,“ řekla. „Posloucháte mě vůbec?“

„On má syna z prvního manželství?“ zeptal se Jeffrey a vyndal fotografii.

„Vždyť vám to celou dobu povídám! A ten mizera si prostě sbalil saky paky a nechal ji s dítětem samotnou. Neřekl o nich ani Bertovi. Pamatujete si Berta Wingera – byl děkanem, než přišel Kevin.

Ne že by mu Brianovy rodinné poměry nebyly šumafuk. Sám měl dvě děcka z prvního manželství a můžu vám říct, že to byly ty nejroztomilejší…“

„Musím končit,“ řekl Jeffrey a sklapl telefon přesně ve chvíli, kdy Keller otevřel dveře.

Při pohledu na Jeffreyho málem upustil krabice leknutím. „Co tady děláte?“

„Jen se trochu rozhlížím.“

„To vidím.“

„Kde je vaše manželka?“ zeptal se Jeffrey.

Keller zbledl jako stěna. Předklonil se a pustil krabice, které s hlasitým žuchnutím dopadly na podlahu. „Je u matky.“

„Nemyslím tuhle,“ řekl Jeffrey a ukázal mu fotografii. „Myslím tu druhou.“

„Mou druhou…“

„Vlastně tu první,“ upřesnil Jeffrey a podržel mu před očima další fotku. „Matku vašeho staršího syna.“

16

Lena se odšourala do kuchyně. Zdálo se jí, že každičký její kloub skřípe, jako by patřila do starého železa. Nan seděla u stolu, četla noviny a jedla z misky vločky.

„Spalas dobře?“ zeptala se Nan.

Lena přikývla a rozhlédla se, kde by našla kávovar. Z konvice na plotně se kouřilo. Na kuchyňském pultě stál šálek a vedle něj nevybalený sáček čaje.

„Máš kafe?“ zeptala se Lena téměř neslyšně.

„Instantní, ale bez kofeinu. Můžu ti doběhnout do krámu, než půjdu do práce.“

„To je dobrý,“ řekla Lena, v duchu se ale ptala, jak dlouho kofeinovou abstinenci vydrží, než ji rozbolí hlava.

„Takhle po ránu máš jemnější hlásek,“ pokusila se ji Nan povzbudit.

„Zní to už víc jako šepot než jako skřehotání.“

Lena sebou vyčerpaně plácla do křesla, jako by ji dolů stahovalo závaží. Nan spala v noci na gauči a postel přenechala hostovi, Lena si ale pohodlí a klidného spánku neužila. Nanina postel stála pod okny s výhledem do dvora. Okna byla nízko nad zemí a navíc bez rolet a závěsů. Lena se bála, že když zavře oči, někdo vleze dovnitř a vrhne se na ni. Několikrát vstala, překontrolovala zámky a dlouho zírala do tmy, jestli venku na dvorku někdo nečíhá. Nebylo vidět dál než na pár metrů a Lena nakonec trávila noc opřená zády o dveře, s revolverem v klíně.

Odkašlala si. „Potřebuju půjčit nějaké peníze.“

„Samozřejmě,“ řekla Nan. „Už jsem se ti snažila dát…“

„Řekla jsem půjčit,“ trvala na svém Lena. „Vrátím ti to.“

„Fajn,“ souhlasila Nan, vstala od stolu a začala ve dřezu mýt misku. „Vezmeš si na nějakou dobu volno? Kdybys chtěla bydlet tady, jsi vždycky vítána.“

„Potřebuju najmout právníka pro Ethana.“

Nan pustila misku do dřezu. „Myslíš, že je to dobrý nápad?“

„V kriminále ho nechat nemůžu,“ pronesla, neboť věděla, že černošské gangy by Ethana oddělaly, sotva by uviděly jeho tetování.

Nan se posadila zpátky ke stolu. „Nevím, jestli ti můžu dát peníze na něco takového.“

„Někde je seženu,“ pokusila se Lena o lehký tón, ačkoli netušila, kdo jiný by jí půjčil.

Nan na ni zírala s pootevřenými ústy. Nakonec přikývla. „Tak fajn. Až se vrátím z práce, půjdeme do banky.“

„Díky.“

Nan měla ještě něco na srdci: „Hankovi jsem nevolala.“

„Nechci, abys mu volala,“ odpověděla Lena poplašeně. „Nechci, aby mě viděl takhle.“

„Už tě takhle jednou viděl.“

Lena na ni varovně pohlédla a Nan pochopila, že o tomhle se s ní bavit nehodlá.

„Tak fajn,“ prohodila Nan znovu a Leně se zdálo, že si to říká spíš pro sebe. „Musím do práce. Jestli půjdeš ven, vedle dveří je náhradní klíč.“

„Nikam nepůjdu.“

„To je asi nejlepší,“ přikývla Nan a pohlédla na Lenin krk. Lena se od rána do zrcadla ještě nepodívala, dokázala si ale představit, jak vypadá. Rána na tváři ji pálila, jako by se jí přes noc zanítila.

Nan přerušila její myšlenky: „Vrátím se kolem jedné. Příští týden začínáme inventuru a musím dodělat nějaké věci.“

„To je dobrý.“

„Určitě nechceš jít se mnou do školy? Mohla bys počkat vzadu v kanceláři.“

Lena zavrtěla hlavou. Do univerzitního areálu už nechtěla ani vkročit.

Nan sebrala tašku s knihami a klíče. „Jo, málem bych zapomněla.“

Lena čekala.

„Možná se staví Richard Carter.“

Lena zamumlala nadávku, jakou Nan očividně ještě nikdy z ženských úst neslyšela.

„Ale ne,“ hlesla.

„Ví, že jsem tady?“

„Ne, nevěděla jsem, že tu budeš. Dala jsem mu klíč včera při večeři.“

„Tys mu dala klíč od domu?“ zeptala se Lena nevěřícně.

„Pracoval se Sibyl roky,“ bránila se Nan. „A ona mu ve všem věřila.“

„Co chce?“

„Projít si nějaké její poznámky.“

„On čte Braillovo písmo?“

Nan si pohrávala se svým svazkem klíčů. „V knihovně je čtecí zařízení, může to v něm projet. Bude mu to trvat věčnost.“

„Co hledá?“

„Ví bůh,“ Nan protočila panenky. „Víš, jaký je tajnůstkář.“

Lena souhlasila, ale tohle bylo podivínské chování i na Richarda.

Ona z něj ale vyrazí, o co mu jde, ještě než se k Sibyliným poznámkám vůbec přiblíží.

„Už musím letět,“ řekla Nan. Ukázala na dlahu na Lenině zápěstí.

„Měla bys to mít v závěsu.“

Lena zvedla předloktí vodorovně před tělo.

„Číslo do školy máš,“ kývla Nan k poznámkovému bloku u dveří. „A jestli chceš, nařiď si alarm na nevycházení z domu.“

„Fajn,“ řekla Lena, ačkoli neměla v úmyslu to udělat. Tlouct lžící o hrnec by bylo v případě vniknutí vetřelce účinnější.

„Dává ti to dvacet sekund na zavření dveří,“ informovala ji Nan. Když Lena neodpovídala, stiskla příslušné tlačítko sama.

„Kód je tvé datum narození.“

Krabička začala pípat a odpočítávat sekundy, které měla Nan na to, aby vyšla ze dveří.

„Skvělý,“ zaradovala se naoko Lena.

„Zavolej, kdykoli bys něco potřebovala,“ řekla Nan. „Ahoj!“

Lena zavřela a zamkla spodní patentní zámek. Jednou rukou přitáhla židli a zapřela ji pod kliku tak, aby ji Richard nemohl překvapit.

Zatáhla závěs a vyhlédla z malého kulatého okénka ve dveřích ven, kde právě Nan couvala z příjezdové cesty. Lena si připadala trapně kvůli tomu, jak se před ní včera zhroutila, zároveň však byla v hloubi duše ráda, že je Nan s ní. Konečně po všech těch letech začínala chápat, co Sibyl na té myšce z knihovny měla. Nan Thomasová byla hodná ženská.

Cestou do kuchyně Lena popadla z konferenčního stolku přenosné telefonní sluchátko. V šuplíku vedle dřezu našla telefonní seznam, se kterým se posadila u stolu. Inzeráty advokátů zabraly pět stránek, všechny byly barevné a nevkusné. Jejich hlavičky lákaly oběti autonehod, aby IHNED volaly o pomoc.

Inzerát Buddyho Conforda byl největší. Fotka toho ulízlého lumpa měla přimalovanou komiksovou bublinu, ve které stálo velkými červenými písmeny: „Než něco řeknete policii, poraďte se se mnou!“

Zvedl to po prvním zazvonění. „Buddy Conford.“

Lena se kousla do rtu, až se jí rána znovu otevřela. Buddy byl jednonohý mizera, který si myslel, že všichni poldové jsou zkažení a několikrát obvinil Lenu z používání nepřípustných metod. Několik jejích slibně se vyvíjejících případů rozbil na kusy kvůli nějaké hloupé formalitě.

„Haló?“ ozval se Buddy. „Tak dobrá, počítám do tří. Jedna…, dva…“

Lena se stěží přinutila promluvit. „Buddy?“

„Přesně tak, u telefonu.“ Když nic neříkala, postrčil ji. „Mluvte.“

„Tady je Lena.“

„Jakže, prosím?“ řekl. „Skoro vás neslyším, má milá.“

Odkašlala si a pokusila se zvednout hlas. „Tady Lena Adamsová.“

Advokát na druhém konci linky tiše hvízdl. „Sakra práce. A já slyšel, že jsi v lochu. Hned jsem si myslel, že to bude kec.“

Lena tiskla rty tak silně, že ji ranka nepřestávala palčivě bolet.

„Tak jaké to je, nebýt pro změnu na straně zákona, ale na té druhé?“

„Vyliž mi.“

„O mém honoráři si promluvíme později, zlatíčko,“ odpověděl Buddy s přidušeným smíchem. Bavil se lépe, než čekala. „Z čeho jsi obviněná?“

„Z ničeho,“ řekla mu s pocitem, že se to může kdykoli změnit, podle toho, jakou nohou vstane Jeffrey z postele. „Volám kvůli někomu jinému.“

„Kvůli komupak?“

„Kvůli Ethanu Greenovi.“ Vzápětí se opravila. „Teda, Whiteovi.

Ethanu Whiteovi.“

„Kde ho mají?“

„Nevím to jistě.“ Lena zavřela telefonní seznam, z té barevné koláže vlezlosti a nevkusu jí bylo zle. „Je obviněný z porušení podmínek podmínečného propuštění. Původní trest byl za nekryté šeky.“

„Jak dlouho už ho mají v díře?“

„Nevím to jistě.“

„Jestli na něj nemají nějakou solidní obžalobu, možná budou muset brzy pustit ptáčka z klece.“

„Jeffrey ho nepustí.“ Kdyby ničím jiným, tímhle si mohla být jistá.

„Tys mi neřekla všechno,“ nadhodil Buddy. „Jak se dostal na šéfinspektorovu černou listinu?“

Lena přejela prsty po ořízce seznamu. Nevěděla, kolik toho Buddymu může říct. A jestli by mu vůbec měla něco říkat.

Buddy jako by jí četl myšlenky. „Jestli mi budeš lhát, jen mi tím zkomplikuješ práci.“

„On Chucka Gainese nezabil,“ řekla. „Nemá s tím nic společného.

Je nevinný.“

Buddy si ztěžka povzdechl. „Kotě, něco ti povím. Všichni mí klienti jsou nevinní. I ti, co skončili v cele smrti.“ Znechuceně si odfrkl. „Zejména ti, co skončili v cele smrti.“

„Tenhle je ale opravdu nevinný, Buddy.“

„Tak jo,“ řekl. „Možná bychom si ale měli radši promluvit osobně. Chceš se stavit u mě v kanceláři?“

Lena zavřela oči a pokusila si sama sebe představit, jak jde ven z domu. Ne, to by nezvládla.

„Co je, řekl jsem snad něco?“ zeptal se Buddy.

„Ne. Nemohl bys radši přijet sem?“

„Kam sem?“

„Jsem u Nan Thomasové.“ Dala mu adresu a on jí pro jistotu zopakoval čísla.

„Nebude to ale dřív než za pár hodin,“ řekl. „Budeš tam?“

„Jasně.“

„Tak se uvidíme,“ rozloučil se Buddy.

Zavěsila a vytočila číslo na stanici. Věděla, že Jeffrey udělá všechno, co bude v jeho silách, aby udržel Ethana za mřížemi, zároveň ale věděla, že se Ethan vyzná ve svých právech.

„Grantská policie,“ ozval se Frank.

Lena měla co dělat, aby nezavěsila. Odkašlala si, aby její hlas zněl co možná normálně.

„Franku?“ řekla. „Tady je Lena.“

Nic neříkal.

„Hledám Ethana.“

„Jo?“ zabručel. „Tak tady není.“

„Nevíš, kde by…“

Praštil telefonem s takovou razancí, až Leně zalehlo v uchu.

„Sakra,“ řekla a rozkašlala se, div jí plíce nevyskočily z krku.

Došla ke dřezu a natočila si sklenici vody. Trvalo několik minut, než záchvat přešel. Začala otevírat zásuvky a hledat nějaké kapky proti kašli, které by jí trochu ulevily, nic ale nenašla. Ve skříňce našla lahvičku Mukosolvanu a tři kapsle si nasypala do pusy. Když se pokoušela pochytat další, které přitom vypadly, uhodila se poraněným zápěstím o lednici. Zatmělo se jí před očima, ale bolest se jí podařilo rozdýchat.

Vrátila se ke stolu a přemýšlela, kam by Ethan šel, kdyby ho pustili. Jeho číslo na kolej neznala a nebyla tak naivní, aby se to snažila zjistit přes správu kolejí. Vzhledem k tomu, že strávila noc ve vězení, pochybovala, že by se někdo přetrhl ochotou jí pomoct.

Před dvěma dny zapnula záznamník, kdyby náhodou volala Jill Rosenová. Lena znovu vzala telefon a vytočila své vlastní číslo.

Doufala, že přístroj správně zapojila. Po třetím zazvonění ji pozdravil její vlastní hlas, cizí a dutý. Vyťukala kód, aby si mohla poslechnout zprávy. První byla od strýce Hanka, který chtěl prý jen vědět, jak se má, a radoval se, že si konečně pořídila záznamník.

Další byla od Nan, která ji ustaraným hlasem žádala, aby jí co nejdřív zavolala. Poslední zprávu nechal Ethan.

„Leno,“ řekl. „Nejezdi nikam. Hledám tě.“

Stiskla trojku, aby se zprávy přetočily na začátek. Její záznamník neudával datum a čas, protože byla tak šetrná, že nechtěla utratit deset dolarů navíc, a teď musela ještě k tomu poslouchat znova i Hanka a Nan, protože tlačítkem tři se přetočila celá páska.

„Nejezdi nikam. Hledám tě.“

Znovu zmáčkla trojku a protrpěla první dva vzkazy, než uslyšela Ethanův hlas. Přitiskla si sluchátko k uchu, aby rozluštila tón jeho hlasu. Zněl naštvaně, ale na tom nebylo nic nového.

Právě poslouchala vzkaz počtvrté, když se ozvalo klepání na dveře.

„Richard,“ zamumlala tiše, jako by to byla kletba. Podívala se na sebe a uvědomila si, že je ještě pořád navlečená v modrém pyžamu.

„Sakra.“

Přenosný telefon dvakrát zapípal a na displeji se objevilo varování, že baterie je téměř vybitá. Lena nemotorně nahmatala mezi tlačítky pětku a doufala, že se jí podařilo Ethanův vzkaz uložit.

Došla do obýváku a postavila telefon do nabíječky. Za dveřmi stála tmavá postava, jejíž silueta se rýsovala za závěsy. „Moment,“ zavolala tak hlasitě, co jí síly stačily.

V Nanině ložnici se rozhlédla po něčem, co by na sebe mohla hodit, nabízel se ale jen růžový froté župan, který byl stejně směšný jako pyžamo. Došla ke skříni v chodbě a vytáhla sako. Hodila ho na sebe a vrátila se ke dveřím.

„Už to bude,“ řekla a odsunula židli. Odemkla patentní zámek a otevřela, nikdo tam ale nestál.

„Haló?“ zavolala Lena a vyšla na verandu. Nikdo tam nebyl.

Příjezdová cesta zela prázdnotou.

Uvnitř slyšela pípání alarmu a vzpomněla si, co jí Nan řekla, než odešla. Poplašné zařízení reagovalo po dvacetivteřinové pauze, a tak Lena vběhla do domu a odkódovala ho na poslední chvíli.

Byla na cestě do kuchyně, když ji zastavil zvuk tříštícího se skla.

Závěs kuchyňských dveří se pohnul, nebyl to ale průvan. Dovnitř sáhla čísi ruka a snažila se nahmatat západku. Lena několik vteřin stála jako opařená, než se v panice rozběhla chodbou.

Z kuchyně zavrzaly čísi kroky. Lena se skrčila v bývalé Sibylině pracovně a přilepila se na stěnu za otevřenými dveřmi, takže škvírou viděla do chodby. Vetřelec se pohyboval po domě sebejistými kroky, jako by věděl, co hledá. Těžké boty dutě klapaly o dřevěnou podlahu. V chodbě se zastavil a rozhlédl na obě strany. Lena mu neviděla do tváře, všimla si ale, že má na sobě černou košili a džíny.

Když zamířil směrem k ní, pevně zavřela oči a zatajila dech.

Přitiskla se ke stěně, jako by se mohla stát neviditelnou.

Když se odvážila oči zase otevřít, stál uvnitř místnosti, zády k ní. Dokázala jen němě zírat. Dosud si byla jistá, že se jedná o Ethana, tato záda ale byla příliš široká, vlasy příliš dlouhé.

Skříň až ke stropu zaplňovaly krabice. Vetřelec je začal jednu po druhé vytahovat a číst etikety, než je zase úhledně naskládal jednu na druhou na podlahu. Zdálo se jí, že uplynuly celé hodiny, než našel, co hledal. Klekl si vedle krabice, a nastavil tak Leně na chvíli svůj profil. Okamžitě poznala Richarda Cartera.

Vzpomněla si na revolver v Nanině ložnici. Richard k ní byl otočený zády, a kdyby našlapovala opatrně, možná by se mohla dostat ze dveří a zamknout se u Nan.

Zatajila dech a vystoupila ze svého úkrytu za dveřmi. Pomalu couvala ven, když Richard vycítil její přítomnost. Prudce otočil hlavu a postavil se. „Leno!“

„Co tady děláš?“ zeptala se rázně co nejsilnějším hlasem.

V krku ji při každém slově zaškrábalo.

Svraštil obočí. „Co se ti stalo?“

Lena si položila ruku na tvář a vzpomněla si, jak vypadá.

„Upadla jsem.“

Richard ji fixoval nehybným pohledem. „Taky jsem kdysi takhle padal.“

„Co to znamená?“

„Sibyl ti ty historky nevyprávěla?“ zeptal se a vzápětí se usmál.

„Ne, samozřejmě že by nikomu nevykládala cizí tajemství. Taková ona nebyla.“

„Jaká tajemství?“ zeptala se Lena a sáhla za sebe, aby nahmatala východ.

„Rodinná tajemství.“

Udělal krok k ní a Lena couvla.

„Některé ženské jsou divné,“ řekl. „Zbaví se jednoho chlapa, co je mlátí, a s otevřenou náručí běží za dalším. Jako by po tom v hloubi duše toužily. Jako by to nebyla opravdová láska, dokud z nich někdo nevytluče duši.“

„O čem to mluvíš?“

„O tobě ne, samozřejmě.“ Chvíli počkal, aby jí dal najevo, že přesně tak to myslí. „O mé matce,“ řekl. „Nebo přesněji řečeno, o mých nevlastních otcích. Měl jsem jich hned několik.“

Lena od něj o krůček couvla a pod ramenem ucítila rám dveří.

Ohnula levou ruku, aby se neuhodila do dlahy. „Oni tě bili?“

„Všichni do jednoho,“ potvrdil Richard. „Začali vždycky u ní, pak se ale dostalo i na mě. Věděli, že se mnou něco není v pořádku.“

„Nic ti nechybí.“

„Ale ano,“ odporoval jí Richard. „Lidé to vycítí. Vědí, že je potřebuješ, a potrestají tě za to.“

„Richarde…“

„Víš, co je zajímavý? Máma je vždycky chránila. Vždycky dávala jasně najevo, že jsou pro ni důležitější než já.“ Smutně se zasmál.

„Ale pak stejně otočila a řekla jim to: Nikdo z nich nebyl tak dobrý, jako její milovaný Brian.“

„Brian?“ opakovala Lena ozvěnou.

Nepatrně se k ní přiblížil. „Jo, Brian Keller. Můj táta.“ Zasmál se jejímu překvapenému výrazu. „Ale pššt! Nesmíme to nikomu říct.“

„Proč ne?“

„Jeho teplej syn z prvního manželství?“ podivil se Richard. „Vyhrožoval mi, že jestli to někomu řeknu, přestane se mnou mluvit.

Úplně mě vyřadí ze života.“

„To je mi líto,“ řekla a znovu o krok couvla. Stála už v chodbě.

„Brzy čekám návštěvu právníka. Musím se obléct.“

„Nehýbej se, Leno.“

„Richarde…“

„Myslím to vážně,“ řekl a stoupl si do dveří, ani ne půl metru od ní. Ramena měl výhrůžně shrbená a ona instinktivně cítila, že by jí mohl doopravdy ublížit, kdyby se tak rozhodl. „Ani se nehni.“

Stála nehybně, levou paži si tiskla na prsa a horečně přemýšlela, co by mohla udělat. Byl aspoň dvakrát větší než ona. Nikdy si nevšimla, jak je obrovský, nejspíš proto, že ho nevnímala jako nebezpečného.

„Ten právník tu bude každou chvíli,“ opakovala.

Richard se natáhl za její rameno a rozsvítil. Prohlédl si ji od hlavy k patě, jako by dělal inventuru jejích modřin a škrábanců. „Jen se na sebe podívej. Víš sama, jaké to je, když se na tobě někdo vybíjí.“

Úlisně se usmál. „Jako třeba Chuck.“

„Co ty víš o Chuckovi?“

„Jen to, že je mrtvý,“ řekl Richard. „A že nikomu nechybí.“

Lena chtěla polknout, měla ale příliš sucho v krku. „Nevím, co ode mě chceš.“

„Spolupráci. Hodně bychom si mohli navzájem pomoct.“

„To nevím jak.“

„Víš, jaké to je, být vždycky až druhá,“ řekl. „Sibyl o tom nikdy nemluvila, ale vím, že ji váš strýc dával na první místo.“

Lena neodpovídala, ale v hloubi duše si bolestně uvědomovala, kolik je na jeho slovech pravdy.

„Andy byl vždycky Brianův favorit. To on byl hlavním důvodem, proč se odstěhovali z města. On byl důvodem, proč mě tam nechali s mámou a Kýlem a Billym a Jackem a Troyem a každým dalším kreténem, kterému přišlo náramně zábavné ožírat se a mlátit toho malého buzika, syna Esther Carterové.“

„Zabil jsi ho?“ zeptala se Lena. „Zabil jsi Andyho?“

„Andy ho vydíral. Věděl, že Brian na ten nápad nepřišel sám, nemluvě o celém výzkumu.“

„Jaký nápad?“

Richard kývl směrem ke krabicím. „Sibylin nápad. Chystala se předat výzkum komisi, těsně předtím, než byla zavražděna.“

Lena pohlédla na krabice. „To jsou její poznámky?“

„Její výzkum,“ upřesnil. „Jediný zbývající důkaz, že byl její.“ Po tváři mu přelétl smutek. „Ona byla tak geniální, Leno. Kéž bys tak mohla pochopit, jak výjimečné měla nadání.“

Lena nedokázala skrýt hněv. „Tys ukradl její nápad.“

„Pracoval jsem spolu s ní na každém jednotlivém kroku,“ bránil se. „A když už nežila, zůstal jsem jediný, kdo o tom věděl. Byl jsem jediný, kdo se mohl postarat o to, že její dílo bude pokračovat.“

„Jak jsi jí to mohl udělat?“ zeptala se, protože věděla, že měl Sibyl rád. „Jak sis mohl přivlastnit uznání za její práci?“

„Měl jsem toho už dost, Leno. Měl jsem dost toho, být vždycky až druhý. Už jsem se nemohl dívat, jak Brian promrhá všechno na Andyho, zatímco já jsem byl připravený udělat pro něj všechno, za každou cenu.“ Sevřel ruku v pěst.

„To já jsem byl hodný syn. Já jsem byl ten, kdo mu překládal Sibyliny poznámky. To já jsem mu je přinesl, abychom mohli pracovat společně a vytvořit něco, co by…“ Hlas se mu zadrhl. Stiskl rty do tenké čárky, jak se snažil ovládnout emoce. „Andy na něj kašlal. Zajímalo ho jen, jaký by mohl dostat auťák, CD přehrávač nebo playstation. Brian pro něj byl jen otevřené bankovní konto.“

Mluvil, jako by čekal, že jeho racionální argumenty pro vraždu musí pochopit. „On nás vydíral. Nás oba.“

„Jak?“

„Věděl, že Brian na to nemohl přijít,“ vysvětloval Richard a mávl rukou směrem ke krabicím. „Brian není žádný vizionář.“

„To ví každý,“ řekla Lena, které to začínalo docházet. „Jaké měl důkazy?“

Na Richarda očividně udělalo dojem, jak rychle na to přišla.

„První pravidlo vědeckého výzkumu,“ řekl. „Všechno zapisovat.“

„On si dělal poznámky?“

„Psal deníky. Zapisoval si každou schůzku, každý telefonát, každý blbý nápad, který nikdy k ničemu nebyl.“

„Andy ty deníky našel?“

Richard nasadil hluboký hlas a napodobil Kellera: „Čtvrtého prosince. Richard Carter za mnou přišel s myšlenkou, kterou ukradl Sibyl Adamsové. Šestého prosince. Rozhodl jsem se spolu s Richardem Carterem usilovat o grant.“ Pokračoval svým normálním hlasem. „A nechal je jen tak povalovat, takže je Andy našel, a jeho první reakce samozřejmě nebyla: ‚Tati, něco ti musím vrátit‘, ale: ‚Hm, kolikpak bych z toho asi mohl vytřískat?‘“

„A takhle jsi ho nalákal na ten most?“

„Jsi chytrá…,“ pochválil ji. „Ano, řekl jsem mu, že mu dám peníze.

Ale věděl jsem, že toho nikdy nenechá. Bude chtít víc a víc peněz a kdo ví, komu by to vyžvanil.“ Richard si odfrkl, jako by nad takovou nehorázností zůstával rozum stát. „Andy se staral jen o sebe a o to, kde sehnat další fet. Nedalo se mu věřit. Vždycky by chtěl jen brát víc a víc a všechna moje práce, všechny oběti, které jsem přinesl, abych pomohl otci, abych mu dal něco, na co by mohl být pyšný, by vyšly vniveč. Kvůli čemu? Kvůli tomu nevděčnýmu malýmu parchantovi.“

Nenávist v jeho hlase vyrazila Leně dech. Živě si představila, jak muselo Andymu být, když se octl na mostě v pasti, sám s Richardem.

„Mohl jsem ho nechat trpět.“ Richard zmírnil tón, jako by se snažil působit racionálně. „Mohl jsem ho potrestat za to, co mi provedl – za to, jak ničil můj vztah s otcem, který se mi podařilo vybudovat –, ale rozhodl jsem se být humánní.“

„Musel být vyděšený k smrti.“

„Byl tak zfetovanej ředidlem, že o sobě sotva věděl,“ prohodil Richard znechuceně. „Jen jsem ho podepřel rukou tady,“ naznačil dlaní pár centimetrů od Leniných prsou, „opřel jsem ho o zábradlí a dal mu injekci succynilcholinu. Víš, co to je?“

Zakroutila hlavou a v duchu se modlila, aby dal od ní ruku pryč.

„To používáme v laboratoři na uspávání zvířat. Paralyzuje tě to – paralyzuje všechno. Jen se mi složil do náruče jako hadrová panenka a přestal dýchat.“ Richard se prudce zajíkl, oči vyvalené překvapením, aby jí ilustroval Andyho reakci. „Mohl jsem ho nechat trpět. Mohl jsem mu to udělat strašný, ale neudělal jsem to.“

„Oni na to přijdou, Richarde.“

Konečně spustil ruku. „Nedá se to vystopovat.“

„Stejně na to přijdou.“

„Kdo?“

„Policajti,“ řekla mu. „Vědí, že je to vražda.“

„Zaslechl jsem to,“ přiznal. Nezdálo se však, že by mu ta informace dělala starosti.

„Vystopují to a stopy je dovedou až k tobě.“

„Jak?“ zeptal se. „Nemají žádný důvod mě podezírat. Brian ani nepřizná, že jsem jeho syn, a i kdyby se Jill netvářila, že nevidí a neslyší, stejně by se bála cokoli říct.“

„Čeho by se bála?“

„Briana přece,“ zvolal Richard, jako by to bylo samozřejmé.

„On ji bije?“ zeptala se a konečně tak vyslovila nevyhnutelný závěr. Nemohla ale uvěřit, že je to pravda. Jill Rosenová byla silná žena. Nebyla ten typ, který by ze sebe nechal dělat onuci.

Richard pokračoval: „Samozřejmě že ji bije.“

„Jill Rosenovou?“ zeptala se, ještě stále nevěřícně. „On bije Jill?“

„Bije ji už léta,“ potvrdil. „A ona s ním zůstala, protože jí nikdo nepomohl tak, jako můžu pomoct já tobě.“

„Já nepotřebuju pomoc.“

„Ale ano, potřebuješ,“ řekl. „Myslíš, že on tě jen tak nechá jít?“

„Kdo?“

„Ty víš kdo.“

Lena ho zarazila. „Nevím, o čem to mluvíš.“

„Mluvím o tom, jak těžké je se z toho dostat,“ vysvětlil jí a položil si ruku na srdce. „A vím, že něco takového nemůžeš zvládnout sama.“

Zakroutila hlavou.

„Dovol mi, abych se ti o něj postaral.“

„Ne,“ řekla a o krok couvla.

„Můžu zařídit, aby to vypadalo jako nehoda,“ navrhl a znovu přistoupil tak blízko, že se jí téměř dotýkal.

„Jo, zatím jsi dokázal, že ti to docela jde.“

„Mohla bys mi jen trochu poradit,“ řekl a zvedl dlaň, aby ho nepřerušovala.

„Jen malou radu, nic víc nechci. Můžeme si navzájem pomoct dostat se z bryndy.“

„Jak mi můžeš pomoct?“

„Tak, že tě ho zbavím,“ nabídl jí. Musel však postřehnout vyděšený výraz v jejích očích, protože se na ni smutně usmál. „Vždyť ty to víš, nebo ne? Víš dobře, že jediný způsob, jak se ho zbavit, je úplně ho vyřadit ze života.“

Lena na něj zírala. „Proč jsi zabil Ellen Schafferovou?“

„Leno…“

„Řekni mi proč,“ naléhala. „Potřebuju vědět proč.“

Richard zlomek vteřiny čekal, než odpověděl. „Nevím, co viděla.

Nemohl jsem si být jistý.“

„A co Scooter?“

„Proč to děláš?“ zeptal se Richard. „Myslíš, že ti poskytnu přiznání a ty mě pak zatkneš?“

„Oba dobře víme, že tě zatknout nemůžu.“

„Nemůžeš?“

„Jen se na mě podívej,“ pobídla ho a rozhodila rukama, aby ho upozornila na své otlučené tělo. „Víš líp než kdokoli jiný, v čem jsem namočená. Myslíš, že mě budou poslouchat?“ Položila si ruku na hrdlo. „Vždyť mě ani neslyší.“

Napůl se usmál a zakroutil hlavou, jako by ji chtěl ujistit, že se nenechá obalamutit.

„Potřebuju to vědět, Richarde. Potřebuju vědět, že ti můžu věřit.“

Opatrně na ni pohlédl, jako by se rozhodoval, jestli má pokračovat, nebo ne. Nakonec podlehl: „Scootera jsem nezabil já.“

„Víš to jistě?“

„Ovšemže to vím jistě,“ protočil Richard panenky jako ten holčičí Richard, kterého znávala. „Slyšel jsem, že čuchal. Kdo je dneska tak blbej, že může něco takovýho dělat?“

Lena se nedala jeho poznámkou zlákat k tomu, aby se přestala mít na pozoru. „A Tessa Lintonová?“

„Měla tu tašku,“ řekl, najednou celý rozrušený. „Sbírala věci na kopci. Nemohl jsem najít ten řetízek s přívěskem. Musel jsem ho mít. Byl to symbol.“

„Ta Davidova hvězda?“ zeptala se, když si vzpomněla, jak na té cetce Jill v knihovně visela. Ten den jako by se odehrál v minulém životě.

„Oba dva měli svůj. Jill je koupila loni, jeden pro Briana a jeden pro Andyho. Otec a syn.“ Prudce vydechl. „Brian ho vůbec nesundával.

Myslíš, že by něco takového udělal pro mě?“

„Tys ji bodl nožem, protože sis myslel, že má ten řetízek?“

„Ona mě poznala. Nevím jak, ale věděla, že pracuju ve škole,“ pronesl, jako by to všechno bylo naprosto logické. „Jen jsem se jí zeptal, co má v tašce, jestli něco našla, a ona na mě začala ječet.

Z plných plic. Musel jsem ji nějak umlčet.“ Utřel si tvář do dlaní, jako by ho jeho bohorovný klid začínal opouštět. „Probůh, to bylo těžké. Bylo to těžké udělat.“ Pohlédl na svoje ruce a Lena cítila, že si to opravdu vyčítá. „Nemůžu uvěřit, že jsem to musel udělat.

Bylo to tak strašné. Zůstal jsem tam, abych viděl, co se stane a…“

Jeho hlas ztichl doztracena, jako by čekal, až mu Lena řekne, že je to tak v pořádku, že neměl na vybranou.

„Jak to chceš udělat?“ zeptal se.

Lena neodpovídala.

„Jakým způsobem chceš, abych ho odstranil?“ zeptal se Richard.

„Můžu zařídit, aby trpěl, Leno. Můžu mu ublížit tak, jako ubližoval on tobě.“

Lena nebyla schopná odpovědi. Sklopila oči, zahleděla se na svoje ruce a myslela na Ethana v kavárně, a jak zuřil, když ji zbil.

Ano, chtěla mu to vrátit, chtěla, aby za tu bolest, kterou jí způsobil, taky trpěl.

Richard zlehka zaklepal na její dlahu. „Toho jsem si v dětství taky užil.“

Druhou rukou si pohladila dlahu. Jizva na ruce byla ještě pořád červená, lemovaná zaschlou krví. Začala si ji strhávat, zatímco jí Richard vykládal svůj plán.

„Ty nebudeš muset dělat vůbec nic. Všechno to zařídím, neboj se.“

Cítila, jak strup pod jejími nehty povoluje a sloupává se jako nálepka z pomeranče. „Jak?“ zašeptala, aniž by si přestala hrát se svou rozbolavělou kůží. „Jak bys to udělal?“

Richard také pozoroval její ruce. „Bude to k něčemu dobré?“ zeptal se. „Přestaneš pak ubližovat sama sobě?“

Přitiskla si pravou ruku na dlahu a stlačila si levačku do výšky pasu. Zakroutila hlavou. „Já ho jen musím dostat ze svého života.

Musím odsud odjet.“

„Ach, Leno,“ vzal ji prsty za bradu, aby na něj pohlédla. Když se nehýbala, sklonil se a položil jí ruce na ramena, tváří těsně u jejího obličeje. „Nějak to zvládneme,“ řekl. „Slibuju. Společně se z toho dostaneme.“

V tu chvíli ho Lena vší silou praštila do ohryzku, oběma rukama najednou, tou zlomenou napřed. Dlaha se Richardovi přerazila o čelist, náraz mu zvrátil hlavu dozadu a on zaklapl zuby takovou silou, že si mohl ukousnout jazyk. Zapotácel se a rukama se snažil nabrat rovnováhu, než vzal druhou o zeď. Lena vystřelila jako blesk chodbou k Nanině ložnici a přibouchla za sebou dveře. Starobylou západku se jí podařilo zavřít zlomek vteřiny předtím, než Richard z druhé strany pootočil klikou. Nanin revolver byl pod postelí a Lena se vrhla na kolena pro krabici. Dlaha teď byla nahoře rozštípnutá, a ona tak mohla lépe použít obě ruce. Strčila do zbraně zásobník a odjistila předtím, než Richard vyrazil dveře. Vletěl dovnitř tak rychle, že o ni zakopl a vyrazil jí přitom revolver z ruky.

Sáhla po zbrani, ale on byl rychlejší. Pomalu se postavila, ruce vzhůru, a sledovala, jak jí míří rovnou na prsa.

„Vlez na postel,“ poručil jí, u pusy krev smíchanou se slinami.

Sotva pletl jazykem, jak se do něj kousl, a dýchal namáhavě, jako by neměl dost vzduchu. Revolver držel namířený stále na ni, volnou rukou se však chytl za hrdlo a odkašlal si. „Mohl jsem ti pomoct, ty blbá krávo.“

Lena se nehýbala.

Navzdory zranění byl jeho hlas dostatečně zvučný, aby se rozlehl po místnosti. „Tak vlez kurva do postele!“

Když se nehýbala, zvedl ruku, aby ji uhodil.

Poslechla ho a lehla si na záda, hlavou na polštář. „Tohle není nutné, Richarde.“

Richard pomalu vylezl na postel a obkročmo si jí sedl na nohy, aby se nemohla hýbat. Z pusy mu kapala krev a on si ji otřel rukávem.

„Dej mi ruku.“

„Nedělej to.“

„Nemůžu tě uspat,“ řekl a Leně bylo jasné, že Richardova lítost nad tím, že bude při vědomí, pramení jen z faktu, že mu to přidělává práci. „Dej ruku na revolver.“

„To přece nechceš udělat.“

„Sakra, dej tu ruku na revolver!“

Když neposlechla, Richard popadl její ruku a přimáčkl ji kolem hlavně revolveru. Pokusila se ji odstrčit stranou, on měl ale převahu své výšky. Přitiskl jí hlaveň ke spánku.

„Nedělej to,“ řekla.

Richard na zlomek vteřiny zaváhal, než stiskl kohoutek.

Střepy skla z okna, které se nad ní roztříštilo, ji pokropily jako déšť a Lena si zakryla hlavu oběma rukama.

Richarda odhodil náraz na podlahu. Stalo se to následovně: Okno se rozbilo a Richard skončil na podlaze. Nad ní bylo najednou prázdno, v zorném poli viděla jen stropní ventilátor. Posadila se, aby spatřila Richarda. V prsou měl díru a kolem něj se rozlévala kaluž krve.

Lena se otočila a rozhlédla. Za rozbitým oknem stál Frank, revolver ještě stále namířený na Richarda. Jeho opatrnost už se zdála zbytečná. Richard byl mrtvý.

17

Sára seděla za Masonovým stolem, mezi uchem a ramenem svírala telefonní sluchátko a poslouchala, jak jí Jeffrey vypráví, co se stalo u Nan Thomasové.

„Frank se tam stavil, aby si s ní promluvil,“ vysvětloval. „Slyšel, jak Richard řve, a oběhl dům k zadnímu vchodu.“

„Je Lena v pořádku?“

„Jo,“ potvrdil, z jeho tónu však Sára poznala, že ne tak docela.

„Kdyby Richard uměl zacházet s revolverem, už by byla mrtvá.“

Sára se opřela o opěradlo židle a pokusila se vstřebat všechno, co slyšela. „Řekl vám Brian Keller něco?“

„Nic,“ odpověděl Jeffrey znechuceně. „Předvedl jsem ho k výslechu, za hodinu ale dorazila jeho žena s právníkem.“

„Jeho žena?“ Sára nechápala, jak někdo může být tak sebedestruktivní.

„Jo,“ přitakal Jeffrey a ona cítila, že ji chápe. „Bez obvinění ho nemůžu zadržovat.“

„Ukradl Sibylin výzkum.“

„Mám ráno schůzku s prokurátorem a právníkem univerzity, abych zjistil, z čeho ho můžeme obvinit. Asi to bude krádež duchovního vlastnictví a podvod. Bude to složité.“ Povzdechl si.

„Jsem zvyklý hrát na policajty a na zloděje. Tyhle zločiny bílých límečků jsou nad moje síly.“

„Nemůžeš dokázat, že byl spolupachatelem těch vražd?“

„To je právě to. Nejsem si jistý, jestli je,“ řekl jí Jeffrey. „Podle toho, co mi řekla Lena, se o ně o všechny postaral Richard. Vůbec se nezmínil, že by s tím měl Brian něco společného.“

„Succynilcholin se zřejmě v laboratoři zamyká,“ upozornila ho Sára. „Určitě tam mají nějaké záznamy o jeho používání. Mohl bys prověřit, kdo všechno má k němu přístup.“

„To udělám,“ slíbil. „Ale jestli měli přístup oba dva, bude těžké něco dokázat.“ Jeffrey se odmlčel. „Musím ale říct, Sáro, že jestli měl Keller v plánu zabít jednoho ze svých synů, byl by to určitě Richard, a nebylo by to jehlou.“

„Je to hnusný způsob smrti,“ řekla a pokusila se představit si poslední minuty Andyho života. „Nejdřív by mu to paralyzovalo končetiny a teprve pak srdce a plíce. Mozek to nepostihuje, takže si mohl být do posledního okamžiku vědom, co se s ním děje.“

„Jak dlouho to mohlo trvat?“

„V závislosti na dávkování tak dvacet třicet sekund.“

„Proboha.“

„Já vím,“ přitakala. „A při pitvě se to skoro nedá zjistit. V těle se to strašně rychle rozloží. Teprve před pěti lety vůbec přišli na způsob, jak to testovat.“

„Tak se mi zdá, že najít to by asi bylo dost drahé.“

„Jestli můžeš dokázat, že ten succynilcholin byl z Kellerových rukou, seženu v rozpočtu na ten test peníze. Zaplatím sama, když budu muset.“

„Udělám, co bude v mých silách,“ řekl Jeffrey, neznělo to ale optimisticky. „Já vím, že můžeš vašim říct všechny ty noviny sama, ale nechceš počkat, dokud se tam nedostanu, abych to řekl Tesse?“

„Samozřejmě,“ řekla, její zaváhání však bylo slyšet.

Jeffrey se na okamžik odmlčel, než pokračoval. „Já tu mám vlastně stejně spoustu práce. Uvidíme se jindy.“

„Jeffrey…“

„Ne,“ namítl. „Zůstaň u rodičů. To teď potřebuješ, být s rodinou.“

„To není…“

„Ale, Sáro, nech toho,“ řekl a ona dobře slyšela, jak ublíženě zní jeho hlas. „Na co si to tu hrajeme?“

„Já nevím. Já jen…“ Pátrala po slovech, kterými by mu to mohla říct, v hlavě však měla úplné prázdno. „Řekla jsem ti už, že potřebuju čas.“

„Čas nic nezmění,“ namítl. „Jestli to nepřekonáme, jestli nepřekonáme to, co jsem udělal před pěti lety…“

„Mluvíš, jako bych se chovala nerozumně.“

„Ne, tak jsem to nemyslel. A nechci tě do ničeho tlačit, jenom…“

Bezmocně vzdychl, jako by mu došly argumenty. „Já tě miluju, Sáro. Už mám toho dost, aby ses každé ráno kradla ven, mám dost té maškarády, kdy se mnou napůl jsi a napůl nejsi jako Chytrá Horákyně. Chci s tebou žít. Chci si tě vzít.“

„Vzít si mě?“ opakovala, jako by ji zval na malou procházku po Měsíci.

„Nevím, co tě na tom tak šokuje.“

„Nešokovalo mě to. Já jenom že…“ Opět nedokázala najít ta správná slova. „Jeffe, už jednou jsme se přece vzali. A nebyl to právě úspěch.“

„Jo, pamatuju. Byli jsme v tom manželství přece tenkrát spolu, nebo jsi zapomněla?“

„Nemohli bychom to prostě nechat tak, jak to je teď?“

„Chci něco víc. Chci, abych mohl po opravdu mizerným dni v práci přijít domů, kde mě budeš čekat, a ptát se, co je k večeři.

Chci uprostřed noci zakopávat o psí misku s vodou. Chci po ránu, hned když se vzbudím, slyšet, jak nadáváš, že jsem nechal suspenzor pověšený na klice u dveří.“

Nedokázala potlačit úsměv. „Ty to dokážeš podat tak romanticky.“

„Miluju tě.“

„Já vím,“ řekla. A ačkoli ho také milovala, nedokázala se přimět k tomu, aby to vyslovila nahlas. „Kdy můžeš přijet?“

„Zapomeň na to, nemusím teď jezdit.“

„Chci, abys to Tesse řekl ty,“ přemlouvala ho. Když neodpovídal, pokračovala: „Naši budou mít spoustu otázek, na které jim nebudu moct odpovědět.“

„Víš všechno, co vím já.“

„Myslím, že jim to nedokážu říct,“ namítla. „Teď na to nemám sílu.“

Na okamžik se odmlčel. „Asi čtyři a půl hodiny.“

„Fajn.“ Sára mu dala Tessino číslo pokoje. Chystala se zavěsit, ale řekla ještě: „Haló, Jeffe?“

„Ano?“

Najednou zase nevěděla, co říct. „Ale nic,“ odpověděla. „Uvidíme se, až sem přijedeš.“

Dal jí pár vteřin na to, aby dokončila, co chtěla říct, ale když mlčela, rozloučil se: „Tak fajn, uvidíme se.“

Sára zavěsila s pocitem, jako by právě přešla po laně nad rybníčkem plným aligátorů. Za tenhle týden se toho stalo tolik, že ani nedokázala všechno, co jí Jeffrey řekl, zpracovat. Měla chuť znovu vytočit jeho číslo a přiznat, že ho miluje, zároveň mu ale mohla říct, aby zůstal doma.

Skrz dveře slyšela, jak nemocničním rozhlasem vyvolávají lékaře. Za sklem se míhaly rozmazané obrysy lidských postav, a když spěchali k pacientům, světlo střídající se se stínem jí připomínalo stroboskop. Zdálo se jí, že od dob, kdy tu jako lékařka začínala, uplynulo snad sto let. Dnes bylo všechno složitější, a ačkoli si Sára uvědomovala, že život dokáže být ještě stále tak plný překvapení jako zamlada, vzpomínala na ty dny s nostalgií. Praxe na chirurgii a zodpovědnost za operace, které od ní vyžadovaly stoprocentní disciplínu, byly návykové jako heroin. Ještě stále ji mrazilo vzrušením, když si vzpomněla na práci v Grady. V jednom období jejího života pro ni špitál byl vzduchem, který dýchala. I její rodinu zatlačil do pozadí.

Rozhodnutí odstěhovat se zpátky do Grantu nebylo snadné.

Potřebovala být se svou rodinou, vrátit se tam, odkud vyšla, a cítit se v bezpečí, být zase dcerou a sestrou. Role maloměstského pediatra byla pohodlná a snadno do ní vklouzla. Dělalo jí zároveň dobře, že může něco vrátit městu, které jí v době jejího dětství a dospívání tolik dalo. Přesto však od chvíle, kdy odjela z Atlanty, neuplynul týden, aby se neohlížela zpátky. Ale až do tohoto okamžiku si naplno neuvědomila, jak moc se jí stýská.

Rozhlédla se po Masonově kanceláři a napadlo ji, jaké by to asi bylo, znovu s ním pracovat. Když začínal, byl strašný puntičkář, což z něj časem udělalo výborného chirurga. Na rozdíl od Sáry však touto vlastností trpěl i v soukromém životě. Nikdy by nenechal ve dřezu neumytý talíř, ani by nezapomněl haldu zmačkaného oblečení v sušičce. Když ji poprvé navštívil v jejím bytě, málem ho kleplo z košíku nesrovnaného prádla, který se asi dva týdny válel na kuchyňském stole. Poté, co se Sára ráno vzbudila, zjistila, že než v pět hodin nastoupil na ranní šichtu, všechno úhledně srovnal.

Zaklepání na dveře ji vytrhlo ze snění.

„Dále,“ řekla a postavila se.

Mason James si otevřel, v jedné ruce krabici s pizzou a ve druhé dvě koly. „Napadlo mě, že bys mohla mít hlad.“

„To mám vždycky,“ přitakala a vzala od něj plechovky.

Mason položil na konferenční stolek pár ubrousků a podržel pizzu před sebou. „Jednu jsem nechal vašim,“ řekl.

„To je od tebe milé,“ poděkovala mu a položila koly, aby mu pomohla s ubrousky.

Mason jí podal krabici a položil ubrousky pod plechovky.

„Když jsme byli na škole, tak jsi tuhle pizzerii milovala.“

„Shroomies,“ přečetla z víka škatule. „Opravdu?“

„Jedlas tam v jednom kuse.“ Promnul si ruce. „Tak.“

Pohlédla na stůl. Zbývající ubrousky prostřel do dokonalého čtverce. Podala mu krabici. „Polož to radši sám, ať je to správně.“

Zasmál se. „Některé věci se nezmění.“

„To ne,“ přitakala.

„Tvá sestra vypadá dobře,“ poznamenal, když pokládal krabici doprostřed stolu. „Chodí se jí mnohem líp než včera.“

Sára se posadila na gauč. „Myslím, že máma ji donutila, aby se snažila.“

„To si u Cathy dokážu představit.“ Rozložil ubrousek a položil jí ho do klína. „Dostalas ty kytky?“

„Ano,“ kývla. „Díky. Jsou překrásné.“

Otevřel plechovky koly. „Chtěl jsem, abys věděla, že na tebe myslím.“

Sára si pohrávala s ubrouskem a nevěděla jistě, co říct.

„Sáro,“ řekl Mason a opřel se o gauč, ruku položil na opěradlo kolem jejích ramen. „Nikdy jsem tě nepřestal milovat.“

Cítila, jak se červená rozpaky, než ale stihla odpovědět, sklonil se k ní a políbil ji. Ke svému překvapení mu Sára polibek začala oplácet. Než si stihla uvědomit, co se děje, byl Mason nad ní a ona ležela na zádech na gauči. Přitiskl se na ni celým tělem a jeho ruce jí vklouzly pod blůzu. Objala ho kolem zad, ale namísto bezbřehé euforie, kterou většinou v této fázi zažívala, nedokázala myslet na nic jiného, než že muž, kterého drží v náručí, není Jeffrey.

„Počkej,“ zarazila ho, když jeho prsty začaly zápolit s knoflíkem na jejích kalhotách.

Posadil se tak rychle, až se uhodil hlavou o zeď za gaučem.

„Promiň.“

„Ne,“ řekla a rychle si zapínala košili, jako puberťačka, kterou přistihli někde v lóži v kinosále. „Ty promiň.“

„Ne, neomlouvej se,“ namítl a položil si nohu přes nohu, kotník na koleno.

„Ne, já…“

Zatřásl nervózně nohou. „Neměl jsem to dělat.“

„To je v pořádku. Dělala jsem to s tebou.“

„To tedy ano,“ řekl a krátce vydechl. „Bože, jak já tě chci.“

Sára polkla. Najednou měla ústa plná slin.

Otočil se k ní. „Jsi tak báječná, Sáro. Bál jsem se, že jsi to zapomněla.“

„Masone…“

„Jsi tak jiná.“

Cítila, jak rudne, a on se dotkl její tváře a zastrčil jí pramínek vlasů za ucho.

„Masone,“ opakovala, dlaň položenou na hřbetu jeho ruky.

Znovu se sklonil, aby ji políbil, ona se však od něj odvrátila.

Mason se i podruhé rychle stáhl.

Sára se znovu omluvila: „Promiň, ale já…“

„Nemusíš mi nic vysvětlovat.“

„Musím, Masone. Musím ti něco říct…“

„Ale ne, nemusíš.“

„Přestaň mi říkat, že nemusím,“ poručila mu a pak na něj vychrlila své přiznání: „Byla jsem jen s Jeffreym. Tedy, co jsem odešla z Atlanty.“ Odsedla si od něj, ze strachu, že kdyby zůstala moc blízko, pokusil by se ji políbit do třetice. A co hůř, ona by mu to mohla začít vracet. „Prostě jsem deset let neměla nikoho než jeho.“

„To vypadá jako návyk.“

„Možná že je to návyk,“ řekla a vzala ho za ruku. „Možná…, já nevím. Ale tohle není správný způsob, jak s tím skoncovat.“

Pohlédla dolů na své ruce.

„Byl mi nevěrný,“ přiznala.

„Tak to je vůl.“

„Ano,“ přikývla. „Někdy je vůl, ale chtěla jsem ti jen vysvětlit, že vím, jaké to je, a nechtěla bych nikdy nikomu udělat totéž.“

„Vrátit mu to by bylo podle pravidel fair play.“

„Tohle ale není hra,“ připomněla mu. „A ty jsi ještě pořád ženatý, bez ohledu na to, že bydlíš v hotelu.“

Přikývl. „To máš pravdu.“

Sára nečekala, že to vzdá tak snadno. Byla zvyklá na Jeffreyho, který se zakousl a nepustil, a Mason nad tím vším jen mávl rukou, jako by se nechumelilo. Teď si živě vybavovala, proč ho tak lehce nechala za zády, stejně jako celou Atlantu. Nebyla mezi nimi ta pravá jiskra. Mason v životě nemusel za nic bojovat. Nemohla si být ani jistá, jestli ji opravdu tolik chce, nebo jestli jde jen o to, že se mu zrovna naskytla po ruce.

„Půjdu se mrknout na Tess,“ řekla.

„Co kdybych ti zavolal?“ navrhl.

Kdyby se zeptal jinak, možná by řekla ano, teď ale odpověděla: „Radši ne.“

„Tak fajn,“ svolil Mason a věnoval jí jeden ze svých vláčných, ležérních úsměvů.

Sára vstala, a teprve když byla ve dveřích, slyšela, jak na ni ještě volá.

„Sáro?“ Počkal, až se otočí. Opíral se pohodlně o gauč, ruku ještě stále nenuceně přehozenou přes opěradlo, nohu přes nohu.

„Vyřiď vašim, že pozdravuju a ať se opatrují.“

„Dobře,“ řekla a zavřela za sebou.

Sára stála u okna nemocničního pokoje, na němž ležela její sestra, a dívala se ven na pomalu se sunoucí řeku aut. Tessino pravidelné dýchání bylo tou nejkrásnější hudbou, jakou kdy slyšela.

Pokaždé, když na svou sestru pohlédla, měla chuť si vlézt k ní do postele a držet ji v náručí, jen aby měla jistotu, že je v bezpečí.

Do pokoje vešla Cathy se dvěma šálky čaje v rukou. Sára si vzpomněla, jak stály před necelým týdnem u Dairy Queen a Tessa byla nesnesitelně protivná. Sára si tak strašně přála, aby se ty chvíle vrátily, že to skoro cítila na jazyku.

„Je táta v pohodě?“ zeptala se Sára. Když otci řekla o Richardu Carterovi, byl v takovém šoku, že odešel, ještě než Sára stihla dovyprávět, co se vlastně stalo.

„Stojí na konci chodby,“ promluvila matka, jako by to byla odpověď na její otázku.

Sára si usrkla doušek čaje a protáhla obličej.

„Je silný,“ přikývla Cathy. „Přijede Jeffrey brzo?“

„Měl by.“

Cathy pohladila Tessu ve vlasech. „Pamatuju si, jak jsem se na vás dívala, jak spíte, když jste byly malé.“

Sára kdysi velice ráda poslouchávala matčina vyprávění o jejich dětství, teď jí však ta strašná propast mezi minulostí a přítomností vháněla slzy do očí.

„A jak se Jeffrey má?“ zeptala se Cathy.

Sára se napila trpkého čaje. „Dobře.“

„Tohle pro něj bylo tvrdé,“ poznamenala její matka, zatímco si z kabelky vyndávala krém na ruce. „Vždycky byl pro Tessu jako starší bratr.“

Sára si to ještě nepřipustila, ale byla to pravda. Ona tehdy v lese klečela vyděšená k smrti, ale Jeffrey nebyl o nic méně zničený.

Cathy namazala Tesse jednu ruku krémem. „Pamatuješ, jak ji jel vyzvednout na Floridu?“

Sára se zasmála, ale spíš překvapením nad tím, jak mohla na tu historku zapomenout. Před lety, když měla Tessa na fakultě jarní prázdniny, sešrotoval její auto kradený náklaďák. Jeffrey jel tehdy uprostřed noci do Panama City, aby si promluvil s místními poldy a přivezl ji zpátky.

„Nechtěla, aby pro ni jel táta,“ vzpomínala Cathy. „Nechtěla o tom ani slyšet.“

„Od táty by měla celou cestu na talíři, že jí to říkal,“ připomněla jí Sára. Eddie tenkrát prohlásil, že jen úplný magor může jet kabrioletem na Floridu, kde se dvacet tisíc děcek ožírá na prázdninách.

„Ale vždyť měl pravdu,“ poznamenala Cathy a začala vtírat Tesse krém do celé paže. „Měl pravdu.“

Sára se usmála, ale komentář si nechala pro sebe.

„Těším se, až přijede,“ prohodila Cathy spíš pro sebe. „Tesse udělá dobře, když uslyší přímo od něj, že je po všem.“

Sára věděla, že matka nemůže tušit, co se stalo mezi ní a Masonem Jamesem, stejně se však cítila trapně.

„Co se děje?“ zeptala se Cathy, která vždycky vycítila, když něco nehrálo.

Přiznání šlo Sáře hladce, jako by si potřebovala ulevit. „Líbala jsem se s Masonem.“

Cathy na okamžik oněměla šokem. „Jen ses s ním líbala?“

„Ale, mami,“ řekla Sára naštvaně, aby nějak zakryla stud.

„A?“ Vymáčkla si ještě trochu krému na dlaň a začala ho třít v rukou, aby ho ohřála. „Jaké to bylo?“

„Nejdřív fajn, ale pak…“ Sára si dala dlaně na tváře a cítila, jak sálají horkem.

„Ale pak?“

„Už ne tak fajn,“ přiznala Sára. „Myslela jsem pořád na Jeffreyho.“

„Z toho by sis měla vzít ponaučení.“

„Jaké?“ zeptala se Sára, která úpěnlivě doufala, že jí matka řekne, co dělat.

„Sáro,“ vzdychla si Cathy. „Tvým největším neštěstím vždycky byla tvá inteligence.“

„Bezva,“ kvitovala to Sára. „Hned zítra to sdělím svým pacientům.“

„Nebuď hubatá,“ napomenula ji Cathy tlumeným hlasem, jako vždycky, když ji něco rozzlobilo. „Jsi poslední dobou tak neklidná a já už se nemůžu dívat na to, jak usycháš a mřeš kvůli tomu, jaký život jsi mohla mít, kdybys byla zůstala tady v Atlantě.“

„To není pravda,“ bránila se Sára, ale lhaní jí nikdy nešlo, zvlášť ne matce.

„Máš toho v životě tolik, máš tolik lidí, kteří tě mají rádi a chtějí ti pomoct. Chybí ti snad něco?“

Před pár hodinami by jí Sára byla vypočítala celý seznam, teď ale jen zakroutila hlavou.

„Nezapomínej, že ať máš sebechytřejší hlavu, svoje srdce neobelžeš, když někoho potřebuje.“ Zpříma jí pohlédla do očí. „A ty víš koho, ne?“

Sára se nezmohla na víc než na přikývnutí.

„Tak víš, nebo ne?“

„Vím, mami.“

„To jsem ráda,“ řekla Cathy a vymáčkla si na dlaň opět krém.

„A teď si jdi promluvit s tátou.“

Než Sára vyšla z místnosti, políbila Tessu a pak matku. Otec stál na konci chodby a pozoroval auta venku, stejně jako je Sára před chvílí pozorovala z Tessina pokoje. Ramena měl ještě pořád trochu shrbená, ale oprané bílé tričko a obnošené džíny k němu nezaměnitelně patřily. Sára se mu v mnoha věcech tolik podobala, až ji to děsilo.

„Ahoj, tati,“ pozdravila ho.

Neotočil se k ní, jeho zármutek ale vnímala stejně citelně jako chlad táhnoucí od okna. Eddie Linton byl muž, jehož existenci zcela určovala jeho rodina. Manželka a děti pro něj znamenaly celý svět a Sára byla natolik zaneprázdněna vlastním utrpením, že si ani nevšimla, co její otec prodělal. Celý život tvrdě pracoval, aby svým dětem vybudoval šťastný a bezpečný domov. Jeho zamlklost vůči Sáře za poslední týden nezpůsobovaly výčitky vůči ní, ale vůči sobě samému.

Ukázal kamsi z okna: „Vidíš toho chlápka, jak vyměňuje pneumatiku?“

Sára viděla jasně žlutozelenou dodávku dopravního servisu, který město Atlanta dotovalo, aby se vyhnulo dopravním zácpám.

Asistenční vozy byly vybavené na výměnu pneumatik, na roztažení nebo mohly věnovat pár litrů benzínu zdarma řidičům, kteří skončili v odstavném pruhu. Ve městě, kde mohlo dojíždění trvat dvě hodiny a kde šlo v přihrádce na rukavice legálně vozit revolver, to byly dobře investované peníze.

„Ano,“ řekla.

„Vůbec se za to neplatí. Ani halíř.“

„No tohle,“ pokusila se o překvapený tón.

„Jo jo,“ Eddie dlouze vydechl. „Tessie ještě spí?“

„Ano.“

„Jeffrey je na cestě?“

„Jestli nechceš, aby…“

„Ne,“ skočil jí Eddie rozhodně do řeči. „Měl by tu být.“

Sára pocítila na prsou úlevu, jako by jí z nich někdo sundal velký kámen.

„Právě jsme s mámou vzpomínaly, jak jel na Floridu pro Tess.“

„Já jsem jí říkal, aby tam nejezdila tím blbým kabrioletem.“

Sára pohlédla ven na pomalu se valící auta a potlačila úsměv.

Eddie si několikrát odkašlal, jako by mu Sára už teď cele nevěnovala svou pozornost. „Jde takhle mamut parkem, přižene se k němu stádo slonů a zmlátí ho.“

„Aha,“ řekla opatrně.

„Mamut se zvedne a zahrozí jim: ,Zasraný skini!‘“

Sára na něj mlčky zírala a chvíli jí trvalo, než jí došla pointa. Pak se začala smát, až jí vytryskly slzy.

Eddie se jen klidně usmíval, jako by pro něj smích jeho dcery byl nejkrásnějším zvukem na světě.

„To je dobrý, tati,“ řekla Sára přes další salvu smíchu a otřela si hřbetem ruky oči. „To je ten nejhorší vtip, jaký jsem kdy slyšela.“

„Máš pravdu,“ přiznal. Pak ji vzal kolem ramen a přitáhl k sobě.

„Kameňák, co?“

PÁTEK

18

Lena seděla na podlaze uprostřed svého pokoje, obklopená krabicemi, ve kterých se nacházel všechen její majetek. Většinu tohoto jmění hodlala nechat v úschově u Hanka, dokud si nenajde práci.

Postel si stěhovala k Nan, v jejímž hostinském pokoji měla bydlet, dokud nenašetří dost peněz, aby si našla něco svého. Škola jí nabídla místo po Chuckovi, ale za daných okolností už nikdy nechtěla služebnu ostrahy vidět. Ten mizera Kevin Blake jí nevyplatil ani odchodné.

Lena se utěšovala alespoň skutečností, že správní rada ráno oznámila, že za něj hodlají hledat náhradu.

Dveře zaskřípaly a dovnitř vešel Ethan. Zámek, který před pár dny Jeffrey vylomil, ještě neopravili.

Když ji viděl, usmál se. „Máš jiný účes.“

Lena odolala pokušení rozpustit si vlasy svázané do drdolu.

„Myslela jsem, že odjíždíš z města.“

Ethan pokrčil rameny. „Vždycky pro mě bylo těžké odcházet odněkud, kde mě nechtějí.“

Krátce se usmála.

„A kromě toho, je trochu těžké vypadnout právě teď, když univerzitu vyšetřují pro narušení etiky.“

„Určitě se to brzo zamete pod koberec,“ pronesla Lena. Pracovala na škole jen pár měsíců, dobře ale věděla, jak to se skandály chodí. Několik měsíců budou padat pokuty, v novinách se objeví spousta článku, ale za rok už po skandálu nikdo nevzdechne, pokuty zůstanou nezaplacené a nějaký další kretén z řad profesorů bude někomu vrážet nůž do zad, ať už doslova nebo metaforicky, jen aby si pojistil vlastní kariéru.

Ethan se opřel o otevřené dveře. „Jen jsem ti chtěl říct, že neodjíždím.

Pro všechny případy, kdybys mě tu viděla.“

„A uvidím tě?“

Nenuceně pokrčil rameny. „To nevím, Leno. Opravdu se tady snažím změnit.“

Pohlédla na své ruce a připadala si jako nestvůra. „Já vím.“

„Nechci, aby to mezi námi skončilo,“ řekl. „Jen aby to bylo jinak.“

„Jasně.“

„Mohla by ses někam přestěhovat a začít znova.“ Chvíli se odmlčel. „Možná…, až si najdu místo na škole, kam bych mohl přestoupit, mohli bychom odjet společně?“

„Nemůžu odsud odjet,“ namítla, ačkoli věděla, že to Ethan nikdy nepochopí. Svou rodinu a způsob života opustil, aniž by se ohlížel zpátky. Lena by to Sibyl nikdy nemohla udělat.

„Kdyby sis to rozmyslela…“

„Nan se už brzo vrátí,“ oznámila mu. „Měl bys jít.“

„Tak fajn,“ přikývl Ethan chápavě. „Uvidíme se, že jo?“

Lena neodpovídala.

„Tak uvidíme se?“

Jeho otázka visela ve vzduchu jako těžká mlha. Odvážila se na něj pohlédnout a vsáknout očima jeho volné džíny a černé tričko, jeho ulomený zub a modré, tak nekonečně modré oči.

Krátce přikývla. „Ano. Uvidíme se.“

Zavřel za sebou, rozbitý zámek ale nezaklapl. Lena přitáhla ke dveřím židli a zapřela ji pod kliku, aby se neotvíraly. Už nikdy v životě to neudělá bez pomyšlení na Richarda Cartera.

Odešla do koupelny. Její odraz v zrcadle vypadal o trochu lépe.

Modřiny kolem krku se vybarvovaly do zelena a strup na ráně pod okem už zaschl.

„Leno?“ zavolala Nan. Lena uslyšela, jak se snaží otevřít a jak se dveře zadrhly o židli.

„Moment,“ křikla a otevřela lékárničku na stěně. Chvíli viklala spodním prknem, až povolilo a ona zpod něj mohla vytáhnout svůj kapesní nůž. Na rukojeti byly ještě stále stopy krve, déšť jich ale většinu smyl. Když ho otevřela, viděla, že špička čepele je ulomená.

S lítostí si uvědomila, že si ho nemůže nechat.

Klika dveří znovu narazila na židli. Z Nanina hlasu zněla starost.

„Leno?“

„Už běžím,“ odpověděla Lena. Zaklapla nožík, zastrčila ho do zadní kapsy a vykročila ke dveřím.