Karin Slaughter

Grant County 05. Bez víry

Existuje bezpočet způsobů, jak zemřít. Ale některé jsou děsivější než jiné…

Původně si chtěli vyjít do lesa na procházku a v klidu si promluvit. Soudní patoložka Sára Lintonová a její bývalý manžel Jeffrey Tolliver bohužel museli svůj plán změnit, protože mezi stromy našli bizarní hrob mladé dívky. Po prvním ohledání dojdou k závěru, že příčinou smrti byl strach. Není divu – dívka totiž byla pohřbena zaživa.

Při soudní pitvě navíc vyjde najevo skutečnost, která šokuje i otrlou patoložku. Společně s Tolliverem pak sledují stopu, která vede do uzavřené komunity ve vedlejším okrese. Skupina životních ztroskotanců tam vede podivný život podle podivných pravidel, na jejichž dodržování přísně dohlíží otec představený. Zfanatizovaní členové kongregace se sice ohánějí biblí, ale na druhou stranu věří, že pohřbení zaživa může být správný trest pro hříšníky.

Lintonová s Tolliverem tuší, že za maskou svatouškovství se skrývá děsivé tajemství. A když zmizí další dívka, jejich tušení nabude jistoty: samozvaný svatý muž je schopen ďábelských činů…

1

Sára Lintonová stála před hlavními dveřmi rodičovského domu a držela v rukou tolik plastových tašek s potravinami, že necítila prsty. Pokusila se otevřít dveře loktem, ale dopadlo to tak, že narazila ramenem do skleněné výplně. Couvla a zatlačila na kliku kolenem, ale dveře nepovolily. Nakonec do nich zabušila čelem.

Vlnitým sklem sledovala, jak se otec blíží předsíní. Otevřel dveře a kupodivu se mračil.

„Proč to nepřeneseš nadvakrát?“ zeptal se Eddie a převzal od ní několik tašek.

„Proč zamykáte?“

„Auto máš pět metrů od domu.“

„Proč zamykáte, tati?“ kontrovala Sára.

Podíval se jí přes rameno. „Máš špinavý auťák.“ Položil tašky na podlahu. „Zvládneš to s tímhle do kuchyně nadvakrát?“

Sára otevřela ústa, ale než stačila odpovědět, otec už sestupoval ze schodů. „Kam jdeš?“ zavolala za ním.

„Umýt ti káru.“

„Je jen deset stupňů nad nulou.“

Otočil se a významně se na ni podíval. „Špína zůstane špínou za každýho počasí.“ Pronesl to jako shakespearovský herec, a ne instalatér z georgijského venkova.

Než vymyslela, co odpoví, zmizel v garáži.

Sára stála na podestě pod krytým vchodem, otec se vzápětí vracel s potřebami k mytí auta. Než přiklekl, aby naplnil vědro vodou, povytáhl si tepláky. Sára tepláky poznala – nosila je na střední škole na lehkoatletický trénink.

„Chceš tu stát a nastydnout?“ ozvala se Cathy, vtáhla Sáru dovnitř a zavřela dveře.

Sára se sklonila, aby ji mohla matka políbit na tvář. K vlastní nelibosti byla Sára už od páté třídy o plných třicet centimetrů vyšší než matka. Zatímco Tessa, Sářina mladší sestra, zdědila po matce pomenší postavu, blond vlasy a samozřejmou vnitřní vyrovnanost, Sára vypadala jako dítě ze sousedství, které jednoho dne přišlo na oběd a rozhodlo se zůstat.

Cathy se sehnula, aby se chopila několika tašek s potravinami, ale rozmyslela si to. „Vezmi je, ano?“

Sára sebrala všech osm tašek a opět riskovala znecitlivění prstů. „Copak je?“ zeptala se, připadalo jí, že matka je poněkud indisponována.

„Isabella,“ vydechla Cathy a Sára potlačila smích. Teta Bella byla jediným člověkem, který si s sebou všude vozil vlastní pití, Sára aspoň jiného neznala.

„Rum?“

„Tequila,“ zašeptala Cathy stejným tónem, jako by měla na mysli rakovinu. Sára se zatvářila soucitně. „Zmínila se, jak dlouho se zdrží?“

„Ještě ne,“ odpověděla Cathy. Bella nenáviděla grantský okres a nenavštívila ho od Tessina narození. Před dvěma dny si to zničehonic přihasila svým kabrioletem Mercedes se třemi kufry na zadních sedadlech, ale nikomu nic nevysvětlila.

Za normálních okolností by Bella nedokázala uchovat žádné tajemství, rodina Lintonových ovšem nově vyznávala zásadu „Netlačit na pilu“, takže se nikdo nedožadoval vysvětlení. Tolik se změnilo od loňského přepadení Tessy. Otřes dodnes neodezněl, byť o tom nikdo nechtěl mluvit. Ve zlomku sekundy změnil útočník nejen Tessu, ale celou rodinu. Sára často přemýšlela, jestli se z toho někdo z nich vůbec plně vzpamatuje.

„Proč jste zamkli?“ zeptala se Sára.

„To určitě Tessa,“ odpověděla Cathy a oči se jí na okamžik zaleskly.

„Mami…“

„Běž dál,“ přerušila ji Cathy a ukázala ke kuchyni. „Za chvilku jsem tam.“

Sára vykročila s taškami chodbou a letmo registrovala fotografie na stěnách. Nikdo se nedostal od hlavních dveří do zadní části domu, aniž se seznámil s obrazovým záznamem růstu a zrání děvčat Lintonových. Tessa na většině z nich zaujme krásou a štíhlou postavou. Sáře nebylo tolik přáno. Visí tu i její zvlášť ošklivá fotografie z letního tábora po dokončení osmé třídy, kterou by hned strhla, kdyby jí to matka dovolila. Sára stojí v loďce, na sobě plavky, které jí visí z kostnatých ramen jako kus dehtového papíru. Nos posetý pihami propůjčuje pleti oranžový nádech. Slunce vysušilo její zrzavé vlasy, vypadala jako klaun s afrem.

„Drahoušku!“ nadšeně zvolala Bella a rozhodila doširoka paže, když Sára vstoupila do kuchyně. „Podívejme na ni!“ zaintonovala, jako by jí skládala poklonu. Sára věděla, že nevypadá kdovíjak. Před hodinou se vyhrabala z postele a ani se pořádně neučesala. Jako dcera svého otce měla na sobě mikinu, v níž spala, a jen o málo novější tepláky univerzitního lehkoatletického týmu. Naproti tomu Bella se oděla do modrých hedvábných šatů, které zjevně stály majlant. V uších se jí třpytily diamantové náušnice, četné prsteny se blýskaly ve slunečních paprscích, které proudily oknem do kuchyně. Perfektní mejkap a účes byly samozřejmostí, i v neděli o jedenácté dopoledne vypadala báječně.

„Promiň, dřív jsem to nestihla,“ řekla Sára.

„Pšá.“ Teta mávla nad omluvou rukou a usedla. „Odkdy mamině nakupuješ?“

„Od té doby, co se nehnula z domu, protože se snaží tě zabavit, takže třetí den.“ Sára odložila tašky na pult a třela si prsty, aby v nich obnovila krevní oběh.

„Já se zabavím snadno,“ řekla Bella. „Tvoje matka by potřebovala občas se povyrazit.“

„Tequilou?“

Bella se uličnicky zasmála. „Dodneška si nenašla svoje pití. Podle mě je to hlavní důvod, proč se provdala za tvého otce.“

Sára se uculila a uložila mléko do ledničky. Když spatřila plný tác kuřecích čtvrtek obalených ve strouhance a připravených ke smažení, srdce jí poskočilo.

„Večer jsme sklidily trochu fazolek,“ informovala Bella.

„Bezva,“ prohodila Sára spíš pro sebe a pomyslela si, že je to nejlepší novinka týdne. Cathyiny zelené fazolky vařené v rendlíku dokonale doplní smažené kuře. „Jak bylo v kostele?“

„Kazatel na můj vkus dštil moc ohně a síry,“ prohlásila Bella a vzala si z mísy na stole pomeranč. „Pověz mi, jak žiješ. Děje se něco zajímavého?“

„Všechno při starém,“ odvětila Sára a třídila konzervy.

Bella loupala pomeranč a poněkud zklamaně pronesla: „Někdy je rutina docela příjemná.“

„Hm,“ broukla Sára a položila polévkovou konzervu na poličku nad sporákem.

„Velmi příjemná.“

Sára zopakovala „hm“ a přesně věděla, kam Bella míří.

Když Sára studovala na lékařské fakultě Emoryho univerzity v Atlantě, krátce bydlela u tety Belly. Večírky do pozdní noci, popíjení a neustálý příliv mužů způsobily rozchod. Sára musela vstávat v pět hodin ráno, aby stihla praktika a přednášky, nehledě na to, že potřebovala po večerech ke studiu klid. V Bellin prospěch mluvilo, že se snažila omezit svůj společenský život, ale nakonec se dohodly, že pro Sáru bude lepší, když se ubytuje jinde. Srdečný vztah zkalilo, když Bella rovnou navrhla Sáře, ať se tedy poohlédne po ubytování v poklidném domově pro seniory na Clairmont Road.

Cathy se vrátila do kuchyně a utírala si ruce do zástěry. Natáhla se po polévkové konzervě, kterou Sára uložila na poličku, přitom dceru lehce odstrčila. „Dostala jsi všechno podle seznamu?“

„Kromě sherry na vaření,“ odpověděla Sára a posadila se naproti Belle. „Nevíš, že v neděli se neprodává alkohol?“

„Jistě,“ řekla Cathy s ostnem výčitky. „Proto jsem chtěla, abys zajela nakoupit včera večer.“

„Promiň,“ omluvila se Sára. Vzala si od tety dílek pomeranče. „Jednala jsem s pojišťovnou až do osmi hodin. Jindy na to nebyl čas.“

„Jsi lékařka,“ konstatovala obecně známý fakt Bella. „Proč se proboha vybavuješ s nějakou pojišťovnou?“

„Nechtějí zaplatit testy, které jsem nařídila.“

„Není to jejich povinnost?“

Sára pokrčila rameny. Po všech tahanicích nakonec podlehla a zaměstnala na plný úvazek úřednici, aby se zbavila břemene formalit požadovaných pojišťovnami, a přesto promarnila denně na dětské poliklinice dvě tři hodiny únavným vyplňováním formulářů nebo dohadováním, občas velmi vzrušeným, s inspektory pojišťoven. Aby se jí to nevymklo z rukou, chodila do práce o hodinu dřív, ale ne a ne to zvládnout.

„To je absurdní“ zamumlala Bella přežvykující dílek pomeranče. Blížila se jí šedesátka, ale co Sára pamatovala, v životě jediný den nestonala. Možná na tom, že si zapalovala jednu cigaretu od druhé a popíjela až do rána tequilu, něco je.

Cathy se prohrabovala taškami a zeptala se: „Koupila jsi šalvěj?“

„Určitě.“ Sára vstala, aby jí pomohla hledat, ale Cathy ji zarazila. „Kde je Tess?“

„V kostele,“ odpověděla Cathy. Sára na matčin nesouhlasný tón raději nereagovala. Stejně tak Bella, byť povytáhla obočí, když Sáře podávala další dílek pomeranče. Tessa se přestala účastnit bohoslužeb prvotních baptistů, které Cathy a Bella navštěvovaly od dětství, a namísto toho se uchylovala do kostelíka v sousedním okrese, který lépe uspokojoval její duchovní potřeby. Za normálních okolností by Cathy těšilo, že aspoň jedna dcera se nestala bezbožným barbarem, ale na Tessině volbě ji zjevně něco znepokojovalo. Po tolika nedávných událostech to tedy nerozviřovaly.

Cathy otevřela ledničku, odsunula mléko stranou a zeptala se: „Kdy ses dostala včera večer domů?“

„Kolem deváté,“ odpověděla Sára a loupala další pomeranč.

„Nejez před obědem,“ napomenula ji Cathy. „Přestěhoval si k tobě Jeffrey všechno?“

„Sko…“ Sára se zarazila v posledním zlomku vteřiny a zrudla v obličeji. Několikrát polkla, než mohla zase mluvit. „Jak ses to dověděla?“

„Ach děvenko,“ culila se Bella. „Žiješ v nesprávném městě, jestli chceš, aby lidi nestrkali nos do tvých záležitostí. To je hlavní důvod, proč jsem odtud vypadla, jakmile jsem měla na jízdenku.“

„Spíš jakmile jsi našla chlapa, co ti ji zaplatil,“ ironicky dodala Cathy.

Sára si odkašlala, jazyk jako by jí nabobtnal na dvojnásobek. „Ví o tom táta?“

Cathy povytáhla obočí ještě výš než před chvílí její sestra. „Co myslíš?“

Sára se zhluboka nadechla a vydechla skrze stisknuté zuby, jen to zasyčelo. Najednou pochopila otcův výrok o špíně. „Šílí?“

„Středně,“ připustila Cathy. „Hlavně je zklamaný.“

Bella se vyjádřila nejdřív mlasknutím. „Malé město, malá mysl.“

„Tohle s maloměstem nesouvisí,“ hájila pozice Cathy. „Je to v Eddiem.“

Bella se opřela na židli, jako by se chystala vyprávět dlouhý příběh. „Žila jsem v hříchu s jedním mladíkem. Sotva jsem absolvovala univerzitu, odjela jsem do Londýna. Byl to svářeč, ale jeho ruce… ach, měl ruce umělce. Vyprávěla jsem vám někdy…“

„Ano, Bello,“ otráveně ji přerušila Cathy. Bella vždycky předčila svou dobu, ať coby bítník, hipík nebo vegan. A neustále nelibě nesla, že se jí nepodařilo zostudit rodinu. Sára se domnívala, že teta opustila domov i proto, aby mohla všude vykládat, že je černou ovcí rodiny. V Grantu jí ovšem nikdo nenaletěl. Babička Earnshawová, bojovnice za politická práva žen, se vyzývavostí své dcery pyšnila, a velký děd přede všemi, kteří mu byli ochotni naslouchat, označil Bellu za „kapesní petardu“. Belle se podařilo doopravdy šokovat rodinu jen jedinkrát, a to když oznámila, že se provdá za burzovního makléře jménem Colt a odstěhuje se do vilové čtvrti. Bohudík to netrvalo déle než rok.

Sára cítila, že ji matka provrtává pronikavým pohledem. Nakonec se poddala a hlesla: „Co je?“

„Nechápu, proč se za něj neprovdáš.“

Sára zakroužila na prstu prstenem. Jeffrey hrál americký fotbal za Auburnskou univerzitu a ona nosila jeho absolventský prsten jako po uši zamilované děvče.

Bella konstatovala zřejmý fakt poněkud provokativním tónem. „Tvůj otec by ho nevystál.“

Cathy zkřížila ruce na prsou. Zopakovala Sáře otázku. „Proč?“ Čekala pádnou odpověď. „Proč se za něj neprovdáš? Chce si tě vzít, ne?“

„Ano.“

„Tak proč neřekneš ano i ty a nepraštíte do toho?“

„Je to složité,“ odpověděla Sára a doufala, že tím debata skončí. Obě ženy znaly její román s Jeffreym od chvíle, kdy se do něj zamilovala, přes svatbu až po podvečer, kdy se Sára vrátila domů dřív z práce a přistihla ho v posteli s jinou ženou. Na druhý den zažádala o rozvod, ale nedokázala se s ním kdovíproč definitivně rozejít.

Na její obranu je třeba uvést, že Jeffrey se v posledních letech změnil. Dozrál v muže, jakým se jí zdál být už před patnácti lety. Nyní prožívala novou lásku, vzrušoval ji víc než napoprvé. Sára nejančila a nezmírala nenaplněnou posedlou touhou tak jako kdysi, když v pravou chvíli nezatelefonoval. Cítila se s ním v bezpečí. Věděla, že na sklonku dne tu bude jen pro ni. Během pětiletého odloučení poznala, že je jí bez něj mizerně.

„Jsi moc hrdá,“ prohlásila Cathy. „Tvoje vypjaté ego…“

„Nejde o moje ego,“ přerušila ji Sára, i když se sama v sobě nevyznala a dost ji štvalo, že se nechala vyprovokovat. Vztah s Jeffreym byl naštěstí tím jediným, co s ní matka ráda rozebírala.

Sára přešla ke dřezu, aby si opláchla ruce od pomerančové šťávy. Ve snaze změnit téma se zeptala Belly: „Jak bylo ve Francii?“

„Po francouzsku,“ odpověděla Bella, ale neskočila na špek. „Věříš mu?“

„Ano,“ odpověděla Sára. „Víc než předtím, a proto nepotřebuju, aby moje city stvrdil cár papíru.“

Bella se samolibě zapýřila a řekla: „Já věděla, že se vy dva dáte dohromady.“ Namířila na Sáru ukazováček. „Kdybys ho tenkrát opravdu chtěla vyškrtnout ze svého života, praštila bys s prací koronerky.“

„To je jen vedlejší funkce,“ namítla Sára, přestože věděla, že Bella uhodila hřebík na hlavičku. Jeffrey šéfuje policii okresu Grant. A Sára je soudní lékařkou. Každá podezřelá smrt v trojměstí ho vrací do jejího života.

Cathy se věnovala poslední tašce s nákupem a vytáhla z ní litrovou láhev koly. „Kdy jste nám to chtěli oznámit?“

„Dneska,“ zalhala Sára. Z toho, jak se po ní Cathy ohlédla, pochopila, že to neznělo moc přesvědčivě. „Případně,“ dodala, otřela si ruce o tepláky a usedla zase ke stolu. „Naložíš maso na pečeni?“

„Ano,“ odpověděla Cathy, ale nic ji nesvedlo z cesty. „Bydlíš půldruhého kilometru od nás, Sáro. Myslíš, že táta nevidí každé ráno parkovat Jeffreyho auto na tvojí příjezdové cestě?“

„Podle mě tam bude stávat, ať se Jeffrey nastěhuje nebo ne,“ řekla Bella.

Sára pozorovala matku, jak nalévá kolu do skleněné vaničky. Cathy přidá pár ingrediencí a naloží do směsi přes noc kus kýty, kterou pak bude zítra zapékat v keramické míse. Vznikne tak nejkřehčí pečínka, jaká se kdy dostala na talíř, Sára podle všeho nikdy nedosáhne podle téhož receptu stejného výsledku. A to Sára paradoxně výborně obstála u hlavní zkoušky z chemie na jedné z nejnáročnějších lékařských fakult v zemi, ale na matčinu kolovou pečeni byla krátká.

Cathy nepřítomně přidala do vaničky nějaké koření a zopakovala otázku: „Kdy jste nám to chtěli oznámit?“

„Nevím,“ připustila Sára. „Chtěli jsme, abyste té myšlence nejdřív přivykli.“

„Od táty to moc brzy nečekej,“ radila Cathy. „Víš, že na tohle má vyhraněné názory.“

Bella se rozřehtala. „Ten chlap nevkročil do kostela dobře čtyřicet let.“

„Nevadí mu to z náboženských důvodů,“ upřesnila Cathy a obrátila se k Sáře. „Obě víme, jak tě ničilo, když jsi zjistila, že ti Jeffrey zahýbá. Táta těžce nesl, když tě tenkrát viděl zlomenou, a Jeffrey si teď k tobě přiskotačí jakoby nic.“

„Ne že by jen tak přiskotačil,“ řekla Sára. Jejich smíření nebylo nijak snadné.

„Podle mě mu táta nikdy neodpustí.“

„Tobě Eddie odpustil,“ podotkla Bella.

Sára si všimla, že z matčina obličeje zmizela veškerá barva. Cathy si soustředěně, důkladně utřela ruce do zástěry. „Oběd bude tak za dvě hodiny,“ řekla tiše a vyšla z kuchyně.

Bella pokrčila rameny a zhluboka povzdechla. „Snažila jsem se, hlavinko.“

Sára se kousla do jazyka. Před lety se Cathy svěřila Sáře s nerozvážností, jak se sama vyjádřila, které se dopustila v manželství, ještě než se narodila Sára. Ačkoli matka tvrdila, že její románek se nenaplnil, Edddie a Cathy se kvůli jistému muži málem rozvedli. Sára chápala, že matce není milé, když jí někdo připomíná ono dávné temné období, zvlášť ne před nejstarším potomkem. I Sára na to nerada myslela.

„Haló!“ zahalekal Jeffrey z chodby.

Sára se snažila skrýt, že se jí ulevilo. „Tady!“ křikla.

Vešel s úsměvem na tváři a Sára usoudila, že otec nezkazil Jeffreymu náladu a intenzivně se věnoval mytí auta.

„Když se nad tím zamyslím, jsme my muži před tímhle úplně bezbranní,“ řekl, těkal očima mezi ženami a ocenil je úsměvem.

„Ty mazaný pse,“ pokárala ho Bella, ale Sára viděla, jak se jí v očích radostně zajiskřilo. Navzdory létům prožitým v Evropě si uchovala šarm jižanské krásky.

Jeffrey se chopil její ruky a políbil ji. „Pokaždé, když tě vidím, vypadáš líp, Isabello.“

„To bude vybraným vínem, milý příteli.“ Bella na něj mrkla. „Tedy tím, že ho piju.“

Jeffrey se rozesmál a Sára vyčkala, až se utiší, a zeptala se: „Viděl jsi tátu?“

Jeffrey zavrtěl hlavou právě v okamžiku, kdy bouchly domovní dveře. V předsíni zaduněly Eddieho těžké kroky.

Sára popadla Jeffreyho za ruku. „Pojďme se projít,“ vybídla ho a prakticky ho vlekla k zadním dveřím. „Vyřiď mamce, že do oběda budeme zpátky.“

Jeffrey klopýtal z venkovních schodů, Sára ho táhla podél domu, aby je nebylo vidět kuchyňským oknem.

„Co se děje?“ Jeffrey si třel rameno, jako by ho rozbolelo.

„Pořád je citlivé?“ zeptala se Sára. Před časem utrpěl zranění ramene a přes rehabilitaci kloub dál pobolíval.

Zakroutil ramenem. „To nic není.“

„Promiň.“ Položila mu ruku na zdravé rameno. Nedokázala se ovládnout a objala ho, tvář zabořila pod jeho bradu. Zhluboka se nadechla, milovala jeho vůni. „Panebože, není nad to tě cítit.“

Vískal ji ve vlasech. „Copak je?“

„Stýská se mi.“

„Jsem tady.“

„Teď ne.“ Zaklonila se, aby na něj viděla. „Celý týden.“ Vlasy mu na skráních přerůstaly, zastrkovala mu je prsty za uši. „Přijel jsi, složil pár krabic a zase jsi odjel.“

„V úterý se nastěhují nájemníci. Slíbil jsem, že kuchyně bude připravená.“

Políbila ho na ucho a zašeptala: „Zapomněla jsem, jak vypadáš.“

„Měl jsem práce nad hlavu.“ Trochu se odtáhl. „Spoustu úřadování a podobně. Poletoval jsem mezi prací a domem, neměl jsem čas na sebe, natož abych pobyl s tebou.“

„O to nejde.“ Udivil ji jeho obranný tón. Oba byli hodně zaměstnaní, neměla mu co vyčítat.

Ustoupil o krok. „Já vím, neozval jsem se na pár tvých telefonátů.“

Zarazila ho. „Vím, že jsi byl v jednom kole, Jeffe. To mě netrápí.“

„Tak co?“

Sára založila ruce, najednou se do ní dala zima. „Táta to ví.“

Zdálo se, že se mu trochu ulevilo, z toho pochopila, že se obával něčeho jiného.

„Myslela sis, že to udržíme v tajnosti dlouho?“ otázal se.

„Těžko říct.“ Tušila, že i on o něčem uvažuje, jen nevěděla, jak to z něj vytáhnout. „Pojďme se projít k jezeru, ano?“ navrhla.

Ohlédl se k domu, pak se zadíval na ni. „Dobře.“

Vedla ho zahradou a pak dál k jezeru po cestičce, kterou otec vydláždil, než se Sára narodila. Svorně mlčeli a drželi se za ruce, když zamířili zkratkou přes prašný úsek k pobřeží. Uklouzla na mokrém kameni, zachytil ji za loket a zasmál se její nemotornosti. Sára slyšela, jak jim nad hlavami brebentí veverky a nad stromy krouží káně, křídla rozepjatá proti větříku od vody.

Grantské jezero bylo umělou vodní nádrží o rozloze přes dvanáct set hektarů a v některých místech dosahovalo hloubky sta metrů. Špičky stromů, které rostly v údolí, než je zaplavila voda, stále vyčnívaly nad hladinu, a Sára často přemítala, zda se v opuštěných domech pod ní neusadily ryby. Eddie nafotografoval údolí předtím, než vzniklo jezero, podobalo se mnoha venkovským koutům okresu: pěkné osobité domy doplňovala tu a tam nějaká chatrč. Byla tam řada obchodů, kostely a přádelna bavlny, která přežila občanskou válku a reorganizaci Jihu, ale ne velkou hospodářskou krizi třicátých let. To všechno pohřbila bystrá voda řeky Ochawahee, aby okres Grant získal spolehlivý zdroj elektřiny. V létě hladina stoupala či klesala podle požadavků kladených na přehradu a Sára jako dítě zhasínala večer světla v celém domě, neboť věřila, že ji tím udrží na žádoucí výši, aby mohla vyrazit na vodní lyže.

Národní lesní správě patřila nejlepší část kolem jezera, čtyři sta hektarů půdy, která obepínala vodní hladinu jako límec. Na jedné straně k ní přiléhala obytná lokalita města, kde měli domy i Sára a její rodiče, naproti se tyčil Grantský technologický institut. Šedesát procent ze stotřicetikilometrového pobřeží bylo chráněnou krajinnou oblastí a Sáře se nejvíc líbilo právě uprostřed ní. V části lesa si směli postavit stany táborníci, samotný skalnatý a příliš strmý břeh nenabízel prostor k běžným rekreačním radovánkám. Jezdila tam především mládež, aby si užila, nebo prostě jen unikla rodičům. Sářin dům stál právě naproti pozoruhodnému skalnímu útvaru, který patrně obývali indiáni, než je odtud vypudili, a občas, když se setmělo, zahlédla, jak v dálce krátce vyšlehl ohýnek, když si někdo zapaloval cigaretu a podobně.

Od vody vanul chladný vítr a Sára se zachvěla. Jeffrey ji objal. „Myslela sis, že na to nepřijdou?“ zeptal se.

Sára se zastavila a obrátila se čelem k němu. „Trochu jsem v to doufala.“

Koutek úst mu zacukal úsměvem, Sára ze zkušenosti věděla, že bude následovat omluva. „Promiň, mám hrozně moc práce.“

„Sama jsem se celý týden nedostala domů před sedmou.“

„Dohodla ses s pojišťovnou?“

Sykla. „Nechci o tom mluvit.“

„Jak chceš,“ řekl a zjevně přemýšlel, jak pokračovat v hovoru. „Jak se daří Tess?“

„Vynechme i to.“

„Dobře…“ Usmál se a sluneční paprsek právě zasáhl jeho modrou duhovku tak, že se Sára znovu zachvěla.

„Chceš se vrátit?“ zeptal se, neboť si mylně vyložil její reakci.

„Ne,“ řekla a dlaněmi mu sevřela krk. „Chci, abys mě odvedl tamhle za stromy a krásně mě zničil.“

Rozesmál se, ale zarazil se, pochopil, že nežertuje. „Tady venku?“

„Nikdo tu není.“

„To nemyslíš vážně.“

„Už je to čtrnáct dní“ řekla, ačkoli na tohle předtím nemyslela. Tak dlouho se ovšem obvykle nedržel zpátky.

„Je chladno.“

Přiložila rty k jeho uchu a zašeptala: „Ústa mi hoří.“

Jeho tělo zareagovalo, nicméně řekl: „Jsem nějak unavený.“

Přitiskla se k němu. „Nepřipadáš mi unavený.“

„Každou chvilku se rozprší.“

Obloha se sice zatáhla, ale Sára ze zpráv o počasí věděla, že déšť se přižene nejdřív za tři hodiny. „Jen pojď,“ vyzvala ho a přiblížila rty k polibku. Když viděla, že váhá, zarazila se. „Co je ti?“

Ustoupil o krok a zadíval se na jezero. „Jak jsem řekl, jsem unavený.“

„Nikdy nejsi unavený,“ namítla. „Na tohle ne.“

Mávl rukou k jezeru. „Odtud táhne studený vzduch.“

„Tak zima zase není,“ řekla a neurčité podezření se vkrádalo jakoby zadními vrátky. Po patnácti letech rozuměla veškerým Jeffreyho projevům. Šťoural se pod nehtem na palci, když se cítil provinile, povytáhl pravé obočí, když se snažil přijít na kloub při vyšetřování nějaké záhadě. Po zvlášť těžkém dni svěsil ramena a mluvil monotónně, dokud mu nerozvázala jazyk. Podle křivky jeho úst usoudila, že jí musí něco říct, ale buď nechce, nebo neví jak.

Zkřížila ruce na prsou. „Co se děje?“

„Nic.“

„Nic?“ zopakovala a upírala zrak na Jeffreyho, jako by mohla dohlédnout k pravdě. Tiskl k sobě pevně rty, sepjal ruce, bříškem pravého palce třel kůžičku pod nehtem na levém palci. Zmocnil se jí pocit, že tohle se už mezi nimi kdysi odehrálo, a vědomí toho, co se tehdy stalo, na ni zapůsobilo jako rána palicí do žaludku. „Ach, prokrista,“ vydechla a náhle pochopila. „Panebože,“ zanaříkala a ruka jí zabloudila k břichu ve snaze potlačit nevolnost.

„Co je?“

Vykročila zpátky po cestičce, připadala si hrozně hloupá a zároveň se sama na sebe vztekala. Točila se jí hlava a tmělo se jí před očima.

„Sáro…“ Položil jí ruku na rameno, ale ucukla. Předběhl ji o pár kroků a přehradil jí cestu, aby se na něj musela podívat. „Co se stalo?“

„Kdo je to?“

„Kdo je co?“

„Kdo je ta ženská?“ upřesnila Sára. „Která to je? Ta, co tenkrát?“ Zaťala zuby, až ji rozbolela čelist. Všechno dostávalo smysl: jeho rozrušení, úhybné manévrování, odcizování. Tento týden u ní nezůstal na jedinou noc a vždycky našel nějakou výmluvu: balil krabice, pracoval dlouho na stanici, musel pohnout s renovací té zatracené kuchyně, která po tom dávno volala. Pokaždé to spolkla, pokaždé hodila za hlavu ostražitost a byla spokojená, vždycky našel způsob, jak ji elegantně odstrčit.

Sára na něj udeřila zpříma. „Koho teď opícháváš?“

Ustoupil o krok, ve tváři zmatený výraz. „Snad si nemyslíš…“

Slzy jí stoupaly do očí, zakryla si obličej rukama, aby je neviděl. Ještě by si myslel, že ji to ranilo, zatímco ji rozlítil tak, že by mu rozsápala hrdlo. „Můj bože, jsem já ale pitomá,“ zašeptala.

„Jak si něco takového můžeš myslet?“ dožadoval se odpovědi, jako by mu křivdila.

Svěsila ruce, nezáleželo jí na tom, co Jeffrey uvidí. „Prokaž mi laskavost, ano? Tentokrát mi nelži. Neopovažuj se mi lhát.“

„Nelžu ti ani v nejmenším,“ ohradil se důrazně, znělo to stejně rozlíceně jako její útok. Rozhněvaný tón by na ni zapůsobil přesvědčivěji, kdyby se jím nebránil už kdysi.

„Sáro…“

„Jdi ode mě,“ křikla a zamířila zpátky k jezeru. „Tohle je k nevíře. Žasnu, jak jsem blbá.“

„Já tě nepodvádím,“ řekl a vykročil za ní. „Slyšíš mě?“ Předešel ji a přehradil jí cestu. „Nepodvádím tě.“

Zastavila se, upřeně ho pozorovala, ráda by mu uvěřila.

„Nedívej se na mě takhle,“ požádal.

„Nevím, jak jinak se mám na tebe dívat.“

Zhluboka si povzdechl, jako by ho tížil kámen na prsou. Na muže, který trval na své nevině, si počínal velmi provinile.

„Jdu domů,“ prohlásila, ale Jeffrey pohlédl k nebi a výraz v jeho tváři ji zastavil.

Promluvil tichounce, musela napnout uši, aby ho slyšela. „Jsem možná nemocný.“

„Nemocný?“ zopakovala a propadla panice. „Jak nemocný?“

Poodešel a usedl na kámen, svěsil ramena. Bylo na Sáře, aby k němu přistoupila.

„Jeffe?“ oslovila ho a poklekla vedle něho. „Co je ti?“ Znovu jí vhrkly slzy do očí, ale srdce se jí tentokrát rozbušilo namísto hněvu strachem.

Ze všeho, co mohl říct, jí to, co splynulo z jeho rtů, otřáslo nejvíc. „Volala Jo.“

Sára dosedla na paty. Složila ruce v klíně a civěla na něj, zorné pole se jí zúžilo. Na střední škole byla Jolene Carterová vším, čím nebyla Sára: půvabným, dokonale formovaným, leč štíhlým nejpopulárnějším děvčetem, obletovaným všemi pozoruhodnými chlapci. Stala se královnou školního plesu, vedoucí roztleskávaček, předsedkyní maturitní třídy. Byla přirozenou blondýnou s modrýma očima, drobné mateřské znaménko na pravé tváři dodávalo jejím jinak dokonalým rysům mondénního, exotického vzezření. I když se Jolene Carterová blížila čtyřicítce, udržovala si perfektní postavu – o tom se Sára přesvědčila na vlastní oči před pěti lety, když se vrátila domů a přistihla Jo úplně nahou, jak v jejich posteli rozkročmo hopsá fantastickou prdelkou na Jeffreym.

„Má hepatitidu,“ řekl Jeffrey.

Kdyby nebyla na pokraji sil, Sára by se rozesmála. Takhle se zmohla jen na otázku: „Jaký typ?“

„Ten zlý.“

„I těch zlých je několik,“ řekla Sára a divila se, k čemu se dostali.

„Stalo se to jedinkrát, a od té doby jsem s ní nespal, Sáro. To přece víš.“

Několik vteřin na něj zírala, svářelo se v ní nutkání vyskočit a dát se na útěk s vůlí zůstat a ujasnit si fakta. „Kdy ti telefonovala?“

„Minulý týden.“

„Minulý týden,“ zopakovala a než se zeptala, zhluboka se nadechla: „Který den?“

„Nevím. Nějak na začátku.“

„V pondělí? V úterý?“

„Záleží na tom?“

„Jestli na tom záleží?“ Nevěřila svým uším. „Jsem dětská lékařka, Jeffrey. Celý den dětem – malým dětem – píchám injekce. Odebírám jim krev. Dotýkám se prsty jejich ran. Musím dodržovat přísná opatření. Jsou tu nejrůznější…“ Nedokončila větu a uvažovala, kolik dětí vystavila riziku, vzpomínala, kolik píchla injekcí a zavedla jehel do žil. Koho ohrozila? Každou chvíli se škrábla o jehlu. Ale na vlastní zdraví teď nedokázala myslet. Bylo toho moc najednou.

„Včera jsem zašel k Hareovi,“ řekl, jako by ho návštěva lékaře po víc než týdnu, co o problému ví, ospravedlňovala.

Tiskla k sobě rty, snažila se správně zformulovat otázku. Dělala si starosti kvůli dětem, ale náhle na ni dolehlo, co všechno je v sázce. Může být sama nemocná. Jeffrey ji možná nakazil chronickou, třeba i smrtelnou chorobou.

Sára polkla, a přestože se jí svíral krk, promluvila. „Spěchá na testy?“

„Já nevím.“

„Nevíš,“ potvrdila, bylo zbytečné se ptát. Ovšemže nic neví. Jeffrey se nezajímal o vlastní zdraví, což je pro muže typické. Líp znal stav svého auta než vlastní tělesné schránky, uměla si představit, jak sedí v Hareově ordinaci, tváří se apaticky a přemýšlí, nač by se vymluvil, aby mohl co nejrychleji odejít.

Sára vstala. Potřebovala se rozhýbat. „Vyšetřil tě?“

„Prohlásil, že nemám žádné příznaky.“

„Chci, abys navštívil jiného lékaře.“

„Co se ti na Hareovi nelíbí?“

„No…“ Nenacházela správná slova. Mozek nepracoval.

„Jistě, je to tvůj praštěný bratranec, ale to ještě neznamená, že je špatný doktor.“

„Nic mi neprozradil.“ Připadala si zrazená oběma.

Jeffrey na ni po očku pohlédl. „Požádal jsem ho o to.“

„Samozřejmě.“ Hněv ustoupil, uvědomila si svou zranitelnost. „Proč jsi mi nic neřekl? Proč jsi mě nevzal s sebou, abych to s ním odborně probrala?“

„Kvůli tomuhle,“ řekl a mávnutím ruky poukázal na její nervní přecházení. „Máš sama dost svých starostí. Nechtěl jsem tě rozzlobit.“

„Kecáš a dobře to víš.“ Jeffrey nerad sděloval zlé zprávy. V práci si užil dost konfliktů, doma o ně nestál. „Proto ses nechtěl milovat?“

„Z opatrnosti.“

„Z opatrnosti,“ zopakovala.

„Hare řekl, že bych mohl být přenašečem infekce.“

„Bál ses mi to říct.“

„Nechtěl jsem tě rozzlobit.“

„Nechtěl jsi, abych se rozzlobila na tebe,“ upřesnila. „Nešlo ti o to, abys mě neranil. Nechtěl sis mě poštvat proti sobě.“

„Přestaň, prosím tě.“ Pokusil se ji uchopit za ruku, ale ucukla. „Za tohle nemůžu, nechápeš?“ Nepolevil. „Tamto bylo před lety, Sáro. Musela mi to říct, nařídil jí to doktor.“ Jako by to mohl vylepšit, dodal: „Taky byla u Harea. Brnkni mu. To on jí řekl, že mě musí informovat. Z preventivních důvodů. Jsi lékařka. Vyznáš se v tom.“

„Přestaň,“ přikázala a zvedla ruce. Na špičce jazyka ji svrběla slova, ale přemohla se, aby je zadržela. „Teď o tom nechci mluvit.“

„Kam jdeš?“

„Nevím.“ Vykročila ke břehu. „Domů,“ utrousila. „Dneska večer zůstaň u sebe doma.“

„Vidíš, kvůli tomuhle jsem ti to neřekl,“ hájil se.

„Z ničeho mě neobviňuj,“ vyhrkla, slova jí vázla v krku. Chtěla se rozeřvat, ale hněv ji tak ochromil, že nedokázala ani zvýšit hlas. „Nevztekám se na tebe, protože jsi zahnul, Jeffrey. Dopálil jsi mě tím, co jsi zamlčel. Mám právo to vědět. I když mě to nepostihne a nepoškodí to zdravotně mě ani moje pacienty, tebe to postihne.“

Popoběhl, aby ji dohonil. „Já jsem v pořádku.“

Zastavila se, otočila a zadívala se na něj. „Víš vůbec, co je to hepatitida?“

Trhl rameny. „Myslel jsem si, že to zvládnu, když budu muset. Pokud budu muset.“

„Prokristapána,“ zašeptala Sára a rázovala dál, na víc se nezmohla. Zamířila k silnici a chtěla se vrátit do domu rodičů oklikou, aby se mezitím uklidnila. Tohle by matku pěkně sebralo a nebylo by divu.

Jeffrey šel pár kroků za ní. „Kam tak ženeš?“

„Za pár dní ti zavolám.“ Nečekala na odpověď. „Potřebuju čas, abych si leccos promyslela.“

Zkrátil vzdálenost mezi nimi a zezadu jí přejel prsty po ruce. „Musíme si promluvit.“

Rozesmála se. „Najednou o tom chceš mluvit.“

„Sáro…“

„Není o čem debatovat,“ přerušila ho a zrychlila tempo. Jeffrey taky přidal a dusal za ní. Chtěla se rozeběhnout, když vtom do ní zezadu narazil. Sára sebou žuchla, až to temně zadunělo, málem si vyrazila dech. Zadunění po dopadu na zem provázel dutý dozvuk a zněl jí v uších jakoby vzdálenou ozvěnou.

Odstrčila ho a obořila se na něj. „Co to vyvádíš…“

„Ježíšmarjá, promiň. Jak ti je?“ Klekl si před ní a vytáhl jí z vlasů větvičku. „Já nechtěl…“

„Osle!“ vyštěkla na něj. Víc než cokoli se především lekla, a proto se rozčílila. „Sakra, co vyvádíš?“

„Zakopl jsem,“ přiznal a snažil se jí pomoci na nohy.

„Nesahej na mě!“ Plácla ho přes ruku a sama vstala.

Oprašoval jí tepláky a zopakoval: „Jak ti je?“

Odtáhla se od něho. „Dobře.“

„Opravdu?“

„Nejsem z porcelánu.“ Pohlédla úkosem na zašpiněnou mikinu. U ramene se skoro utrhl rukáv. „Co to do tebe vjelo?“

„Slyšelas, prostě jsem zakopl. Myslíš, že jsem to udělal schválně?“

„Ne,“ odpověděla, ale vysvětlení nijak neotupilo její hněv. „Panebože, Jeffrey.“ Prohmatávala si koleno a okolní vazy. „To vážně bolí.“

„Promiň,“ znovu se omluvil a vytáhl jí z vlasů další větvičku.

Prohlížela si odtržený rukáv, teď víc rozladěná než rozhněvaná. „Jak se tohle stalo?“

Otočil se a zkoumal okolí. „Nejspíš tu něco…“ Zmlkl.

Sledovala jeho pohled a spatřila kovovou trubičku, která trčela ze země. Gumová páska přidržovala na konci drátěnou sítku.

„Sáro…“ Víc neřekl, ale i tak ji z jeho tónu zamrazilo.

V duchu si přehrávala, co se stalo, vybavil se jí zvuk, který provázel její dopad na zem. Zadunělo to pořádně, ale ten dutý dozvuk byl jaksi navíc. Něco je pod nimi. Něco je zakopáno v zemi.

„Prokrista,“ zašeptal Jeffrey a strhl síťku. Zadíval se do trubičky, ale Sára věděla, že při průměru zhruba půldruhého centimetru nic neuvidí. Přesto se zeptala: „Je tam něco?“

„Ne.“ Pokusil se zapáčit a vytáhnout trubičku, ale ta se nepohnula. Něco pod zemí ji pevně drželo.

Poklekla na jedno koleno a odhrabávala listí a borovicové jehličí, až se propracovala na holou zem. Byla asi metr od Jeffreyho, když oba pochopili, co může dole být.

Sářino znepokojení se stupňovalo zároveň s tím, jak Jeffrey začal rýt prsty v zemi. Půda se snadno poddávala, jako by v ní někdo teprve nedávno kopal. Sára se přesunula k němu, odhrnovala kameny a hlínu a snažila se nemyslet na to, co možná najdou.

„Hernajs!“ Jeffrey ucukl rukou a Sára uviděla hlubokou řeznou ránu podél jeho dlaně, cosi ostrého mu vytrhlo kus kůže. Rána vydatně krvácela, ale on pokračoval v tom, co si předsevzal, zatínal prsty do země a odhazoval prsť stranou.

Sářiny nehty zaškrábaly na něčem tvrdém, odtáhla ruku a zjistila, že je pod ní nějaké dřevo. „Jeffrey,“ řekla, ale ten pokračoval v hrabání. „Jeffrey…“

„Já vím,“ ozval se. Odhalil dřevo kolem trubičky. Obepínala ji kovová objímka a pevně ji držela na místě. Jeffrey vytáhl kapesní nůž a Sára jen přihlížela, jak se pokouší uvolnit šrouby. Krev prýštila z jeho rozříznuté dlaně, ruka mu sklouzla na střence, nakonec to vzdal, odhodil nůž a popadl trubičku. Opřel se do ní ramenem a trhl sebou bolestí. Přesto dál tlačil, až dřevo zlověstně zapraštělo, odskočily třísky a objímka se uvolnila.

Sára si zakryla nos, ovanul ji hnilobný pach.

Otvor o rozměru asi osmi centimetrů čtverečních měl zubaté okraje a trčely z něj třísky.

Jeffrey k němu přiložil oko. Zavrtěl hlavou. „Nic nevidím.“

Sára pokračovala v hrabání, postupovala, obnažovala dřevo a cítila srdce až v krku. Narazila na několik příčně přibitých prkének a spatřila víko dlouhé, zřejmě obdélníkové bedny. Dech se jí zastavil a navzdory příjemnému vánku ji polil studený pot. Mikina jí najednou připadala jako svěrací kazajka, přetáhla ji tedy přes hlavu a odhodila stranou, aby se mohla pohybovat volněji. Mysl horečně probírala, co můžou objevit. Sára se modlila zřídka, ale při pomyšlení na to, co může spočívat v zemi, se nerozpakovala v duchu žadonit o pomoc kohokoli.

„Pozor,“ varoval ji Jeffrey a trubičkou páčil prkénka. Sára dosedla na paty a zakrývala si oči před sprškou hlíny a prachu. Dřevo praskalo, zčásti stále ještě v zemi, ale Jeffrey nepovolil a vzápětí se pustil rukama do vytrhávání podélné latě. Hřebíky povolovaly náporu, skřípalo to a chrčelo jako dech umírajícího. Pronikavý hnilobný zápach zaútočil na Sáru jako prudký poryv kyselého větru, ale když si Jeffrey lehl na břicho, aby mohl sáhnout rukou do úzkého otvoru, neuhnula.

Zašátral uvnitř a vzhlédl k ní, sanice se mu ostře rýsovaly ve tváři. „Něco jsem nahmatal,“ řekl. „Někoho.“

„Dýchá?“ zeptala se Sára, ale zavrtěl hlavou dřív, než jí slovo splynulo ze rtů.

Jeffrey zpomalil a pracoval cílevědoměji, odtrhl druhou lať. Pohlédl na ni zespodu a předal ji Sáře. Spatřila ve dřevě rýhy, jako by se nějaký živočich škrábal z pasti. Jeffrey jí předal další lať, z níž trčel nehet zhruba stejné velikosti jako její, proto ji odložila spodní stranou nahoru. Následující lať byla poškrábána ještě víc, Sára ji položila vedle předchozích, stopy se sobě podobaly. Mohl je zanechat živočich. Děti provádějí všelijaké lumpárny. Nebo narazili na dávné indiánské pohřebiště? Mysl jí nabízela jedno vysvětlení za druhým, nicméně sledovala, jak Jeffrey páčí další latě, každá jako by jí vystřelila třísky přímo do srdce. Až když odebral dvanáctou ze skoro dvaceti, spatřili, co spočívalo uvnitř.

Jeffrey strnule hleděl do rakve, ohryzek mu poskakoval nahoru dolů, jak polykal. Sára i on ztratili řeč.

Obětí byla mladá žena, pravděpodobně sotva dvacetiletá. Kaštanové vlasy dlouhé až do pasu jí přikrývaly tělo. Měla na sobě prosté modré šaty do půl lýtek, bílé ponožky, ale ne boty. Ústa ženy ztuhla otevřená dokořán a oči jí vylezly z důlků hrůzou pro Sáru až hmatatelnou. Jedna ruka mířila vzhůru, prsty sevřené, jako by se stále snažila dostat ven. Oční bělmo protkalo tečkovité krvácení, lemovaly je tenké červené linky a stopy dávno zaschlých slz. Krabice obsahovala několik prázdných lahví od balené vody, hliněná nádoba byla určena na výkaly. Vpravo ležela baterka, vlevo zpola snědený krajíc chleba. Uvnitř se rozlezla plíseň, nad horním rtem děvčete utvořila jakýsi knírek. Nebyla to nápadně krásná mladá žena, ale patrně svým způsobem nevyzývavě hezká.

Jeffrey si sedl na zem a pomalu vydechl. Tak jako Sára se zašpinil. A tak jako Sára se na to neohlížel.

Oba zírali na dívku, viděli, jak vánek čeří její husté vlasy a nadouvá dlouhé rukávy jejích šatů. Sára si všimla ve vlasech modré stuhy ze stejného materiálu jako šaty a přemýšlela, kdo ji uvázal. Matka nebo sestra? Nebo usedla před zrcadlo a upevnila si ji sama? Co následovalo? Co ji sem přivedlo?

Jeffrey si otřel ruce o džíny a zanechal na nich krvavé skvrny. „Nechtěli ji zabít,“ zauvažoval nahlas.

„Ne,“ přisvědčila Sára, ochromená smutkem. „Chtěli ji jen vyděsit k smrti.“

2

Na klinice v Atlante se Leny ptali na podlitiny. „Nepobolívá to, drahoušku?“ zeptala se starší žena černé pleti a vraštila obočí.

Lena automaticky odpověděla, že ne, a čekala, až ošetřovatelka odejde, aby se dooblékla.

Existují „pracovní“ modřiny policistů: zhmožděnina na boku, který otlouká služební zbraň a člověk má někdy pocit, že mu v kosti vyhloubila natrvalo důlek. Tenké modré čáry jakoby od propisky na vnitřní straně předloktí od toho, jak pevně tiskne paži na ocelovou zbroj, aby nevyplašila občany tím, co u sebe nosí skrytě.

Když Lena u policie začínala, trápilo ji víc potíží: bolela ji záda, dřel ji opasek, při pronásledování podezřelých jí obušek vytloukal do nohy pruhovanou podlitinu. A když je dopadla, někdy by s chutí použila obušek, aby věděli, jak se člověk cítí, když honí ty mizery ve třicetistupňovém vedru a tělo otlouká výzbroj vážící až třicet šest kilogramů. K tomu neprůstřelná vesta. Znala policajty, statné, silné chlapíky, kteří omdlévali horkem. V srpnových vedrech řešili dilema – mají riskovat střelu v prsou, nebo zemřít na infarkt?

Když konečně získala zlatý odznak detektivů, odložila uniformu i klobouk a naposled se ohlásila vysílačkou, všechna ta přítěž jí najednou scházela. Postrádala to, co každému připomínalo, že je policistkou hlídkové služby. Detektiv pracuje bez vnějších rekvizit. Nemůže na veřejnosti zapůsobit stejnokrojem, hlídkovým vozem zpomalit dopravu, i když řidiči dodržují předepsanou rychlost. Musí zastrašit zločince jiným způsobem. Příslušnost ke strážcům zákona nosí jen ve svém vědomí.

Po odchodu ošetřovatelky Lena dál seděla na pooperačním pokoji, prohlížela si známé modřiny a porovnávala je s novými podlitinami.

Pohmožděniny způsobené prsty obepínaly ruce jako pás. Zápěstí jí tam, kde byla vymknutá, otekla. Podlitinu ve tvaru pěsti nad levou ledvinou neviděla, ale když se neopatrně pohnula, projela jí bolest.

Během prvního půl roku v uniformě zažila všechno možné. Domácí násilí, kdy manželky házely kameny na hlídkový vůz v domnění, že jim to pomůže přesvědčit strážníky, aby jejich surové manžely odvezli do vězení. Pobodané sousedy, kteří se do sebe pustili proto, že větve morušovníku přesahovaly na cizí pozemek, nebo kvůli zmizelé sekačce na trávu, která se pak našla zastrčená v garáži nebo za pytli se substrátem v kůlně. Malé děti, které se zuby nehty držely otců a žadonily, aby je neodváželi z domova, i když u nich pak lékaři zjistili natrženou vaginu nebo konečník. Anebo podrápaný promodralý krk a vnitřní poranění, následky rdoušení.

Učitelé na akademii se je snažili na takové věci připravit, ale na tohle doopravdy připravit nelze. Musí se to vidět, zakusit, prožít. Těžko se vysvětluje, jaký strach na policistu dolehne, když přinutí někde za městem zastavit auto, s bušícím srdcem a tasenou bouchačkou se blíží ke dveřím na straně řidiče a horečně přemýšlí, jestli ten v autě taky drží bouchačku. V učebnicích byly fotografie mrtvých a Lena si vzpomněla, jak se spolužáci nad některými smáli. Třeba nad snímkem opilé ženy, která zemřela ve vaně s punčocháči zamotanými na kotnících. Nebo nad záběrem muže, který se oběsil, když si předtím ušmikl koule, teprve po chvíli člověk pochopil, že to, co drží sebevrah v ruce, nejsou zralé švestky. Byl to pravděpodobně otec, manžel, nepochybně něčí syn, ale pro všechny kadety „švestkový kulkáč“.

Nic z toho Lenu nepřipravilo na to, jak vypadá a páchne skutečnost. Přednášející nedokáže vylíčit pocit, jaký vyvolává smrt, když detektiv vstoupí do místnosti a ježí se mu chloupky na šíji, protože se stalo něco zlého, nebo – v horším případě – se něco takového stane. Nadřízený nepřesvědčí začátečníka, aby si neolizoval rty ve snaze zbavit se pachuti smrti. A nikdo mu nevysvětlí, že ať se koupe a sprchuje sebevíc, jen čas odvane pach smrti zažraný do kůže. Aby toho člověk dosáhl, musí běhat dennodenně pět kilometrů v parném slunci a usilovně makat v posilovně, až z něj prýští pot jako liják z temných mraků, a když se konečně zbaví neodbytného zápachu, vyšlou ho na další místo činu. K čerpací stanici, opuštěnému autu, k domu, před nímž se povaluje hromada novin a pošta přetéká ze schránky, aby objevil další babičku, bratra, sestru nebo strýce, které pak musí znovu vypotit.

Nikdo účinně neporadí, jak se vyrovnat se smrtí, která vstoupila do vlastního života policisty. Nikdo nezbaví Lenu smutku z toho, že svým zásahem ukončila lidský život – ať byl sebeodpornější. Jistě, mělo to háček. Jako policistka se velmi rychle naučila rozlišovat mezi „my“ a „oni“. Lenu nikdy nenapadlo, že bude truchlit pro ztrátu někoho z „nich“, ale v poslední době nedokázala myslet na nic jiného. A teď rozhodla o dalším životě, o další smrti.

V posledních dnech na ni dolehlo vědomí blízkosti smrti a nedokázala od něj očistit smysly. V ústech převalovala kyselost, v každém nádechu cítila tlení. V uších jí neustále znělo vytí sirén a její pleť pokrývala lepkavá vlhkost, kterou jako by ji ovanul hřbitov. Tělo se jí odcizilo, myšlenky se jí rozbíhaly. Od chvíle, kdy opustila kliniku, během noci na pokoji hotelu v Atlantě po okamžik, kdy prošla dveřmi strýcova domu, nemohla myslet na nic jiného než na to, co udělala, co ji přimělo k tak špatnému rozhodnutí.

Teď Lena ležela v posteli a vyhlížela oknem do pochmurné zahrady. Hank v domě od Lenina dětství nic nezměnil. V její ložnici jeden kout stále zdobila hnědá skvrna od zatékající vody, neboť kdysi za bouřky poškodila střechu větev. Tam, kde strýc použil nevhodnou základní barvu, se loupala tapeta nasáklá nikotinem a všechno získalo nepěkný žlutooranžový nádech.

Tady Lena vyrůstala se svou sestrou a dvojčetem Sibyl. Matka zemřela při porodu a policistu Calvina Adamse, jejich otce, zastřelil o několik měsíců dřív řidič při dopravní kontrole. Před třemi lety byla zavražděna Sibyl. Další smrt, další ztráta. Kdyby sestra žila, Lena by si možná uspořádala život. Takhle se v tom plácala, špatných rozhodnutí přibývalo a neobtěžovala se tím, že by je napravovala. Žila a nesla důsledky svého jednání. Nebo lépe řečeno sotva přežívala.

Lena se dotkla prsty břicha, v němž ještě před necelým týdnem spočíval plod. Jen jedna osoba bude žít dál a ponese následky. Jen jedna osoba přežila. Bylo by dítě po ní snědé pleti a prosadily by se znovu geny po mexicko-americké babičce, nebo by zdědilo po otci ocelově šedé oči a bledou bílou pleť?

Nadzvedla se, sáhla do zadní kapsy a vytáhla dlouhý kapesní nůž. Opatrně otevřela čepel. Špička byla ulomená a v půlkruhu zaschlé krve se skvěl otisk Ethanova prstu.

Zadívala se na paži, na velkou podlitinu tam, kde ji Ethan popadl, a přemítala, jak to, že týž prst, který se otiskl na čepel, táž ruka, která držela kapesní nůž, táž pěst, která jí způsobila tolik bolesti, předtím něžně laskaly její tělo.

Jako policistka věděla, že by ho měla zatknout. Jako žena věděla, že je špatný člověk. Jako realistka věděla, že ji jednou zabije. Ale něco nepojmenovaného v Lenině nitru ty myšlenky zaplašilo a ona se zachovala krajně zbaběle. Přiřadila se k ženě, která házela kamení na hlídkový vůz policie. K rozlícenému sousedovi s nožem. Stala se zpitomělým dítětem, které hájí toho, kdo je zneužíval. Zalykala se slzami, když ji málem zardousil.

Ozvalo se zaklepání na dveře. „Lee?“

Zavřela nůž tlakem na hranu čepele a rychle se posadila. Když Hank otevřel dveře, držela se za břicho, připadalo jí, že se v ní něco utrhlo.

Přešel k ní, zastavil se a natáhl ruku k jejímu rameni, ale nedotkl se jí. „Je ti dobře?“

„Moc rychle jsem se posadila.“

Ruka mu poklesla, strčil ji do kapsy. „Nechceš něco sníst?“

Přikývla a pootevřela rty, aby se jí snáz dýchalo.

„Mám ti pomoct vstát?“

„Už je to týden,“ řekla a považovala to za odpověď. V nemocnici tvrdili, že dva dny po zákroku může nastoupit do práce, ale Lena nechápala, jak to jiné ženy dokázaly. Sloužila u grantské okresní policie dvanáct let a nikdy si nevzala dovolenou, až teď. Ne pro zábavu, do smíchu jí nebylo.

„Cestou jsem koupil něco k obědu,“ řekl a Lena podle pečlivě vyžehlené havajské košile a bílých džín usoudila, že byl dopoledne v kostele. Pohlédla na hodinky – bylo krátce po poledni. Spala patnáct hodin.

Hank postával, ruce v kapsách, zřejmě čekal, že něco řekne.

„Za chvíli jsem dole,“ oznámila.

„Nepotřebuješ něco?“

„Například co?“

Sevřel úzké rty a poškrábal se na ruce, jako by ho svědila. Vpichy jehel zjizvily jeho kůži a i po tolika letech přitahovaly pozornost; nesnášela pohled na ně, nesnášela jeho lhostejnost vůči tomu, že jí připomínaly všechno, co otrávilo jejich vztah.

„Připravím jídlo,“ řekl.

„Děkuju,“ vypravila ze sebe a dál seděla. Přitlačila chodidla na podlahu, aby si připomněla, že je právě v tomto pokoji. Minulý týden se přistihla, že se do něj v duchu vrací jako tam, kde se kdysi cítila líp a bezpečněji. Sibyl byla ještě naživu. Ethan Green zatím nevstoupil do jejího života. Všechno bylo snazší.

Dlouhá teplá koupel by byla příjemná, ale Lena si nesměla sednout do vany ještě aspoň týden. Sex si nesmí dovolit dvakrát tak dlouho, a kdykoli se přiklonila ke lži a dospěla k uspokojivému vysvětlení, proč jí Ethan není nablízku, připustila, že s ním by to bylo nejsnazší. To, co ji postihlo, si zavinila sama. Jednou z toho, co udělala, bude skládat účty. Za lež, v níž žila, ji musí stihnout trest.

Aby procitla, rychle se osprchovala, dbala na to, aby si nenamočila vlasy, protože už pomyšlení na to, jak dlouho by si je musela fénovat, ji unavovalo. Líně dokončovala toaletu, posedávala při tom a dívala se z okna, jako by zanedbaná zahrada s houpačkou z pneumatiky a cadillacem z roku 1959, který stál na špalcích ještě předtím, než se Lena a Sibyl narodily, byla začátkem i koncem světa. A třeba je. Hank jí nejednou nabízel, aby se přestěhovala zase k němu, a snadnost takového řešení jí svými pro a proti zmítala jako vlny příboje. Jestli brzy neodejde, ztratí kontakt s pevnou zemí bez naděje, že někdy přistane. Nikdy už nezakotví.

Hank nesouhlasil s tím, aby se odebrala na kliniku do Atlanty, ale všechna čest, její rozhodnutí respektoval. Hank za léta udělal pro Lenu řadu věcí, s nimiž vnitřně nesouhlasil – ať z náboženských důvodů nebo z jeho zatraceně praštěné paličatosti – až teď si uvědomovala, že to byl vždycky dar. Nedokázala by mu to přiznat z očí do očí. Hank Norton byl jednou z mála konstant jejího života, Lena ovšem taky věděla, že ona je pro něj jediným pevným bodem. Kdyby nebyla tak sobecká, tak by starého muže politovala.

Kuchyně téměř sousedila s koupelnou, než Lena otevřela dveře, oblékla si koupací plášť. Hank stál nad dřezem a vybaloval kousky smaženého kuřete. Na pracovní ploše se vedle papírového talíře s bramborovou kaší, salátu ze syrového zelí a několika topinek vyjímaly vaničky z KFC.

„Nevím, nač přesně máš chuť,“ přivítal ji.

Lena spatřila na bramborové kaši jezírka omastku, ze zelí na ni dýchla majonéza, a sevřel se jí žaludek. Z pomyšlení na jídlo se jí chtělo zvracet. Pohled na ně i pachy s ní zamávaly.

Hank odložil kuřecí stehýnko na pracovní plochu, natáhl ruce, aby ji případně zachytil, kdyby se kácela, a řekl: „Posaď se!“

Tentokrát poslechla a vytáhla zpod kuchyňského stolu rozviklanou židli. Na desce se nahromadily materiály Anonymního sdružení alkoholiků a Svazu pro odvykání narkotikům, v nichž Hank vytrvale působil – trochu je odsunul, aby Lena měla kde se najíst. Opřela se lokty o stůl a hlavu si podepřela rukama, závrať se aspoň nestupňovala.

Pohladil ji po zádech, mozolnaté prsty drhly o látku koupacího pláště. Zaskřípala zuby, nebylo jí příjemné, že se jí dotýká, ale nechtěla ho ranit tím, že by se odtáhla.

Odkašlal si. „Nemám zavolat doktora?“

„Nic mi není.“

„Vždycky jsi trpěla na žaludek,“ konstatoval.

„Nic mi není,“ zopakovala a připadalo jí, že chce připomenout, co spolu prožili a že o ní ví všechno.

Přitáhl si další židli a usedl naproti ní. Lena vycítila, že čeká, až vzhlédne, a dala si na čas. V dětství považovala Hanka za starého, ale teď, když jí bylo čtyřiatřicet let, tedy tolik co Hankovi, když se ujal po smrti své sestry výchovy jejích dcer-dvojčat, jí připadal prastarý. Život, který vedl, mu vyryl do tváře hluboké vrásky, stejně tak zanechaly stopy jehly, které si píchal do žil. Posmutnělé modré oči ji upřeně pozorovaly, kromě starosti v nich zahlédla i hněv. Hněv byl Hankovým stálým společníkem, když se na něj Lena někdy podívala, mohla vyčíst z jeho drsných rysů svou budoucnost.

Cesta do Atlanty na kliniku proběhla beze slov. Ani normálně toho spolu moc nenamluvili, ale ticho bylo tak tíživé, jako by Lenu zavalilo břímě. Oznámila Hankovi, že chce jít na kliniku sama, ale když vstoupila do nemocničního pavilonu – ostré světlo zářivek v ní zjitřilo vědomí toho, co ji čeká –, zatoužila po jeho přítomnosti.

V čekárně seděla další žena, až žalostně hubená, vyplašená blondýna, která si nervózně proplétala prsty na rukou a vyhýbala se Leninu pohledu stejně ostentativně jako Lena jejímu. Byla o pár let mladší než Lena, ale vlasy si vyčesala k temeni a upravila do drdolu jako postarší žena. Lena přemýšlela, co ji tam přivedlo – studuje na univerzitě a racionálně naplánovaný život ohrozila nečekaná komplikace? Nechala zajít příliš daleko bezstarostný flirt na večírku? Stala se obětí opilecké náklonnosti nějakého strejdy?

Lena se jí nezeptala – neměla na to nervy a nechtěla se vystavit nebezpečí, že bude muset odpovědět na tutéž otázku. A tak seděly skoro hodinu, dvě vězeňkyně očekávající vynesení trestu smrti, obě obtížené vinou za své zločiny. Leně se víceméně ulevilo, když ji povolali do ordinace, podruhé se jí ulevilo, když ji vyvezli na parkoviště a spatřila Hanka. Zřejmě po celou dobu přešlapoval vedle auta a v jednom kuse kouřil. Na asfaltu se povalovala spousta hnědých nedopalků cigaret, které dokouřil až k filtru.

Odvezl ji do hotelu na 10. ulici, měli zůstat v Atlantě pro případ nepříznivé reakce nebo kdyby potřebovala pomoc. Reese, kde Hank vychovával Lenu a Sibyl a kde dodnes žije, je městečko, kde lidé nemají na práci nic lepšího než drbat sousedy. Aby tomu zabránili, nemohla se Lena svěřit do rukou tamějšího lékaře, ani kdyby si to vyžadoval její stav po zákroku. Ten totiž odmítal předepisovat antikoncepci a místní noviny často citovaly jeho názor, že problémy rebelující mládeže plynou z toho, že matky jsou zaměstnané, namísto aby zůstaly doma a vychovávaly děti k obrazu božímu.

Lena dosud nepobývala v tak příjemném hotelovém pokoji, bylo to vlastně miniapartmá s obývacím předpokojem. Hank posedával na pohovce a díval se na televizi, zvuk co nejvíc ztišil, když bylo třeba, využíval možnost obsluhy na pokoji, nechodil si ani zakouřit. Na noc složil své vytáhlé a hubené tělo na pohovku, jeho lehké chrápání Lenu budilo a zároveň uklidňovalo.

Namluvila Ethanovi, že odjíždí do GBI, Georgijskéhu úřadu pro vyšetřování, aby absolvovala kurz ohledání místa činu, což si přál Jeffrey. Své spolubydlící Nan řekla, že pobude u Hanka, aby se probrala Sibylinými věcmi. Zpětně si uvědomila, že měla nalhat oběma totéž, usnadnilo by to situaci, ale lhát Nan ji znervózňovalo. Její sestra a Nan byly milenecký pár a žily spolu. Po Sibylině smrti se Nan pokusila vzít pod svá křídla Lenu, žalostnou náhradu za Sibyl, přesto to zkusila. Lena nechápala, proč se neopovážila říci té cizí ženě pravý důvod své cesty.

Nan byla lesbička a soudě podle pošty, kterou dostávala, byla i svérázná feministka. Asi by v ní měla příjemnější průvodkyni na kliniku než v Hankovi, jistě by ji podpořila vřelým slovem namísto strýcova pohrdavého mlčení. Nan by pravděpodobně pohrozila pěstí protestujícím, kteří vyřvávali „Zabijáci dětí!“ a „Vrazi!“, když zdravotní sestra tlačila rozvrzaný starý invalidní vozík na parkoviště k autu. Nan by pravděpodobně Lenu uklidňovala, možná by jí přinesla čaj a něco lehkého k jídlu, místo aby ji nechala za trest hladovět a těšila se z jejích závratí a palčivé bolesti v břiše. A určitě by Lenu nenechala celý den polehávat v posteli a civět do stropu.

Právě to bylo ovšem dobrým důvodem, proč před ní všechno utajit. Nan o Leně věděla až moc nedobrých věcí. Proč tedy připisovat na seznam selhání další položku.

„Měla by sis s někým promluvit,“ řekl Hank.

Lena si podepřela dlaní bradu a dívala se mu přes rameno. Únava ji zmáhala natolik, že se jí zavíraly oči a víčka se jí chvěla, když je chtěla udržet otevřená. Pět minut. Dá mu pět minut, a pak se vrátí do postele.

„To, co jsi pro…“ Zarazil se. „Chápu, proč jsi to udělala. Opravdu.“

„Dík,“ vyhrkla.

„Kéž by se mi dostal do rukou,“ pokračoval a zatínal pěsti. „Roztrhal bych toho maníka a pohřbil tam, kde by ho nikdo nehledal.“

Tak vypadaly jejich debaty i předtím. Hank většinou mluvil a Lena jen koukala a čekala, až pochopí, že se rozhovoru nezúčastní. Sám absolvoval příliš mnoho schůzek, viděl spousty alkoholiků a narkomanů, jak si vylévají srdce před skupinou úplně cizích lidí jen proto, aby si pak v kapse odnesli malý plastový odznak.

„To maličké bych vychoval,“ řekl a nezaznělo to poprvé. „Tak jako jsem vychoval tebe a tvoji sestru.“

„Ano,“ hlesla a přitáhla si těsněji koupací plášť. „Dokázal jsi velkou věc.“

„Nikdy jsi mě nepřijala.“

„Jak nepřijala?“ zeptala se. Sibyl byla odjakživa jeho favoritkou. Jako dítě byla poddajnější a mazlivější. Lena se vzpouzela a nerada respektovala konvence.

Uvědomila si, že si hladí břicho, a přinutila se přestat. Ethan ji poplácal po břiše, když mu sdělila, že ne, opravdu není těhotná, že to byl planý poplach. Varoval ji, že jestli zabije jejich dítě, zabije pak ji. Varoval ji před řadou věcí, přesto ho neposlechla.

„Jsi silná osobnost,“ řekl Hank. „Nechápu, proč jsi dopustila, aby tě ovládal.“

Vysvětlila by mu to, kdyby věděla jak. Tohle muži nepochopí. Nepochopí, že nezáleží na tom, jak je žena silná duševně nebo fyzicky. Záleží na míře vnitřní spalující touhy a schopnosti toho druhého ji ukojit. Lena opovrhovala ženami, které se nechají od mužů otloukat. Co to s nimi je? Jak to, že tak zeslábly a nezáleží jim na nich samotných? Ubožačky, dostávají přesně to, co si zaslouží. Někdy měla tisíc chutí je profackovat, vyzvat je, aby se vzpamatovaly a přestaly být kusem hadru.

Teď, niterně zasažena, to viděla jinak. Jak snadno nenáviděla Ethana, když nebyl nablízku, ale jakmile byl s ní, nejradši by svého nejmilejšího nikam nepustila. V její životní mizérii mohl leccos zlepšit nebo zhoršit, podle nálady. Tím, že přenesla rozhodování a zodpovědnost na něho, se jí téměř ulevilo, nemusela řešit spoustu věcí. A upřímně řečeno, někdy mu ránu oplatila. Někdy ho dokonce udeřila první.

O každé ženě, kterou partner zfackoval, se říká, že si o to koledovala, neboť dohnala svého přítele nebo manžela k šílenství, a to čímkoli, například připálenou večeří – tím si pak muži ospravedlňují, že je krutě zmlátili. Lena ovšem dobře věděla, že podněcuje v Ethanovi to, co je v něm špatné. Chtěl se změnit. Když se seznámili, usilovně se snažil na sobě pracovat, aby se stal lepším člověkem. Kdyby Hank znal pravdu, otřáslo by jím to, pokud by se mu vůbec nezhnusila. Podlitiny nejsou Ethanovým dílem, Lena si je způsobila sama. To ona ho k tomu strhávala. Trápila ho a otloukala, dokud se nerozčílil a nevybuchl, a když na ni skočil, bil ji a opíchával, připadalo jí, že žije. Cítila se znovuzrozená.

Nemohla přivést do takového světa dítě. Nikomu nepřeje takový zkurvený život.

Hank si opřel lokty o kolena. „Chci ti porozumět.“

Vzhledem k tomu, co prožil, by ji Hank ze všech lidí měl nejsnáz pochopit. Ethan pro ni nebyl dobrý partner. Proměňoval ji v osobu, kterou opovrhovala, a přesto o to stála. Nebylo horší závislosti, protože jen Lena chápala, co ji na Ethanovi přitahuje.

Z ložnice se ozvala muzikálová melodie a Leně chvilku trvalo, než si uvědomila, že vyzvání její mobilní telefon.

Hank postřehl, že se snaží vstát, a řekl: „Já to vezmu,“ a odešel do ložnice dřív, než ho mohla zadržet. Slyšela, jak se ohlásil, a krátce nato dodal: „Okamžik.“

Vrátil se do kuchyně a předal jí telefon. „Volá tvůj šéf.“

Jeffreyho hlas zněl stejně naléhavě, jako před chvílí Hankův. „Vím, že máš ještě den dovolené, Leno,“ spustil. „Ale potřebuju, abys přijela.“

Pohlédla na nástěnné hodiny a vážila, za jak dlouho se sbalí a dojede do Grantu. Poprvé po týdnu cítila, že jí bije srdce a adrenalin jí koluje v žilách, připadalo jí, že se probudila z dlouhého spánku.

Pominula zkoumavý pohled Hankových očí. „Přijedu za tři hodiny.“

„Dobře,“ řekl Jeffrey. „Sejdeme se v márnici.“

3

Sára sebou škubla, když si přelepovala leukoplastí poraněný prst se zlomeným nehtem. Odhrabáváním země si odřela ruce, drobné ranky na špičkách prstů vypadaly, jako by se popíchala o špendlík. Tento týden si musí v nemocnici počínat zvlášť opatrně, nezbývá, než aby si neustále chránila rány. Když si obvazovala palec, vybavil se jí kus nehtu zarytý do latě, který byl součástí strašného objevu u jezera, a v duchu si vynadala, že se zabývá prkotinami. Sára si nedovedla představit, jak vypadaly poslední chvíle zaživa pohřbeného děvčete, ale věděla, že ještě dnes si o tom bude muset udělat přesný obrázek.

Při práci v márnici Sára viděla, jak strašně můžou lidé zemřít – ubodáním, zastřelením, ubitím, zardoušením. Snažila se dívat na každý případ odbornýma očima, ale oběť jako by někdy ožila, dýchala a úpěnlivě prosila Sáru o pomoc. Mrtvá mladá žena v bedně se na Sáru takto obrátila. Strach se vryl do každého rysu jejího obličeje, ruka se pokoušela zachytit života – hledala někoho, kohokoli, kdo by pomohl. Ty poslední chvíle musely být příšerné. Není nic hrůznějšího než pohřbít člověka zaživa, uvědomila si Sára.

V kanceláři se rozezvonil telefon a Sára se tam rozběhla, aby ho zvedla, dřív než se ozve záznamník. Stihla to o vteřinu později, právě když se rozjela ohlašovací nahrávka.

„Sáro, jsi tam?“ zeptal se Jeffrey.

„Ano,“ odpověděla a vypnula záznamník. „Promiň.“

„Na nic jsme nenarazili,“ řekl a z jeho hlasu znělo zklamání.

„Nikdo se nepohřešuje?“

„Před pár týdny se ztratilo děvče,“ rozpovídal se. „Ale včera se objevilo u svojí babičky. Moment.“ Slyšela, jak něco mumlá mimo mikrofon, pak zřetelně zaznělo: „Hned ti zase brnknu.“

Ve sluchátku cvaklo, dřív než Sára mohla odpovědět. Seděla na židli, dívala se na psací stůl s úhledně uspořádanou dokumentací a dalšími písemnostmi. Všechny propisky spočívaly v keramickém válci, telefonní přístroj dokonale lícoval s okrajem kovové desky stolu. Zřízenec Carlos pracoval v márnici na plný úvazek, ale po mnoho dnů neměl co dělat, lelkoval a čekal, až někdo umře. Zjevně se zaměstnával tím, že udržoval v její kanceláři pořádek.

Sára přemýšlela o bedně, v níž leželo děvče. Byla zhotovena z nového dřeva, drátěná síťka na trubičce měla zřejmě zabránit, aby ji ucpala nečistota a přerušila přívod vzduchu. Někdo dívku z jakéhosi zvráceného důvodu vsadil do bedny a věznil. Těší se únosce z toho, že ji lapil do pasti, prožívá sexuální rozkoš z moci nad ní? Dosáhl uspokojení tím, že ji tam prostě nechal zemřít?

Sára sebou trhla, telefon zazvonil znovu. Zvedla sluchátko. „Jeffrey?“

„Okamžik.“ Zakryl mikrofon, mluvil s někým v terénu a Sára čekala, dokud se nezeptal: „Jak myslíš, že je stará?“

Sára nerada hádala, ale odpověděla: „Mezi šestnácti a devatenácti lety. V téhle fázi to nemůžu upřesnit.“

Předal někomu informaci a zeptal se Sáry: „Myslíš, že ji někdo donutil, aby si oblékla ty šaty?“

„Nevím,“ odpověděla a nechápala, co otázkou sleduje.

„Ponožky jsou zespodu čisté.“

„Třeba ji pachatel zul, když ji uložil do bedny,“ řekla Sára. Vzápětí si uvědomila, že to všechno je pro něj důležité, a dodala: „Nejdřív ji musím mít na pitevním stole, abych mohla posoudit, jestli se na ní pachatel dopustil sexuálního násilí.“

„Možná se k tomu chystal,“ vyslovil Jeffrey domněnku, oba se odmlčeli a uvažovali o tom. „Rozpršelo se tu,“ pokračoval. „Vykopáváme bednu a uvidíme, co se z ní dá vyčíst.“

„Je z nového materiálu.“

„Všude je tu dost plísně,“ řekl. „Při tomhle způsobu pohřbu by se vliv povětrnosti neměl projevit tak rychle.“

„Je dřevo impregnované?“

„Ano. Všechny spoje jsou seříznuty nakoso. Bednu někdo jen tak nezfušoval. Je na ní vidět fortel.“ Nastalo ticho, ale Sára neslyšela, že by mluvil s někým stranou. Nakonec řekl: „Vypadá jako dítě, Sáro.“

„Já vím.“

„Někdo ji musí postrádat. Neutekla jen tak z domova.“

Sára mlčela. Při soudní pitvě odhalila spoustu tajemství, než aby vyslovila unáhlený soud. Do temných míst v lese se mohlo děvče vydat z mnoha důvodů.

„Dáme zprávu do médií,“ oznámil. „V rámci státu.“

„Myslíš, že ji sem přivezli?“ překvapeně se zeptala Sára. Něco jí napovídalo, že děvče je místní.

„Je to veřejně přístupný les. Může se jím promenovat, kdo chce.“

„Ale to místo…“ Sára zmlkla, zapřemítala, jestli se minulý týden v noci někdy podívala z okna do tmy, která skrývala únosce pohřbívajícího dívku na protějším břehu jezera.

„Určitě ji kontroloval,“ řekl Jeffrey, jako by navazoval na Sářinu úvahu o únosci. „Vyslechneme zdejší občany, jestli se tu v poslední době nepohyboval někdo, kdo sem nepatří.“

„Léta tudy běhám,“ řekla Sára. „Málokdy jsem přímo tam na někoho narazila. Kdybys nezakopl, tak na ni nepřijdeme.“

„Brad pátrá po otiscích prstů na trubičce.“

„Musí se popráškovat. Udělala bych to.“

„Brad se vyzná.“

„Jistě. Ale ty sis pořezal ruku. Na trubičce je tvoje krev.“

Jeffrey se odmlčel. „Pracuje v rukavicích.“

„I se speciálními brýlemi?“ zeptala se a připadala si jako všetečná kamera, ale musela upozornit na rizika. Jeffrey nereagoval, tak dodala: „Nechci otravovat, ale musíme si počínat opatrně, než se věci vyjasní. Nikdy by sis neodpustil, kdybys…“ Zarazila se, ať si větu doplní sám. Protože mlčel, zeptala se: „Jsi tam ještě, Jeffrey?“

„Pošlu ti ji s Carlosem,“ řekl, ale z jeho tónu nepoznala, jestli se naštval.

„Promiň,“ omluvila se, i když nevěděla za co.

Znovu se odmlčel, Sára slyšela praskání jeho mobilního telefonu, jak měnil stanoviště, nejspíš záměrně poodešel z místa činu.

„Jak myslíš, že zemřela?“ zeptal se.

Než Sára odpověděla, povzdechla si. Nerada spekulovala. „Podle toho, jak jsme ji našli, se jí nedostával vzduch.“

„A co ta trubička?“

„Možná přiváděla málo vzduchu. Možná se oběti zmocnila panika.“ Sára nabrala dech. „Nerada se vyjadřuju, když neznám všechna fakta. Třeba je tu skrytá příčina, co když měla nemocné srdce. Nebo trpěla cukrovkou. Možností je řada. Víc budu vědět, až ji dostanu na stůl – ale ani pak si nemusím být jistá, dokud neproběhnou laboratorní testy, a možná nebudu moudřejší ani potom.“

Jeffrey zvažoval alternativy. „Myslíš, že zpanikařila?“

„Já bych na jejím místě zpanikařila.“

„Měla baterku,“ podotkl. „Baterie byly funkční.“

„To je chabá útěcha.“

„Pořiď dobrou fotografii, až ji upravíš, chci ji zveřejnit. Někdo ji určitě hledá.“

„Měla zásobu jídla a pití. Ať ji tam vsadil kdokoli, nechtěl ji tam nechat navždycky.“

„Volal jsem Nickovi,“ zmínil agenta Georgijského úřadu pro vyšetřování. „Jede do kanceláře, podívá se, jestli v počítači na něco nekápne. Třeba jde o únos kvůli výkupnému.“

To Sáře připadalo přece jen svým způsobem lepší než pomyšlení, že někdo unesl děvče z domova ze sadistických důvodů.

„Za hodinu by měla přijet do márnice Lena,“ řekl.

„Mám ti brnknout, až tu bude?“

„Ne. Brzy se začne stmívat. Přijedu, jen co skončíme šetření na místě činu.“ Zaváhal, jako by měl ještě něco na srdci.

„Co je?“ zeptala se Sára.

„Je to ještě dítě.“

„Já vím.“

Odkašlal si. „Někdo ji hledá, Sáro. Musíme zjistit totožnost oběti.“

„Zjistíme.“

Opět se odmlčel, načež řekl: „Budu u tebe co nejdřív.“

Šetrně zavěsila, Jeffreyho slova jí zněla v hlavě ozvěnou. Před víc než rokem musel ve službě zastřelit mladé děvče. Sára byla u toho, sledovala dění jako zlý sen, věděla, že Jeffrey nemá na vybranou, a právě tak věděla, že si Jeffrey neodpustí, že dívku usmrtil.

Sára přešla k registratuře u stěny a vytáhla formuláře nezbytné pro provedení soudní pitvy. Přestože příčinou smrti bylo pravděpodobně zadušení z nedostatku vzduchu, odebere vzorky krve a moči, označí je a pošle do státní laboratoře, kde si poleží, až se k nim dostanou přetížení pracovníci Georgijského úřadu pro vyšetřování. Vzorky tkání se uloží v márnici nejméně na tři roky. Shromážděné stopy a důkazy se zapečetí do plastových sáčků a popíší. Podle všeho se bude muset Sára zaměřit na soubor úkonů nezbytných k pátrání po pachateli znásilnění: provést výškrab za nehty, výtěr vaginy, řitě a úst pro analýzu DNA. Orgány se zváží, ruce a nohy změří. Barva vlasů, očí, mateřská znaménka, věk, rasa, pohlaví, počet zubů, jizvy, podlitiny, anatomické zvláštnosti – to všechno se řádně zaznamená. Za několik hodin bude moci sdělit Jeffreymu všechno, co se o děvčeti dá zjistit, kromě toho, co považuje za tak důležité: jak se jmenuje.

Sára otevřela deník, aby přidělila případu číslo. Koronerův úřad ho povede pod číslem 8472. V současné době evidují v grantském okrese dvě neidentifikovaná mrtvá těla, policie tedy mrtvou podle zvyklostí zaznamená pod smyšleným jménem Jane Doe číslo tři. Když Sára zapisovala případ do deníku, dolehl na ni smutek. Dokud nenajdou příbuzné oběti, zůstane pouhým číslem.

Sára vyhledala mezi formuláři úmrtní list. Podle zákona má na jeho vyplnění osmačtyřicet hodin. Proces proměny oběti z člověka v sérii čísel bude pokračovat krok za krokem. Po pitvě Sára vyhledá odpovídající kód způsobu smrti a zapíše ho do příslušného okénka. Formulář odešle do Národního střediska zdravotní statistiky, které zprávu o zesnulé následně podá Světové zdravotnické organizaci. Tam dívku zařadí do registru, zanalyzují údaje, opatří je dalšími kódy a číslicemi, jež přizpůsobí případ celosvětovému datovému řádu. To, jestli měla rodinu, přátele, možná milence, se z toho nikdo nedozví.

Sára se opět zamyslela nad dívkou v dřevěné truhle s výrazem děsu vepsaným ve tváři. Byla něčí dcerou. Když se narodila, někdo se zadíval do obličejíku nemluvněte a dal jí jméno. Někdo ji miloval.

Starodávný výtah zaskřípal a dal se do pohybu. Sára odsunula formuláře stranou a vstala. Čekala u dveří výtahu a naslouchala úpění stroje, jak kabina klesala šachtou. Carlos byl nesmírně seriózní člověk a jeden z mála žertů, který od něj Sára slyšela, se týkal jeho vlastní smrti v troskách kabiny tohoto starobylého zařízení.

I ukazatel pohybu kabiny nade dveřmi byl starosvětský, vypadal jako ciferník hodin. Ručička mezi nulou a minus jedničkou se skoro nehýbala. Sára se opřela o zeď a v duchu počítala vteřiny. Když dospěla k osmatřiceti a chystala se zavolat údržbáře, rozlehlo se vykachlíkovaným prostorem hlasité zazvonění a dveře se pomaličku otevíraly.

Carlos stál za nemocničním vozíkem, oči vytřeštěné. „Já myslel, že se to zaseklo,“ zabručel s cizím akcentem.

„Pomůžu vám,“ nabídla se Sára a chopila se přední části vozíku, aby ho snáz vmanévrovali do pitevny. Ruka dívky, strnulá v nepřirozeném úhlu, jak se pokoušela dostat z bedny, by se zachytila o dveře výtahu, kdyby Sára vozík při vytáčení nenadzvedla.

„Zrentgenoval jste ji nahoře?“ zeptala se.

„Ano, madam.“

„Co váha a výška?“

„Jedenapadesát kilo, sto šedesát centimetrů.“

Sára zapsala údaje na tabuli visící na stěně. Nasadila na fix kryt a řekla: „Přeložíme ji na stůl.“

Carlos na místě činu uložil dívku do černého vaku na mrtvá těla, teď ho společně uchopili za rohy a přemístili na pitevní stůl. Sára mu pomohla se zipem, beze slova připravovali oběť k pitvě. Carlos si navlékl rukavice a rozřízl hnědé plastové papírové sáčky na jejích rukou, které zajišťovaly případné důkazy. Dlouhé vlasy děvčete se zčásti zapletly, přesto splývaly ze stolu. Sára si taky navlékla rukavice a uložila vlasy podél těla, záměrně přitom uhýbala očima před hrůzostrašnou maskou dívčina obličeje. Letmým pohledem zjistila, že Carlos si počíná stejně.

Carlos začal děvče svlékat a Sára přešla ke kovové skříni u umyvadla, odkud si vzala operační plášť a ochranné brýle. Položila věci na pojízdný stolek vedle pitevního stolu a jak Carlos obnažoval v ostrém světle márnice dívčino mléčně bílé tělo, padl na ni nevýslovný smutek. Malá ňadra ukrývala sportovní podprsenka, měla na sobě bavlněné kalhotky s nohavičkami, které si Sára spojovala vždycky se staršími ženami. Babička Earnshawová dávala Sáře a Tesse každoročně k Vánocům balíček po deseti kusech stejného typu – Tessa jim říkala babiččiny bombarďáky.

„Nikde žádný štítek,“ poznamenal Carlos a Sára přistoupila blíž, aby si to ověřila. Rozprostřel šaty na hnědém papíře, aby podchytil jakoukoli stopu. Než se Sára dotkla látky, vyměnila si rukavice, aby na ni nepřenesla jakoukoli nečistotu. Šaty měly jednoduchý střih, dlouhé rukávy a tuhý límec. Usoudila, že jsou ze směsi bavlněného a umělého vlákna.

Sára zkoumala stehy a prohlásila: „Tohle nevypadá na konfekci.“ To taky může být vodítko, pomyslela si. I za nepříznivé finanční situace během studia na střední škole si Sára přišila nanejvýš knoflík. Ten, kdo ušil tyhle šaty, rozuměl řemeslu.

„Prádlo je v pořádku,“ konstatoval Carlos a položil podprsenku a kalhotky na papírovou podložku. Byly obnošené, ale nepotrhané, barva mnohonásobným praním poněkud vybledla.

„Neposvítíme si na to?“ otázala se, ale to už Carlos mířil ke skříňce pro speciální lampu.

Sára se vrátila k pitevnímu stolu a ulevilo se jí, když nespatřila podlitiny a poranění v oblasti dívčiny stydké kosti a na horní části stehen. Čekala, až Carlos zapne lampu a zaměří červenofialové světlo na oblečení. Nic se nerozzářilo, to znamená, že je nepotřísnilo sperma nebo krev. Carlos za sebou táhl kabel, došel k tělu a předal lampu Sáře.

„Jen pokračujte,“ vyzvala ho Sára a Carlos pomalu přejížděl světelným kuželem nahoru dolů po dívčině těle. Měl pevnou ruku, díval se soustředěně. Sára Carlosovi často svěřovala podobné drobné úkoly, uvědomovala si, že se musí nudit, když celé dny v márnici jen čeká a čeká. Jednou se ho zeptala, jestli neuvažuje, že by pokračoval ve studiu, ale užasle zavrtěl hlavou, jako by mu navrhla, aby letěl na Měsíc.

„Nikde nic,“ řekl, obdařil Sáru vzácným úsměvem, světlo zbarvilo jeho zuby do fialova. Vypnul lampu, stočil kabel a uložil ji zpátky do skříňky.

Sára přisunula k pitevnímu stolu mayovský stojan s tácy. Carlos už připravil nástroje potřebné k pitvě, a přestože se zřídka mýlil, Sára je kontrolovala, aby se ujistila, že bude mít všechno potřebné po ruce.

Vedle sebe, vyrovnáno v řadě, leželo několik skalpelů a různé druhy ostrých chirurgických nůžek. Na pojízdném stolku spočívaly kleštičky a pinzety různé velikosti, retraktory, sondy, dláta, nože a další nástroje. Elektrická vibrační pila, kladívko a háky na podchycení tkáně byly připraveny v dolní části stolu, stejně tak váhy na určení hmotnosti orgánů. Nerozbitné zkumavky a baňky očekávaly u dřezu vzorky tkání. Metr a pravítko doplňovaly fotoaparát, který zaznamená jakékoli anomálie.

Sára se otočila, právě když Carlos podkládal dívčina ramena gumovým podstavkem, aby se natáhl krk. Se Sářinou pomocí rozprostřel bílé prostěradlo a přehodili je přes tělo, vytrčenou ruku nezakryli. Carlos se choval k tělu jemně, jako by dívka stále žila a mohla cítit, co dělá. Nebylo to poprvé, co si Sára uvědomila, že pracuje s Carlosem víc než deset let a pořád o něm ví tak málo.

Jeho náramkové hodinky třikrát zapípaly, Carlos stisknutím jednoho z mnoha tlačítek signál vypnul a oznámil Sáře: „Rentgenové snímky jsou vyvolané.“

„O zbytek se postarám,“ řekla Sára, ačkoli už nebylo prakticky co připravit.

Počkala, až se asistentovy těžké kroky rozlehnou ozvěnou ve schodišťové šachtě, a zadívala se do tváře dívky. V přímém ostrém světle vypadala starší, než si Sára původně myslela. Mohlo jí být i mírně přes dvacet. Možná byla vdaná. Třeba má dítě.

Sára znovu zaslechla na schodišti kroky, ale patřily Leně Adamsové, ne Carlosovi. Otevřela lítací dveře a vstoupila dovnitř.

„Ahoj,“ řekla Lena, rozhlížela se po pitevně a jako by ve chvíli zaznamenala všechno. Založila ruce v bok, služební zbraň jí čouhala z podpaží. Lena zaujala typicky policajtský postoj, rozkročila se a vypjala ramena, a přestože nevysoké postavy, bylo jí v místnosti hned plno. Detektivové Sáru vždycky znepokojovali, s Lenou málokdy osaměla.

„Jeffrey ještě nepřijel,“ sdělila jí a vytáhla ze zásuvky kazetu do diktafonu. „Můžeš počkat v mojí kanceláři, jestli chceš.“

„To je v pořádku,“ odvětila Lena a přešla k mrtvé. Chvíli se na ni dívala a pak tiše hvízdla. Sára ji pozorovala a usoudila, že Lena se v něčem změnila. Obvykle z ní vyzařovala rozhněvanost, ale dnes její obranné mimikry poněkud ustoupily. Oči měla zarudlé únavou a očividně v poslední době zhubla, což nesvědčilo její dokonalé postavě.

„Jak se máš?“ zeptala se Sára.

Namísto aby odpověděla, ukázala Lena na dívku a otázala se: „Co se jí stalo?“

Sára založila kazetu do diktafonu. „Někdo ji pohřbil zaživa v dřevěné bedně u jezera.“

Lena se otřásla. „Prokrista.“

Sára ťukla špičkou nohy na pedál pod pitevním stolem a zapnula diktafon. Řekla: „Zkouška,“ a několikrát počítala do pěti.

„Jak víš, že pod zemí ještě žila?“ zeptala se Lena.

„Zatínala prsty do dřeva,“ řekla Sára a převíjela zpět kazetu. „Kdosi ji tam uvěznil, aby… nevím proč. Muselo to mít nějaký důvod.“

Lena se zhluboka nadechla a napřímila se. „Proto má nataženou ruku? Jak se snažila vyškrábat ven?“

„Velmi pravděpodobně.“

„Kristepane.“

Tlačítko zpětného převíjení pásky povyskočilo. Obě mlčely a z diktafonu se ozvalo Sářino: „Zkouška, jedna, dvě…“, jak se nahrávka znovu rozjela.

Lena počkala, až nastane ticho, a zeptala se: „Netušíš, kdo to je?“

„Ne.“

„Spadla z nebe?“

Sára zastavila diktafon a zasvětila ji do případu. Lena všechno vyslechla a nedávala na sobě nic znát. Sára věděla, že Lena se vycvičila v tom, aby se nenechala strhnout, přesto ji vyvádělo z míry, jak si dokáže udržet odstup od tak příšerného zločinu.

Když Sára skončila, Lena zašeptala jen: „Je to svinstvo.“

„Děsné,“ přisvědčila Sára. Pohlédla na hodiny, podivila se, co Carlose zdrželo, když vtom vešel s Jeffreym.

„Leno, dík, že jsi přijela,“ řekl Jeffrey.

„To je samozřejmost.“

Jeffrey se na Lenu krátce, upřeně zadíval. „Jak je?“

Lena blýskla očima k Sáře, mihlo se v nich snad jisté provinění. „Jsem v pohodě.“ Ukázala na mrtvé děvče. „Víš, jak se jmenuje?“

Jeffrey stiskl zuby. Na nic horšího se nemohla zeptat. „Ne,“ hlesl.

Sára ukázala k umyvadlu. „Umyj si ruce.“

„Už jsem se myl.“

„Tak ještě jednou.“ Odvlekla ho k umyvadlu a pustila vodu. „Přinesl jsi sem spoustu nečistoty.“

Strčila mu ruce pod horkou vodu a Jeffrey sykl. Rána na ruce byla dost hluboká na šití, ale uběhlo hodně času a narostlo riziko infekce. Sáře nezbývalo než ránu zevně vyčistit a doufat v příznivý vývoj. „Předepíšu ti antibiotika.“

„Výborně.“ Když si navlékala rukavice, sjel ji nerudným pohledem. Chopila se jeho ruky a oplatila mu stejně s tím, že by neměli rozvíjet debatu tohoto druhu před obecenstvem.

„Paní doktorko?“ Carlos stál před prosvěcovacím panelem a přehlížel rentgenové snímky děvčete. Sára dokončila ošetření Jeffreyho a přešla k němu. Snímků bylo několik, ale Sára ihned zaměřila pozornost na ty z oblasti břicha.

„Tohle bych měl zrentgenovat znova,“ ozval se Carlos. „Je to rozmazané.“

Rentgenový přístroj byl starší než Sára, ale patoložka poznala, že neselhal. „Ne,“ zašeptala a zhrozila se.

Jeffrey stál vedle ní a šťoural do obvazu, jímž ho obdařila. „Oč jde?“

„Byla těhotná.“

„Těhotná?“ jakoby ozvěnou zopakovala Lena.

Sára zkoumala snímek a uvědomovala si, jaký ji čeká úkol. Pitvy malých dětí jí byly proti mysli. A tohle bude nejmladší oběť, jakou kdy měla v márnici.

„Víš to jistě?“ zeptal se Jeffrey.

„Tady vidíš hlavu,“ ukazovala Sára na snímku. „Nohy, ruce, trup…“

Lena přistoupila, aby líp viděla, a velmi tiše se zeptala: „V kolikátém byla měsíci?“

„Nevím,“ odpověděla Sára a jako by se jí v hrudi zasekl kus skla. Musí plod vyjmout a rozpitvat ho, jako by rozřezávala na kousíčky ovoce. Měkká lebka, oči a ústa se budou tmavě rýsovat pod papírově tenkou pokožkou. Kvůli takovým případům svou práci nenáviděla.

„Byla v tom několik týdnů? Nebo měsíců?“ naléhala Lena.

Sára to opravdu nevěděla. „To musím zjistit.“

„Takže tu máme dvojnásobnou vraždu,“ poznamenal Jeffrey.

„To je otázka,“ připomněla mu Sára. Záleží na tom, která strana křičí hlasitěji, politici mění zákony, které vymezují, co je smrt plodu, každou chvíli. Sára se tím bohudík zatím nemusela zabývat. „Musím se poučit.“

„V jakém smyslu?“ vyjela na ni Lena takovým tónem, že se k ní Sára otočila. Lena upírala zrak na rentgenový snímek, jako by to byl jediný předmět v místnosti.

„Životaschopnost není jediné kritérium,“ vysvětlila Sára a podivila se, proč Lenu zajímá právě tohle. Sára ji nepovažovala za ženu, která miluje děti, ale Leně přibyla léta. Možná zazvonil její biologický budík.

Lena pohodila hlavou ke snímku, ruce zkřížené na prsou. „Tenhle plod byl životaschopný?“

„Zdaleka ne,“ odpověděla Sára, ale vzápětí to doplnila. „Četla jsem o plodech, které přišly na svět ve dvacátém třetím týdnu a přežily, ale to je velmi neobvyklé…“

„Takže koncem druhého trimestru,“ přerušila ji Lena.

„Ano.“

„Ve dvacátém třetím týdnu?“ zopakovala Lena spíš pro sebe. Ztěžka polkla a Sára si vyměnila pohled s Jeffreym.

„Je ti dobře?“ zeptal se Leny.

„Jo,“ odbyla Jeffreyho a zjevně musela vyvinout značné úsilí, aby odtrhla zrak od rentgenového snímku. „Jo,“ ujistila ho. „Hm… Pusťme se do toho.“

Carlos pomohl Sáře do operačního pláště a společně ohledávali centimetr po centimetru dívčino tělo a měřili a fotografovali každý sebemenší nález. Na krku objevili stopy po škrábancích nehty, které si pravděpodobně způsobila sama, tak běžně reaguje každý, kdo nemůže dýchat. Na špičkách ukazováčku a prostředníku pravé ruky chyběla pokožka a Sára předpokládala, že se útržky najdou na latích, které měla nad sebou. Za ostatní nehty se zasekly třísky, jak se snažila vyškrábat ven, ale nikde žádná tkáň nebo kůže.

V dívčiných ústech nebyla žádná nečistota, měkká tkáň zůstala neporušená a nezhmožděná. Neměla žádné plomby a nepodstoupila ani jiná ošetření zubů, ale na pravé zadní stoličce se vytvářel kaz. Zuby moudrosti se plně vyvinuly a dva z nich se prořízly dásní. Pod pravou hýždí měla mateřské znaménko hvězdicovitého tvaru a na pravém předloktí se jí sloupl kus suché pokožky. Sára usoudila, že dlouhý rukáv šatů jí způsobil ekzém. Světlá pleť je na chlad choulostivější.

Než se Jeffrey pustil do fotografování polaroidem kvůli identifikaci, Sára se pokusila zavřít dívce ústa a oči, aby zmírnila výraz v její tváři. Když udělala, co bylo v jejích silách, odebrala lopatičkou plíseň z dívčina horního rtu. Nebylo jí mnoho, ale uložila ji do baňky na vzorky a odešle ji do laboratoře.

Jeffrey se sklonil nad tělo a držel fotoaparát blízko obličeje oběti. Zazářil blesk a průvodní zvuk zazněl v místnosti jako výstřel. Sára zamžourala, na okamžik se jí všechno zamlžilo, vzápětí ji ovanul zápach spáleniny z levného fotoaparátu, který na chvíli překryl ostatní márniční pachy.

„Ještě jednou,“ řekl Jeffrey a opět se sklonil nad dívčí tělo. Znovu to cvaklo, fotoaparát zapředl a vydal druhý záběr.

„Nevypadá jako bezdomovkyně,“ ozvala se Lena.

„Ne,“ přisvědčil Jeffrey a jeho tón prozradil netrpělivost, chtěl znát co nejdřív totožnost oběti.

„Sejmeme otisky prstů,“ řekla Sára a zkusila, nakolik ztuhla zdvižená dívčí ruka.

Na rozdíl od Sářina předpokladu nekladla velký odpor, její překvapení bylo zřejmě očividné, protože Jeffrey se zeptal: „Jak dlouho je podle tebe mrtvá?“

Sára zatlačila na dívčinu paži tak, aby spočinula podél těla a Carlos mohl pořídit otisky prstů. „Úplná ztuhlost nastává šest až dvanáct hodin po smrti,“ vysvětlovala. „Vypadá to, že zemřela včera, nanejvýš předevčírem.“ Ukázala na promodralost na zádech, protlačila prsty mezi červenofialové skvrny. „Játra ztvrdla. Začíná rozklad. Působil na ni velký chlad. Ten tělo ochránil.“

„Co ta plíseň kolem úst?“

Sára se zadívala na kartu, kterou jí podal Carlos, kontrolovala, jestli pořídil dobré otisky ze všech dívčiných prstů, i těch poraněných. Pokývala hlavou, vrátila mu kartu a obrátila se k Jeffreymu. „Některé plísně se vyvíjejí rychle, zvlášť v takovém prostředí. Patrně se jí zvedl žaludek a zvratky začaly plesnivět.“ A ještě něco ji napadlo. „Některé plísně v uzavřeném prostoru odčerpávají kyslík.“

„Plíseň se rozrůstala taky na vnitřní straně bedny,“ vzpomněl si Jeffrey a prohlížel si fotografii mladé ženy. Ukázal ji Sáře. „Nevypadá tak zle, jak jsem si myslel.“

Sára přikývla, neuměla si ovšem představit, jak by jí bylo, kdyby znala dívku za jejího života a někdo jí teď ukázal tenhle snímek. Ať se Sára snažila vylepšit její obličej sebevíc, nebylo pochyb, že smrtelná muka byla strašlivá.

Jeffrey nabídl fotografii Leně, aby se podívala, ale ta zavrtěla hlavou. „Myslíš, že ji někdo znásilnil?“ zeptal se.

„Jedno po druhém,“ řekla Sára s vědomím, že se odpovědi nevyhne, jen ji odložila.

Carlos jí podal spekulum a přesunul rameno s výbojkou. Sára vyšetřovala pánevní oblast a uvědomovala si, že všichni zadrželi dech. Když řekla: „Není tu známka sexuálního násilí,“ jako by si sborově vydechli. Nedokázala vysvětlit, proč jí znásilnění v podobných případech připadalo tak úděsné, a ulevilo se jí, že dívku před smrtí nepostihlo takové ponížení.

Nato se Sára věnovala očím, zaznamenala v nich roztroušené krvácení z prasklých cév. Dívčiny rty zmodraly, mírně vysunutý jazyk zfialověl. „Tenhle způsob zadušení obvykle neprovází tečkovité krvácení,“ prohlásila.

„Myslíš, že smrt způsobilo něco jiného?“ zeptal se Jeffrey.

„Nevím,“ odpověděla po pravdě Sára.

Tenkou jehlou propíchla střed oka a odebrala z bulvy sklivec. Carlos naplnil jinou injekční stříkačku fyziologickým roztokem a Sára jím nahradila odebrané množství sklivce, aby se nezdeformovala oční čočka.

Když Sára dokončila vnější ohledání, zeptala se: „Jste připraveni?“

Jeffrey a Lena přikývli. Sára sešlápnutím pedálu pod pitevním stolem zapnula diktafon a spustila: „Úřední ohledání mrtvoly, případ číslo osmdesát čtyři sedmdesát dva, tělo neidentifikované ženy bílé rasy, vlasy kaštanové, oči hnědé. Věk neznámý, odhadem osmnáct až dvacet let. Váha padesát jedna kilogramů, výška sto šedesát centimentrů. Pokožka na pohmat pevná a pružná, což odpovídá tomu, že žena byla po blíže neurčenou dobu pohřbena v zemi.“ Stopla nahrávání a řekla Carlosovi: „Potřebujeme zjistit venkovní teploty za poslední dva týdny.“

Carlos si to poznamenal a Jeffrey se zeptal: „Myslíš, že byla pod zemí déle než týden?“

„V pondělí klesla ranní teplota k bodu mrazu,“ připomněla mu. „Hliněná nádoba sice obsahovala málo výkalů, ale možná pila málo, aby jí voda vydržela, než se dostane ven. Patrně byla taky dehydrovaná z šoku.“ Spustila nahrávání, uchopila skalpel a řekla: „Vnitřní vyšetření zahajuji standardním řezem Y.“

Když Sára pitvala poprvé, ruka se jí třásla. Jako lékařku ji naučili jemným dotekům. Jako chiruržce jí kladli na srdce, že každý řez do lidského těla musí být promyšlený a přesný, každý pohyb ruky má směřovat k uzdravení, a ne ublížit. Úvodní incize při pitvě, kdy musela zaříznout do těla jako do hroudy syrového masa, se protivila všemu, co se učila.

Zabořila skalpel zepředu do pravého nadpažku. Vedla řez doprostřed mezi prsa, špička čepele pokračovala rovně dolů a zastavila se pod chrupavčitým prodloužením hrudní kosti. Stejně postupovala od levé strany, kůže se pod skalpelem rozestupovala. Pak pokračovala středem kolem pupku ke kosti stydké, za brázdou čepele vyhřezl žlutý břišní tuk.

Carlos podal Sáře nůžky, jimiž prostřihla pobřišnici, nato Lena zalapala po dechu a zakryla si rukou ústa.

„Je ti…“ Sára nedokončila otázku, Lena dávila a utíkala z místnosti.

V márnici nebyly toalety a Sára předpokládala, že Lena se pokusí doběhnout nahoru do některého nemocničního oddělení. Podle přiškrcených zvuků od schodiště neuspěla. Lena několikrát zakašlala a ozvalo se charakteristické šplíchnutí.

Carlos si něco zamumlal pod vousy a šel pro mop a vědro.

Jeffrey svraštil obočí. Špatně snášel, když někdo zvracel. „Jestlipak se jí ulevilo?“

Sára se zadívala na tělo a uvažovala, z čeho se Leně zvedl žaludek. Zúčastnila se přece pitvy nejednou a nikdy se jí neudělalo zle. Sára v podstatě ještě nezačala pitvat, jen otevřela břišní dutinu.

„To bude tím pachem,“ poznamenal Carlos.

„Jakým pachem?“ zeptala se Sára a podívala se, jestli nepropíchla střeva.

Zamračil se. „Jako na trhu.“

Otevřely se dveře, Lena se vrátila a rozpačitě se rozhlížela.

„Promiňte,“ řekla. „Nevím, čím to…“ Zastavila se na dva metry od pitevního stolu a zakryla si ústa, jako by se jí znovu udělalo špatně. „Prokrista, co to je?“

Jeffrey pokrčil rameny. „Já nic necítím.“

„Carlosi?“ obrátila se Sára na svého asistenta.

„Teď je to… jako by se něco pálilo.“

„Ne,“ namítla Lena a ustoupila o krok. „Jako by něco zkyslo. Až z toho trne ve tvářích.“

V Sářině hlavě spustil alarm. „Páchne to trpce?“ zeptala se. „Jako po hořkých mandlích?“

„Ano,“ potvrdila Lena a stále si udržovala odstup. „Tak nějak.“

I Carlos přikývl a Sáře na těle vyrazil studený pot.

„Panebože,“ vydechl Jeffrey a ucouvl od těla.

„Tohle musíme dokončit ve státní laboratoři,“ oznámila mu Sára a přehodila přes mrtvolu prostěradlo. „Nemám tu ani chemickou digestoř.“

„V Maconu je izolační komora,“ připomněl Jeffrey. „Brnknu Nickovi, jestli ji můžeme využít.“

Sára si stáhla rukavice. „To je blíž, jen aby mě k tomu ale pustili.“

„Jinak by ti to nevadilo?“

„Ne,“ odpověděla Sára a nasadila si ochrannou masku. Potlačila mrazení z toho, co se mohlo stát. Carlos bez vyzvání přinesl vak na mrtvé tělo.

„Opatrně,“ připomněla mu Sára a podala mu masku. „Měli jsme velké štěstí,“ řekla všem a pomohla Carlosovi uzavřít vak s tělem. „Tenhle pach zaznamená jen čtyřicet procent populace.“

„Dobře, žes přijela,“ řekl Jeffrey Leně.

Lena se podívala na Sáru, na Jeffreyho a znovu na Sáru. „O čem to vy dva mluvíte?“

„O kyanidu.“ Sára dotáhla na vaku zip. „Ten ti nevoněl.“ Leně to pořád nedocházelo, a tak Sára dodala: „Byla otrávena.“

4

Jeffrey zívl tak mohutně, že si málem vykloubil čelist. Opřel se o židli, zadíval se prosklenými dveřmi ze své kanceláře do služebny a snažil se vypadat soustředěně. Brad Stephens, nejmladší strážník grantské policie, se na něj přihlouple zakřenil. Jeffrey pokývl hlavou a za krkem mu vystřelila bolest. Připadalo mu, že spal na betonovém panelu, což odpovídalo tomu, že se uložil přímo na podlaze do spacího pytle tak starého a zatuchlého, že ho zdvořile odmítla jako dar charitativní organizace. Naproti tomu přijala matrace, pohovku, která pamatovala lepší časy, a tři krabice kuchyňského nádobí, které Jeffrey vybojoval na Sáře při rozvodu. Protože krabice nevybalil pět let od vydání soudního usnesení, považoval přímo za sebevražedné nastěhovat je zpátky k Sáře.

V posledních týdnech vyklízel svůj malý domek a udivilo ho, jak málo toho nashromáždil během mládeneckého období. V noci, namísto aby počítal ovečky, v duchu probíral, co si za tu dobu pořídil. Ano, knihy, vešly se do deseti krabic, prvotřídní ložní prádlo, ale to dostal darem od ženy, s kterou se – panebože – Sára neměla setkat, a pak několik obleků, které si musel za ta léta koupit, aby měl v čem chodit do práce; jinak za dobu, kdy žili odděleně, se nemohl pochlubit ničím novým. Jízdní kolo, sekačku na trávu, nářadí – kromě bateriové vrtačky, kterou zakoupil, když mu ta původní nešťastnou náhodou spadla při malování do vědra s barvou – to všechno vlastnil v den, kdy odešel ze Sářina domu. A teď všechno cenné zase nastěhoval zpátky.

A proto spal na podlaze.

Lokl si vlažné kávy a věnoval se tomu, čím se po ránu zabýval už dobrou půlhodinu. Jeffrey nepatřil k těm, co považují pod svou důstojnost číst návody k použití čehokoli, ale protože v instrukčním sešitku k mobilnímu telefonu počtvrté pečlivě studoval každý postupový krok a stále se mu nedařilo naprogramovat rychlovolbu vlastního čísla, připadal si jako idiot. Nebyl si jist, jestli Sára telefon přijme. Nesnášela tu zatracenou věcičku, ale Jeffrey nechtěl, aby cestovala do Maconu bez možnosti se s ním v případě potřeby spojit.

„Zaprvé, zvol menu,“ mumlal Jeffrey, jako by hlasitým předčítáním instrukcí mohl přesvědčit telefon, aby uposlechl. Popáté uskutečnil všech šestnáct kroků, ale když stiskl tlačítko rychlé volby, nic se nedělo.

„Kruci,“ ulevil si, praštil pěstí do stolu, následovalo: „Do prdele!“, protože spontánně reagoval poraněnou levičkou. Zakroutil zápěstím a pozoroval, jak krev zbarvuje bílý obvaz, jímž mu Sára v noci v márnici ošetřila ruku. Vyhrkl navíc: „Ježíšmarjá,“ a pomyslel si, že posledních deset minut věštilo krajně podělaný den.

Ve dveřích kanceláře stanul jako na zavolanou Brad Stephens. „Nepotřebujete s tím pomoct?“

Jeffrey mu hodil mobilní telefon. „Nastavte mi rychlou volbu mého čísla.“

Brad stiskl několik tlačítek a zeptal se: „Vašeho mobilu?“

„Ano,“ řekl a naškrábal na žlutý vzkazový lístek číslo pevné linky Cathy a Eddieho Lintonových. „A taky tohle.“

„Jasnačka,“ přikývl Brad, přečetl číslo vzhůru nohama a tiskl další tlačítka.

„Nepotřebujete návod?“

Brad na něj pohlédl úkosem, jako by Jeffrey pokazil vtip, a pokračoval v programování. Jeffrey si najednou připadal o šest set let starší.

„Jdeme do finále,“ brebentil Brad, upřeně se díval na telefon a tiskl další tlačítka. „Tak. Vyzkoušejte to.“

Jeffrey najel na ikonu telefonního seznamu a objevila se čísla. „Děkuju.“

„Kdybyste ještě něco potřeboval…“

„To stačí,“ řekl Jeffrey a vstal. Oblékl si sako a strčil do kapsy mobilní telefon. „Reagoval někdo na naši výzvu ohledně pohřešovaných osob?“

„Ne, pane,“ odpověděl Brad. „Kdyby se někdo ozval, hned vám to oznámím.“

„Budu na dětské poliklinice, pak se sem vrátím.“ Jeffrey vyšel za Bradem z kanceláře. Když kráčel služebnou, kroužil rameny, svalstvo mu ztuhlo tak, že necítil ruce. Vstupní prostor do policejní stanice býval dřív otevřený, nyní ho přehrazovala přepážka s okýnkem, u něhož se návštěvy hlásily. Maria Simmsová, staniční sekretářka od nepaměti, sáhla pod desku psacího stolu a bzučákem otevřela Jeffreymu dveře.

„Kdyby něco, budu v kanceláři u Sáry,“ řekl jí.

Maria se na něj povzbudivě usmála. „Bez starosti.“

Mrkl na ni a zamířil ven.

Jeffrey byl na stanici od půl šesté ráno, probudil se někdy kolem čtvrté hodiny. V pracovních dnech se obvykle půl hodiny věnoval kondičnímu běhu, ale tentokrát si namluvil, že když vyrazí rovnou do práce, nedá se to vykládat jako zpohodlnění. Čekala ho hora papírování, včetně dokončení návrhu rozpočtu stanice, aby ho mohl starosta vetovat ještě před odjezdem na každoroční čtrnáctidenní konferenci starostů do Miami. Jeffrey věděl, že za to, co stojí doplňování starostova minibaru, by se daly pořídit nejmíň dvě kevlarové vesty, ale politikové vidí věci jinak.

Heartsdale je městem vysokoškoláků, a když Jeffrey kráčel ulicí, potkal řadu studentů. Novicové bydleli na koleji a hlavní starostí jen trochu chytrých posluchačů druhého ročníku bylo dostat se z kampusu. Jeffrey pronajal svůj domek několika druhákům a doufal, že jsou tak důvěryhodní, jak vypadali. Grantský technologický institut byl vyloženě intelektuálským učilištěm, neexistovaly tu studentské spolky neakademického zaměření ani fotbalové mužstvo, nicméně mnozí posluchači věděli, jak si užívat. Jeffrey si pečlivě prověřil budoucí nájemníky, ale byl příliš dlouho policistou, aby si dělal iluze, že domek, který pronajme partě mladých lidí, nedojde úhony. V tom věku se leccos vymyká, a když k tomu přispěje pivo a sex – nebo shodou okolností obojí –, mozek odmítá myslet ve vyšších sférách. Dvě děvčata před nastěhováním uvedla jako svou zálibu četbu. Při štěstí, které Jeffreyho v poslední době provázelo, hodlají v domku pravděpodobně zřídit laboratoř na výrobu metamfetaminu.

Do vysokoškolského areálu se vstupovalo z Main Street a Jeffrey kráčel k hlavní bráně za skupinou studentek. Skládala se výhradně z mladých hezkých děvčat, která ho vůbec nevzala na vědomí. V jisté době by Jeffreyho já trpělo, kdyby ho ignorovala skupina mladých žen, teď ho zajímaly z profesionálních důvodů. Mohl by se k nim přikrást, vyslechnout, o čem si povídají, zjistit, kam se chystají. Byl pro ně vzduch.

Za ním se ozvala houkačka a Jeffrey si uvědomil, že vstoupil do vozovky. Mávl na řidiče a přešel ulici; poznal v muži za volantem Billa Burgese, majitele čistírny, a v duchu poděkoval modlitbičkou, že se starému muži navzdory šedému zákalu podařilo zabrzdit včas.

Jeffreymu se málokdy zdály sny, což byl dar vzhledem k tomu, jak mohly být hrozné, ale v noci na dnešek viděl ve snu dívku v bedně. Občas se její obličej proměnil a místo ní se mu zjevilo děvče, které zastřelil před rokem. Bylo to ještě dítě jen o málo starší třinácti let, přitom se na ní podepsalo zlo víc, než na většině lidí během mnohem delšího života. Ta dívenka zoufale hledala u někoho pomoc a hrozila, že zabije jen o málo staršího mladíka v naději, že tím skončí její utrpení. Jeffrey ji musel zastřelit, aby zachránil ohroženého mladíka. Nebo možná nemusel. Třeba by se věci vyvinuly jinak. Možná by mladíka nezastřelila. Třeba by zůstali oba naživu a dívka v bedně by byla jen dalším případem, a ne noční můrou.

Jeffrey si povzdechl a šel dál po chodníku. Těch „možná“ a „třeba“ bylo v jeho životě víc, než s kolika si dokázal poradit.

Poliklinika, kde pracovala Sára, se tyčila na opačné straně ulice než policejní stanice a sousedila s Grantským technologickým institutem. Když otevíral vstupní dveře, mrkl na hodinky, předpokládal, že krátce po sedmé hodině už bude Sára na místě. Ambulance přijímala pacienty v pondělí až od osmi hodin, ale v čekárně už přecházela mladá žena a chovala plačící malé dítě.

„Dobré ráno,“ pozdravil Jeffrey.

„Dobrý den, pane náčelníku,“ řekla žena a Jeffrey si všiml, že má tmavé kruhy pod očima. Dítěti byly nejmíň dva roky a řvalo tak, až se třásla okna.

Přesunula maličké k druhému boku, pomohla si při tom nohou. Vážila sotva pětačtyřicet kilogramů i s postelí a Jeffrey se divil, že vůbec udrží dítě.

Viděla, že si ji prohlíží, a řekla: „Doktorka Lintonová vyjde za chvilku.“

„Děkuju.“ Jeffrey si svlékl sako. Východní zeď čekárny byla postavena ze skleněných cihel, takže i za chladných zimních rán vycházející slunce způsobilo, že se tu člověk cítil jako v sauně.

„Je tu horko,“ poznamenala žena a pokračovala v přecházení.

„To ano.“

Jeffrey vyčkával, co ještě řekne, ale žena se soustředila na utišení dítěte, které nedbalo na její „ššš“ a plakalo. Jeffrey nechápal, jak je možné, že se matky takových dětí nezhroutí. Jeho matka údajně pro takové případy nosila v kabelce neustále placatici.

Opřel se o stěnu a všiml si hraček úhledně uložených v koutě.

V čekárně visely tři nápisy, ten nejvýraznější vyzýval: „VYPNĚTE PROSÍM MOBILNÍ TELEFONY!“ Sára zastávala názor, že když dítě onemocní a musí k lékaři, rodiče by se mu měli věnovat, a ne brebentit telefonem. Jeffrey se usmál a pomyslel na to, jak si Sára poprvé a naposled vzala mobil do auta. Bezděčně, náhodou stiskla tlačítko rychlé volby, Jeffrey přijal hovor a dlouhé minuty poslouchal Sáru, která si za jízdy prozpěvovala s autorádiem. Chvíli trvalo, než pochopil, že se Sára snaží o dvojzpěv s Boy Georgem, a nedovolal se mu předávkovaný feťák, který právě ubíjel kočku.

Sára otevřela dveře vedle kanceláře a přešla k matce. Nevšimla si Jeffreyho, ten mlčel a sledoval ji očima. Obvykle si v práci své dlouhé tmavě zrzavé vlasy svazovala do koňského ohonu, ale dneska ráno jí volně rozpuštěné splývaly na ramena. Měla na sobě bílou blůzu na spoustu knoflíků a černou zvonovou sukni, která končila těsně pod koleny. Neobula si střevíce na příliš vysokém podpatku, ale i tak pěkně tvarovaly její lýtka, Jeffrey se usmál.

V tomto oblečení by jiná žena vypadala jako servírka z lepší restaurace, ale na Sářině vysoké, štíhlé postavě působilo velmi elegantně.

Matka pozvedla dítě a řekla: „Je pořád hrozně neklidný.“

Sára pohladila chlapečka po tváři a tišila ho něžným „pšpšpš“. Dítě přestalo plakat, jako by vyslovila kouzelné zaříkávadlo, a Jeffreymu se sevřelo hrdlo. Sára to s dětmi umí. O tom, že nemůže mít vlastní, mluvili zřídka. Bylo to příliš bolestné téma.

Jeffrey pozoroval Sáru, která se věnovala chlapečkovi, čechrala mu jemné vlásky nad ušima, na rtech úsměv ryzí radosti. Byla to tak důvěrná chvíle, že Jeffrey zakašlal, aby zrušil podivný pocit, že je vetřelcem.

Sára se otočila, nepřipravená a téměř polekaná. „Moment,“ řekla Jeffreymu, otočila se zpět k matce, jako by ji nic nevyrušilo, a předala ženě bílý papírový sáček. „To je vzorkové balení na týden. Kdyby se do čtvrtka jeho stav výrazně nezlepšil, zavolejte mi.“

Žena jednou rukou převzala léky, druhou pevně držela dítě. Chlapeček se jí pravděpodobně narodil, když jí nebylo ani dvacet let. Jeffrey se teprve nedávno dověděl, že než odešel studovat, zplodil dítě. Děťátko od té doby ovšem značně povyrostlo – Jared je skoro dospělý muž.

„Děkuju, paní doktorko,“ řekla mladá matka. „Nevím, jak vám zaplatím za…“

„Hlavně ať se uzdravuje,“ přerušila ji Sára. „A vy se vyspěte. Neprospějete mu tím, když budete neustále vyčerpaná.“

Matka přijala napomenutí pokývnutím hlavy a Jeffrey, aniž ji znal, pochopil, že rada jí šla jedním uchem tam a druhým ven.

Věděla to i Sára. „Snažte se, ano? Ať sama neonemocníte.“

Žena zaváhala, pak přisvědčila. „Vynasnažím se.“

Sára se podívala na svou ruku a Jeffreymu se zdálo, že si neuvědomila, že drží v dlani chlapečkovu nožičku. Palcem ho hladila po kotníčku a opět se v důvěrném pohroužení usmívala.

„Děkuju,“ řekla matka. „Děkuju, že jste nás přijala tak brzy.“

„To nic.“ Sára neuměla přijímat pochvaly nebo díky. Vyprovodila dvojici ke dveřím, otevřela je a připomněla: „Zavolejte mi, kdyby se nelepšil.“

„Ano, madam.“

Sára za nimi zavřela a pomalu se vracela chodbou, na Jeffreyho se nepodívala. Otevřel ústa, ale než stačil promluvit, zeptala se: „Je něco nového ohledně té neznámé?“

„Ne,“ odpověděl. „Něco se možná dozvíme později, až na západním pobřeží zahájí pracovní týden.“

„Nepřipadá mi jako tulačka, co utekla z domova.“

„Mně taky ne.“

Oba se odmlčeli, Jeffrey nevěděl, jak navázat nit.

Jako obvykle přerušila ticho Sára. „Jsem ráda, že jsi přišel.“ Vykročila k ordinaci. Šel za ní a domníval se, že se všechno spravilo, dokud neřekla: „Chtěla bych ti odebrat krev na jaterní testy kvůli té hepatitidě.“

„To Hare všechno udělal.“

„Ano, ovšem,“ řekla a nic nedodala. Nepodržela mu dveře a musel je zachytit, aby ho neudeřily do obličeje. Naneštěstí nastavil levičku a tvrdá hrana zasáhla právě jeho otevřenou ránu. Jako by ho někdo sekl nožem.

„Pro smilování, Sáro,“ sykl.

„Promiň.“ Omluva zněla opravdově, ovšem v očích se jí tak trochu pomstychtivě zablýsklo. Natáhla se po jeho ruce, ale Jeffrey reflexivně ucukl. Její podrážděný pohled ho přesvědčil, že by jí měl dovolit, aby se podívala pod obvaz.

„Jak dlouho to krvácí?“ zeptala se.

„Nekrvácí to,“ tvrdil, protože věděl, že kdyby přiznal pravdu, čekal by ho nejspíš dost bolestivý zásah. Následoval ji chodbou k sesterně jako ovce na porážku.

„Předepsané léky sis nevyzvedl, vid?“ Sklonila se k pultu, probírala se obsahem zásuvky a podala mu několik barevných krabiček. „Vezmi si tohle.“

Podíval se na růžové a zelené balení vzorků. Na fólii byla vytištěna různá zvířátka. „Co je to?“

„Antibiotika.“

„Nejsou pro děti?“

Z jejího pohledu pochopil, že nemá náladu na obvyklé žerty. „Jedna tableta obsahuje polovinu účinné látky pro dospělého plus obrázky z filmů, a to celé za vyšší cenu,“ vysvětlila mu. „Užívej dvě ráno a dvě na noc.“

„Jak dlouho?“

„Dokud neřeknu, abys přestal. Pojď.“

Jeffrey za ní šel poslušně do ordinace a připadal si jako dítě. Když byl malý, jeho matka pracovala v nemocniční kantýně, takže kvůli nějakým těm boulím a škrábancům nemusel chodit k pediatrovi. Pečoval o něj Cal Rogers, lékař záchranky, a Jeffrey ho podezíral, že svým způsobem pečoval i o jeho matku. Poprvé slyšel matku se zasmát, když jí Rogers vyprávěl nejapný vtip o paraplegikovi a řádové sestře.

„Posaď se,“ přikázala mu Sára a podepřela ho v předloktí, jako by potřeboval pomoc, aby se dostal na vyšetřovací stůl.

„Já to zvládnu,“ ujistil ji Jeffrey, ale to už mu odmotávala obvaz. Rána zela jako otevřená ústa, cítil, jak mu bolest pulzuje v paži.

„Otevřel sis to,“ vytkla mu, držela pod jeho rukou stříbrnou misku a vymývala mu ránu.

Jeffrey se snažil nereagovat na bolest, ale po pravdě to bolelo jako čert. Nechápal, proč poranění bolí víc během léčby, než když k nim dojde. Skoro si nepamatoval, kdy si ruku rozřízl, ale teď, kdykoli zahýbal prsty, měl pocit, že se mu zarývá do kůže svazek jehel.

„Cos vyváděl?“ otázala se tónem plným nesouhlasu.

Neodpověděl. Vybavil si totiž, jak se Sára usmívala na chlapečka. Znal Sáru v nejrůznějším rozpoložení, ale nikdy se neusmívala tak zvláštně.

„Jeffe?“ naléhala.

Potřásl hlavou, chtěl se dotknout její tváře, ale obával se, že by se o ni otřel zkrvavenou částí ruky.

„Zase ti to zavážu, ale musíš být opatrnější,“ řekla. „Pořád ti hrozí infekce.“

„Ano, madam.“ Čekal, až vzhlédne a usměje se.

Namísto toho se zeptala: „Kde jsi v noci spal?“

„Ne tam, kde bych chtěl.“

Neskočila na návnadu, pevně svírala rty a začala mu obvazovat ruku. Pruh adhezivní náplasti natrhla zuby. „Vážně na to buď opatrný a dbej na čistotu.“

„Co kdybych se ještě dneska zastavil na převaz?“

„Dobře…“ Odmlčela se a otevřela a zase zavřela několik zásuvek. Vyňala zkumavku a injekční stříkačku. Jeffrey se na okamžik vyděsil, že mu zabodne jehlu přímo do rány, ale uvědomil si, že chce odebrat krev.

Rozepnul si manžetový knoflík a vyhrnul rukáv košile. Zadíval se do stropu, nestál o přímý pohled na odběr, očekával ostré štípnutí jehly. Nedostavovalo se – namísto toho slyšel, jak si hluboce povzdechla.

„Co je?“ zeptal se.

Dala si s odpovědí na čas, zřejmě přemýšlela, jak by ji nejlépe formulovala. „Když jsem odcházela z Atlanty, podstoupila jsem očkování proti hepatitidě typu A a B.“ Obtočila mu kolem bicepsu turniket a těsně ho utáhla. „Člověk dostane v rozmezí několika týdnů dvě injekce a po pěti měsících posilovací dávku.“ Opět se odmlčela a potřela mu pokožku alkoholem. „Píchli mi první a druhou injekci, ale když jsem se vrátila sem, nedotáhla jsem to do konce. Nevěděla jsem tehdy, co si počít se životem, natož kde budu pokračovat jako doktorka v praxi.“ Zarazila se. „Pustila jsem z hlavy, že mám dokončit tu sérii, až do doby…“

„Dokdy?“

Odtrhla zuby obal injekční stříkačky. „Do rozvodu.“

„Pak je to v pořádku,“ řekl Jeffrey a jen taktak neseskočil ze stolu, když mu vpíchla jehlu do žíly. Počínala si jemně, ale Jeffrey injekce snášel špatně. Někdy se mu z pouhého pomyšlení na ně dělalo mdlo.

„To jsou dětské jehličky,“ poznamenala poněkud ironicky. „Co je na tom v pořádku?“

„Protože jsem s ní spal jen jednou,“ řekl. „A hned nato jsi mě vyhodila.“

„To ano.“ Sára uzavřela zkumavku a uvolnila turniket. „Takže než jsme spolu zase začali chodit, dostala jsi poslední dávku. Měla bys být imunní.“

„Na jednu epizodu jsi zapomněl.“

„Na co jsem…“ Zmlkl a vzpomínal. V noci předtím, než je rozvedli, se Sára objevila u jeho dveří řádně opilá a ve vstřícné náladě. Zoufale se upnul k naději, že se k němu vrátila, využil situace, jenže ještě před východem slunce se vytratila z domu. Přes den neodpovídala na jeho telefonáty, a když k ní večer přišel, práskla mu dveřmi před nosem.

„Stalo se to, než jsem dokončila očkování,“ řekla. „V té době jsem ještě neměla posilovací dávku.“

„Ale první dvě injekce jsi dostala, ne?“

„Pořád je tu riziko.“ Ukončila odběr a vytáhla jehlu. „A na hepatitidu typu C není k dispozici vakcína.“ Podala mu tampon a přiměla ho, aby ohnul loket a udržel vatu na vpichu. Když k němu vzhlédla, pochopil, že ho čeká lekce.

„Existuje pět hlavních typů hepatitidy a v různé míře se od sebe liší,“ začala a odložila injekční stříkačku do červené nádoby na biologicky nebezpečný odpad. „V podstatě se podobá těžké chřipce. Trvá několik týdnů a člověk si vytvoří protilátky. A znovu pak stejným typem neonemocní.“

„Rozumím.“ To si pamatoval z návštěvy v Hareově ordinaci. Ostatní se mu zamlžilo. Snažil se poslouchat – opravdu se snažil –, když mu Sářin bratranec vysvětloval rozdíly, rizikové faktory, ale hlavní pozornost soustředil na to, jak se co nejdřív dostat z ordinace. Během bezesné noci si pak zformuloval několik otázek, ale nepřinutil se, aby Harea znovu navštívil a vyptával se ho. V následujících dnech kolísal mezi krajnostmi – bagatelizoval nebezpečí nebo propadal ochromujícímu strachu. Jeffrey si pamatoval podrobnosti případů, které se odehrály před patnácti lety, ale co mu vysvětloval Hare, si zaboha nevzpomněl.

Sára pokračovala. „Hepatitida typu B je jiná. Člověk onemocní a uzdraví se, nebo choroba přetrvává v chronické podobě. Zhruba deset procent infikovaných se stane přenašeči viru. Riziko nákazy je jedna ku třem. U AIDS se počítá s rizikem jedna ku třem stům.“

Jeffrey se nemohl v matematice se Sárou měřit, ale spočítat takovou šanci dokázal. „My dva jsme se spolu milovali od té příhody s Jo víc než třikrát.“

Snažila se nedat nic najevo, ale všiml si, že při vyslovení toho jména sebou trhla. „To je buď – anebo, Jeffrey.“

„Já netvrdím…“

„Hepatitida typu C se přenáší krví. Dokonce ji můžeš mít a nevědět o tom. Obvykle se to nezjistí, dokud se neprojeví příznaky, a pak to často jde rychle z kopce. Fibróza jater. Cirhóza. Rakovina.“

Nemohl nic než na ni němě zírat. Věděl, kam míří. Nedalo se nic dělat, jako těsně před srážkou vlaků se mohl leda zapřít a čekat na zničující náraz.

„Zlobím se na tebe,“ řekla to nejsamozřejmější. „Zlobím se na tebe, protože tím se všechno zase otevírá.“ Zmlkla, zjevně aby se uklidnila. „Chtěla jsem zapomenout, co se stalo, začít znovu, ale tímhle se to zase oživilo.“ Zamrkala, oči se jí zalily slzami. „A jestli jsi nemocný…“

Jeffrey se soustředil na to, co sám považoval za důležité. „Je to moje vina, Sáro. Já jsem to podělal. Zničil jsem, co se dá. Vím to.“ Dávno předtím se naučil nedodávat „ale“, ačkoli teď mu táhlo hlavou. Sára se chovala zdrženlivě, trávila víc času v práci a se svou rodinou než s Jeffreym. Nepatřil k mužům, kteří očekávají každý večer na stole teplou večeři, ale myslel si, že by pro něj mohla přece jen i při své náročné práci vyšetřit trochu času.

Ztišila hlas, skoro šeptala. „Dělal jsi to s ní tak jako se mnou?“

„Sáro…“

„Riskoval jsi?“

„Nevím, co tím myslíš.“

„Dobře víš, co tím myslím.“ Upřeně ho pozorovala a nastala vzácná chvíle, kdy jí uměl číst myšlenky.

„Kristepane,“ zamumlal a nejradši by se neviděl. Ne že by byli párem úchyláků, ale jedna věc je počínat si vynalézavě v posteli, jiná věcně to rozebírat za bílého dne.

„Kdybys měl ranku v ústech a ona…“ Sára nedokázala dokončit větu. „I při běžné souloži dochází k poraněním, mikroskopickým oděrkám.“

„Chápu, kam míříš,“ řekl zostra, aby ji zarazil.

Sára zvedla zkumavku s jeho krví a nalepila na ni štítek s popiskou. „Neptám se proto, že bych bažila po pikantních detailech.“

Nezpochybnil její pravdomluvnost. Vzápětí po tom, co se to tehdy stalo, ho deptala jízlivými otázkami ohledně každého polibku, každé polohy, každého pohybu jako posedlá voyeurka.

Vstala, otevřela zásuvku a vytáhla z ní leukoplast. Po celou dobu držel paži ohnutou v lokti, když mu ji narovnávala, šlo to ztuha. Odtrhla ochrannou gázu a přitiskla mu leukoplast na tampon. Nepromluvila, dokud nezahodila do odpadků proužky gázy.

„Budeš do mě hučet, že se přes to musím přenést?“ Jakoby přezíravě pokrčila rameny. „Bylo to přece jen jednou, ne? Nic to neznamenalo, vid?“

Jeffrey se kousl do jazyka, nenechal se zlákat do pasti. Po pěti letech mlácení čím dál prázdnější slámy věděl, kdy má pomlčet. Přesto musel vyvinout jisté úsilí, aby se s ní nepustil do hádky. Odmítala se podívat na věci z jeho hlediska, těžko jí to vyčítat, ale zůstává faktem, že měl důvod k tomu, aby udělal, co udělal, a ne že se zachoval jen jako prachsprostý mizera. Ale věděl, že mu přísluší úloha prosebníka. A zmrskání bylo přijatelnou cenou za vykoupení míru.

Sára se nedala. „Říkával jsi, že se přes to musím přenést. Že už je to dávno, ty ses změnil a stal se jiným člověkem. A že pro tebe nic neznamená.“

„Když to teď zopakuju, změní se tím něco?“

„Ne. To nepředpokládám.“

Teď si Jeffrey přál přečíst, co si myslí. „Kam jsme se to dostali?“

„Chci tě nenávidět.“

„To není nic nového,“ řekl, ale zjevně nepostřehla v jeho tónu jistou lehkomyslnost, protože přikývla.

Jeffrey se zavrtěl na vyšetřovacím stole, pohupoval nohama půl metru nad zemí a připadal si jako idiot. Zaslechl, jak Sára šeptla: „Zatraceně,“ a překvapeně trhl hlavou. Klela zřídka a nikdy nevěděl, jestli je to dobré nebo zlé znamení.

„Dráždíš mě k nepříčetnosti, Jeffrey.“

„Myslel jsem, že se ti to líbí.“

Provrtala ho pohledem. „Jestli ještě někdy…“ Nedokončila myšlenku. „Co teď?“ zeptala se a Jeffrey pochopil, že to není řečnická otázka.

„Moc mě to mrzí,“ řekl a myslel to doopravdy. „Mrzí mě, co jsem nám způsobil. Mrzí mě, jak jsem to zpackal. Mrzí mě, že jsme si museli prožít to peklo – že jsi musela prožít peklo – a dostali jsme se sem.“

„Kam sem?“

„To záleží na tobě.“

Popotáhla, zakryla si tvář rukama a dlouze vydechla. Když se po něm podívala, poznal, že jen stěží zadržuje pláč.

Jeffrey civěl na svou ruku a osahával náplast na obvaze.

„Nešťourej se v tom,“ přikázala a zadržela mu ruku. Z její dlaně i přes obvaz sálalo teplo. Díval se na Sářiny dlouhé, ušlechtilé prsty, na modré žíly na hřbetu ruky, které vytvářely pod bílou pletí složitý obrazec. Přejel svými prsty po jejích a v duchu si vynadal do korunovaných hlupáků, když považoval za samozřejmé, že mu patřily.

„Přemýšlel jsem o té dívce,“ řekl. „Podobá se trochu…“

„Wendy,“ doplnila Sára. Wendy se jmenovalo mladičké děvče, které zastřelil.

Položil druhou ruku dlaní na její a chtěl mluvit o čemkoli, jen ne o střelbě. „Kdy odjíždíš do Maconu?“

Pohlédla na hodinky. „Za půl hodiny se sejdeme s Carlosem v márnici.“

„Zvláštní je, že ti dva mají citlivý čich na kyanid,“ řekl Jeffrey. „Lenina babička pochází z Mexika. Carlos je Mexičan. Souvisí to nějak?“

„Nevím, jak by mohlo.“ Pečlivě si ho prohlížela, četla v něm jako v knize.

Sklouzl z vyšetřovacího stolu a řekl: „Přestál jsem to.“

„Ovšem.“ Nadechla se. „Co soudíš o tom počatém dítěti?“

„Musí mít nějakého otce.“ Jeffrey věděl, že pokud ho najdou, tak budou mít vážně podezřelého z vraždy.

„Těhotná žena zemře spíš rukou vraha než z jiného důvodu,“ poznamenala Sára. Přešla k umyvadlu, aby si opláchla ruce, ve tváři ztrápený výraz.

„Kyanidy neleží běžně na regálech v samoobsluze,“ řekl. „Kdybych chtěl někoho otrávit, kde bych je sehnal?“

„Obsahují je některé léky prodávané dokonce bez lékařského předpisu.“ Zastavila vodu a utřela si ruce do papírového ručníku. „Vyskytlo se taky několik dětských úmrtí způsobených odstraňovačem lepidla na umělé nehty.“

„Ten obsahuje kyanid?“

„Ano,“ odpověděla Sára a zahodila ručník do nádoby na odpadky. „Poučila jsem se v knihách, když jsem nemohla včera usnout.“

„Co jsi ještě zjistila?“

Opřela se rukou o vyšetřovací stůl. „V přírodě se najdou kyanidy v nejednom peckovitém ovoci – v broskvích, meruňkách, třešních. Ale v nepatrném množství, získávat je odtud by nebylo moc praktické. Používají se v průmyslu, v lékařských laboratořích…“

„V jakých oborech?“ zeptal se. „Myslíš, že by ho mohli mít i na zdejší vysoké škole?“

„Pravděpodobně ano,“ odpověděla a Jeffrey to ihned vzal v úvahu. Grantský technologický institut byl především zemědělským učilištěm a z pověření velkých chemických společností se tam prováděly nejrůznější experimenty s cílem dosáhnout toho, aby rajčata rostla rychleji a hrášek se víc zelenal.

„Kyanidy se používají taky při galvanickém pokovování,“ pokračovala Sára. „V laboratořích slouží k různému testování. Provádí se jimi i dezinfekce zaplynováním. Obsahuje je cigaretový kouř. Při hoření vlny a různých plastů vzniká kyanovodík.“

„Kouř by se asi těžko hnal takovou trubičkou.“

„O to by se mohl snažit jen někdo s maskou, ale máš pravdu. Jsou lepší způsoby.“

„Například?“

„K aktivaci kyanidů je třeba kyselina. Když smícháš kyanidové soli se stolním octem, můžeš zabít slona.“

„Nepoužívalo se to za Hitlera v koncentračních táborech? Ty soli?“

„Ano, pokud vím,“ řekla a třela si rukama paže.

„Pokud pachatel použil takový plyn, pak nám hrozilo nebezpečí, když jsme otevřeli bednu,“ uvažoval nahlas Jeffrey.

„Třeba se rozptýlil. Nebo ho absorbovalo dřevo a hlína.“

„Nemohla se otrávit kyanidy z kontaminované půdy?“

„Je to chráněná krajinná oblast. Lesem se prohánějí kondiční běžci. Pochybuju, že by tam někdo bez povšimnutí navozil toxický odpad a nevznikla z toho aféra.“

„Vylučuješ to?“

„Prakticky ano. Někdo tam ovšem stačil oběť pohřbít a taky usmrtit. Je tu několik možností.“

„Jak bys to provedla ty?“

Sára se zamyslela. „Rozpustila bych soli ve vodě. Nalila bych směs do trubičky. Pravděpodobně ji svírala v ústech, aby mohla dýchat. Jakmile by se soli dostaly do žaludku, kyseliny by aktivovaly jed. Zemřela by v několika minutách.“

„Na kraji města působí jeden galvanizér,“ řekl Jeffrey. „Pracuje s plátkovým zlatem a podobně.“

„Dale Stanley.“

„Bratr Pata Stanleyho?“ Pat byl jedním z jeho nejlepších pochůzkám.

„Ta žena, s kterou ses tu potkal, je jeho manželka.“

„Co je mrňousovi?“

„Trpí bakteriální infekcí. Jejich nejstarší syn se tu objevil před čtvrt rokem s astmatem, jaké jsem dlouho neviděla. Pobyl si s tím i ve špitále.“

„Vypadá to, že je sama dost nemocná.“

„Nechápu, jak to všechno vydrží,“ řekla Sára. „Přitom nechce, abych ji léčila.“

„Myslíš, že je to s ní vážné?“

„Podle mě je zralá na nervové zhroucení.“

Jeffrey chvíli uvažoval. „Asi bych je měl navštívit.“

„Taková smrt je strašná, Jeffrey. Kyanid je chemický asfyxiant. Zbaví krev dokonale kyslíku. Oběť pochopila, co se děje. Srdce jí bušilo jako o závod.“ Sára zavrtěla hlavou, jako by se chtěla zbavit té představy.

„Jak dlouho podle tebe umírala?“

„Záleží na tom, co přesně to bylo za jed a jak ho požila. Tak dvě až pět minut. Myslím, že hodně rychle. Neshledala jsem žádné klasické známky zdlouhavé otravy kyanidem.“

„Jak ta se projevuje?“

„Prudkým průjmem, zvracením, křečemi, synkopou. Tělo v podstatě dělá všechno možné, aby se co nejdřív zbavilo jedu.“

„A podaří se to? Myslím vlastními silami?“

„Obvykle ne. Jsou to nesmírně toxické látky. Existuje asi deset možností, jak zasáhnout, počínaje podáním živočišného uhlí po vdechování amylnitritu, ale tím se ve skutečnosti léčí jen příznaky a hlavně se doufá. Kyanidy působí neuvěřitelně rychle a téměř vždycky to končí smrtí.“

„Takže to proběhlo rychle?“ nemohl si odpustit otázku Jeffrey.

„Doufám.“

„Vezmi si tohle,“ řekl, sáhl do kapsy saka a vytáhl mobilní telefon.

Ohrnula nos. „Nechci tu věc.“

„Musím vědět, kde jsi.“

„Víš, kde budu,“ namítla. „S Carlosem v Maconu, pak zase tady.“

„Co když se něco objeví při pitvě?“

„Tak zvednu jeden z deseti telefonů v laborce a brnknu ti.“

„Co když jsem zapomněl slova Karmy chameleóna?“ Zamračila se na něj a Jeffrey se rozesmál. „Není nad to, když mi zpíváš.“

„Nechci tu věc z jiného důvodu.“

Položil mobilní telefon vedle ní na stůl. „Když tě požádám, abys mi to udělala k vůli, nerozmyslíš si to?“

Chvíli si ho prohlížela, načež vyšla z ordinace. Přemítal, jestli se má vydat za ní, ale obratem se vrátila s knihou v ruce.

„Nevím, jestli ti tohle mám hodit na hlavu, nebo věnovat.“

„Co je to?“

„Objednala jsem knížku před několika měsíci. Přišla minulý týden. Chtěla jsem ti ji dát, až se definitivně nastěhuješ.“ Podržela knihu tak, aby mohl přečíst titul na hnědočerveném lepenkovém pouzdře. „Prosím, Kantorův Andersonville,“ řekla a dodala: „První vydání.“

Zíral na knihu s otevřenými ústy a než se zmohl na slovo, marně se pokoušel je zavřít. „To muselo stát majlant.“

Trpce se usmála a podala mu knihu. „Myslela jsem si, že za to stojíš.“

Vyňal knihu z lepenkového pouzdra a připadal si, jako by držel svatý grál. Knihařské plátno bylo modré a bílé, ořízka stránek kouřově stínovaná. Opatrně otevřel svazek na titulní stránce. „Je tu podpis. MacKinlay Kantor knihu podepsal.“

Ledabyle pokrčila rameny, jako by to zas tolik neznamenalo. „Vím, že jsi po té knize toužil a…“

„Zaskočila jsi mě, nemůžu tomu věřit,“ vypravil ze sebe Jeffrey a usilovně polykal. „Prostě žasnu.“

V dětství mu učitelka anglického jazyka slečna Flemingová jako častému poškolákovi dala ve výkonu trestu číst právě tuto knihu. Jeffrey byl do té doby v podstatě průšvihář, smířil se s tím, že jeho životní kariéra se omezí na řemeslo a dělnickou profesi, v horším případě že se stane drobným zlodějíčkem jako jeho otec, ale ten román v něm cosi otevřel, probudil v něm touhu se učit. Kniha změnila jeho život.

Psychiatr by možná našel souvislost mezi Jeffreyho fascinací jedním z nejnechvalněji proslulých konfederačních vězení za občanské války a profesí policisty, ale Jeffrey byl přesvědčen, že Andersonville ho naučil něčemu, čeho se mu do té doby nedostávalo – vcítění. Než Jeffrey přesídlil do grantského okresu a stanul v čele zdejší policie, sloužil v georgijském okrese Sumter. Dodnes si pamatuje, jak ho mrazilo, když navštívil vojenskou věznici ve Fort Sumteru. Během čtyř let od jejího otevření v ní zemřelo přes třináct tisíc trestanců. Stál tam, dokud slunce nezapadlo a všechno nepohltila tma.

„Spokojen?“ zeptala se Sára.

Zmohl se jen na: „Je překrásná.“ Přejel prstem po pozlaceném hřbetu knihy. Kantor za ni získal Pulitzerovu cenu. Jeffreymu otevřela bránu života.

„Předpokládala jsem, že se ti bude líbit,“ ozvala se Sára.

„A jak.“ Snažil se vymyslet něco hlubokomyslného, čím by vyjádřil svou vděčnost, ale namísto toho vybreptl: „Proč mi ji dáváš zrovna teď?“

„Protože bys ji měl mít.“

Zeptal se jen z poloviny žertem: „Jako dárek na rozloučenou?“

Olízla si rty a s odpovědí si dala na čas. „Jen proto, že bys ji měl mít.“

Od vchodu do budovy se rozlehl mužský hlas: „Šéfe?“

„To je Brad,“ řekla Sára. Dřív než stačil Jeffrey zareagovat, vyšla do chodby a křikla: „Tady!“

Brad vstoupil do dveří, čepici v jedné ruce, v druhé mobilní telefon. „Zapomněl jste si váš telefon na stanici,“ řekl Jeffreymu.

„To se sem ženete jen kvůli tomu?“ nasadil Jeffrey podrážděný tón nadřízeného.

„Ne-ne, pane,“ zajíkl se Brad. „Totiž ano, pane, ale taky kvůli tomu telefonátu.“ Odmlčel se, aby se nadechl. „Ohledně pohřešované osoby. Ztratila se jedenadvacetiletá bruneta s hnědýma očima. Naposled ji viděli před deseti dny.“

„Bingo,“ zašeptala Sára.

Jeffrey popadl sako a knihu. Předal nový mobil Sáře a řekl: „Brnkni, jakmile se něco zjistí při pitvě.“ Než stačila cokoli namítnout, zeptal se Brada: „Kde je Lena?“

5

Lena by si ráda zaběhala, ale v Atlantě jí kladli na srdce, aby se několik týdnů vyvarovala větší námahy. A tak dnes ráno zůstala v posteli, dokud mohla, a předstírala, že spí, než Nan odešla do práce, a pět minut poté vyrazila na procházku. Chtěla v klidu popřemýšlet o tom, co viděla na rentgenovém snímku mrtvého děvčete. Dítě bylo velké jako dvě pěsti vedle sebe, stejně velké jako to, které vyňali z jejího lůna.

Lena šla ulicí a přemítala o té ženě v čekárně na klinice, o kradmých pohledech, jimiž se pozorovaly, o tom, jak se žena provinile schoulila na židli, patrně ve snaze propadnout se do nicoty. Uvažovala, v kolikátém byla týdnu a co ji přivedlo na kliniku. Slyšela o ženách, které podstupovaly umělé přerušení těhotenství, protože nedbaly na antikoncepci, ale nechtělo se jí věřit, že by některá ochotně absolvovala takové martyrium víc než jednou. I po týdnu Lena nemohla zavřít oči, aby jí vnitřní zrak nepřičaroval obraz schouleného plodu. Představy byly rozhodně drastičtější než skutečnost.

Byla ráda, že se nemusí zúčastnit dnešní pitvy. Nestála o pohled na to, co vypadá tak, jako předtím její dítě. Chtěla plnohodnotně žít, což znamenalo především vyřešit vztah s Ethanem.

Včera večer ji vyhledal doma, když vytáhl z Hanka, kam se uchýlila. Lena mu řekla pravdu, proč se vrátila do města, a to, že ji povolal do služby Jeffrey; tím zároveň zdůvodnila, proč se spolu několik týdnů neuvidí – musí věnovat veškerou pozornost případu. Ethan byl chytrý, v mnoha ohledech zřejmě chytřejší než Lena, a kdykoli cítil, že se odtahuje, uměl na ni zapůsobit tak, aby ji přitáhl. Jeho hlas v telefonu zněl hedvábně hebce, řekl, ať koná povinnost, ale pokud bude mít možnost, ať mu zavolá. Nevěděla, jak dalece může těžit ze situace a nakolik jí zadrhl smyčku kolem krku. Proč byla ve vztahu k němu tak slabošská? Kdy nad ní získal takovou moc? Musí něco provést, aby ho vymazala ze svého života. Určitě se dá žít líp.

Lena zabočila do Sanders Street a vrazila ruce do kapes bundy, poryvy studeného větru čeřily listí stromů. Na grantskou okresní policejní stanici nastoupila před patnácti lety, aby mohla být nablízku sestře. Sibyl pracovala ve vědecko-výzkumném oddělení institutu, kde se před ní otevírala slibná kariéra, jenže všechno přervala její smrt. Lena nemohla říci totéž o svých pracovních vyhlídkách. Před několika měsíci požádala o přerušení služebního poměru, chtěla pokračovat ve studiu, ale pak se rozhodla vrátit svůj život do původních kolejí. Jeffrey velkoryse umožnil Leně návrat na její původní místo, ale některé její kolegy tím naštval.

Nemohla jim to vyčítat. Zvenčí se zdálo, že Leně všechno lehce prochází. Jenže ona si prožila své a viděla věci jinak. Uplynuly skoro tři roky od doby, co se stala obětí znásilnění. Na rukou a nohou má dodnes ošklivé jizvy od toho, jak ji útočník přibil k podlaze. Ale opravdovou bolest pocítila, až když byla zase volná.

Nicméně její stav se lepšil. Mohla vstoupit do prázdné místnosti, aniž se jí ježily chloupky na šíji. Když pobývala sama doma, nezmocňovala se jí panika. Někdy se probudila a půl dopoledne si nevzpomněla, co prodělala.

Připouštěla, že návrat k normálnímu životu jí usnadnila Nan Thomasová. Když je Sibyl seznámila, Lena ji od pohledu nesnášela. Ne že by Sibyl předtím neměla jiné milenky, ale Nan měla předpoklady stát se stálicí. Když se ty dvě spolu sestěhovaly, Lena se sestrou nějakou dobu nemluvila. Jako mnoha jiných věcí toho teď Lena litovala, ale Sibyl už nemohla vyslechnout její omluvu. Lena se odhodlávala, že se omluví Nan, ale kdykoli se naskytla příležitost, nedostávalo se jí slov.

Žít v jednom domě s Nan se podobalo snaze naučit se verše povědomé písně. Ačkoli se domnívala, že se plně soustředí a vnímá každé slovo, po třech verších na všechno zapomněla a nechala se unášet známým rytmem a melodií. I po půl roce společného bydlení Lena znala knihovnici Nan sotva víc než povrchně. Nan milovala zvířata, přestože trpěla těžkou alergií, ráda háčkovala a páteční a sobotní večery trávila četbou. Ve sprše si zpívala a ráno, než odešla do práce, pila zelený čaj z modrého hrnku, který patřil Sibyl. Na silných čočkách brýlí se vždycky skvěly otisky prstů, ale oblékala se nesmírně vybraně, byť její oblečení barevností odpovídalo spíš velikonočnímu vejci než šestatřicetileté ženě. Nanin otec, tak jako Lenin a Sibylin, byl policista. Stále žije, ale Lena ho nikdy neviděla ani neslyšela jeho hlas v telefonu. Ostatně když v domě zazvonil telefon, většinou volal Ethan Leně.

Když se Lena vracela k domu, Nanina hnědá corolla parkovala před její celicou. Lena mrkla na hodinky, aby zjistila, jak dlouho byla na procházce. Jeffrey jí dal za včerejšek dopoledne volno a tak se těšila, že bude pár hodin sama. Nan jezdívala domů obvykle na oběd, ale bylo teprve pár minut po deváté hodině.

Lena zvedla z trávníku Grant Observer a cestou k domovním dveřím přelétla titulky. Komusi se v sobotu večer spálil opékač topinek a postižený povolal hasiče. Dva studenti střední školy Roberta E. Leeho obsadili druhé a páté místo na státní matematické olympiádě. O neznámé, v lese nalezené dívce nebyla žádná zmínka. Uzávěrka novin byla zřejmě dřív, než Jeffrey a Sára zakopli o hrob. Lena si byla jista, že zítra se objeví na titulní stránce velký článek. Třeba noviny pomůžou najít rodinu dívky.

Otevřela dveře a zároveň četla o spáleném opékači topinek, podivila se, proč k zásahu vyjelo šestnáct dobrovolných hasičů. Vytušila, že uvnitř nastala nějaká změna, vzhlédla a užasla, neboť v křesle naproti Nan seděl Greg Mitchell, Lenin někdejší přítel. Žili spolu tři roky, načež Greg usoudil, že mu nesedí její výbušná povaha. Sbalil si své věci a odešel, když byla v práci – zbaběle, ale při zpětném pohledu pochopitelně. Informoval ji o tom lístkem připlácnutým na ledničce. Vzkaz byl tak stručný, že si ho pamatuje doslova. „Miluju tě, ale nemůžu to dál vydržet. Greg.“

Od té doby, za skoro sedm let, spolu mluvili celkem dvakrát, vždycky telefonicky, a oba hovory končily tak, že Lena praštila sluchátkem dřív, než Greg stačil dodat něco k oznámení: „To jsem já.“

„Lee,“ skoro vykřikla Nan a rychle vstala, jako by ji Lena přistihla při něčem nekalém.

„Nazdar,“ vypravila ze sebe ztěžka Lena. Zakryla si novinami hruď, jako by se potřebovala něčím chránit. Třeba se ukáže, že tomu tak je.

Na pohovce vedle Grega seděla žena zhruba Lenina věku. Měla do olivova zbarvenou pleť a hnědé vlasy svázané do dlouhého koňského ohonu. Za lepších dnů by ji někdo mohl považovat za Leninu vzdálenou sestřenici – z těch ošklivých z Hankovy strany. Teď, jak tak seděla vedle Grega, vypadala spíš jako děvka. Lena pocítila jisté zadostiučinění, že Greg se spokojil s horší kopií, přesto musela polknout pachuť žárlivosti, než se zeptala: „Co tady děláš?“ Snažila se zamaskovat překvapení poněkud mírnějším tónem. „Myslím zpátky ve městě. Co tě přivedlo do města?“

„Já…“ Nejapně se usmál. Snad čekal, že ho praští novinami. Kdysi to udělala.

„Roztříštil jsem si holenní kost,“ řekl a ukázal nad kotník. Všimla si hole, která ležela mezi ním a ženou. „Vrátil jsem se na čas domů, aby se o mě máma postarala, dokud může.“

Lena věděla, že jeho matka obývá dům o dvě ulice dál. Srdce jí podivně poskočilo v hrudi, když si uvědomila, jak dlouho tam bydlel. Lámala si hlavu, co by řekla, spásně ji napadlo: „Jak se jí daří? Myslím mámě.“

„Je pořád stejně protivná.“ Měl křišťálově čisté modré oči, s nimiž příliš neladily havraní vlasy. Teď je nosí o poznání delší, ale možná taky jen zapomněl jít k holiči. Na takové věci Greg zapomínal, trávil hodiny u počítače a vytvářel programy, zatímco dům kolem něj se rozpadal. Kvůli tomu se neustále hádali. Neustále se hádali kvůli všemu. Nikdy nepovolila, neustoupila ani o píď. Dovedl ji naštvat k nepříčetnosti a ona ho nenáviděla do morku kostí, ale byl to pravděpodobně jediný muž, kterého doopravdy milovala.

„A co ty?“ zeptal se.

„Cože?“ vyhrkla, stále pohroužena v myšlenkách. Jeho prsty přejížděly po holi, Lena si všimla, že si okousal nehty na živé maso.

Greg se podíval po ostatních ženách a váhavě se pousmál. „Ptal jsem se, jak se ti daří?“

Pokrčila rameny, dlouho mlčela a upřeně se na něj dívala. Nakonec shlédla na své ruce. Cupovala růžek novin jako nervózní žena v domácnosti. Prokristapána, v životě si nepřipadala tak trapně. Někteří chovanci blázince jsou společensky obratnější.

„To je Mindy Bryantová, Leno,“ řekla Nan a hlas jí nervózně přeskočil.

Mindy jí podala ruku a Lena ji stiskla. Viděla, že Greg si všiml jizev na její ruce a zrozpačitěl.

„Slyšel jsem, co tě potkalo,“ pronesl tiše a smutně.

„No jo,“ vypravila ze sebe a zastrčila ruce do zadních kapes. „Poslyšte, musím se připravit do práce.“

„Ovšem,“ řekl Greg. Pokusil se vstát. Mindy a Nan vyskočily, aby mu pomohly, kdežto Lena se ani nehnula. Chtěla mu pomoci, ve svalech jí to jen hrálo, ale stála jako s nohama vrostlýma do podlahy.

Greg se sehnul pro hůl a obrátil se k Leně. „Stavil jsem se, abyste věděly, že jsem zase ve městě.“ Sklonil se k Nan a políbil ji na tvář. Lena si vybavila, jak často se s Gregem hádala kvůli Sibylině sexuální orientaci. Vždycky hájil její sestru a zřejmě považoval za dost pozoruhodné, že Lena a Nan teď bydlí spolu. A možná taky ne. Greg nebyl jízlivý a nikomu nic nezazlíval dlouho; to byl jeden z rysů jeho povahy, který nechápala.

„Je mi moc líto Sibyl,“ řekl. „Máma mi řekla, co se stalo, až když jsem se vrátil.“

„To mě nepřekvapuje,“ poznamenala Lena. Lu Mitchellová nenáviděla Lenu na první pohled. Byla z těch žen, co si myslí, že jejich syn se zrodil k velkým věcem.

„Tak já půjdu,“ řekl Greg.

„Dobře.“ Lena ustoupila, aby mohl projít ke dveřím.

„Nejsi tu cizí.“ Nan ho pohladila po ruce. Byla nervózní a Lena si všimla, že pomrkává. Něco na ní nesouhlasilo, ale Lena nemohla přijít na to, co.

„Vypadáš skvěle, Nan,“ řekl Greg. „Fakt báječně.“

Nan se zarděla a Lena si uvědomila, že nemá brýle. Kdy si Nan pořídila kontaktní čočky? A hlavně proč? Nikdy nebyla ten typ, co dbá na vnější vzhled, ale dneska se dokonce zřekla svých obvyklých pastelových šatiček a oblékla si džíny a černé tričko. Lena ji nikdy neviděla v něčem tmavším než chartreuska.

Mindy cosi řekla a Lena se omluvila, že ji přeslechla. „Prosím?“

„Říkám jen, jak mě těší, že jsem vás poznala.“ Znělo to nemelodicky a Lena doufala, že úsměv, na který se zmohla, neprozradí její averzi.

„I mě moc těšilo,“ řekl Greg a stiskl Mindy ruku.

Lena otevřela ústa, chtěla taky něco plácnout, ale rozmyslela si to. Greg stál u dveří, ruku na klice.

Naposled se ohlédl přes rameno na Lenu. „Někdy se stavím.“

„Proč ne,“ odpověděla Lena a pomyslela si, že za posledních pět minut nepronesla nic významnějšího.

Dveře za Gregem zapadly a tři ženy osaměly.

Mindy se nervózně zasmála a Nan se až příliš hlučně přidala. Vzápětí si zakryla ústa a ztišila se.

„Tak já se vrátím do práce,“ oznámila Mindy. Naklonila se, aby políbila Nan na tvář, ale Nan ucukla. Vzápětí si uvědomila, jak zareagovala, natáhla krk a otřela se nosem o Mindyin nos.

Mindy se rozesmála a poškrábala se na nose. „Zavolám ti.“

„Prima.“ Nan poněkud zrůžověla. „Zastihneš mě tady. Teda dneska. Nebo zítra v práci.“ Rozhlédla se po místnosti, jen Lenu vynechala. „Takže víš, kde mě najdeš.“

„Fajn.“ Mindy se usmívala poněkud křečovitě. „Jsem ráda, že jsme se seznámily,“ adresovala Leně.

„Já taky.“

Mindy potutelně pohlédla na Nan. „Na shledanou.“

Nan jí zamávala a Lena řekla: „Sbohem.“

Dveře se zavřely a Leně připadalo, že z místnosti někdo vysál veškerý vzduch. Nan se stále rděla a svírala rty tak pevně, až jí zbělely. Lena se pokusila prolomit ledy: „Je sympatická.“

„Ano,“ souhlasila Nan. „Totiž ne. Teda ne že by nebyla sympatická. Já jen… Ach, proboha…“ Přitiskla prsty ke rtům, aby je umlčela.

Lena se snažila vymyslet něco pozitivního. „Je vážně hezká.“

„Myslíš?“ Nan přímo hořela. „Na tom tolik nezáleží. Když já…“

„Nic si nevyčítej, Nan.“

„Je to moc brzy.“

Lena nevěděla, jak dál. Neuměla konejšit. V citových projevech si počínala neobratně, na což Greg několikrát poukázal, než toho měl plné zuby a definitivně ji opustil.

„Greg zaklepal na dveře“ řekla Nan, a když se Lena ohlédla k domovním dveřím, dodala: „Teď ne, předtím. Seděly jsme a klábosily. Mindy a já. Bavily jsme se, když najednou zaklepal a…“ Zarazila se a zhluboka se nadechla. „Greg vypadá dobře.“

„Ano.“

„Řekl, že se pořád prochází tady kolem,“ pokračovala Nan. „Kvůli té noze, v rámci fyzioterapie. Nechtěl se nikoho dotknout. Proto jsme ho nejdřív jen zahlídly na ulici a divily se, co pohledává ve městě.“

Lena pokývala hlavou.

„Nevěděl, že jsi tady. Že tu teď bydlíš.“

„Hm.“

Opět nastalo ticho.

Nan se zmohla na: „Totiž…,“ právě když Lena řekla: „Myslela jsem, že pracuješ.“

„Vzala jsem si volno.“

Lena se ohlédla k domovním dveřím. Nan před ní zjevně chtěla svou schůzku utajit. Možná se styděla, možná se bála, jak Lena zareaguje.

„Daly jste si aspoň kafe?“ zeptala se Lena.

„Víš, je hrozně brzy, Sibyl neodešla tak dávno,“ řekla Nan. „Taky jsem si to uvědomila teprve, až když jsi přišla…“

„Co?“

„Že je ti podobná. I Sibyl.“ Opravila se. „Ne tak docela, není krásná jako Sibyl. Ani jako…“ Nan si promnula oči a zašeptala: „Do háje.“

Leně se nedostávalo slov.

„Blbě srovnávám,“ řekla Nan. Svěsila ruku a Lena viděla, že má v očích slzy.

„Netrap se, Nan.“ Lena za ni cítila jakousi zvláštní odpovědnost. „Už jsou to tři roky,“ připomněla, ale připadalo jí, že se to stalo sotva před třemi dny. „Máš právo na svůj život. Sibyl by jistě chtěla, abys…“

Nan trhla hlavou, hlasitě popotáhla a zašermovala rukama před svým obličejem. „Radši tu pitominu vyndám. Jako by mi vrazil do očí jehly.“

Rozběhla se do koupelny a přibouchla za sebou dveře. Lena se k nim přesunula, zeptala se, jestli něco nepotřebuje, a vyrovnávala se s tím, co v první chvíli považovala za porušení pravidel. Lenu prostě nenapadlo, že Nan jednou zase začne s někým chodit. Od určité doby ji považovala za bezpohlavní bytost, která existuje jen v kontextu jejich domáckého života. Lena si poprvé uvědomila, že Nan po celou dobu musela strašně trpět osamělostí.

Lena se propadla do svých úvah natolik, že přeslechla několikeré zazvonění telefonu, a Nan křikla: „Vezmeš to?“

Lena zvedla sluchátko těsně předtím, než se rozjel záznamník. „Prosím?“

„Leno,“ ozval se Jeffreyho hlas. „Vím, že jsem ti dal na dopoledne volno…“

Zaplavila ji úleva, jako by ji pohladily sluneční paprsky. „Kdy mě potřebuješ?“

„Parkuju před domem.“

Přešla k oknu a spatřila jeho bílý služební vůz. „Jsem tam hned, jen se převléknu.“

Lena se uvelebila na sedadle spolujezdce a pozorovala ubíhající krajinu, Jeffrey ujížděl po prašné silnici na okraji města. Grantský okres zahrnoval tři města: Heartsdale, Madison a Avodale. Heartsdale, domov Grantského technologického institutu, byl klenotem okresu, výstavnými starobylými rezidencemi a ozdobami přeplácanými domy tak opravdu působil. Ve srovnání s tím byl Madison omšelou miniaturou velkoměsta a Avondale vyloženou dírou od té doby, co tam armáda uzavřela svou základnu. Náhoda tomu chtěla, že Lena a Jeffrey se museli vydat po stopách telefonátu právě do okolí Avondalu. Každý strážník se zhrozil, když přišlo hlášení z této části okresu, kde bída a nenávist učinily z celého města vroucí kotel, který jen taktak zatím nepřetekl.

„Byla jsi v tom koutu někdy služebně?“ zeptal se Jeffrey.

„Ani nevím, že v těch místech stojí nějaké domy.“

„Nestojí tam zase tak dlouho.“ Jeffrey jí předal spis s listem papíru připíchnutým zvenčí k deskám, obsahoval miniitinerář. „Kterou ulici hledáme?“

„Plymouthskou,“ přečetla. Na prvním místě stálo jméno. „Ephraim Bennett?“

„To je zřejmě otec.“ Jeffrey zpomalil, aby rozeznali údaje na vybledlé směrové tabuli. Bílá písmena na standardním zeleném podkladu jako by vyvedla ruka amatéra podle šablony zakoupené v železářství.

„Nina Street,“ přečetla Lena a podivila se, kde se tady vzaly všechny ty ulice. Deset let pracovala u hlídkové služby a myslela si, že zná okres jako málokdo. Když se teď rozhlížela, připadala si jako na cizím území.

„Vážně jsme pořád v Grantu?“ zeptala se.

„Na samotné hranici,“ odpověděl Jeffrey. „Okres Catoogah je vlevo, Grant vpravo.“

Zpomalil před další směrovou tabulí. „Pinta Street,“ informovala ho Lena. „Kdo dostal hlášku nejdřív?“

„Ed Pelham,“ řekl Jeffrey a málem si odplivl. Okres Catoogah, rozlohou ani ne poloviční než Grant, spravoval šerif se čtyřmi zástupci. Před rokem Joe Smith, dobrácký dědovský typ, který zastával funkci šerifa třicet let, utrpěl těžký infarkt, právě když přednášel své programové prohlášení v Rotary klubu, čímž odstartoval ošklivý politický souboj mezi dvěma svými zástupci. Volební výsledek byl tak těsný, že o vítězi v souladu s okresním pořádkem rozhodly tři hody mincí. Úřad převzal Ed Pelham přezdívaný Tříčtvrťák nejen proto, že povýšil díky čtvrtdolaru. Byl stejně líný jako obdařený štěstím, klidně dopřával ostatním, aby pracovali za něho, dokud nenastal čas, aby si nasadil široký klobouk a šel inkasovat služné.

„Hovor přijal v noci jeden z jeho zástupců,“ upřesnil Jeffrey. „Ten do rána nic nepodnikl a pak si uvědomil, že to nespadá do jejich pravomoci.“

„Ed ti volal?“

„Zatelefonoval rodině a vysvětlil jí, že se musí obrátit na nás.“

„Výborně. Věděl o naší neznámé?“

Jeffrey se vyjádřil diplomatičtěji, než by to učinila na jeho místě Lena. „Kdyby tomu hajzlovi hořelo za prdelí, tak popře, že věděl.“

Vyprskla smíchy. „Kdo je Lev?“

„Cože?“

„Tady čtu to jméno,“ řekla Lena a ukázala na papír. „Napsal jsi ‚Lev‘ a podtrhl to.“

„A tak.“ Namísto odpovědi Jeffrey zpomalil, aby se orientoval podle další směrové tabule.

„Santa Maria,“ přečetla Lena a vzpomněla si na hodiny dějepisu na nižší střední škole. „Copak tu žijí potomci Otců poutníků?“

„Otcové poutníci připluli do Ameriky na lodi Mayflower.“

„No jo.“ Třídní učitel dějepisu jí kdysi ne zcela neopodstatněně řekl, že vysokoškolské studium není pro každého.

„S karavelami Nina, Pinta a Santa Maria se plavil Kolumbus.“

„Máš pravdu.“ Uvědomila si, že po ní Jeffrey pokukuje, jestli totálně nevypnula. „Jasně, Kolumbus.“

Naštěstí změnil téma. „Dneska ráno telefonoval Lev,“ řekl Jeffrey a přidal plyn. Pneumatiky se ve štěrku protočily, zabraly a Lena viděla ve zpětném zrcátku, jak se za nimi zvedají oblaka prachu. „To je strýc. Ozval jsem se mu a mluvil jsem s otcem.“

„Volal strejda?“

„Ano. Samozřejmě si ho proklepneme.“ Zabrzdil a zastavil, vozovka zahýbala ostře vlevo a končila.

„Plymouth Street,“ řekla Lena a ukázala na úzkou šotolinovou cestu vpravo.

Jeffrey trochu couvl, aby vybral zatáčku a nesjel do příkopu. „Zadal jsem jejich jména do počítače.“

„A výsledek?“

„Otec dostal před dvěma dny pokutu za rychlou jízdu v Atlantě.“

„Má perfektní alibi.“

„Atlanta není zas tak daleko,“ připomněl. „Zatraceně, kdo se tady mohl zabydlet?“

„Pro mě by to tu nebylo,“ řekla Lena. Dívala se oknem na zvlněné pastviny. Pásl se na nich skot a v dálce jako ve filmu běželo několik koní. Pro někoho je to možná nebe na zemi, ale Lena potřebovala k životu víc, než celý den civět na krávy.

„Kde se to tu všechno vzalo?“ otázal se Jeffrey.

Lena se podívala na jeho stranu cesty a spatřila velkou farmu s rozsáhlými polnostmi a nekonečnými řádky rostlin. „Pěstují tu buráky?“ zeptala se.

„To je nějaká větší plodina.“

„Co tu ještě roste?“

„Republikáni a nezaměstnanost,“ řekl. „Určitě to patří nějaké společnosti. V takovém rozsahu nemůže v zemědělství podnikat jedinec.“

„Tady je to.“ Lena ukázala na štít u odbočky na klikatou příjezdovou cestu, která vedla ke komplexu budov. Nápis ozdobným zlatým písmem na ceduli hlásal „Svaté símě, družstvo pěstitelů sóje“. Pod tím stálo menšími písmeny „Založeno L. P. 1984“.

„To je něco jako hippiovská komuna?“

„Co já vím.“ Jeffrey stáhl okno a do auta pronikl pach hnoje. „Tady bych bydlel dost nerad.“

Lena se zadívala k velké moderní stodole, před níž postávalo a přecházelo na padesát zaměstnanců. Pravděpodobně trávili pracovní přestávku. „Pěstovat sóju se zřejmě vyplácí.“

Jeffrey zpomalil a uprostřed příjezdové cesty zastavil. „Je tohle vůbec na mapě?“

Lena otevřela schránku v přístrojové desce a vytáhla podrobný atlas okresu Grant s plány měst a okolí. Listovala stránkami, hledala Avondale, když vtom Jeffrey zaklel a rozjel se k farmě… Na šéfovi se jí líbilo, že se nestyděl zeptat kudy kam. A právě tak Greg – to Lena by radši ujela navíc pár kilometrů v naději, že se jí podaří najít kýžený směr.

Příjezdová cesta ke stodole se podobala pozoruhodné dvouproudé silnici, pneumatiky vyhloubily v obou směrech koleje. Přijížděla sem zřejmě těžká nákladní auta a odvážela sóju, nebo co tu pěstují. Lena nevěděla, jak sója vypadá, ale tušila, že není tak snadné naplnit plody bedýnku, natož kamion.

„Zkusíme to tady,“ prohlásil Jeffrey a zajel na parkoviště. Byl zjevně podrážděný, ale Lena si nebyla jista, jestli proto, že se ztratili, nebo proto, že na ně kvůli zajíždce bude rodina čekat déle. Za léta se od Jeffreyho naučila, že je lépe čelit špatným zprávám co nejdřív, pokud nelze získat nic důležitého vyčkáváním.

Obešli velkou červenou stodolu a Lena za ní spatřila druhou skupinu zemědělských dělníků a pomenšího šlachovitého starého muže, který řečnil tak hlasitě, že rozuměla každému slovu i na dvacet metrů.

„Bůh nesnáší lenost!“ bouřil, ukazováček zblízka namířený do obličeje mladého muže. „Tvoje slabost narušila naše půldenní dílo!“

Muž s prstem před obličejem se kajícně díval do země. Ve skupině byly dvě ženy a obě plakaly.

„Slabost a hamižnost!“ zvolal starý muž. Jeho hlas prostoupil hněv a každé slovo znělo jako obvinění. V druhé ruce držel bibli, náhle ji zvedl do výše jako pochodeň, která je povede ke světlu. „Ale tvoje slabost tě odhalila!“ rozkřikl se. „Bůh tě podrobí zkoušce, musíš být silný!“

„Kristepane,“ zamumlal Jeffrey a oslovil starého muže. „Dovolíte, pane?“

Muž se otočil, nasupený výraz vystřídal tázavý pohled, načež se zamračil. Měl na sobě bílou, dokonale naškrobenou košili s dlouhým rukávem. Nohavice jakoby rovněž naškrobených džín zdobily puky jako břitva. Hlavu mu korunovala čepice baseballového týmu Atlanta Braves, velké uši čněly do stran jako plachty. Otřel si rukávem z úst slinu. „Přejete si, pane?“ Lena zaznamenala, že křikem ochraptěl.

„Hledáme Ephraima Bennetta,“ řekl Jeffrey.

Výraz v mužově tváři se rázem změnil. Široce se usmál, v očích mu zajiskřilo. „Tak to je naproti přes silnici,“ řekl a ukázal směrem, odkud Jeffrey a Lena přijeli. „Vraťte se, dejte se vlevo a asi po půl kilometru odbočte doprava,“ vysvětloval.

Navzdory jeho uvolněnému chování ve vzduchu viselo napětí jako černý mrak. Bylo těžké si srovnat v hlavě, že muž, který tu před chvílí vyřvával, se rázem změnil v laskavého dědu ochotného pomoci.

Lena přehlédla asi desetičlenou skupinu dělníků. Někteří vypadali, jako by byli jednou nohou v hrobě. Zvlášť jedna žena zjevně sotva stála, Lena si nebyla jista, jestli má nějaké trápení, nebo přebrala. Všichni vypadali jako zfetovaní hipíci.

„Děkuju,“ řekl Jeffrey, ale netvářil se, že chce odejít.

„Přeju požehnaný den,“ odvětil muž a otočil se k Jeffreymu a Leně zády, jasně tak dal najevo, že s nimi domluvil. „Děti,“ oslovil skupinu a pozvedl bibli. „Vraťme se na pole.“

Lena vycítila, že Jeffrey váhá, a nehnula se z místa, dokud nevykročil. Nemohli muže srazit k zemi a uhodit na něj, co tady ksakru vyvádí, ale oba si mysleli totéž: děje se tu něco neobvyklého.

Mlčeli, dokud nenasedli do auta. Jeffrey nastartoval a couvl, aby se mohli otočit.

„Mám divný pocit,“ pronesla Lena.

„V jakém smyslu?“

Nevěděla, jestli s ní nesouhlasí, nebo se pokouší zjistit, co si myslí.

„Ohledně té bible a tak,“ odpověděla.

„Ohání se jí, to je fakt,“ připustil Jeffrey. „Ale to spousta zdejších lidí.“

„Ale kdo nosí bibli do práce?“

„Podle mě dost místních občanů.“

Vyjeli na silnici a zakrátko Lena spatřila po pravé straně poštovní schránku. „Číslo tři sta deset, to je ono,“ hlásila.

Jeffrey odbočil. „Na tom, že je někdo nábožensky založený, není nic špatného.“

„To taky netvrdím,“ souhlasila Lena, ale vnitřně se s tím nesmířila. Od svých deseti let nenáviděla kostel a to, co zosobňoval muž na kazatelně, který buzeroval věřící. Její strýc Hank propadl v posledních letech náboženství víc než kdysi speedu, který si píchal do žil přes třicet let.

„Snaž se uvažovat nezaujatě,“ vyzval ji Jeffrey.

„Samozřejmě,“ hlesla Lena. Jestlipak si uvědomil, že ji před pár lety znásilnil náboženský fanatik posedlý kultem Ježíše, který se ukájel na ukřižovaných ženách, přemítala. Lena měla pro svůj odpor k náboženství zatraceně dobrý důvod.

Jeffrey ujížděl po dlouhé příjezdové cestě, Lenu dokonce napadlo, že možná špatně odbočili. Když míjeli zchátralou stodolu a hospodářské stavení, Lena měla pocit dejŕ vu. Takové usedlosti byly po celém Reese, kde vyrůstala. Reaganomika a vládní deregulace srazily zemědělce na kolena. Rodiny opouštěly půdu, která jim patřila po generace, a nechávaly na bankách, aby vymyslely, co s ní. Banky ji obvykle prodaly nějaké nadnárodní korporaci, která pokoutně zaměstnala přistěhovalce, přičemž stlačila co nejvíc mzdy, aby šly nahoru zisky.

„Obsahují dnešní pesticidy kyanidy?“ zeptal se Jeffrey.

„Nachytal jsi mě.“ Lena vytáhla notes a poznamenala si, nač má najít odpověď.

Když začali stoupat do strmého kopce, Jeffrey podstatně zvolnil. Na cestě stály tři kozy, a tak zatroubil, aby uhnuly. Rozcupitaly se k jakémusi kurníku, zvonečky na jejich krku klinkaly. Před prasečím chlívkem stála dospívající dívka a mladší chlapec a drželi mezi sebou vědro. Dívka na sobě měla úzké hladké šaty, chlapec kombinézu bez košile a byl bos. Sledovali očima přijíždějící auto a Lena cítila, že se jí ježí chloupky na předloktí.

„Schází už jen, aby někdo začal hrát na bendžo,“ poznamenal Jeffrey.

„K atmosféře by to patřilo,“ řekla Lena a ulevilo se jí, že konečně narazili na civilizaci.

Před nimi se vynořil dům, respektive neokázalá chalupa s dvěma střešními okny ve strmé sedlové střeše. Dřevěné obložení zdí bylo dobře udržované a čerstvě natřené, nebýt venku zaparkovaného otlučeného starého nákladního auta, v Heartsdalu by dům leckdo považoval za domov vysokoškolského profesora. Kolem verandy rostly květiny a lemovaly i pěšinu k příjezdové cestě. Když vystoupili z auta, Lena zahlédla za síťovými dveřmi ženu. Sepjala ruce v pase a podle zjevně napjatého výrazu v obličeji Lena usoudila, že je to matka pohřešovaného děvčete.

„Tohle nebude snadné,“ utrousil Jeffrey a Lena byla ne poprvé ráda, že tenhle druh záležitostí vyřizuje on, nikoli ona.

Lena zavřela dveře a její ruka spočinula na střeše auta, neboť z domu vyšel muž. Čekala, že ho žena bude následovat, ale místo toho se za ním šoural postarší muž.

„Pan Tolliver?“ zeptal se mladší muž. Měl tmavě zrzavé vlasy, ale ne pihy, které je obvykle provázejí. Zato bledá pleť odpovídala očekávání a jeho zelené oči byly v dopoledním slunci tak jasné, že Lena bezpečně poznala jejich barvu už na pět metrů. Komu se líbil tento typ, považoval by ho za hezkého, v košili s krátkým rukávem zastrčené do khaki kalhot vypadal jako středoškolský učitel matematiky.

Situace jako by Jeffreyho vyvedla mírně z konceptu, ale rychle se vzpamatoval a zeptal se: „Vy jste pan Bennett?“

„Lev Ward,“ představil se. „Tohle je Ephraim Bennett, Abigailin otec.“

„A tak,“ uklouzlo poněkud překvapenému Jeffreymu. I s baseballovou čepicí a v pracovní kombinéze vypadal Ephraim Bennett na osmdesát let, a ne na otce dvacetileté dcery. Nicméně byl obdivuhodně štíhlý a živě mu jiskřilo v očích. Obě ruce se mu viditelně třásly, ale jinak se zdálo, že ho stáří moc nezkříslo.

„Mrzí mě, že se seznamujeme za takových okolností,“ ujal se slova Jeffrey. Ephraim stiskl Jeffreymu navzdory třasu pevně ruku. „Vážím si toho, že jste se ujal věci osobně, pane.“ Měl zvučný hlas a jižansky převaloval slova v ústech způsobem, jaký Lena znala jen z hollywoodských filmů. Přiložením prstu ke štítku čepice pozdravil Lenu. „Madam…“

Lena v odpověď pokývla hlavou a dál věnovala pozornost Levovi, který navzdory rozdílu nějakých třiceti let mezi oběma aspiroval na hlavního mluvčího.

„Děkuju, že jste přijeli tak rychle,“ řekl Ephraim Jeffreymu, Leně ovšem nepřipadalo, že reagovali nějak zvlášť promptně. Odtud telefonovali včera večer. Kdyby hovor přijal Jeffrey, a ne úřad Eda Pelhama, rozjel by se k Bennettovým hned, neotálel by do druhého dne.

„Zkomplikovala to otázka kompetencí,“ omluvil se Jeffrey.

„To byla moje chyba,“ přiznal Lev. „Farma leží na území okresu Catoogah. Nedomyslel jsem to.“

„Nikdo z nás,“ dodal Ephraim.

Lev sklonil hlavu, jako by se dožadoval rozhřešení.

„Zastavili jsme se na farmě za silnicí, aby nám poradili kudy kam,“ řekl Jeffrey. „Věnoval se nám nějaký pětašedesátiletý sedmdesátiletý muž…“

„Cole,“ pohotově doplnil Lev. „To je náš předák.“

Jeffrey se odmlčel, pravděpodobně očekával další informace. Když se mu jich nedostalo, dodal: „Ukázal nám cestu.“

„Odpusťte, že jsem jasněji nevysvětlil, jak se sem dostanete,“ řekl Lev a pak navrhl: „Pojďme dovnitř, jistě si chcete promluvit s Esther.“

„To je vaše švagrová?“ zeptal se Jeffrey.

„Sestřička,“ upřesnil Lev. „Doufám, že vám nebude vadit, když přijde i můj bratr a ostatní sestry. Byli jsme celou noc vzhůru, báli jsme se o Abby.“

„Utekla už někdy z domova?“ zeptala se Lena.

„Promiňte,“ řekl Lev a přenesl pozornost na Lenu. „Nepředstavil jsem se.“ Podal jí ruku. Lena čekala cosi jako plesknutí leklé ryby, mnoho mužů jen tak lehce zavadí o ženské prsty snad z obavy, že by je zlomili, ale potřásl jí rukou stejně srdečně jako předtím Jeffreymu a díval se jí zpříma do očí. „Leviticus Ward.“

„Lena Adamsová.“

„Vyšetřovatelka?“ tipl si. „Trápíme se starostmi. Promiňte, že zapomínám na bonton.“

„To nic, úplně vás chápu,“ řekla Lena a uvědomila si, že se obratně vyhnul odpovědi na její otázku ohledně Abby.

Ustoupil a zdvořile pokynul Leně: „Až po vás.“

Lena vykročila k domu, viděla, jak ji následují jejich stíny, a přemítala o starosvětském chování domácích. Když došli k hlavním dveřím, Lev je otevřel a pustil Lenu, aby dovnitř vstoupila první.

Esther seděla na pohovce, nohy zkřížené v kotnících, ruce složené v klíně. Horní část těla držela, jako by spolkla pravítko, a Lena, která se normálně hrbila, zatáhla ramena zpátky, jako by se chtěla s Esther poměřovat.

„Vy jste pan Tolliver?“ zeptala se Esther Bennettová. Byla mnohem mladší než její manžel, patrně uprostřed mezi čtyřicítkou a padesátkou, tmavé vlasy jí na spáncích mírně šedivěly. V bílých bavlněných šatech a červené kostkované zástěře vypadala jako postava z kuchařky Betty Crockerové. Vlasy si zapletla do drdolu, ale soudě podle pramenů, které se vysmekly, je měla skoro tak dlouhé jako její dcera. Lena v nejmenším nezapochybovala, že mrtvá dívka je dcerou této ženy. Byla její dokonalou kopií.

„Jsem Jeffrey a říkejte mi tak,“ navrhl. „Máte moc pěkný domov, paní Bennettová.“ Tak začínal vždycky, i když navštívili barabiznu. Nejvýstižněji se dal dům Bennettových charakterizovat jako prostý. Na konferenčním stolku nespočívaly žádné tretky, nic nestálo na krbové římse, na zdi visel jednoduchý dřevěný kříž. Dva vybledlé, solidní ušáky stály u okna s výhledem do zahrady.

Oranžová pohovka zjevně reprezentovala šedesátá léta minulého století, ale byla v dobrém stavu. Chyběly závěsy nebo žaluzie v oknech, palubovou podlahu nepokrýval žádný koberec. Lustr pravděpodobně patřil k původnímu zařízení domu, který si stářím nezadal s Ephraimovým věkem. Lena usoudila, že se zdržují v přijímacím pokoji, rychlý pohled chodbou do hloubi domu jí naznačil, že celé obydlí ctí dekorativní minimalismus.

Jeffrey patrně dospěl ohledně domu k podobným závěrům, protože se zeptal: „Bydlíte tu všichni dlouho?“

„Usadili jsme se tady ještě před narozením Abby,“ odpověděl Lev.

Esther rozpřáhla ruce a řekla: „Prosím, posaďte se.“ Jen Jeffrey usedl, vstala, a tak se opět zvedl. „Prosím,“ zopakovala a přiměla ho znovu usednout.

„Brzy přijdou ostatní členové rodiny,“ informoval ho Lev.

„Dáte si něco k pití, pane Tollivere, třeba citrónovou limonádu?“ nabídla Esther.

„Rád,“ řekl Jeffrey, věděl totiž, že když přijme nabídku, žena se spíš uvolní.

„A vy, slečno…“

„Adamsová,“ představila se Lena. „Děkuju, není třeba.“

„Slečna je vyšetřovatelka, Esther,“ řekl Lev.

„Ach, promiňte, slečno vyšetřovatelko,“ znervózněle se omlouvila Esther.

„To je v pořádku,“ ujistila ji Lena a sama měla pocit, že by se měla omluvit. Na té rodině bylo cosi neobvyklého a Lena přemítala, co asi skrývají. Její radar byl ve stavu nejvyšší pohotovosti od chvíle, kdy spatřila starého podivína na farmě. Nebude zřejmě ojedinělou kuriozitou.

„Limonáda osvěží, Esther,“ řekl Lev a Lena si uvědomila, že pozorně sleduje situaci. Věděl, kdy má převzít iniciativu, a to při vyšetřování vždycky vyburcovalo její ostražitost.

Esther nabyla ztracený klid. „Udělejte si pohodlí, jako doma. Hned se vrátím.“

Beze slova vyšla z místnosti, její ruka jen letmo spočinula na manželově rameni.

Muži postávali, jako by na něco čekali. Lena si všimla, jak se Jeffrey tváří, a řekla: „Půjdu jí pomoct, ano?“

Když vykročila za Esther, mužům se zjevně ulevilo, Lena z chodby zaslechla, jak se Lev něčemu zasmál, ale nerozuměla čemu. Snad padla poznámka, že ženy patří do kuchyně. Nabyla víc než dojmu, že v téhle rodině to chodí postaru, muži jsou hlavou rodiny a ženy se neberou moc vážně.

Lena šla do zadní části domu pomalu, doufala, že spatří něco, co vysvětlí podivné chování jeho obyvatel. Vpravo byly troje dveře, všechny zavřené, nejspíš ložnice. Vlevo se jí nabízel pohled do obývacího pokoje a knihovny plné svazků od podlahy ke stropu, což Lenu překvapilo. Domnívala se, že náboženští fanatikové moc nečtou.

Pokud Esther byla tak stará, jak vypadala, pak jejímu bratrovi nescházelo moc do padesátky. Uměl se vyjadřovat a měl hlas baptistického kazatele. Lenu nijak zvlášť nepřitahovali muži bledé pleti, ale Lev něčím téměř magnetizoval. Chováním jí připomínal Sáru Lintonovou. Z obou vyzařovalo stejné sebevědomí, ale Sára tím dráždila. Lev naopak uklidňoval. Kdyby prodával ojetá auta, pravděpodobně by byl v profesi špičkou.

„Ach,“ polekaně vydechla Esther, když se Lena náhle objevila v kuchyni. Žena držela v ruce fotografii a očividně váhala, jestli ji má ukázat Leně. Konečně se rozhodla a podala jí snímek. Zachycoval asi dvanáctileté děvčátko s dlouhými kaštanovými culíky.

„To je Abby?“ otázala se Lena, byť bez vší pochyby věděla, že tuhle dívku našli Jeffrey a Sára v lese.

Esther zkoumala Lenu, snažila se jí číst myšlenky. Po chvíli to vzdala, jako by nechtěla nic vědět, otočila se k Leně zády a věnovala se kuchyni.

„Abby má ráda citrónovou limonádu,“ řekla. „Ale sladkou, o takovou já zrovna nestojím.“

„Já taky ne,“ řekla Lena ne proto, že by to byla pravda, ale chtěla se jí přiblížit. Jakmile vstoupila do domu, zmocnil se jí neklid. Jako policistka se naučila dát na první dojem.

Esther rozkrojila citron na polovinu a ručně ho vymačkávala na kovové misce s trnem. Zpracovala tak šest citronů a miska se zaplnila.

„Můžu vám pomoct?“ zeptala se Lena a pomyslela si, že pokud někdy připravovala nealkoholický nápoj, tak z práškových směsí a většinou v mixéru.

„Už to mám,“ řekla Esther a jako by se tím Leny dotkla, omluvně dodala: „Tam nad sporákem je džbán.“

Lena přešla ke skříňce a vytáhla velký džbán z křišťálového skla. Byl těžký a patrně starožitný. Uchopila ho oběma rukama a přenesla na pult.

„Líbí se mi tady to světlo,“ řekla Lena ve snaze rozvinout rozhovor. Od stropu visela dlouhá zářivka, ale nesvítila. Do místnosti pronikalo světlo třemi velkými okny nad dřezem s pracovní plochou a dvěma střešními okny nad kuchyňským stolem. Tak jako jinde v domě tu bylo všechno prosté a Lena přemýšlela, proč si tihle lidé zvolili tak skromný život.

Esther vzhlédla ke slunci. „Ano, je to hezké, vidte? Postavil to tu od základu Ephraimův táta.“

„Jste vdaná dlouho?“

„Dvaadvacet let.“

„Abby je vaše nejstarší?“

Usmála se a sáhla pro další citron. „Ano.“

„Viděla jsem tu dvě děti.“

„Rebeku a Zekeho,“ upřesnila Esther a pyšně se usmála. „Beka je moje. Zeke je Levův syn, manželka mu zemřela.“

„Takže dvě dcery,“ řekla Lena a připadala si hloupě. „Dvě ratolesti.“

Esther válela citron na prkénku, aby změkl. „Ano,“ přisvědčila, ale Lena zaslechla zaváhání.

Lena se zadívala kuchyňským oknem na pastvinu. Pod stromem polehávalo stádečko krav. „Jak je to s farmou za silnicí?“

„To je družstvo,“ řekla Esther. „Tam jsem se seznámila s Ephraimem. Přišel sem pracovat krátce potom, co v polovině osmdesátých letech otec přikoupil rozsáhlé pozemky. Vzali jsme se a brzy jsme se nastěhovali sem.“

„To jste byla ve věku Abby,“ odhadla Lena.

Esther vzhlédla, jako by ji tohle nikdy nenapadlo. „Opravdu. Zamilovala jsem se a udělala jsem se pro sebe. Celý svět mi ležel u nohou.“ Začala vymačkávat další citron.

„Co ten starý chlapík, se kterým jsme mluvili, ten Cole?“ pokračovala ve vyptávání Lena.

Esther se usmála. „To je inventář farmy. Otec se s ním seznámil před dávnými lety.“

Lena čekala víc, ale marně. Tak jako Lev i Esther byla skoupá na informace o Coleovi, a už tím povzbudili Leninu zvědavost.

Vzpomněla si na otázku, které se vyhnul Lev, a domnívala se, že nastal vhodný čas, aby se zeptala: „Utekla někdy předtím Abby z domova?“

„Ach ne, ona není ten typ.“

„Jaký je tedy typ?“ otázala se Lena a napadlo ji, jestli matka ví, že dcera byla těhotná.

„Abby na rodině visí. Nikdy by neprovedla něco tak bezcitného.“

„Dívky jejího věku někdy jednají bez ohledu na důsledky.“

„To spíš odpovídá Bece,“ řekla Esther. „Rebeka někdy utekla?“

Starší žena přeslechla otázku a místo toho řekla: „Abby neprodělala to vzpurné období. Je hodně po mně.“

„To znamená?“

Esther se chystala odpovědět, ale rozmyslela si to. Chopila se džbánu a nalila do něj citrónovou šťávu. Přešla ke dřezu, pustila vodu a nechala ji odtékat, aby byla studená.

Lena přemýšlela, jestli je Esther přirozeně zdrženlivá, nebo cítí potřebu cenzurovat své odpovědi z obavy, aby bratr nezjistil, že prozradila víc, než měla. Snažila se ji pohnout k sdílnosti. „Já jsem byla nejmladší,“ řekla Lena, což byla pravda, byť ji sestra-dvojče předešla jen o pár minut. „A odjakživa průšvihářka.“

Esther přitakala, ale nic víc.

„Dospívající dítě se těžko smiřuje s tím, že rodiče jsou zralí lidé,“ řekla Lena. „Většinu času se dožaduje, aby s ním jednali jako s dospělým, ale není ochotno stejně přistupovat k nim.“

Než se Esther osmělila, ohlédla se přes rameno do dlouhé chodby. „Rebeka utekla loni. Vrátila se na druhý den, ale hrozně nás vyděsila.“

„Takže Abby nezmizela ani na pár hodin?“ naléhala Lena.

Esther skoro šeptala. „Někdy bez upozornění odešla naproti na farmu.“

„Jen přes silnici?“

„Ano, jen přes silnici. Zní to hloupě, přesto nás to znepokojilo. Farma je pokračováním našeho domova. Abby tam byla celou dobu v bezpečí. Báli jsme se o ni, až když nastal čas večeře, a ona nikde.“

Lena pochopila, že mluví zřejmě o ojedinělých případech, spíš než o jejich sérii. „Zůstala tam někdy Abby přes noc?“

„S Levem a otcem. Oba tam bydlí s Mary. Moje matka zemřela, když mi byly tři roky.“

„Kdo je Mary?“

„Moje nejstarší sestra.“

„Starší než Lev?“

„Ach ne, Lev je z nás nejstarší. Následuje Mary, pak Rachel, Paul a já.“

„Jste velká rodina,“ řekla Lena a pomyslela si, že jejich matka musela zemřít vyčerpáním.

„Otec byl jedináček. Proto chtěl hodně dětí.“

„Váš otec je majitelem farmy?“

„Největší část vlastní rodina, menší podíly má několik dalších investorů,“ odpověděla Esther, otevřela jednu ze skříněk a vytáhla z ní půldruhakilogramové balení cukru. „Otec tu začínal před víc než dvaceti lety.“

Lena formulovala otázku diplomaticky. „Myslela jsem, že družstvo vlastní jeho zaměstnanci.“

„Všichni zaměstnanci mají možnost investovat, pokud pracují na statku déle než dva roky,“ vysvětlila a odměřila šálkem cukr.

„Odkud pocházejí vaši dělníci?“

„Většinou z Atlanty.“ Míchala limonádu dřevěnou lžící, aby se rozpustil cukr. „Zčásti jsou to lidé, co hledají na pár měsíců únik před něčím. Jiní přicházejí za určitým způsobem života a zůstávají. Říkáme jim ‚duše‘, protože jsou to mnohdy opravdu ztracené duše.“ Rty se jí stáhly do trpkého úsměvu. „Nejsem naivní. Někteří se tu zjevně schovávají před zákonem. Vždycky váháme, jestli máme informovat policii. Chceme jim pomoct, ne je ukrývat, řada z nich se sem ovšem uchyluje před svými despotickými partnery nebo rodiči. Nemůžeme chránit jen ty, s nimiž souhlasíme. Buď všechny, nebo nikoho.“

„Kdy informujete policii?“

„V minulosti jsme tu měli zloděje,“ odpověděla Esther a dodala: „Vím, že prozrazuju něco, o čem se Lev nerad zmiňuje. Asi jste si všimla, že jsme tu hodně izolovaní a zdejší šerif nepatří mezi ty, kteří hned všeho nechají a přihrnou se vyšetřovat, kam se ztratily podávky.“

Šerif Pelham by se přihrnul leda na večeři. „O víc tu nikdy nešlo? Jen o ztracené podávky?“

„Zmizely i nějaké lopaty a pár trakařů.“

„A co stavební dřevo?“

Zmateně pohlédla na Lenu. „O tom nevím. My tu moc dřeva nepotřebujeme. Myslíte dřevo na vodicí tyčky? Sója není popínavá rostlina.“

„Co se ještě ztratilo?“

„Někdo ukradl asi před měsícem ze stodoly kasičku s malou hotovostí. Bylo v ní kolem tří set dolarů.“

„K čemu sloužila ta kasička?“

„Brali jsme z ní peníze na nákup drobných potřeb v železářství, taky jsme za ně kupovali pizzu, když lidi pracovali dlouho do večera. Zpracováváme úrodu sami, což je taková jednoduchá rutinní práce. Některé duše si nepočínají moc šikovně, některé to nudí. Zaměstnáváme je na farmě i jinými pracemi, třeba v dopravě, administrativě. Nepěstujeme tu byrokracii, ale bez faktur a objednávek to nejde. Naším cílem je naučit lidi něčemu užitečnému, rozvinout jejich schopnosti, vybavit je k návratu do normálního života.“

Leně to znělo jako učení náboženské sekty a stálo ji značné úsilí, aby se nevzrušeně zeptala: „Takže vyhledáváte zaměstnance v Atlantě a tady je jejich jedinou povinností navíc zúčastnit se večerních modliteb?“

Esther se usmála, jako by ji Lena pobavila. „Nabádáme je jen, aby se v neděli zúčastnili mše. Není to povinné. Denně v osm večer se koná zbožné shromáždění a každý je vítán. Většina zaměstnanců se jich neúčastní, ale to je v pořádku. Nic nenařizujeme, jen aby se řídili pravidly slušnosti a chovali se uctivě k nám i mezi sebou navzájem.“

Tím poněkud odbočili a Lena se pokusila zakormidlovat zpět. „Pracujete na farmě?“

„Ano, učím děti. Většina žen, které sem přicházejí, má děti. Snažím se jim pomáhat, jak nejlépe umím, ale obvykle u nás nezůstávají dlouho. Stačím dát dětem leda základy.“

„Kolik lidí tu pracuje teď?“

„Asi dvě stě. Zeptejte se Leva. Nezabývám se evidencí zaměstnanců a podobně.“

Lena si zapamatovala, že je třeba nahlédnout do osobní dokumentace, nemohla se zbavit pocitu, že tu mladým lidem vymývají mozky, aby se vzdali světského majetku a vstoupili do této podivné rodiny. V duchu se ptala, jestli Jeffreyho v jiné části domu napadá totéž. „Učíte stále Abby?“

„Teď už se zabýváme jen literaturou. Obávám se, že nemůžu poskytnout nic víc než běžné středoškolské vzdělání. Uvažovali jsme s Ephraimem, že bychom ji poslali na nějakou skromnější vysokou školu, třeba do Tiftonu nebo někam do západní Georgie, ale nejevila zájem. Ráda pracuje na farmě. Pomáhat lidem, k tomu má vlohy.“

„Vždycky jste se tomu věnovala?“ zeptala se Lena. „Myslím domácímu vyučování.“

„Všichni jsme zažili domácí výuku. Všichni až na Leva.“ Pyšně se usmála. „Paul měl nejvyšší test studijních předpokladů ve státě, než začal studoval na Georgijské univerzitě v Atlantě.“

Lenu Paulova akademická dráha nezajímala. „To je vaše jediná práce na farmě? Domácí výuka?“

„Ach ne,“ rozesmála se. „Všichni na farmě musí umět všechno. Začala jsem na poli tak jako teď Beka. Zeke je ještě moc mladý, ale v příštích letech ho to taky čeká. Otec je přesvědčený, že musíme poznat hospodářství v celé šíři, jestliže ho máme jednou řídit. Nějaký čas jsem vedla účetnictví. Bohužel mám talent na čísla. Kdyby bylo po mém, ležela bych celé dny v knihách a četla. Otec chce, abychom byli připraveni, kdyby se s ním něco stalo.“

„Takže jednou možná povedete farmu?“

Znovu se rozesmála, jako by řídit takový podnik bylo něco, co žena nedokáže. „Možná Zeke nebo jeden z chlapců. Důležité je být na to připravený. Taky se musí počítat s tím, že naše pracovní síly nemají zvláštní motivaci, aby zůstaly. Jsou to lidé z velkoměsta, zvyklí rychlejšímu životu. Zpočátku si to tu zamilují – ten klid, odloučenost, jednoduchost ve srovnání s tím, jak žili předtím na ulici, ale pak se začnou trochu nudit, pak hodně nudit a dřív než si to uvědomí, všechno, co tady milovali, je dráždí, a proto utíkají. Snažíme se z hlediska pracovní výchovy diferencovat. Nemá smysl učit někoho delší dobu určité práci, když pak uprostřed sezony odejde a vrátí se do metropole.“

„Hrají v tom úlohu drogy?“ zeptala se Lena.

„Ano. Tady jsme ovšem velmi opatrní. Musí si získat naši důvěru. Na statku nepovolujeme ani požívání alkoholu a kouření. Když si chce někdo zajet do města, prosím, ale nikdo ho tam nesveze. Každému, jen sem vkročí, předložíme k podpisu morální kodex. Když ho poruší, musí odejít. Většina se podřídí a naši veteráni nováčky poučí, že to myslíme vážně, a když se prohřeší proti pravidlům, pošleme je zpátky do Atlanty.“ Přešla do mírnějšího tónu. „Zní to drsně, ale musíme se zbavit těch špatných, aby ti, co se snaží stát lepšími, měli reálnou šanci. Jako strážkyně pořádku to jistě chápete.“

„Jak vysoká je fluktuace?“ zeptala se Lena. „Jen zhruba.“

„Odhaduju, že tak sedmdesát procent.“ Opět se odvolala na muže v rodině. „Přesně by vám to řekl Lev nebo Paul. Ti tohle evidují.“

„Takže lidé přicházejí a odcházejí?“

„Ovšem.“

„A co Abby?“ vyptávala se dál Lena. „Je tu šťastná?“

Esther se usmála. „Doufám, ale nikdy nikoho nenutíme, aby tu zůstal, když nechce.“ Lena přikývla, že rozuměla, nicméně Esther cítila potřebu dodat: „Asi vám to všechno připadá divné. Jsme věřící, ale vycházíme z toho, že víru nelze nikomu vnutit. K Bohu musí člověk kráčet z vlastní vůle, jinak to pro Něho nic neznamená. Z vašich otázek vyznívá skepse nad tímhle hospodářstvím a úsilím naší rodiny, ale ujišťuju vás, že pracujeme pro větší dobro. Neinvestujeme do materiálních hodnot.“ Rozhodila rukama. „Investujeme do záchrany duší.“

Její spokojený úsměv byl tím nejnepříjemnějším, co Lenu zatím dnes potkalo. Ve snaze vyrovnat se s tím se zeptala: „Jakou práci vykonává na statku Abby?“

„Na čísla je ještě lepší než já,“ pyšně prohlásila Esther. „Nějaký čas pracovala v kanceláři, ale nudilo ji to, tak jsme se shodli, že by mohla být kvalitářkou. Není to moc namáhavá práce a přichází do kontaktu se spoustou lidí. Je mezi nimi ráda a rozumí si s nimi. To už k mladým děvčatům patří.“

Lena čekala, kdy se Ester konečně zarazí a zeptá se na dceru. Vypadalo to, jako by na ni zanevřela, nebo si byla jista, kam se Abby poděla. „Věděla Abby o těch krádežích?“

„Věděl o nich málokdo,“ řekla Esther. „Lev zastává názor, že církev má řešit církevní problémy.“

„Církev?“ otázala se Lena, jako by ještě nic nepochopila.

„Ach, promiňte. Církev Větší dobro. Vždycky předpokládám, že každý ví, oč nám jde.“

„Oč vám jde?“

Lena patrně špatně skrývala svůj cynismus, ale Esther trpělivě vysvětlovala: „Svaté símě dotuje naše aktivity v Atlantě.“

„Jaké aktivity?“

„Snažíme se pokračovat v Ježíšově díle mezi nešťastníky. Spolupracujeme s několika útulky pro bezdomovce a zneužívané ženy. S některými zařízeními jsme v permanentním kontaktu. Často přijímáme muže a ženy, které propustili z vězení a nemají kam jít. Je tristní, že náš represivní systém lidi sežvýká, a pak prostě vyplivne.“

„Informujete se o takových lidech?“

„Co nejvíc,“ řekla Esther a vrátila se k limonádě. „Máme vzdělávací středisko, kde se učí základním dovednostem. Za posledních deset let se pěstování a zpracování sóji hodně změnilo.“

„Jako všechno,“ potvrdila Lena a pomyslela si, že by nebylo moudré to dokumentovat jedinou vlastní zkušeností z oboru, a to sójovým tvarohem, který konzumuje praštěná zastánkyně zdravé výživy, lesbička, s kterou bydlí.

„Ano,“ souhlasila Esther. Vzala ze skříňky tři sklenice.

„Postarám se o led,“ nabídla se Lena. Otevřela mrazák a spatřila velký blok ledu namísto očekávaných kostiček.

„Vytáhněte led rukama,“ řekla Esther. „Nebo to nechte na mně…“

„Už to mám,“ oznámila Lena, manipulovala s blokem a zmáčela si přední díl košile.

„Máme na farmě velkou ledárnu na skladování v chladu. Nepřipadá nám rozumné plýtvat tady vodou, dole pod silnicí je jí dostatek.“ Pokynula Leně, aby odložila blok do dřezu. „Snažíme se maximálně šetřit přírodní zdroje.“ Sekáčkem na led dobývala z bloku tříšť. „Otec byl široko daleko první farmář, který vybudoval zavlažovací systém založený na zachycování dešťové vody. Pochopitelně nestačí na všechnu půdu, kterou jsme postupně získali, ale pokrývá čím dál větší plochu.“

Leně se vybavila Jeffreyho dřívější otázka ohledně možného původu kyanidů a otázala se: „A co pesticidy?“

„Ach ne,“ ihned zareagovala Esther a rozdělovala ledovou tříšť do sklenic. „Nepoužíváme je a nikdy jsme nepoužívali. Držíme se zásadně přirozených hnojiv. Nemáte ponětí, co udělají fosfáty s podzemními vodami. Ne, to ne.“ Zasmála se. „Otec se od začátku zcela jasně orientoval na ekologické zemědělství. Jsme součástí téhle země. Neseme zodpovědnost za naše spoluobčany a lidi, kteří od nás jednou půdu převezmou.“

„To zní velmi…“ Lena hledala pozitivní výraz. „Zodpovědně, ano.“

„Hodně lidí si myslí, že je s tím spousta potíží, a pro nic. Není snadné za téhle situace obstát. Máme otrávit životní prostředí a vydělat víc peněz na pomoc potřebným, nebo se držet našich zásad, a tudíž pomáhat méně lidem? Tu otázku nastolil už Ježíš: Pomoci mnohým, nebo nemnohým?“ Podala Leně sklenici. „Není to moc sladké? My tu jinak moc nesladíme.“

Lena upila a čelisti se jí drtivě sevřely. „Je to trochu kyselé,“ vypravila ze sebe a snažila se potlačit hlasité polknutí.

„Ach!“ Esther znovu vytáhla cukr a přidala lžičkou do Leniny sklenice. „Co teď?“

Lena znovu ochutnala, tentokrát jen mírně usrkla. „Je to dobré,“ oznámila.

„Dobré, dobré,“ jako ozvěnou opakovala Esther a přidala cukr do druhé sklenice. Třetí vynechala a Lena doufala, že není určena Jeffreymu.

„Kolik lidí, tolik chutí,“ pokračovala Esther a vykročila kolem Leny do chodby. „Abby si potrpí na sladké. Když byla maličká, snědla skoro celou dózu cukru, než jsem zjistila, že se dostala do jídelní skříně.“

Prošly kolem knihovny a Lena poznamenala: „Máte hodně knih.“

„Většinou klasiky. Samozřejmě i nějaké bestsellery a westerny. Ephraim rád čte detektivky. Přitahuje ho všechno černobílé. Na jedné straně klaďasové, na druhé zlosyni.“

„Život by tak byl přehlednější,“ zafilozofovala Lena.

„Beka dává přednost milostným románům. Když uvidí knížku s dlouhovlasým Adonisem na obálce, zhltne ji za dvě hodiny.“

„Dovolíte jí číst červenou knihovnu?“ Považovala zdejší obyvatele za stejně podivínské patrony jako ty, co se dožadují zákazu Harryho Pottera.

„Necháváme děti číst, co se jim líbí. To proto, že nemáme v domě televizi. I když čtou brak, pořád je to lepší, než kdyby civěly na obrazovku.“

Lena přikývla, i když jí táhlo hlavou, jaké to asi je žít bez televize. Právě bezmyšlenkovité sledování dění na obrazovce ji v posledních třech letech uchránilo před blázincem.

„Konečně,“ zvolal Lev, když vstoupily do pokoje. Převzal sklenici od Esther a podal ji Jeffreymu, který s jejich příchodem stejně jako Ephraim povstal.

„Ach ne,“ zasáhla Esther a zase mu ji odebrala. „Tahle je vaše.“ Podala Jeffreymu sladší limonádu. „Asi by vám nechutnala tak kyselá, jakou má rád Lev.“

„Dám na vás, madam,“ připustil Jeffrey. „Děkuju.“

Otevřely se dveře a vešel muž, který vypadal jako maskulinní verze Esther, a podpíral pod paží starší ženu na první pohled tak zesláblou, že by byla sotva sama schopna chůze.

„Omluvte nás, že jsme se zpozdili,“ řekl muž.

Jeffrey ukročil, aby se žena mohla posadit na jeho židli. Do domu vstoupila další žena, která se velmi podobala Levovi, nazrzlé blond vlasy si vyčesala do pletence na temeni hlavy. Leně připadala jako typická robustní venkovanka, která odloží nemluvně u pole a bude celý den sklízet bavlnu. Vlastně celá rodina se skládala ze statných lidí. Nejmenší byla Esther, o dobrých patnáct centimetrů vyšší než Lena.

„Můj bratr Paul,“ řekl Lev a pokynul směrem k muži. „Tohle je Rachel.“ Venkovanka se uklonila. „A tady Mary.“

Podle Estheřiných slov byla Mary mladší než Lev, tak kolem pětačtyřicítky, ale vypadala a chovala se jako o dvacet let starší žena. Opatrně se usadila na židli, jako by se bála, že si zlomí kyčelní kloub. I její hlas zněl staře, když řekla: „Omluvte mě, ale není mi valně.“ Tón budil politování.

„Otec nemůže přijít,“ oznámil Lev a obratně se protáhl kolem sestry. „Prodělal mrtvičku. Takže teď skoro nevychází.“

„Chápu, není třeba,“ řekl Jeffrey a obrátil se k celé rodině. „Jsem šéf grantské policie Tolliver. To je vyšetřovatelka Adamsová. Děkuju, že jste se shromáždili.“

„Můžeme se posadit?“ ozvala se Rachel a zamířila k pohovce. Gestem vyzvala Esther, aby si sedla vedle ní. Leně zasedací pořádek opět připomněl rozdílný úděl mužů a žen v rodině, na jedné straně kuchyňské povinnosti, na druhé všechno ostatní.

Jeffrey lehkým pokývnutím hlavy naznačil Leně, aby usedla po levici Esther, sám se opřel o krbovou římsu. Lev počkal, až Lena dosedne, a pomohl Ephraimovi usadit se na židli vedle Jeffreyho. Mírně při tom povytáhl obočí a Lena si uvědomila, že patrně zaslechl leccos z rozhovoru v kuchyni.

Jeffrey spustil, jako by měli společenský úvod za sebou a konečně mohli přistoupit k věci. „Takže Abby se pohřešuje vlastně deset dní?“

„Je to moje vina,“ řekl Lev a Lena byla zvědava, k čemu se přizná. „Myslel jsem, že Abby odjela s rodinou na misijní cestu do Atlanty. A Ephraim zase předpokládal, že zůstala s námi na farmě.“

„Všichni jsme si mysleli to nebo ono,“ zasáhl Paul. „Těžko někomu připisovat vinu.“ Lena se na něj poprvé zkoumavě zadívala a napadlo ji, že mluví jako advokát. Jediný měl na sobě oblek, a to zjevně zakoupený ne v levném obchodu. Tmavý, z úzce proužkované látky, k tomu bílou košili s červenofialovou kravatou. Zjevně nedávno navštívil holiče a ten mu navrhl účes. Paul Ward vypadal jako velkoměstská myš, která zabloudila mezi své venkovské myší bratry a sestry.

„Každopádně nikdo z nás netušil, že se může stát něco takového,“ řekla Rachel.

Jeffrey již zřejmě vyslechl o farmě všechno podstatné, protože jeho další otázka se netýkala rodiny nebo činnosti družstva Svaté símě. „Pobýval na farmě někdo, koho si Abby oblíbila? Třeba někoho z dělníků?“

„Nedovolovali jsme jí se s někým sbližovat,“ prohlásila Rachel.

„Jistě se tu stýkala s lidmi,“ řekl Jeffrey a napil se limonády. Když odkládal sklenici na krbovou římsu, musel očividně vynaložit nemalé úsilí, aby se neotřásl po kyselém doušku.

„Samozřejmě se účastnila společných zbožných shromáždění, ale dělníci z polí se drží stranou.“

„Nikoho nediskriminujeme, zemědělští dělníci jsou ovšem drsnější sorta lidí,“ dodala Esther. „Abby se s nimi prakticky nedostala do kontaktu. Chtěli jsme, aby se od nich držela dál.“

„Ale pracovala přece na poli, ne?“ otázala se Lena a vzpomněla si na jejich předchozí rozhovor.

„Ano, ale jen se členy rodiny. Nejčastěji s bratranci a sestřenicemi,“ odpověděl Lev. „Jsme poměrně velká rodina.“

Esther vypočítávala: „Rachel má čtyři děti, Paul šest. Maryini synové žijí ve Wyomingu a…“

Nedokončila. Jeffrey ji pobídl: „Pokračujte.“

Rachel si odkašlala, ale promluvil Paul. „Nenavštěvují nás často.“ Napětí v jeho hlase odráželo celkovou atmosféru. „Nějakou dobu tu nebyli.“

„Deset let,“ hlesla Mary a zadívala se do stropu, jako by chtěla zadržet slzy. Lena přemýšlela, jestli z farmy znechuceně prchli a práskli za sebou definitivně dveřmi. Ona by to určitě udělala.

„Zvolili si jinou cestu,“ pokračovala Mary. „Modlím se za ně denně, když ráno vstávám, a večer, když uléhám.“

V obavě, aby Mary nestrhla pozornost k jiným věcem, se Lena zeptala Leva: „Jste ženatý?“

„Byl jsem.“ Poprvé ho podle výrazu ve tváři něco zaskočilo. „Manželka před několika lety zemřela při porodu.“ Bolestně se usmál. „Bohužel, ale Ezekiel mě smiřuje se životem.“

Jeffrey přiměřeně vyčkal, načež řekl: „Takže vy jste si mysleli, že Abby je s rodiči, a rodiče zase, že je s vámi. Na misii jste se vydali před deseti dny?“

„Přesně,“ potvrdila Esther.

„Podnikáte misijní cesty čtyřikrát ročně?“

„Ano.“

„Vy jste diplomovaná zdravotní sestra?“

Esther přikývla a Lena se snažila skrýt překvapení. Ta žena o sobě ochotně, promptně sypala bezvýznamné informace. To, že pomlčela o takové skutečnosti, působilo podezřele.

„Vystudovala jsem nástavbu na vyšší zdravotní škole, když jsme se s Ephraimem vzali,“ vysvětlovala Esther. „Otec usoudil, že by bylo dobré, aby někdo na farmě uměl poskytnout první pomoc, ostatní děvčata nesnesla pohled na krev.“

„To je pravda,“ přiznala Rachel.

„Měli jste tu hodně úrazů?“ zeptal se Jeffrey.

„Bohudík ne. Před třemi lety si jeden muž rozřízl Achillovu šlachu. Nastal zmatek. Dokázala jsem omezit krvácení, ale nemohla jsem pro něj udělat víc, než ho po prvním ošetření odeslat do nemocnice. Moc bychom potřebovali mít nablízku lékaře.“

„Na koho se běžně obracíte?“ zeptal se Jeffrey. „Děti přece bývají občas nemocné.“ Pro informaci dodal: „Moje žena působí ve městě jako dětská lékařka.“

„Sára Lintonová, ovšem,“ ozval se pohotově Lev a po tváři mu přelétl vědoucí úsměv.

„Vy znáte Sáru?“

„Kdysi dávno jsme spolu chodili do nedělní školy.“ Lev to řekl tak, jako by měli z té doby řadu společných tajemství.

Lena zaznamenala, že Jeffreyho se náznak familiárnosti dotkl, ať ze žárlivosti nebo to byl prostě obranný reflex.

Ale Jeffrey nedopustil, aby podráždění narušilo výslech, a vrátil se k tématu tím, že se zeptal Esther: „Vy normálně netelefonujete, abyste si ověřili, jestli je všechno v pořádku?“ Esther zjevně otázka zmátla, proto dodal: „Myslím, když jste v Atlantě. Nevoláte kvůli dětem?“

„Jsou tu s dalšími členy rodiny,“ řekla. Navzdory zdrženlivému tónu si Lena všimla, že se jí zablýsklo v očích, jako by se cítila uražena.

Rachel na sestru navázala. „Žijeme velmi pospolitě, pane Tollivere. Pokud jste si toho nevšiml.“

Jeffrey přijal rázný políček lépe, než by ho strávila Lena. Obrátil se na Esther: „Kdy jste si uvědomili, že vaše dcera zmizela?“

„Vrátili jsme se včera pozdě v noci,“ řekla Esther. „Zastavili jsme se nejdřív na farmě, abychom navštívili otce a vyzvedli Abby a Beku…“

„Beka s vámi taky nebyla?“ zeptala se Lena.

„Ovšemže ne,“ odpověděla matka, jako by Lena předpokládala něco absurdního. „Je jí teprve čtrnáct.“

„A tak,“ řekla Lena, byť nechápala, v jakém věku je pro mladého člověka vhodné, aby se vydal do Atlanty na pouť po útulcích pro bezdomovce.

„Beka zůstala u nás,“ vysvětloval Lev. „Rozumí si s mým synem Zekem. Když se Abby neukázala první večer u stolu, Beka si myslela, že Abby se na poslední chvíli rozhodla pro cestu do Atlanty. A prostě se neobtěžovala to někomu sdělit.“

„Chtěl bych si s Beky promluvit,“ řekl Jeffrey.

Levovi se takový požadavek zjevně nelíbil, ale přikývl. „Dobře.“

Jeffrey se nevzdával. „Nikdo se po Abby nesháněl? Třeba mladík, o kterého se zajímala?“

„Asi tomu vzhledem k jejímu věku budete těžko věřit, ale Abby vede život ve víceméně chráněném prostředí. Školního vzdělání se jí dostalo doma. O životě mimo farmu toho moc neví. Snažili jsme se ji cestami do Atlanty připravit i na něco jiného, ale nelíbilo se jí to. Dává přednost klášternímu životu.“

„Zúčastnila se předtím misií?“

„Ano, dvakrát,“ odpověděla Esther. „Nezamlouvalo se jí to, nerada opouští domov.“

„‚Klášterní život‘ je zvláštní pojem,“ poznamenal Jeffrey.

„Vím, řadí ji to jakoby k jeptiškám, a možná to není tak úplně mimo,“ vysvětloval Lev. „Pochopitelně není katolička, ale je mimořádně zbožná. Zaníceně slouží Bohu.“

„Amen,“ zašeptal Ephraim, ale Leně to připadalo stejně konvenční, jako by utrousil „Pozdrav pámbu“, protože někdo kýchl.

„Byla velmi silná ve víře,“ potvrdila Esther a rychle si rukou zakryla ústa, jako by si uvědomila svůj úlet. Poprvé promluvila o dceři v minulém čase. Rachel ji pohladila po hřbetu ruky.

Jeffrey pokračoval. „Pohyboval se kolem farmy někdo, kdo jí věnoval víc pozornosti, než by měl? Nějaký cizí člověk?“

„Cizích lidí se tu pohybuje dost, pane Tollivere. Pozvat je do domu přirozeně patří k našemu poslání. Izajáš nás vyzývá: ‚Copak nemáš lámat svůj chléb hladovému, přijímat do domu utištěné, ty, kdo jsou bez přístřeší?‘ Je naší povinností jim pomáhat.“

„Amen,“ potvrdila rodina.

„Vzpomínáte si, co měla na sobě, když jste ji naposled viděla?“ zeptal se Jeffrey.

„Ano, ovšem.“ Esther se odmlčela, jako by paměť uvolnila příval emocí, které stěží zadržovala. „Ušily jsme spolu modré šaty. Abby ráda šila. Ve staré truhle na půdě jsme našly střih pravděpodobně po Ephraimově matce. Jen jsme ho trochu přizpůsobily době. Měla je na sobě, když jsme se loučily.“

„Tady v domě?“

„Ano, časně ráno, Beka už odešla na farmu.“

„Beka byla se mnou,“ dodala Mary.

„Ještě něco?“ nevzdával se Jeffrey.

„Abby je povahou velmi klidná,“ řekla Esther. „V dětství nikdy nevyváděla. Je to zvláštní děvče.“

Slova se ujal Lev, vážným tónem neskládal poklonu své sestře, znělo to jako oficiální prohlášení. „Abby je hodně podobná svojí matce, pane Tollivere. Obě mají mandlové oči stejné barvy. Je to velmi přitažlivá dívka.“

Lena si v duchu opakovala jeho slova a uvažovala, jestli chce naznačit, že o neteř mohou mít muži zájem, nebo bezděčně prozradil něco sám o sobě. Bylo těžké se v něm vyznat. Chvíli se zdálo, že je upřímnost a počestnost sama, vzápětí by mu nevěřila, ani kdyby tvrdil, že obloha je modrá. Pastor byl patrně hlavou jejich místní církve i rodiny a Lena měla neodbytný pocit, že je mnohem chytřejší, než dává najevo.

Esther se dotkla svých vlasů a rozpomněla se. „Uvázala jsem jí do vlasů stuhu. Modrou stuhu. Teď jsem si vzpomněla. Ephraim naložil věci do auta, mohli jsme vyrazit, vtom jsem objevila v kabelce stuhu. Schovala jsem si ji tam, myslela jsem, že si jí ozdobím šaty a podobně, ale ladila s jejími šaty tak dokonale, že jsem ji přivolala. Abby se sklonila a já jsem jí uvázala stuhu do vlasů…“ Selhal jí hlas, Lena viděla, jak usilovně polyká. „Má tak hebké vlasy…“

Rachel stiskla sestře ruku. Esther se zadívala z okna, jako by zatoužila být venku, a ne na tomto jevišti. Lena takový pocit znala a plně ho chápala. Bylo mnohem snazší odvrátit se od problémů, než obnažit své city.

„Rachel a já tady žijeme na farmě s našimi rodinami,“ řekl Paul. „Samozřejmě každá rodina má svůj dům, ale snadno pěšky dojdeme sem do hlavního domu. Když se včera v noci ukázalo, že nikdo o Abby neví, všechno jsme prohledali. Dělníci utvořili rojnici. Pátrali jsme po domech, budovách, prolezli jsme skrznaskrz kdeco. Protože jsme ji nenašli, zavolali jsme šerifovi.“

„Bohužel trvalo dlouho, než se vám ozval,“ řekl Jeffrey. „Zřejmě neví, kam dřív skočit.“

„Nepředpokládám, že když se pohřešuje jedenadvacetiletá dívka, je to pro policii taková událost,“ poznamenal Paul.

„Pročpak?“

„Dívky utíkají pořád, ne? Nejsme slepí vůči tomu, co se děje ve světě kolem nás.“

„Asi vám úplně nerozumím.“

„Jsem černá ovce rodiny,“ oznámil Paul a podle reakce sourozenců zopakoval starý rodinný vtip. „Jsem advokát. Mám na starosti právní stránku hospodaření. Většinu času trávím v Savannah. Pobývám tam každý druhý týden.“

„Byl jste tady minulý týden?“ zeptal se Jeffrey.

„Vrátil jsem se tu noc, kdy jsem se dověděl o Abby.“ V místnosti nastalo ticho.

„Donesly se nám fámy,“ ťala do živého Rachel. „Strašlivé fámy.“

Ephraim si přiložil ruku na srdce. Prsty starého muže se třásly. „Je to ona?“

„Vypadá to tak, pane.“ Jeffrey sáhl do kapsy pro fotografii z polaroidu. Ephraimovi se tak roztřásla ruka, že snímek převzal Lev. Lena pozorovala oba muže, kteří se dívali na fotografii. Zatímco Ephraim se ovládal a jen tiše zíral, Lev se chrčivě nadechl, zavřel oči, ale slzy z nich neskanuly. Lena viděla, že se mu pohybují rty, neslyšně se modlil. Ephraim neodtrhl oči od snímku a jeho třesavka se natolik zhoršila, že se pod ním rozvibrovala židle.

Za ním stál Paul a při pohledu na fotografii se tvářil netečně. Lena pátrala po nějakém provinilém hnutí, ale ničeho takového se nedočkala. Kdyby mu při polknutí neposkočil ohryzek, nezadal by si nehybností se sochou.

Esther si odkašlala. „Smím?“ požádala o snímek. I ona se dokonale ovládala, ale potlačovaný děs a muka se jí nepodařilo úplně zakrýt.

„Ach, Matko boží,“ zahořekoval Ephraim a hlas se mu zlomil. „Jestli chceš, tak se podívej, ale dej na mě, tenhle obrázek tě bude pronásledovat. Nikdy ho nevymažeš z paměti.“

Esther po manželovu varování zaváhala a po fotografii sáhla Rachel. Lena sledovala, jak pevně sevřela rty: „Ježíšikriste,“ zašeptala. „Proč?“

Ať tomu chtěla nebo ne, Esther se podívala sestře přes rameno a spatřila snímek svého mrtvého dítěte. Škubla rameny a křečovitě jimi potrhávala, zakryla si obličej rukama, vzlykala a z hrdla se jí vydralo žaluplné: „Ne!“

Mary, která dosud tiše seděla, náhle vstala, přitiskla si ruku na prsa a vyšourala se z místnosti. Krátce nato bouchly dveře od kuchyně.

Lev beze slova přihlížel sestřinu odchodu, a přestože mu Lena neviděla přímo do tváře, zdálo se jí, že Maryin melodramatický výstup ho rozčílil.

Odkašlal si a zeptal se: „Povíte nám, co se stalo, pane Tollivere?“

Jeffrey zaváhal a Lena byla zvědavá, co jim prozradí. „Našli jsme ji v lese,“ řekl. „Pohřbenou v zemi.“

„Panebože,“ vydechla Esther a bolestí se zlomila v kříži. Rachel hladila sestru po zádech, rty se jí chvěly a slzy se jí koulely po tvářích.

Jeffrey se nepouštěl do podrobností, jen oznámil: „Udusila se.“

„Holčička moje,“ zanaříkala Esther. „Moje ubohá Abigail.“

Zvenku se přihnaly děti, síťové dveře za nimi třeskly. Všichni dospělí vyskočili, jako by zazněl startovní výstřel.

Ephraim promluvil první, usilovně se snažil ovládnout. „Co jsem ti říkal ohledně těch dveří, Zeke?“

Zeke se přitiskl k Levově noze. Byl hubený, zatím nic nenaznačovalo, že doroste otcovy výšky. Ruce měl tenké jako párátka. „Promiň, strejdo Ephe.“

„Promiň, tati,“ hlesla Beka, byť ona dveře nepřirazila. Taky byla hubená jako tyčka, a ačkoli Lena se ve věku často mýlila, děvčeti by čtrnáct let nehádala. Ještě u ní nepropukla puberta.

Zeke se upřeně díval na tetu, rty se mu chvěly. Vytušil, že se něco stalo. Do očí mu vhrkly slzy.

„Pojď ke mně, chlapče,“ vyzvala ho Rachel a posadila si Zekeho na klín. Objala ho, hladila po noze a konejšila. Všemožně potlačovala zármutek, ale podléhala mu.

Rebeka se zeptala: „Co se stalo?“

Lev položil Rebece ruku na rameno. „Tvoje sestra umřela, Bůh ji povolal.“

Rebeka vytřeštila oči. Otevřela ústa a ruka jí zabloudila k žaludku. Chtěla se na něco zeptat, ale nevypravila ze sebe slovo.

„Modleme se společně,“ vyzval Lev.

Rebeka vyhrkla: „Cože?“, jako by jí někdo vyrazil dech.

Nikdo nezareagoval. Všichni kromě Rebeky sklonili hlavy, ale namísto Levova kazatelského předříkávání, které očekávala Lena, bylo ticho.

Rebeka stála, ruce složené na břiše, oči dál vytřeštěné, zatímco ostatní členové rodiny se v duchu modlili.

Lena letmo tázavě pohlédla na Jeffreyho, nevěděla, co mají v dané situaci podniknout. Znervózněla a necítila se ve své kůži. Hank Lenu a Sibyl přestal vláčet do kostela poté, co Lena roztrhala svou dívčí bibli. Odvykla společenství věřících, setkávala se s nimi většinou jednotlivě leda na policejní stanici.

Jeffrey jen pokrčil rameny a napil se limonády. Vzápětí potrhl rameny a pohyby čelistí bojoval s kyselostí.

„Promiňte,“ řekl po chvíli Lev. „Jak můžeme prospět?“

Jeffrey mluvil, jako by četl z listu. „Potřebuju osobní materiály všech zaměstnanců statku. Chci vyslechnout každého, kdo v posledním roce přišel s Abigail do styku. Rád bych se taky rozhlédl v jejím pokoji, jestli se tam něco nenajde. A musíme prozkoumat počítač, jestli ji někdo nekontaktoval internetem.“

„U počítače nebyla nikdy sama,“ řekl Ephraim.

„Přesto, pane Bennette, je třeba prověřit všechno.“

„Musí postupovat pečlivě, Ephraime,“ řekl Lev. „Rozhodnutí je na tobě, ale myslím, že bychom měli udělat všechno, co je v našich silách, abychom pomohli, i když třeba jen vyloučit možnosti.“

Jeffrey se toho chytil. „Byli byste ochotni absolvovat zkoušku na detektoru lži?“

Paul se málem rozesmál. „To tedy sotva.“

„Nemluv laskavě za mě,“ obrátil se na bratra Lev a Jeffreymu řekl: „Uděláme všechno, co můžeme, abychom vám pomohli.“

Paul se nedal. „Já nehodlám…“

Esther se napřímila, tvář zbrázděnou žalem, oči zarudlé. „Nehádejte se, prosím vás,“ požádala bratry.

„My se nehádáme,“ odsekl bojovně naladěný Paul. Lena během let viděla, jak žal odhaluje pravou podstatu lidí. Cítila napětí mezi Paulem a starším bratrem a zvažovala, jestli se tak projevuje všeobecná rivalita sourozenců, nebo se za tím skrývá něco hlubšího. Estheřin tón naznačoval, že se bratři hádali už dřív.

Lev zvýšil hlas, ale proto, že promluvil k dětem: „Rebeko, vezmi Zekeho a běžte na zahradu, ano? Je tam teta Mary a určitě vás potřebuje.“

„Počkejte,“ zarazil je Jeffrey. „Rád bych se Rebeky zeptal na pár věcí.“

Paul položil ruku na rameno neteře. „Ptejte se,“ řekl a tón i postavení, které zaujal, nasvědčovaly, že bude na Jeffreyho postup přísně dohlížet.

„Nevíš, Rebeko, jestli se tvoje sestra s někým scházela?“ zeptal se Jeffrey.

Rebeka vzhlédla ke strýci, jako by žádala o souhlas. Konečně se opět zadívala na Jeffreyho. „Myslíte s klukem?“

„Ano,“ řekl a Lena okamžitě pochopila, že se Jeffrey zbytečně namáhá. Mladší sestra nepromluví před rodinou. Pravdu by se dověděli, jen kdyby s ní mohli promluvit o samotě, a Lena vážně pochybovala, že Paul – nebo kdokoli z přítomných – k tomu svolí.

Než Rebeka odpověděla, opět se podívala na strýce. „Abby nesměla chodit s klukama.“

Jeffrey nedal najevo, že se mu nedostalo odpovědi na jeho otázku. „Nepřipadalo ti divné, když se po odjezdu rodičů neukázala na farmě?“

Lena pozorovala Paulovu ruku na dívčině rameni, zajímalo ji, jestli zvýšil tlak. Nezjistila to.

„Rebeko?“ naléhal Jeffrey.

Pozvedla trochu bradu a řekla: „Myslela jsem, že si to rozmyslela.“ Zarazila se a dodala: „Fakticky je…“

Jeffrey přikývl. „Bohužel je to tak. Proto potřebujeme, abys nám pomohla vypátrat, kdo jí ublížil.“

Do očí se jí hrnuly slzy a její bolest se dotkla i jinak stále vyrovnaného strýce Leva. Oslovil Jeffreyho: „Když dovolíte…“

Jeffrey přikývl a Lev řekl děvčeti: „Běž a odveď Zekeho k tetě Mary, holčičko. Zase bude dobře.“

Paul počkal, až odejdou, a vrátil se k věci. „Musím připomenout, že osobní materiály zaměstnanců jsou poněkud kusé. Za celodenní poctivou práci nabízíme stravu a ubytování.“

„Vy nevyplácíte mzdu?“ vyhrkla Lena.

„Samozřejmě že ano,“ odsekl Paul. Na tu otázku určitě odpovídal už víckrát. „Někteří převezmou peníze, jiní je hned zase věnují církvi. Několik dělníků tu pracuje deset dvacet let, a nikdy neměli v kapse peníze. Odměnou je jim bezpečné zázemí uprostřed nové rodiny a vědomí, že nežijí nadarmo.“ Aby ilustroval svá slova, mávl rukou po místnosti podobně jako jeho sestra v kuchyni. „Všichni tu vedeme skromný život. Naším cílem je pomáhat jiným, ne sobě.“

Jeffrey si odkašlal. „I tak bychom rádi se všemi pohovořili.“

„Počítač si klidně odvezte hned,“ navrhl Paul. „A já zařídím, aby lidé, kteří se stýkali s Abby, se zítra ráno dostavili na policejní stanici.“

„Sklízíme,“ připomněl mu Lev a vysvětlil: „Specializujeme se na edamame, tedy na sladké boby. Sklízejí se zelené, a to od východu slunce do devíti hodin večer, musí se ihned zpracovat a uložit do chladu. Je to velmi pracné a mechanizaci využíváme v omezené míře.“

Jeffrey pohlédl z okna. „Nemůžeme se na farmu vydat hned?“

„Sám bych rád, aby se všechno objasnilo, ale teď nemůžeme přerušit práci,“ řekl Paul.

„Musíme taky brát ohled na naše dělníky,“ doplnil Lev. „Jistě chápete, že mnozí z policie značně znervózní. Někteří se stali obětí policejního násilí, jiní si odpykali trest ve vězení, není divu, že se dost bojí. Máme tu ženy a děti týrané v rodině za blahovolného přihlížení strážců pořádku…“

„Pochopitelně,“ přerušil ho Jeffrey, jako by tuto řeč už vyslechl mnohokrát.

„Jste na soukromé půdě,“ připomněl advokátsky Paul.

„Zajistíme na farmě náhradu za ty, kteří se stýkali s Abby, tak aby vám byli k dispozici. Stačí to ve středu?“

„Bude muset,“ řekl Jeffrey tónem, jímž dal najevo, že ho odklad netěší.

Esther sepjala ruce v klíně a Lena vycítila, že se v matce vzmáhá hněv. Patrně nesouhlasila se svými bratry, byť se jim nepostavila na odpor. „Ukážu vám její pokoj,“ navrhla.

„Děkuju,“ řekla Lena a všichni vstali. Bohudík s nimi do chodby vykročil jen Jeffrey.

Esther se zastavila před posledními dveřmi vpravo a opřela se o rám dveří, jako by nevěřila, že ji unesou nohy.

„Vím, že je to pro vás těžké,“ řekla Lena. „Uděláme všechno, abychom vypátrali pachatele.“

„Abby byla velmi uzavřená.“

„Měla tajemství i před vámi?“

„Všechny dcery před matkami něco tají.“ Esther otevřela dveře, zadívala se do pokoje a při pohledu na dceřiny věci její tvář prostoupil smutek. Stejně reagovala Lena nad Sibylinou pozůstalostí, každý předmět vyvolal vzpomínky na minulost, na šťastnější časy, kdy Sibyl žila.

„Paní Bennettová?“ oslovil ji Jeffrey. Stála ve dveřích a nemohli vstoupit dovnitř.

Esther popadla Jeffreyho za rukáv bundy. „Prosím vás, zjistěte, proč se to stalo. Musí tu být nějaký důvod.“

„Udělám, co je v mých silách…“

„To nestačí,“ tlačila na něj. „Prosím! Musím vědět, proč zemřela. Chci to vědět, abych se s tím vyrovnala.“

Lena zaznamenala, že Jeffrey hledá slova. „Nerad něco planě slibuju, paní Bennettová. Můžu slíbit jen to, že se vynasnažím.“ Vytáhl navštívenku a ohlédl se přes rameno, aby se ujistil, že se nikdo nedívá. „Na rubu je můj telefon domů. Zavolejte kdykoli.“

Esther zaváhala, než převzala navštívenku, načež ji zastrčila do rukávu šatů. Přikývla, jako by se s Jeffreym domluvili, a ustoupila, aby mohli vejít do dceřina pokoje. „Nechám vás o samotě.“

Když se Esther vydala za rodinou, Jeffrey a Lena se po sobě podívali. Lena pochopila, že je spojuje stejná obava. Estheřina úpěnlivá prosba byla pochopitelná a stupňovala tlak, který doléhal na tento nesmírně obtížný případ.

Lena vešla do pokoje, aby zahájila pátrání, kdežto Jeffrey zůstal stát ve dveřích a díval se směrem ke kuchyni. Pak otočil hlavu k obývacímu pokoji, aby si ověřil, že ho nikdo nesleduje, a vykročil do chodby. Lena chtěla jít za ním, ale objevil se znovu ve dveřích s Rebekou Bennettovou.

Spěšně ji uvedl do sestřina pokoje, podpíral ji pod paží jako starostlivý strýček. „Moc nám záleží na tom, abys nám pověděla o Abby,“ řekl tiše.

Rebeka se nervózně ohlédla ke dveřím.

„Mám zavřít?“ zeptala se Lena a položila ruku na kliku.

Rebeka se na chvilku zamyslela, pak zavrtěla hlavou. Lena si ji prohlížela a pomyslela si, že je tak hezká, jako byla její sestra nevýrazná. Rozpustila si cop a zvlněné vlasy barvy mědi jí v hustých pramenech splývaly na ramena. Esther řekla, že Rebece je čtrnáct let, ale měla v sobě už cosi ženského, co na statku nejspíš budilo pozornost. Lena se přistihla při myšlence, že by spíš pochopila, kdyby někdo unesl a pohřbil v bedně Rebeku namísto Abby.

„Chodila Abby s někým?“ zeptal se Jeffrey.

Rebeka se kousla do dolního rtu. Jeffrey dopřával lidem čas na odpověď, ale Leně připadalo, že tentokrát ho pohání obava, že do místnosti vstoupí někdo z rodiny.

„Taky mám starší sestru,“ řekla Lena a pominula skutečnost, že zahynula. „Vím, že nechceš na Abby nasazovat, ale sestřička umřela. Nezpůsobíš jí potíže, když nám povíš pravdu.“

Rebeka se dál kousala do rtu. „Nic nevím,“ pípla a slzy se jí nahrnuly do očí. Zadívala se na Jeffreyho a Lena pochopila, že v něm vidí vyšší autoritu než v ženě.

Jeffrey se toho chytil a pobídl ji. „Povídej, Rebeko.“

S velkým přemáháním přiznala: „Občas se ve dne vytratila.“

„Sama?“

Přikývla. „Řekla, že si odskočí do města, ale zdržela se tam moc dlouho.“

„Jak dlouho?“

„Nevím.“

„Odtud do středu města je to čtvrhodinka,“ odhadl Jeffrey. „Dejme tomu, že šla něco koupit do obchodu, to zabere dalších patnáct dvacet minut, hm?“ Rebeka přikývla. „Takže by se měla vrátit nejdýl za hodinu, ne?“

Rebeka opět přikývla. „Jenže ona se vracela i víc než za dvě hodiny.“

„Vyptával se jí na to někdo?“

Zavrtěla hlavou. „Všimla jsem si toho jen já.“

„Určitě sis všimla spousty věcí. Podle mě jsi v mnoha ohledech pozornější než dospělí.“

Rebeka pokrčila rameny, ale kompliment na ni zapůsobil. „Chovala se divně.“

„Jak divně?“

„Ráno jí bývalo špatně, ale přikázala mi, abych mamce nic neříkala.“

Těhotenství, pomyslela si Lena.

„Zmínila se, proč je jí špatně?“ ptal se dál Jeffrey.

„Tvrdila, že něco snědla, jenže ona ani moc nejedla.“

„Proč myslíš, že nechtěla, abys to prozradila matce?“

„Mamka by si dělala starosti.“ Pokrčila rameny. „Abby nerada přidělávala lidem starosti.“

„Tebe to neznepokojovalo?“

Rebeka polkla. „Někdy v noci plakala.“ Naklonila hlavu na stranu. „Můj pokoj je vedle. Slyšela jsem ji.“

„Víš, proč plakala?“ zeptal se Jeffrey a Lena zaznamenala, že se úzkostlivě snaží chovat se vůči Rebece laskavě. „Třeba jí někdo způsobil bolest.“

„Bible nás učí odpouštět,“ odpověděla Rebeka. Od někoho by to znělo pateticky, ale zdálo se, že vyslovila to, co považuje za moudrost, a necituje z nedělního kázání. „Když nedokážeme odpustit bližním, Bůh neodpustí nám.“

„Měla komu odpouštět?“

„Kdyby měla, modlila by se o pomoc.“

„Proč myslíš, že plakala?“

Rebeka se rozhlédla po místnosti, sestřiny věci prohlubovaly její zármutek. Pravděpodobně přemýšlela o Abby a o tom, jak se cítila v pokoji za života starší sestry. Lena si kladla otázku, jaký je pojil vztah. Přestože Lena a Sibyl byly dvojčata, sváděly neustále boje o všechno počínaje tím, kdo bude sedět v autě na předním sedadle, a konče tím, kdo vezme telefon. Nedovedla si představit, že mezi Abby a Rebekou to bylo stejné.

„Nevím, proč byla smutná,“ konečně odpověděla Rebeka. „Nesvěřila se mi.“

„Opravdu ne, Rebeko?“ zeptal se Jeffrey a povzbudivě se na ni usmál. „Nám to můžeš říct. Nebudeme se na ni zlobit ani ji soudit. Chceme jen znát pravdu, abychom našli toho, kdo Abby ublížil, a potrestali ho.“

Přikývla, slzy opět na krajíčku. „Vím, že chcete pomoct.“

„Těžko nějak pomůžeme Abby, když nepomůžeš ty nám,“ pokračoval Jeffrey. „Zajímá nás všechno, Rebeko, i když ti to třeba připadá teď hloupé. My už posoudíme, jestli je to užitečné nebo ne.“

Pohlédla z Jeffreyho na Lenu a zase zpět. Lena si nebyla jista, jestli Rebeka něco skrývá, nebo se jen bojí mluvit s cizími lidmi bez svolení rodičů. Ať tak či onak, potřebovali, aby zodpověděla jejich otázky, než se po ní někdo začne shánět.

Lena se snažila o co nejvlídnější tón. „Nechceš si promluvit z očí do očí se mnou, Rebeko? Jen se mnou, jestli ti to víc vyhovuje.“

Beka se znovu zamyslela. Uběhlo nejmíň půl minuty, než řekla: „Já bych…,“ právě když někdo přibouchl zadní dveře. Děvče vyskočilo, jako když střelí.

Z přední části domu se ozval mužský hlas: „To jsi ty, Beko?“

Chodbou si to šinul Zeke. Když Rebeka spatřila bratrance, uchopila ho za ruku. „To jsem já, otče,“ zvolala a vedla chlapce k rodině.

Lena polkla kletbu, která se jí drala na jazyk.

„Myslíš, že něco ví?“ zeptal se Jefferey.

„Krucinál, to by mě taky zajímalo.“

Jeffrey potřásl hlavou a rozladěně řekl: „Tak to tu omrkneme.“

Lena přešla k velké komodě vedle dveří. Jeffrey zamířil k psacímu stolu. Pokoj byl malý, takových deset čtverečních metrů. Proti oknu s výhledem na chlév stálo dvojlůžko. Na bílých stěnách nevisely žádné plakáty, nic, co by svědčilo o tom, že pokoj obývá mladá žena. Postel byla pečlivě ustlaná, prošívaná deka v pestrobarevném povlečení uhlazená. Plyšovému Snoopymu, pravděpodobně staršímu než Abby a podepřenému polštářem, vzhledem k jeho věku visela hlavu na stranu.

Horní zásuvku komody vyplňovaly úhledně uložené ponožky. Lena otevřela další a objevila v ní podobně uložené prádlo. To, že Abby věnovala hodně času skládání prádla, Lenu zaujalo. Byla zjevně velmi pečlivá a udržovala ve svých věcech pořádek. Dolní zásuvky svědčily o preciznosti hraničící s posedlostí.

Každý má oblíbené místo, kam schovává věci, stejně jako každý policista s oblibou určitá místa prohledává. Jeffrey hledal pod postelí a mezi matrací a roštem. Lena přešla ke skříni a poklekla k botám. Byly tu tři páry, obnošené, ale dobře ošetřené. Tenisky se jen bělaly, lodičky měly nové podpatky. Třetí pár, pravděpodobně sváteční střevíce, se jen leskl.

Lena klepala klouby prstů na dno skříně, hledala tajnou schránku. Neozvaly se podezřelé zvuky, dolní deska se nedala vyjmout. Začala se probírat oblečením, zavěšeným na ramínkách a tyči. Lena neměla k dispozici pravítko, ale přísahala by, že šatstvo dělí naprosto stejná vzdálenost a navzájem se nedotýká. Visela tu dlouhá zimní bunda, kapsy prázdné, švy neporušené. Nic se neskrývalo pod podšívkou v tajném váčku.

Ve dveřích stanul Lev, v ruce notebook. „Našli jste něco?“ zeptal se.

Lena se lekla, ale snažila se to nedat najevo. Jeffrey se narovnal, ruce v kapsách. „Nic pozoruhodného,“ odpověděl.

Lev předal notebook Jeffreymu, napájecí šňůra se klinkala ve vzduchu. Lenu napadlo, jestli se do něj podíval, zatímco prohledávali pokoj. Paul by to nepochybně udělal.

„Nechte si ho, jak dlouho potřebujete,“ řekl Lev. „Překvapilo by mě, kdybyste tam našli něco důležitého.“

„Uvidíme.“ Jeffrey obtočil šňůru kolem notebooku. „Musíme vyloučit všechny možnosti.“ Pokynul Leně a opustili pokoj. Zaslechli v chodbě hlasy členů rodiny, ale když došli k obývacímu pokoji, všichni ztichli.

„Upřímnou soustrast s takovou ztrátou,“ řekl Jeffrey Esther.

Pohlédla zpříma na Jeffreyho, bledě zelené oči upřela i na Lenu. Neřekla slovo, ale její prosba byla evidentní.

Lev otevřel domovní dveře. „Děkujeme vám oběma. Přijedu tedy ve středu ráno v devět hodin.“

Paul se taky chystal něco říci, ale v posledním okamžiku se zarazil. Lena téměř viděla, co se honí jeho právnickou hlavou. Pravděpodobně ho štvalo, že se Lev dobrovolně podrobí testu na detektoru lži. Až policisté odejdou, Paul ho nejspíš pěkně sjede.

„Možná budeme muset předvolat k testu někoho dalšího,“ oznámil Jeffrey Levovi.

„Ovšem,“ souhlasil Lev. „Musím zdůraznit, že s testováním jsem souhlasil jen já. Naši lidé se pozítří dostaví k výslechu víceméně dobrovolně. Nechci ovlivňovat váš postup, pane Tollivere, ale přesvědčit o tom některé lidi bude dost obtížné. A kdybyste je nutil, aby se podrobili testu na detektoru lži proti své vůli, asi by utekli.“

„Děkuju za radu,“ s nádechem ironie řekl Jeffrey. „Mohl byste k nám taky poslat vašeho předáka?“

Paula ten požadavek překvapil. „Colea?“

„Stýká se prakticky se všemi lidmi na farmě,“ poznamenal Lev. „To je dobrý nápad.“

„Zvažme ještě jedno hledisko,“ řekl Paul a pohlédl na Jeffreyho. „Farma je soukromý podnik. Nemusíme sem policii povolit přístup, pokud neprobíhá oficiálně vyšetřování.“

„Vy nepovažujete náš postup za oficiální?“

„Je to rodinná záležitost,“ řekl Paul a natáhl ruku ke stisku. „Děkujeme vám za pomoc.“

„Prozradíte mi, jestli Abby řídila auto?“ nevzdával se Jeffrey.

Paul svěsil ruku. „Samozřejmě. Dávno dosáhla potřebného věku.“

„Měla auto?“

„Půjčovala si Maryino,“ odpověděl. „Sestra před časem přestala jezdit. Abby používala její auto při cestách za nákupem potravin, případně když něco zařizovala ve městě.“

„Jezdívala do města sama?“

„Většinou,“ prozradil Paul nepříliš ochotně jako každý právník, který ví, že se mu za sdělenou informaci nedostane na oplátku ničeho.

„Abby ráda pomáhala lidem,“ dodal Lev.

Paul položil ruku na bratrovo rameno.

„Moc vám oběma děkujeme,“ řekl Lev.

Lena a Jeffrey se zastavili pod schody a pozorovali, jak Lev vchází do domu. Rázně za sebou zavřel dveře.

Lena vydechla a vykročila k autu. Jeffrey ji následoval, nepodělil se s ní o své myšlenky, a tak mlčky nastoupili.

Nepromluvil, dokud nevyjeli na silnici a neminuli farmu Svaté símě. Lena teď viděla hospodářství v novém světle a přemítala, co se vlastně dověděli.

„Je to divná rodina,“ poznamenal Jeffrey.

„Moje řeč.“

„Nesmíme se ovšem nechat zaslepit našimi předsudky,“ řekl a zpražil ji pohledem.

„Mám právo na vlastní názor.“

„Pochopitelně.“ Lena cítila, že Jeffreyho oči na okamžik zabloudily na jizvy na hřbetu jejích rukou. „Ale jak ti bude za rok, jestli případ neobjasníme, protože nás soustředění na jejich víru zavede do slepé uličky?“

„Jenže co když je klíčem ke všemu jejich evangelický fanatismus?“

„Lidi vraždí z různých důvodů,“ připomněl jí. „Pro peníze, z lásky, z chlípnosti, ze msty. Na to se musíme zaměřit. Kdo má motiv? Kdo má prostředky?“

Lena uznávala, že má pravdu, ale věděla z vlastní zkušenosti, že někdy lidé páchají úděsné věci, protože dočista zmagoří. Bez ohledu na Jeffreyho slova těžko lze považovat za náhodu, že mladá žena skončila pohřbená v bedně uprostřed lesa, když její rodinu tvoří klan samozvaných venkovských vykladačů bible.

„Nemyslíš, že to souvisí s nějakým rituálem?“ zeptala se.

„Podle mě matka truchlí opravdově.“

„Ano, jistě,“ souhlasila Lena. „To ovšem neznamená, že ostatní členové rodiny se na to nedívají jinak. Je to nějaká zasraná sekta a uctívá kdovíjaký kult.“

„Všechna náboženství jsou sektářská,“ prohlásil Jeffrey, a přestože Lena nenáviděla církev, nesouhlasila.

„Baptisty u nás ve městě bych nenazvala sektou.“

„Jsou to lidé stejného smýšlení, vyznávají tytéž hodnoty a náboženskou víru. Sektářsky se sdružují.“

Lena nesouhlasila, ale nevěděla, co by namítla. Pochybovala, že Svatý otec v Římě by se prohlásil za hlavu sekty. Existují hlavní náboženská vyznání a církve, a pak pomatenci, co vidí všude hada z ráje a považují elektřinu za ďáblův vynález.

„Musíme se vrátit k tomu kyanidu,“ řekl Jeffrey. „Kde se vzal?“

„Esther tvrdila, že nepoužívají pesticidy.“

„Určitě nezískáme soudní příkaz, abychom to mohli prošetřit. I kdyby spolupracoval Ed Pelham na catoogahské straně, kauzu z toho neuděláme.“

„Škoda, že jsme se tam nemohli víc rozhlédnout.“

„Na toho Colea si musíme posvítit.“

„Myslíš, že ve středu přijde?“

„Co já vím,“ odpověděl, a zeptal se: „Co děláš dneska večer?“

„Proč?“

„Nešla bys k Růžové micince?“

„Do toho baru s obsluhou nahoře bez u dálnice číslo šestnáct?“

„Do striptýzového baru,“ opravil ji, jako by se dotkla cti podniku. Řídil jednou rukou, zalovil v kapse a vytáhl kartonek plochých zápalek. Pohodil ho k ní a Lena poznala na líci logo Růžové micinky. Obrovskou neonovou reklamu podniku bylo vidět na kilometry.

Jeffrey najel na dálnici a řekl: „Pověz mi, proč by si naivní jedenadvacetiletá dívka odnesla ze striptýzového baru reklamní zápalky a schovala je do prdýlky svého oblíbeného plyšáka.“

Proto se tolik zajímal o Snoopyho na Abbyině posteli. Ukryla do něj kartonek zápalek. „Dobrá otázka,“ řekla a odklopila vrchní díl kartonku. Nechyběla jediná zápalka.

„Vyzvednu tě v půl jedenácté.“

6

Když Tessa otevřela domovní dveře, Sára ležela na pohovce s mokrou žínkou na obličeji.

„Sissy?“ zvolala Tessa. „Jsi doma?“

„Tady,“ zahuhňala Sára přes látku.

„Prokristapána,“ vydechla Tessa. Sára vytušila, že se zastavila u pohovky. „Co ti Jeffrey udělal?“

„Proč obviňuješ Jeffreyho?“

Tessa vypnula přehrávač cédéček. „Dolly Partonovou posloucháš, jen když tě vytočí Jeffrey.“

Sára si posunula žínku na čelo, aby viděla sestru. Tessa se začetla do textu na zadní straně obalu cédéčka. „To je profilové album.“

„Nevyšlo už šesté?“ zeptala se Tessa a pohodila obal na rozvrtanou hromadu, Sára zřejmě dlouho hledala, co by si poslechla. „Panebože, vypadáš příšerně.“

„Taky je mi příšerně,“ přiznala Sára. Sledovat pitvu Abigail Bennettová patřilo k Sářiným nejhorším zážitkům za poslední léta. Dívka nezemřela lehce. Její orgány vypovídaly službu jeden po druhém, až zůstal v činnosti jen mozek. Abby věděla, co se děje, zakoušela každou vteřinu umírání až k bolestiplnému konci.

Sárou to tak otřáslo, že opravdu použila mobilní telefon a zavolala Jeffreymu. Ale namísto aby mu mohla vylít srdce, dobýval z ní Jeffrey podrobnosti o pitvě. A tolik pospíchal, že ukončil hovor bez obvyklého „Ahoj!“

„To je lepší,“ konstatovala Tessa, když z reproduktorů zaševelila skupina Steely Dan. Sára se podívala k oknu a překvapilo ji, že slunce už zapadlo. „Kolik je hodin?“

„Skoro sedm,“ odpověděla Tessa a seřídila na přehrávači hlasitost. „Máma ti tady něco posílá.“

Sára si povzdechla a posadila se, žínka se odlepila z čela. Spatřila u Tessiných nohou hnědý papírový pytel. „Co je v tom?“

„Rostbíf a čokoládový dort.“

Sáře zakručelo v žaludku, poprvé toho dne na ni dolehl hlad. Jako na zavolanou přicupitali psi. Sára před několika lety vysvobodila z útulku dva chrty, a ti jí oplatili laskavost tím, že ji soustavně vyjídali a málem přivedli na mizinu.

„Odpal!“ křikla Tessa na většího Boba, který očichával pytel. Vystřídal ho Billy, ale Tessa ho odstrčila nohou a zeptala se Sáry: „Krmíš je někdy?“

„Občas.“

Tessa zvedla pytel a položila ho na kuchyňský pult vedle láhve vína, kterou Sára otevřela hned po příchodu domů. Neobtěžovala se tím, že by se převlékla, nalila si víno, důkladně si lokla, namočila žínku a svalila se na pohovku.

„Přivezl tě táta?“ zeptala se Sára, protože neslyšela auto na příjezdové cestě. Tessa nesměla řídit, protože brala lék proti epileptickému záchvatu, ovšem zákazy jsou tu proto, aby se porušovaly.

„Přijela jsem na kole,“ vysvětlila a soustředěně sledovala, jak si Sára nalévá z láhve do sklenice víno. „Království za kapku!“

Sára otevřela ústa, ale zase je sklapla. Tessa neměla v době, kdy užívala lék, pít alkohol, ale je dospělá a Sára není její matka.

„Já vím,“ řekla Tessa, když viděla, jak se Sára tváří. „Přesto můžu po něčem zatoužit, ne?“ Rozevřela pytel a vytáhla hromádku pošty. „Přivezla jsem ti i tohle. Zabýváš se vůbec svojí poštou? Přišla ti spousta katalogů.“

Na jedné z obálek se rýsovala jakási hnědá skvrna a Sára k ní podezíravě přičichla. Ulevilo se jí, byla to jen mastnota.

„Promiň,“ omluvila se Tessa, vytáhla papírový tácek zakrytý fólií a přistrčila ho k Sáře. „Asi propouští.“

„To nic.“ Když sňala fólii, Sára zasténala. Cathy Lintonová vyrobila báječný čokoládový dort podle receptu, který se v rodině Earnshawových dědí po tři generace. „Je toho hrozně moc,“ řekla Sára, z velkého řezu by se dalo udělat několik menších.

„Tumáš.“ Tessa vytáhla z pytle dvě plastové vaničky. „Počítalo se, že povečeříš s Jeffreym.“

„Dík.“ Sára sáhla do zásuvky pro vidličku a sedla si na barovou stoličku na rozhraní kuchyně a obývací zóny.

„Nedáš si rostbíf?“ zeptala se Tessa.

Sára si vložila do úst plnou dezertní vidličku dortu a zapila sousto vínem. „Máma vždycky říkala, že až se postavím na vlastní nohy, můžu si večeřet, co chci.“

„Kéž bych se já někdy postavila na vlastní nohy,“ zahuhňala Tessa a nabrala na prst trochu čokolády ze Sářina tácku. „Štve mě, že jsem se na nic nezmohla.“

„Pracuješ a vyděláváš.“

„Jako tátův poskok.“

Sára se zakousla do dortu. „Deprese je vedlejší účinek tvého léku.“

„Zapamatuju si to.“

„Co tě ještě trápí?“

Tessa pokrčila rameny a smetla z pultu drobty. „Stýská se mi po Devonovi,“ přiznala. Bývalý partner byl otcem jejich mrtvého dítěte. „Chybí mi chlap.“

Sára ďoubla do dortu a ne poprvé si pomyslela, že by Devona Lockwooda klidně zabila, kdyby se naskytla příležitost.

„Tak, a teď mi pověz, co tentokrát provedl Jeffrey,“ změnila náhle Tessa téma.

Sára zaúpěla a plně se věnovala dortu.

„Pověz.“

Po několika vteřinách Sára povolila. „Možná má hepatitidu.“

„Jakou?“

„Ptáš se dobře.“

Tessa se zamračila. „Objevily se nějaké příznaky?“

„Kromě pokračujícího hloupnutí a akutního zatloukání? Ne.“

„Jak se nakazil?“

„Jak myslíš?“

„A tak.“ Tessa si přisunula stoličku k Sáře a posadila se. „To už je přece dávno, ne?“

„Záleží na tom?“ Hned se opravila: „Ovšemže na tom záleží. Tehdy k tomu došlo. Při té jediné příležitosti.“

Tessa našpulila rty. Netajila se názorem, že Jeffrey se určitě nevyspal s Jolenou jednou jedinkrát. Sára čekala, že se s touto teorií znovu vytasí, ale Tessa se zeptala: „Co s tím děláte?“

„Hádáme se,“ přiznala Sára. „Nemůžu se zbavit pomyšlení na ni. Na to, co s ní prováděl.“ Opět ukousla z dortu, pomalu žvýkala a nutila se polknout. „Kdyby s ní jen…“ Sára usilovně vymýšlela slovo, jímž by vyjádřila své znechucení. „Kdyby s ní jen píchal. On jí nadbíhal. Volal jí telefonem. Smál se s ní. Možná jí posílal květiny.“ Civěla na čokoládu, která stekla na okraj tácku. Pomazal jí stehna čokoládou a pak ji slízával? Kolik důvěrných chvil spolu prožili, než všechno vyvrcholilo? A kolik potom?

Všechno, co Jeffrey učinil, aby si Sára připadala jako vyvolená, jako ta, s níž chce sdílet celý život, s lehkým srdcem, technicky převedl na jinou ženu. Zatraceně, a možná ne na jednu ženu. Jeffrey si v sexuálním ohledu nezadal se zakladatelem Playboye Hughem Hefnerem. Jak mohl tak něžný muž být zároveň parchantem a zachovat se tak, že se cítila jako odkopnutý pes? Je to, s čím Jeffrey vyrukoval, jen nový uskok, aby si ji zase podmanil? A jakmile se mu to podaří, zaměří se na jinou ženu?

Potíž byla v tom, že Sára dokonale chápala, jak se Jo podařilo jí ho odloudit. Pro Jeffreyho to byla hra, výzva. Jolene byla v tomhle směru mnohem zkušenější než Sára. Uměla jít tvrdě za svým, přesně dávkovala flirt a vábila ho, až ho zasekla a ulovila jako trofejní rybu. Ale určitě to neskončilo tím, že se na jejich první schůzce zapřela chodidly o kuchyňskou linku, svíjela se v extázi na podlaze a kousala se do jazyka, aby nevykřikovala jeho jméno.

„Proč se usmíváš na kuchyňskou linku?“ zeptala se Tessa.

Sára zavrtěla hlavou a napila se vína. „Mám toho po krk. Je toho na mě moc. A stav Jimmyho Powella se zase zhoršil.“

„Toho kluka, co trpí leukemií?“

Sára přikývla. „Nevypadá to dobře. Zítra ho navštívím v nemocnici.“

„Jak bylo v Maconu?“

Sáře se spontánně vybavil v mysli obraz dívky na pitevním stole, otevřené tělo a lékař, který vyjímal z dělohy plod. Další ztracené dítě. Další zpustošená rodina. Sára nevěděla, kolikrát ještě bude svědkem takového zmaru, který ji vždycky zasáhne.

„Sáro?“

„Bylo to tak hrozné, jak jsem předpokládala.“ Sára nabrala prstem z tácku zbytek čokoládové polevy. Snědla celý flák dortu, ani nevěděla jak.

Tessa přešla k ledničce a vytáhla krabici se zmrzlinou. Vrátila se k původnímu tématu. „Musíš to pustit z hlavy, Sáro. Jeffrey provedl, co provedl, na tom nic nezměníš. Ať už se vrátí do tvého života nebo ne, nemůžeš s ním hrát jojo.“ Odtrhla víko krabice, aby se dostala ke zmrzlině. „Dáš si taky?“

„Neměla bych,“ řekla Sára a podala sestře tácek.

„Nikdy jsem nebyla podváděná, vždycky jsem podváděla já,“ prohlásila Tessa, vzala ze zásuvky dvě lžíce a zavřela ji bodyčekem. „Devon odešel. Nepodváděl mě. Aspoň si nemyslím, že mě nepodvedl.“ Navršila několik lžic zmrzliny Blue Bell na Sářin tácek. „A možná mě podváděl.“

Sára jednou rukou podepřela papírový tácek, aby se neprohnul pod tíhou tající zmrzliny. „Podle mě ne.“

„Ne,“ souhlasila. „Měl sotva čas na mě, natož na jinou ženskou. Vyprávěla jsem ti, že jednou při tom usnul?“ Sára přikývla. „Ježíšmarjá, jak se o sebe můžou lidi zajímat třeba i padesát let?“

Sára pokrčila rameny. Na to nebyla expert.

„Panebože, jak ten byl v posteli dobrý, když neusnul!“ Tessa si povzdechla a olízla lžíci. „Jednu věc měj s Jeffreym na paměti. Nepodceňuj hodnotu sexuální přitažlivosti.“ Přidala Sáře na tácek zmrzlinu. „Devon se se mnou nudil.“

„Nebud hloupá.“

„Myslím to vážně. Fakt se nudil. Nechtěl to se mnou dělat.“

„Stávkoval?“

„Dostala bych ho, kam bych chtěla, jen kdybych si položila televizor na břicho a dálkové ovládání si strčila do…“

„Tess!“

Sestra se uchichtla a v ústech jí zmizel kopec zmrzliny. Sára si vzpomněla, kdy spolu naposled jedly zmrzlinu. Ten den, kdy Tessu přepadli, zašly do Dairy Queen na mléčný koktejl. Za dvě hodiny ležela Tessa na zemi s rozbitou hlavou a mrtvým dítětem v útrobách.

Tessa se rukama zachytila o pult a zavřela oči. Sáru to vyplašilo, vyskočila ze židle, ale Tessa vysvětlila: „Rozbolela mě ze zmrzky hlava.“

„Naleju ti vodu.“

„Já sama.“ Strčila hlavu pod kuchyňskou baterii a lokla si vody. Vypláchla si ústa a zeptala se: „Doprčic, proč se mi tohle stává?“

„Trojklaný nerv…“

Tessa ji zpražila pohledem. „Nemusíš mi hned odpovídat na každou otázku, Sáro.“

Sára to pochopila jako výtku a zadívala se na tácek.

Tessa teď zmrzlinu jen olízla a vrátila se k tématu Devon. „Tolik se mi po něm stýská.“

„Já vím, sestřičko.“

K tomu už nebylo co dodat. Podle Sářina názoru se Devon nakonec pěkně vybarvil a pláchnul, když nastaly komplikace. Sestra by měla být ráda, že se ho zbavila, byť Sára chápala, že Tessa se se situací těžko vyrovnává. Sára od té doby viděla Devona ve městě jen jednou a přešla ulici, aby se s ním nemusela potkat na chodníku. Šla s Jeffreym a div mu neutrhla ruku, aby zabránila jejich střetu.

Tessa zčistajasna prohlásila: „Už nikdy nebudu souložit.“¨

Sára vyprskla smíchy.

„Myslím to vážně.“

„Proč?“

„Nemáš cheetos?“

Sára přešla ke skříni a podala jí sáček sýrových křupek. Obezřetně se zeptala: „To si žádá ta tvoje nová církev?“

„Ne.“ Tessa převzala sáček. „Možná ano.“ Otevřela sáček zuby. „Jde o to, že to, co jsem doteď dělala, nikam nevede. Nejsem tak blbá, abych v tom pokračovala.“

„Co nikam nevede?“

Tessa zavrtěla hlavou. „To všechno.“ Napřáhla k Sáře sáček cheetos, ta nabídku odmítla a namísto toho si povolila zip na sukni, aby se jí lépe dýchalo.

„Nevíš, proč přijela Bella?“ zeptala se Tessa.

„Doufala jsem, že to víš ty.“

„Vůbec nic mi neřekli. Když vkročím do místnosti, všichni zmlknou. Jsem chodicí tlačítko na vypínání zvuku.“

„Já vlastně taky,“ uvědomila si Sára.

„Prokázala bys mi laskavost?“

„Samozřejmě,“ přislíbila Sára a povšimla si změny Tessina tónu.

„Pojď se mnou ve středu večer na pobožnost.“

Sára si připadala jako ryba, kterou právě vylovili z kádě, otevřela ústa a snažila se vymyslet omluvu.

„Vlastně to ani není pobožnost,“ upřesnila Tessa. „Je to spíš takové přátelské setkání v kostele. Lidi postávají, povídají si. Dokonce se podávají medové briošky.“

„Tess…“

„Vím, že se ti nechce, ale moc stojím o to, abys šla.“ Tessa trhla rameny. „Udělej to pro mě.“

To byl Cathyin způsob, jak v obou dcerách vyvolat provinilý pocit, tak aby v posledních dvaceti letech navštěvovaly velikonoční a vánoční bohoslužby.

„Tessie, víš, že nejsem věřící…“

„Taky si nejsem jistá vírou,“ přerušila ji Tessa. „Ale cítím se tam dobře.“

Sára vstala, aby uložila rostbíf do ledničky.

„Setkala jsem se na fyzioterapii před pár měsíci s Thomasem.“

„Kdo je Thomas?“

„Něco jako vůdce té církve,“ odvětila Tessa. „Před časem ho postihla mrtvice. Vypadalo to s ním moc zle. Je mu hrozně špatně rozumět, ale on umí k člověku promlouvat beze slov.“

Myčka na nádobí dokončila svůj pracovní cyklus před několika dny a Sára ji začala vyprazdňovat, jen aby se něčím zaměstnala.

„Bylo to zvláštní,“ pokračovala Tessa. „Dělala jsem to svoje pitomé motorické cvičení, zastrkovala jsem kolíčky do správných dírek, když jsem najednou vycítila, že mě někdo pozoruje, rozhlédla jsem se a uviděla jsem toho starého člověka na invalidním vozíku. Oslovil mě jako Cathy.“

„Cathy?“

„Ano, zná mámu.“

„Odkud zná mámu?“ zeptala se Sára, byla si jista, že ví o všech matčiných přátelích.

„To nevím.“

„Zeptala ses jí?“

„Chtěla jsem, ale nenašla se vhodná chvíle.“

Sára uzavřela myčku na nádobí a opřela se o pult. „Co se dělo dál?“

„Zeptal se, jestli nechci přijít do kostela.“ Tessa se odmlčela. „Viděla jsem tam na fyzioterapii tolik lidí, co na tom byli mnohem hůř než já…“ Pokrčila rameny. „Pomohlo mi to leccos si ujasnit, chápeš? Třeba to, nakolik jsem svůj život promarnila.“

„Ty jsi svůj život nepromarnila.“

„Je mi čtyřiatřicet a pořád bydlím u rodičů.“

„Nad garáží.“

Tessa si povzdechla. „Myslím, že to, co se mi stalo, by nemělo vyšumět do prázdna.“

„Něco takového se ti vůbec nemělo stát.“

„Ležela jsem na nemocničním lůžku, děsně jsem se litovala, nasraná na celý svět za to, co se mi stalo. A pak mě trklo. Byla jsem celý život sobecká.“

„Nebyla.“

„Ano, byla. I ty jsi to řekla.“

Sára v životě nelitovala víc svých slov. „Protože jsem se na tebe zlobila, Tess.“

„Víš co? To je, jako když se někdo opije, něco řekne, a pak se omlouvá, že to tak nemyslel, a žádá, abys mu odpustila a zapomněla na to, protože se ožral. Jenže alkohol odbourává zábrany. Člověk přestává předstírat a lhát. Ty ses na mě zlobila a řekla jsi, co sis o mně doopravdy myslela.“

„Nic takového.“ Sára se ji o tom snažila ujistit, ale i jejím uším zněla ta obhajoba nepřesvědčivě.

„Málem jsem umřela, ale proč? A co jsem v životě dokázala?“ Svírala ruce v pěst. A znovu ťala do živého. „Kdybys umírala, čeho bys nejvíc litovala?“

Že jsem neměla dítě, ihned si pomyslela Sára, ale nevyslovila to.

Tessa četla v její tváři. „Dítě člověk může vždycky adoptovat.“

Sára pokrčila rameny. Nezmohla se na odpověď.

„Nikdy jsme o tom nemluvily. Stalo se to skoro před patnácti lety, ale nikdy jsme o tom nemluvily.“

„Mám pro to důvody.“

„Jaké?“

Sára odmítla pokračovat v debatě tímto směrem. „Oč ti jde, Tessie? Nic se nezmění. Neexistuje zázračná léčba.“

„Ty to s dětmi tak umíš, Sáro. Byla by z tebe dobrá matka.“

Sára vyslovila větu, kterou nenáviděla. „Nemůžu být matkou.“ A dodala: „Tessie, prosím…“

Tessa přikývla, ale Sára to považovala jen za dočasný ústup. „Hm, já bych nejvíc litovala toho, že jsem nezanechala žádnou stopu. Že jsem neudělala nic, co by zlepšilo svět.“

Sára sáhla po papírovém kapesníku a vysmrkala se. „Ještě můžeš hodně dokázat.“

„Všechno má nějaký důvod,“ trvala na svém Tessa. „Já vím, že na to nevěříš. Vím, že nevěříš ničemu, co není podloženo vědeckou teorií a o čem se nenapsaly stohy knih, ale právě to já potřebuju k životu. Jsem přesvědčena, že nic se neděje bez příčiny. A že všechno zlé je k něčemu dobré, i ztráta…“ Zarazila se, nedokázala pojmenovat dítě, které ztratila. Na hřbitově mezi jmény Cathyiných rodičů a milovaného strýce, který zahynul v Koreji, se krčí na pomníku drobným písmem dívčí jméno. Kdykoli Sára pomyslela na chladný hrob a ztracené možnosti, píchlo ji u srdce.

„Znáš jeho syna.“

Sára svraštila obočí. „Syna koho?“

„Torna. Chodil s tebou do školy.“ Tessa si nacpala pusu sýrovými křupkami a zavřela sáček. Promluvila, i když přežvykovala. „Je rusovlasý jako ty.“

„Chodil se mnou do školy?“ otázala se pochybovačně Sára. Zrzkové si sebe navzájem všímali, protože se od ostatní populace přece jen lišili. Sára bezpečně věděla, že byla na základní škole jediným zrzavým dítětem. „Jak se jmenuje?“

„Lev Ward.“

„Žádný Lev Ward se mnou na základku nechodil.“

„Zato do nedělní školy na náboženskou výuku,“ upřesnila Tessa. „Vypráví o tobě zábavné historky.“

„O mně?“ Sářina zvědavost narůstala.

„A má nejroztomilejšího pětiletého syna, jakého jsi kdy viděla,“ dodala Tessa, jako by tím mohla její zvědavost ještě posílit.

Sára její lest prohlédla. „Vídám na klinice dost roztomilých pětiletých dětí.“

„Uvaž, jestli tam se mnou půjdeš. Neodpovídej hned.“ Tessa mrkla na hodinky. „Musím se vrátit před setměním.“

„Mám tě odvézt?“

„Ne, dík.“ Tessa ji políbila na tvář. „Na shledanou.“

Sára otřela sestře poprašek z cheetos, který jí ulpěl na tvářích. „Buď na sebe opatrná.“

Tessa vykročila, ale zastavila se. „Nezáleží jen na sexu.“

„Cože?“

„S Jeffreym,“ vysvětlila. „Nejde jen o sexuální přitažlivost. Když bylo zle, obstáli jste. Vždycky.“ Sehnula se a drbala Billyho a Boba za ušima. „Kdykoli jsi ho v životě opravdu potřebovala, stál při tobě. Spousta chlapů by zdrhla.“

Tessa se odpoutala od psů a odešla, jemně za sebou zavřela dveře.

Sára se chopila sáčku cheetos a uvažovala, že zbytek dojí, přestože se jí sukně i s povoleným zipem zařezávala do pasu. Chtěla zavolat matce a zeptat se, co doma. Chtěla zavolat Jeffreymu, vynadat mu, a pak mu zavolat znovu a pozvat ho, aby se s ní díval v televizi na jeden starý film.

Namísto toho se s další sklenicí vína vrátila na pohovku a snažila se všechno hodit za hlavu. Jenže čím víc se snažila na nic nemyslet, tím spíš ji myšlenky pronásledovaly. Před očima se jí míhaly obrazy dívky pohřbené v lese, leukemií postiženého Jimmyho Powella a Jeffreyho na nemocničním lůžku v konečném stadiu selhání jater.

Nakonec si vybavila pitvu. Stála za tlustou skleněnou stěnou a sledovala její průběh, ale pro Sáru a její vnitřní vyrovnanost to i tak bylo moc blízko. Ze somatického hlediska se nezjistilo nic zvlášť pozoruhodného, až na nález kyanidových solí v žaludku. Sára se otřásla, když pomyslela na oblak dýmu, který stoupal z dívčiných útrob, jakmile hlavní soudní patolog prořízl žaludek. Ani plod nebyl nijak pozoruhodný – narodilo by se zdravé dítě, které by patrně vedlo plnohodnotný život.

Na domovní dveře někdo zaklepal, zprvu váhavě, když se Sára neozývala, tak naléhavěji. Konečně křikla: „Dále!“

„Sáro?“ tázavě ji oslovil Jeffrey. Rozhlížel se po místnosti, zjevně překvapen, že leží na pohovce. „Není ti dobře?“

„Bolí mě žaludek,“ odbyla ho, ale žaludek ji opravdu pobolíval. Matka asi měla pravdu, že se nemá večeřet moučník.

„Promiň, nemohl jsem se ti už ozvat.“

„Nevadí,“ hlesla, ačkoli tomu tak docela nebylo. „Zjistil jsi něco?“

„Nic,“ odpověděl poněkud zklamaně. „Celé podělané odpoledne jsem pobíhal po institutu z katedry na katedru a pátral po tom, jaké jedy tam přechovávají.“

„Co kyanidy?“

„Pracují se všemi jedy, kromě kyanidů,“ odpověděl. „Jak jsi uspěl v rodině?“

„Nebyli moc sdílní. Nechávám prověřit finanční situaci farmy. Něco bych se měl dovědět už zítra. Frank obvolává všechny útulky a zjišťuje, co přesně se děje na těch jejich misijních cestách.“ Pokrčil rameny. „Ve zbývajícím čase jsme se zabývali notebookem. Vyšli jsme naprázdno.“

„Prošli jste zprávový blok?“

„Do toho se pustil Brad nejdřív. Narazil na pár vzkazů od tety, která žije na farmě, ale hlavně na výklady bible, pracovní rozvrhy, kdy je třeba co zařídit, kdo upeče kuře, kdo očistí mrkev a podobně. Těžko se z toho vyčte, co se týkalo Abby a co Rebeky.“

„Objevilo se tam něco během deseti dnů, kdy rodina pobývala v Atlantě?“

„Jeden soubor někdo otevřel v den, kdy odjeli do Atlanty,“ řekl Jeffrey. „V deset hodin padesát minut. To už rodiče byli na cestě. Obsahoval curriculum vitae Abigail Ruth Bennettové.“

„Strukturovaný životopis uchazeče o práci?“

„Vypadá to tak.“

„Myslíš, že odtud chtěla odejít?“

„Rodiče chtěli, aby dál studovala, ale odmítla.“

„Ještě že si mohla vybrat,“ poznamenala Sára. Cathy dostrkala obě dcery ke studiu málem rákoskou. „O jakou práci se ucházela?“

„Nemám tušení. Ovládala účetnictví a vůbec kancelářské práce. Na farmě si vyzkoušela leccos. To mohlo vzbudit zájem potenciálního zaměstnavatele.“

„Získala vzdělání domácí výukou?“ zeptala se Sára. Neplatilo to sice obecně, ale ze zkušenosti věděla, že mnozí rodiče dávali přednost domácímu vzdělání ze dvou důvodů: nepřáli si, aby se jejich děti bílé pleti stýkaly s minoritami, nebo chtěli mít jistotu, že je nebudou učit jiným teoriím o vzniku světa než kreacionismu a povedou je k odříkání.

„Většina členů rodiny zřejmě absolvovala domácí výuku.“ Jeffrey si povolil kravatu. „Musím se převlíct.“ Na vysvětlenou dodal: „Všechny džíny mám tady v ložnici.“

„Proč ten převlek?“

„Zajedu promluvit s Dalem Stanleym, a pak s Lenou vyrážíme k Růžové micince.“

„Do toho baru nahoře bez u šestnáctky?“

Pohlédl na ni úkosem. „Proč se tam některé ženy ochotně předvádějí, a jiné by muže před návštěvou takového podniku nejradši vykastrovaly?“

„Právě proto, že máte koule.“ Sára se posadila, žaludek se jí svíral. Ještě že nejedla cheetos. „Proč tam jedeš? Chceš mě tím potrestat?“

„Za co bych tě trestal?“ zeptal se a zamířil do ložnice, Sára za ním.

„Jen si mě ignoruj,“ řekla a vlastně nevěděla proč. „Měla jsem moc a moc špatný den.“

„Co proti tomu můžu udělat?“

„Nic.“

Otevřel kufr. „Našli jsme v dívčím pokoji kartonek zápalek. S logem Růžové micinky. Proč bych tě trestal?“

Sára seděla na posteli a sledovala, jak prohrabuje kufry a hledá džíny. „Nepřipadala mi jako typ pro Růžovou micinku.“

„Nikdo z rodiny není ten typ,“ řekl a konečně objevil správný kufr. Zadíval se na ni, rozepnul si kalhoty a odkopl je stranou. „Pořád se na mě zlobíš?“

„Kéž bych věděla!“

Stáhl ponožky a strčil je do koše na prádlo. „Kéž bych to věděl já.“

Sára se zadívala okny z ložnice na jezero. Málokdy zatahovala závěsy, protože tento pohled patřil k nejkrásnějším ve městě. Často ležela v posteli a pozorovala, jak po obloze putuje měsíc, než ji zmohl spánek. Kolikrát vyhlížela týmiž okny minulý týden, aniž tušila, že na protějším břehu leží v bedně opuštěná Abigail Bennettová, pravděpodobně mrzne a určitě propadá děsu. Ležela Sára v teple a pohodlí postele, zatímco pod rouškou tmy Abby otrávil vrah?

„Sáro?“ Jeffrey stál ve spodním prádle a upřeně se na ni díval. „Co je s tebou?“

Neodpověděla. „Pověz mi něco víc o Abigailině rodině.“

Zaváhal a vzápětí pokračoval v převlékání. „Jsou vážně divní.“

„Jak divní?“

Vytáhl ponožky, usedl na postel a navlékal si je. „Možná mi straší v hlavě. Viděl jsem hodně lidí, kteří pokřivenou vírou ospravedlňovali, že je přitahují mladá děvčata.“

„Zamávalo to s nimi, když jsi jim sdělil, že je mrtvá?“

„Doslechli se o tom, co jsme našli. Nevím jak, protože farma je podle všeho hermeticky uzavřený svět. Jen jeden ze strýců se tam zdržuje napůl. Nechci se unáhlit, ale je tu něco, proč mu nemůžu věřit.“

„Třeba jsi zaujatý proti strýcům.“

„Třeba.“ Promnul si rukama oči. „Matkou to hluboce otřáslo.“

„Neumím si představit, jaké to je vyslechnout takovou zprávu.“

„Získala si mě.“

„V jakém smyslu?“

„Úpěnlivě mě prosila, abych odhalil pachatele. Ale třeba se jí nebude líbit, až se to stane.“

„Opravdu myslíš, že v tom má prsty rodina?“

„Nevím.“ Stál, oblékal se a líčil Sáře své pocity z rodiny. Jeden ze strýců se chová povýšeně a má nad rodinou větší moc, než je podle Jeffreyho názoru obvyklé. Manžel je tak starý, že by mohl být své ženě dědou. Sára seděla, opírala se o čelo postele, ruce složené na prsou, a poslouchala. Čím déle mluvil, tím víc slyšela varovných signálů.

„Tamní ženy jsou hodně… staromódní. Nechávají muže, aby mluvili za ně. Podřizují se manželům a bratrům.“

„To je typické pro většinu konzervativních náboženství,“ podotkla Sára. „Předurčují jako hlavu rodiny muže, ale šedivá je teorie.“ Očekávala od něho melancholickou poznámku, a když se nedočkala, zeptala se: „Dověděl ses něco od sestry oběti?“

„Od Rebeky? Nic, a určitě mi nedovolí s ní znovu promluvit. Strýc by mě nejspíš pověsil za vlasy do průvanu, kdyby věděl, že jsem s ní mluvil v Abbyině pokoji.“

„Myslíš, že by se z ní dalo ještě něco vytáhnout?“

„Co já vím? Netroufám si posoudit, jestli něco skrývá, nebo je rozbolavělá smutkem.“

„Je těžké se v tom vyznat,“ řekla Sára. „Asi není momentálně schopna normálně uvažovat.“

„Lena z matky vypáčila, že Rebeka už dřív utekla z domova.“

„Proč?“

„To nevíme.“

„Za tím by mohlo něco být.“

„A třeba taky jen to, že je teenager,“ prohlásil, jako by Sáře musel připomenout, že do osmnácti let uteče z domova aspoň jednou každé sedmé dítě. „Na svůj věk vypadá vyloženě dětsky.“

„V takovém prostředí se určitě těžko dospívá. Ne že by bylo něco špatného na tom držet děti na uzdě před světskými svody. Kdyby to bylo moje dítě…“ Zarazila se. „Kdyby to bylo některé z dětí, které vídám na klinice… Chápu, proč rodiče tak vehementně chrání svoje děti.“

Jeffrey dokončil oblékání, zadíval se na ni a pootevřel ústa, jako by chtěl něco říci.

Sára ztěžka polkla. „Takže rodina propadla té jejich víře?“

„Ano,“ přisvědčil Jeffrey s vědomím, co ji předtím zabolelo. „U té dívenky si tím nejsem tak jist. Ten pocit jsem měl dokonce dřív, než mi Lena řekla, že utekla. Byla v tom vzpoura. Když jsem ji vyslýchal, vlastně se vzepřela strýci.“

„Jak?“

„Je to právník. Nepřál si, aby odpovídala na moje otázky. Ale ona se nedala.“ Potřásl hlavou, jako by obdivoval její kuráž. „Taková míra nezávislosti se vymyká jejich rodinnému řádu, zvlášť nepřísluší takovému děvčeti.“

„Mladší děti bývají troufalejší,“ řekla Sára. „Tessa měla pořád nějaké problémy. Nevím, jestli proto, že táta na ni byl přísnější, nebo byla zlobivější.“

Nedokázal potlačit uznalý úsměv. Obdivoval Tessu pro její svobodomyslnost. Mužům se to zkrátka líbí. „Je trochu divoká.“

„Kdežto já ne,“ řekla Sára a snažila se potlačit lítostivý tón. Tessa si vždycky počínala směle, zatímco Sářiny největší dětské prohřešky většinou souvisely se vzděláním: zdržela se moc dlouho v knihovně, protože se zabrala do studia; propašovala do postele baterku, aby si mohla číst po zhasnutí pod přikrývkou.

„Předpokládáš, že se dozvíš něco podstatnějšího ve středu při výsleších?“

„Pochybuju. Možná něco vypadne z Dalea Stanleyho. S tou kyanidovou solí je to jisté?“

„Ano.“

„Trochu jsem se porozhlédl. Dale Stanley široko daleko jediný provádí pokovování. Mohly by tu být nějaké kontakty s farmou. Podle mě není náhoda, že došlo k vraždě mladé ženy, když se tam pohybuje dost bývalých trestanců.“ Vzhlédl k ní. „A navíc dům Dalea Stanleyho je coby kamenem dohodil od hranice okresu Catoogah.“

„Myslíš, že ji pohřbil v bedně Dale Stanley?“

„Nemám ponětí. Ale v téhle fázi nevěřím nikomu.“

„Připisuješ tomu nějaký náboženský význam? Takovému pohřbu do země?“

„A otravě? Právě to mě mate. Lena si je jista, že v tom hraje úlohu náboženství a rodina v tom nějak lítá.“

„Pokud něco jen trochu zavání náboženstvím, má dobrý důvod se na tom točit.“

„Lena je moje nejlepší vyšetřovatelka,“ řekl Jeffrey. „Vím, že má… problémy…“ Uvědomil si, že se vyjádřil dost eufemisticky, ale pokračoval. „Samozřejmě nechci, aby zaměřila pozornost jedním směrem, protože to odpovídá jejímu vidění světa.“

„Dívá se na věci zjednodušeně.“

„To víceméně každý,“ řekl, a byť s ním Sára souhlasila, věděla, že Jeffrey je výjimkou. „Dávám jí za pravdu v tom, že je to divné prostředí. Vůbec nejdřív jsme tam narazili na chlapíka, co za stodolou mával biblí a kázal slovo boží.“

„O totéž se snaží Hareův táta, když se shromáždí rodina,“ poznamenala Sára, ovšem obě strýcovy sestry, když se je pokoušel obracet na víru, se mu vysmály do očí, takže strýc Roderick zřídkakdy stihl citovat z bible víc než první verš.

„Stejně je to podezřelé.“

„Tohle je Jih, Jeffrey. Lidi tu lpí na náboženství.“

„Vykládáš to klukovi z Alabamy,“ připomněl jí. „To není jen záležitost Jihu. Když se podíváš na Středozápad, do Kalifornie nebo na sever státu New York, všude najdeš náboženské komunity. Tady je ten vliv silnější, protože tu působí lepší duchovní pastýři.“

Sára se s ním nepřela. Čím dál od metropole, tím zbožnější lidé. Po pravdě řečeno to patřilo k věcem, které se jí na malých městech zamlouvaly. Ačkoli Sára nebyla věřící, líbily se jí křesťanské myšlenky, filozofie lásky k bližnímu a nastavení druhé tváře. Bohužel v současnosti neshledávala, že by udávaly tón.

„Dejme tomu, že Lenu vede instinkt správným směrem a je v tom zapletena celá rodina. Že je to dábelská sekta a z nějakého důvodu pohřbili Abby.“

„Byla těhotná.“

„Možná ji pohřbili, protože otěhotněla. Ale proč ji otrávili? Nedává to smysl.“

Sáře nezbývalo než souhlasit. „A proč by ji pohřbívali? Jsou přece stoupenci práva na život?“

„Tohle nesedí. Tady musí být jiný motiv.“

„V úvahu připadá i někdo cizí. Jenže proč by ji kdosi odjinud pohřbil zaživa a pak zavraždil?“

„Třeba se chtěl vrátit a odvézt tělo, až zemře. Možná jsme ji objevili dřív, než stačil dokončit, co měl v úmyslu.“

To Sáru nenapadlo a z té představy ji zamrazilo.

„Poslal jsem k analýze vzorky dřeva,“ řekl Jeffrey. „Pokud na něm ulpěly stopy DNA, bude z čeho vycházet.“ Zamyslel se a dodal: „Doufejme.“

Sára věděla, že výsledky testů dostanou za týdny, ne-li za měsíce. Vybavení kriminalistické laboratoře Georgijského úřadu pro vyšetřování bylo zastaralé a div divoucí, že se podařilo ve státě vyšetřit nějaký zločin. „Nemůžeš se rozjet na farmu a zahájit tam výslechy hned?“

„Bez povolení soudu ne. Catoogahský šerif, ten pablb, by mě roznesl na kopytech za to, že překračuju svoji pravomoc.“

„Co se obrátit na sociálku? Říkáš, že na farmě jsou děti. Možná nezletilí uprchlíci.“

„Dobrý nápad.“ Jeffrey se usmál, zaradoval se, když se ukázalo, že by se překážka možná dala zdolat. „Musím být opatrný. Ten Lev podle všeho zná svoje práva. Vsadím se, že farma má v záloze deset advokátů.“

Sára se posadila. „Cože?“

„Nejspíš mají v záloze deset advokátů…“

„Ne, řekni znovu to jméno.“

„Lev, tak se jmenuje jeden ze strýců,“ vyhověl jí Jeffrey. „Zvláštní je, že je ti podobný, máte něco společného. Zrzavé vlasy.“ Přes tričko s krátkým rukávem potištěné obrázkem skupiny Lynyrd Skynyrd si oblékl vestu s tisíci kapsičkami. „A krásné modré oči.“

„Já mám zelené oči,“ řekla popuzena jeho starým vtipem. „Čím se mi podobá?“

„Slyšela jsi,“ usadil ji a zahrkal zipem u vesty. „Vypadám jako křupán nažhavený na stripýz?“

„Pověz mi o tom člověku, o tom Levovi.“

„Proč jsi tak zvědavá?“

„Zajímá mě to,“ řekla a dodala: „Tessa chodí do kostela té jejich církve.“

Nedůvěřivě se zasmál. „Děláš si legraci.“

„Proč ti to připadá neuvěřitelné?“

„Tessa a kostel? Bez toho, že by ji tam matka dohnala bičem?“

„Jak to myslíš?“

„Oni jsou opravdu… zbožní,“ řekl Jeffrey a prohrábl si rukou vlasy. Usedl na okraj postele. „To nejsou lidé jako Tessa.“

Jestliže Sára vytýkala Tesse lehkomyslnost, něco jiného bylo, když si to dovolili druzí – včetně Jeffreyho. „K jakým lidem řadíš Tessu?“

Pohladil ji po chodidle, vytušil past. „Sáro…“

„Zapomeň na to,“ řekla Sára a sama se divila, proč provokuje k hádce.

„Nechci zapomenout. Co je s tebou, Sáro?“

Stáhla se do klubíčka a odvrátila se od něho. „Mám za sebou vážně hrozný den.“

Pohladil ji po zádech. „Kvůli té pitvě?“ Přikývla.

„Volala jsi mi, potřebovala sis se mnou promluvit. Měl jsem vyšetřit chvilku a vyslechnout tě.“

Sára polkla knedlík v krku. To, že si uvědomil svou chybu, pro ni znamenalo skoro tolik, jako by se žádné nedopustil.

„Vím, že to máš těžké, miláčku,“ konejšil ji. „Odpusť, že jsem tě nepodržel.“

„To nic.“

„Netěší mě, že jsi na takové věci sama.“

„Byl se mnou Carlos.“

„To není totéž.“ Dál ji hladil, kroužil jí dlaní po zádech. Sotva slyšitelně zašeptal: „Co se děje?“

„Já nevím,“ přiznala. „Tessa chce, abych s ní šla ve středu večer do toho jejich kostela.“

Ruka se zastavila. „To bych dost nerad.“

Ohlédla se po něm přes rameno. „Proč?“

„Ti lidé… nějak jim nevěřím. Neumím vysvětlit proč, ale něco mi tu nesedí.“

„Opravdu myslíš, že zavraždili Abigail?“

„Nevím, co udělali,“ řekl. „Ale nechci, aby ses s nimi zapletla.“

„Do čeho bych se mohla zaplést?“

Neodpověděl. Namísto toho ji zatahal za rukáv a řekl: „Obraťme list.“

Sára se překulila na záda a na rtech jí zahrál úsměv, když Jeffrey přejel prstem po napůl otevřeném zipu její sukně. „Co jsi večeřela?“

Zahanbeně jen zavrtěla hlavou.

Jeffrey jí zasunul ruku pod blůzu a začal ji hladit po bříšku. „Je to lepší?“

Přikývla.

„Máš tak hebkou pleť,“ šeptal a špičky prstů mu jen hrály. „Když na to někdy pomyslím, zatrne mi u srdce a připadá mi, že létám.“ Usmál se, jako by se právě tak dělo.

Uběhlo několik minut, než se zeptal: „Prý je Jimmy Powell zase v nemocnici?“

Sára zavřela oči a soustředila se na jeho ruku. Po většinu dne měla pláč na krajíčku a jeho slova ji odzbrojovala. Všechno, co prožila za posledních osmačtyřicet hodin, ji opřádalo jako pavučina, ale Jeffreyho jemné doteky ji vysvobozovaly z jejího zajetí.

„Tentokrát je to naposled,“ řekla a při pomyšlení na devítiletého chlapce se jí sevřelo hrdlo. Sára znala Jimmyho odmalička, viděla, jak z nemluvněte roste kluk. Diagnóza ji zasáhla skoro tak bolestně jako jeho rodiče.

„Chceš, abych jel do nemocnice s tebou?“ zeptal se Jeffrey.

„Prosím.“

Jeho doteky ještě zjemněly. „Co bude dál?“

„Dál?“ Chtělo se jí příst jako kočce.

„Kde budu spát?“

Sára si dala s odpovědí na čas, chtělo se jí lusknout prsty, aby už bylo zítra a padlo rozhodnutí. Ale nakonec jen ukázala ke kufrům a krabicím, které si přivezl ze svého domku. „Máš tu všechny věci.“

Úsměv na jeho tváři nedokázal zakrýt rozčarování. „I to je dobrý důvod.“

7

Jeffrey vyjížděl z Heartsdalu a ztišil rádio. Prudká bolest mu vystřelila až do čelisti, zaskřípal zuby. Z prsou se mu vydral stařecký povzdech, měl po náladě. Bolelo ho rameno, ozývalo se pravé koleno, nemluvě o tom, že v řezné ráně na ruce mu cukalo. Léta na fotbalovém hřišti ho naučila ignorovat bolístky a bolesti, ale zjišťoval, že jak stárne, je to stále obtížnější. Dneska si připadal opravdu starý – nejen starý, přímo antikvární. Když mu před několika měsíci střela provrtala rameno, byl to jakýsi budíček a připomínka, že nebude žít věčně. Kdysi vyběhl na fotbalové hřiště, a i když mu soupeř během utkání málem zpřelámal všechny kosti, na druhý den se probudil a cítil se výborně. Nyní ho rameno rozbolelo, jestliže si intenzivněji čistil zuby.

A teď k tomu přibyl ten průšvih s hepatitidou. Když mu Jo minulý týden telefonovala, aby mu sdělila tu novinu, věděl, že je to ona, než řekla první slovo. Vždycky než promluvila, váhavě pomlčela, jako by čekala, že ten druhý se ujme iniciativy. To byla jedna z věcí, které se mu na ní líbily – dopřávala Jeffreymu pocit, že určuje běh událostí. Jo se nikdy nehádala a vypracovala k dokonalosti umění nesouhlasné shody. Být se ženou a nemuset přemýšlet nad kdejakým úletem, který vyšel z jeho úst, mělo něco do sebe.

Ještě že dneska nebude zase spát na podlaze. Pochyboval, že Sára ho přivítá s otevřenou náručí v posteli, ale zdálo se, že její hněv se otupil. Než zatelefonovala Jo, vyvíjelo se to mezi nimi báječně, snazší je samozřejmě vinit z problémů někoho jiného. Pravda byla taková, že vztah se Sárou odpovídal spíš situaci krok vpřed, dva kroky vzad. Nejmíň čtyřikrát ji požádal o ruku a vždycky mu dala košem, a to ho začínalo štvát. Každý má někde svůj strop.

Jeffrey odbočil na šotolinovou cestu a pomyslel si, že mezi farmou a domem Dalea Stanleyho jeho Lincoln Town Car vypadá asi jako vůz civilisty, který zabloudil na válečné území.

Jeffrey zaparkoval za očividně dokonale zrenovovaným vozidlem, kdysi populárním typem Dodge Dart. „To je něco,“ zašeptal obdivně, když vystoupil z auta. Tmavomodrý dodge s tónovanými skly se jen blýskal, záď spočívala na zvedáku. Na mohutném, zářivě pochromovaném nárazníku se odrážela červená kontrolka alarmu umístěná na zdi autodílny.

„Vítejte, šéfe!“ Neobyčejně vysoký, hubený chlapík v montérkách vyšel z autodílny. Utíral si ruce do špinavého ručníku. „Loni jsme se viděli na pikniku.“

„Těší mě, že vás zase vidím, Dale.“ Nebylo mnoho lidí, k nimž musel Jeffrey vzhlížet, ale Dale Stanley si nezadal výškou s lodyhou popínavých fazolí. Velmi se podobal svému mladšímu bratrovi, kdyby popadli policistu Pata za hlavu a nohy a táhli opačným směrem, aby ho prodloužili o dobrého čtvrt metru, těžko by je rozeznal. Dale se tyčil hodně vysoko a budil dojem ležérního pohodáře, kterého nerozhází nic na světě. Jeffrey ho odhadoval na raného třicátníka.

„Promiňte, že jsem vás pozval až na tak pozdní hodinu,“ řekl Dale. „Nechci děsit děti. Střečkujou, i když jen vidí projíždět policejní hlídku.“ Nervózně se ohlédl k domu. „Jistě víte proč.“

„Rozumím,“ řekl Jeffrey a Dale se uklidnil. Strážník Pat Stanley, Daleův mladší bratr, se před několika měsíci podílel na velmi dramatickém zásahu proti únoscům rukojmích a jen taktak vyvázl živý. Jeffrey si dovedl představit, jaké to je sledovat dění v televizi, a pak čekat, jestli nepřijede policejní auto se zprávou, že bratr zahynul.

„Nesnášejí sirény ani v televizi,“ dodal Dale a Jeffrey si pomyslel, že patří k lidem, co v domě odchytávají pavouky a vynášejí je ven, místo aby je zabili.

„Máte bratra?“ zeptal se Dale.

„Ne, teda pokud vím,“ odvětil Jeffrey. Dale pohodil hlavou a rozřehtal se jako kůň.

Jeffrey počkal, až se utiší, a zeptal se: „Žijete přímo na hranici okresů, co?“

„Jo,“ přisvědčil Dale. „Tamhle je Catoogah, tady Avondale. Moje děti budou navštěvovat školu v Mason Millu.“

Jeffrey se rozhlížel, aby se zorientoval. „Tohle je moc pěkné místo.“

„Dík.“ Pokynul k autodílně. „Dáte si pivo?“

„Rád.“ Když vešli do haly, Jeffrey nedokázal skrýt obdiv. Dale udržoval uvnitř vzorný pořádek. Na světlešedé podlaze nebylo vidět kapičku oleje. Nářadí spočívalo v panelech s prolisy, které naznačovaly, co kam patří. Sklenice od dětské výživy se šrouby a maticemi stály na policích jako láhve vína za barovým pultem. Bylo tu světlo jako za bílého dne.

„Co všechno tu děláte?“ zeptal se Jeffrey.

„Nejvíc renovuju auťáky,“ odpověděl Dale a mávl rukou k dartu. „Vzadu mám lakovnu. Mechanický práce dělám tady. Žena maká na čalounění.“

„Terri?“

Dale se bleskově ohlédl přes rameno po Jeffreym, pravděpodobně na něj zapůsobilo, že si pamatuje její jméno. „Ano.“

„Máte to dobře zorganizované.“

„Což o to,“ řekl, otevřel malou ledničku a vytáhl láhev bud lightu. „Docela by se dařilo, až na mýho nejstaršího. Tim se vídá s vaší bejvalou ženou víc než se mnou. A teď se rozstonala moje sestra a musela nechat práce ve fabrice. Na rodinu to dolehlo. Postarat se o ni je zátěž.“

„Sára se zmínila, že Tim má astma.“

„Jo, a dost těžký.“ Odzátkoval pivo a podal láhev Jeffreymu. „Všemožně ho opečováváme. Když ho žena přivezla ze špitálu, praštil jsem nadobro s kouřením. Myslel jsem, že mě to zabije. Jenže co člověk neudělá pro svý děti. Vy žádný nemáte, co?“ Zasmál se. „Teda pokud víte.“

Jeffrey se přinutil k úsměvu, přestože vzhledem k okolnostem mu do smíchu nebylo. Po přiměřené odmlce poznamenal: „Prý tu provádíte galvanické pokovování.“

„Ovšem.“ Dale zvedl cosi kovového z ponku. Jeffrey spatřil starý znak vozů Porsche, zářící čerstvým zlatým pokovováním. Souprava jemných zašpičatělých štětečků naznačovala, že Dale pracuje na jeho vybarvení. „To je pro bráchu mojí manželky. Ať se kola točí.“

„Můžete mi popsat technologický postup?“

„Pokovování?“ Dale překvapeně vyvalil oči. „To jste sem přijel kvůli přednášce z chemie?“

„Zasvětíte mě?“

Dale přemýšlel. „Proč ne,“ souhlasil a zavedl Jeffreyho k pracovní stolici v zadní části dílny. Na důvěrně známé půdě jako by ožil. „Je to zjednodušeně řečeno třífázový proces. Působíte na kov hlavně tímhle.“ Ukázal na zařízení, které se podobalo nabíječce baterií. Jeho jádrem byly dvě elektrody, jedna s černou, druhá s červenou rukojetí. Vedle ležely další elektrody se žlutou a červenou rukojetí.

„Kladný elektrický pól je červený, záporný černý.“ Dale ukázal na mělkou nádobu. „Nejdřív vložíte to, co chcete pokovovat, sem. A zalijete předmět vodivým roztokem. Zavedete k němu anodu a předmět se očistí. Spojíte ho s katodou a aktivujete nikl.“

„Myslel jsem, že je znak pozlacený.“

„Podkladem je nikl. Zlato se musí na něčem uchytit. To, co se má pokovovat, je spojené s katodou, anodou bude zlato a elektrolytem roztok jeho solí. Zlato se vylučuje z galvanický lázně a vytváří na předmětu povlak, který má vlastnosti metalurgicky vytvořeného kovu. Vynechávám některý vzrušující detaily, tohle je podstata.“

„Co takový roztok obsahuje?“

„Základní složky beru od jednoho dodavatele,“ řekl Dale a šátral rukou na kovové skříňce nad pokovovací stolicí. Nahmatal klíč a odemkl jím dvířka.

„Klíč necháváte vždycky tam?“

„Jo.“ Otevřel skříňku a vykládal z ní jednu po druhé lahve. „Děti na něj nedosáhnou.“

„Může někdo vstoupit do dílny bez vašeho vědomí?“

„Vyloučeno.“ Ukázal na nářadí a stroje za tisíce dolarů. „Tohle je moje živobytí. Kdyby sem někdo vlezl a ukradl mi to, jsem vyřízený.“

„Nikdy nenecháváte dveře otevřené?“ vyptával se dál Jeffrey a mínil tím garážová vrata. Uvnitř nebyla žádná okna ani další dveře. Vejít a vyjít se dalo jen pod solidními roletovými vraty, která by patrně odolala i nárazu osobního auta.

„Otevřeno je, jen když jsem tady,“ ujišťoval ho Dale. „Zavírám, i když se jdu domů vyčurat.“

Jeffrey se sklonil k lahvím a četl nápisy na štítcích. „To vypadá na samé jedy.“

„Pracuju s nimi v masce a rukavicích,“ řekl Dale. „Jsou i nebezpečnější látky, ale přestal jsem je používat, když Tim onemocněl.“

„Jaké látky?“

„Sloučeniny arzenu a kyanidy. Rozkládají se kyselinami. Vzniká hrozně těkavý roztok, upřímně řečeno, div jsem se při tom nepodělal strachy. Nedávno se na trhu objevila nová látka, sice taky dost nebezpečná, ale když se jí člověk nadechne, tak ho nezabije.“ Ukázal na jednu plastovou láhev. „To je ono.“

Jeffrey si přečetl štítek. „Bez kyanidů?“

„Jo.“ Uchichtl se. „Docela ochotně jsem na ni přešel. Když jde o kejhák, jsem velikánskej posera.“

Jeffrey si prohlížel lahve, četl štítky, ale nedotýkal se jich. Obsah každé z nich by zabil stádo koní.

Dale se pohupoval na podpatcích a čekal. Podle výrazu v jeho tváři to vypadalo, jako by doufal, že se mu za jeho trpělivost dostane nějaké odměny.

„Znáte tu farmu za hranicí okresu Catoogah?“

„Ty pěstitele sóje?“

„Ano.“

„To se rozumí.“ Ukázal na silnici vedoucí na jihovýchod. „Když budete pokračovat tudy, narazíte na ni.“

„Zastavil se u vás někdy někdo odtamtud?“

Dale začal ukládat lahve do skříňky. „Dřív si zkracovali cestu do města lesem. Znervózňovalo mě to. Některý z těch lidí byste asi nepovažoval za počestný občany.“

„Koho máte na mysli?“

„Ty dělníky.“ Zavřel skříňku, zamkl a klíč odložil do skrýše. „Sakra, a ta rodina je podle mýho spolek zajebaných idiotů, když sem verbujou takový lidi.“

„Co o nich víte?“ naléhal Jeffrey.

„Mezi těma, co sem vozí z Atlanty, se najde dost šupáků. Feťáků, alkoholiků a podobně. Ze zoufalství pak provedou kdovíco. Víra je nespasí.“

„Dělají vám potíže?“ zeptal se Jeffrey.

„Ne, to ne. Totiž, možná pro ně na farmě dělají něco záslužnýho. Jen je nerad vidím na svým pozemku.“

„Bojíte se loupeže?“

„Aby se dostali sem, museli by mít plazmový hořák. Nebo projít skrze mě.“

„Máte zbraň.“

„To si pište.“

„Můžu se na ni podívat?“

Dale přešel dílnu a sáhl do jiné skříňky. Vytáhl revolver Smith & Wesson a podal ho Jeffreymu.

„Pěkná věcička,“ konstatoval Jeffrey a zkontroloval bubínek. Dale dbal na to, aby zbraň byla dokonale čistá a plně nabitá. „Je připravená k akci,“ řekl Jeffrey a podával mu revolver.

„Jen opatrně,“ varoval ho zpola žertem Dale. „Má citlivou spoušť.“

„Opravdu?“ Jeffreyho napadlo, že Dale si tím možná mazaně vytváří alibi pro případ, kdyby „nešťastnou náhodou“ zastřelil vetřelce.

„Že by nás tamti vyloupili, toho se nebojím,“ prohlásil Dale a uložil zbraň zpět do skříňky. „Dávám si na všechno dobrý pozor. Kdyby se sem někdo přikradl, rozštěkají se psi, žena se vyděsí, děti rozpláčou, já bych se pořádně naštval a to by vůbec nebylo dobrý.“ Odmlčel se a pohlédl k příjezdové cestě. „Nerad si hraju na drsňáka, ale nežijeme v rajský zahradě. Kousek odtud vegetujou všelijaký šmejdi a nechci, aby se mi ometali kolem dětí.“ Potřásl hlavou. „Vám o tom přece nemusím vykládat, šéfe.“

Jeffreyho zajímalo, jestli si tudy nekrátila cestu i Abigail Bennettová. „Nepřiblížil se někdo z farmy až k domu?“

„Nikdy. Jsem tu celý den. Každýho bych viděl.“

„Mluvil jste někdy s někým z nich?“

„Leda jsem je okřiknul, ať táhnou z mýho pozemku,“ řekl Dale. „O barák se nebojím. Psi by je roztrhali, kdyby jen zaklepali na dveře.“

„Co jste podnikl?“ zeptal se Jeffrey. „Myslím, abyste jim zabránil zkracovat si cestu přes váš pozemek.“

„Stěžoval jsem si Tříčtvrťákovi. Teda šerifu Pelhamovi.“

Jeffrey přezdívku přeslechl. „Čeho jste dosáhl?“

„Všechno zůstalo při starým,“ řekl Dale a přešlápl. „Nechtěl jsem s tím otravovat Pata, tak jsem sám brnknul na farmu. Mluvil jsem se synem starýho Torna, s Levem. I když samou zbožností zmagořil, není to špatnej chlap. Znáte ho?“

„Ano.“

„Vysvětlil jsem mu situaci s tím, že si nepřeju, aby mi jeho lidi lezli na pozemek. Vzal to.“

„Kdy to bylo?“

„No, tři čtyři měsíce zpátky,“ odpověděl Dale. „Dokonce sem přijel a prošli jsme se u lesa po hranici mýho pozemku. Slíbil, že tam postaví plot, aby to zarazil.“

„Udělal to?“

„Ano.“

„Vzal jste ho do dílny?“

„Ovšem.“ Dale se skoro zapýřil jako dítě, které se chlubí svými hračkami. „Zrovna jsem vyšíval na mustangovi z devětašedesátýho roku. Byl to prakticky vrak, co někdo nezákonně odstavil u silnice.“

„Lev se zajímá o auta?“ překvapeně se zeptal Jeffrey.

„Nevím, kterýho chlapa by nezajímalo takový auto. Úplně jsem ho odstrojil, sehnal jsem nový motor, nápravy, výfuk – původní zůstal jen skelet, taky jsem upálil sloupky a snížil střechu o sedm centimetrů.“

Jeffreyho lákalo nechat Dalea, aby odbočil od tématu, ale nemohl. „Smím se ještě na něco zeptat?“

„Ptejte se.“

„Nepomáháte si ještě někdy kyanidem?“

Dale zavrtěl hlavou. „Od tý doby, co jsem přestal hulit, ne. S tím jsem skoncoval.“ Rozesmál se, ale když viděl, že Jeffrey se nepřipojil, zarazil se. „Samozřejmě mi tu ještě něco zbylo.“ Vrátil se ke kovové skříňce nad pokovovací stolicí. Opět nahmatal klíč a odemkl skříňku. Sáhl až dozadu, skoro celá paže zmizela v nejhořejší poličce. Vytáhl tlustou plastovou kazetu se skleněnou lahvičkou uvnitř. Jeffreymu přeběhl mráz po zádech, když spatřil na obalu lebku a zkřížené hnáty a představil si, co potkalo Abigail Bennettovou.

Dale postavil kazetu na ponk, skleněná lahvička nadskočila. „Nerad na to svinstvo sahám, i když je v ochranným obalu. Vím, že obsah je stabilní, ale kurevsky mě to vytáčí.“

„Nechal jste někdy skříňku odemčenou?“

„Za léta, kdy používám to, co tam ukládám, nikdy.“

Jeffrey se sklonil a prohlížel si lahvičku. „Nepoznáte, jestli z lahvičky neubylo?“

Dale si skoro klekl a nakukoval čirým sklem. „Nezdá se mi.“ Vstal. „Ovšem nemám to tak přesně v oku.“

„Zajímal se Lev, co uchováváte v té skříňce?“

„Pochybuju, že si jí vůbec všimnul.“ Zkřížil ruce na prsou a zeptal se: „Měl bych si na něco dát pozor?“

„Není třeba,“ odpověděl Jeffrey, ale nebyl si tím jist. „Můžu si promluvit s Terri?“

„Zrovna je u Sally. U mojí sestry. Má potíže se svými…“ Ukázal k dolním partiím. „Terri k ní jezdí, když se její stav zhorší, pomáhá jí s dětmi.“

„Potřebuju s ní mluvit. Třeba viděla u dílny někoho, kdo tu nemá co dělat.“

Dale sebou trhl, jako by Jeffrey zpochybnil jeho čestnost. „Bez mýho vědomí se sem nikdo nedostane,“ prohlásil a Jeffrey mu věřil. Dale nebyl z mužů, co se ozbrojili pro okrasu.

„Terri se vrátí zítra ráno,“ dodal Dale smířlivě. „Vyřídím jí, aby se vám hned ozvala.“

„Výborně.“ Jeffrey ukázal na nejprudší jed. „Mohl bych si to odvézt? Kvůli otiskům prstů.“

„Docela rád se toho zbavím.“ Dale otevřel zásuvku a vytáhl latexové rukavice. „Nechcete tohle?“

Jeffrey přijal nabídku, natáhl si rukavice a chopil se kazety.

„Bohužel vás nemůžu víc zasvětit, Dale. Moc jste mi pomohl, ale pomlčte, prosím vás, že jsem tu byl a na co jsem se vyptával.“

„Bez starosti.“ Dale po výslechu očividně pookřál. Když Jeffrey nasedal do auta, řekl: „Přijeďte někdy, až vyšetříte chvilku, a posedíme. Mám fotky renovovaných auťáků, jsou to pěkný kousky.“

Když Jeffrey zastavil u Lenina domu, jeho podřízená seděla na schodech před hlavními dveřmi.

„Promiň, zpozdil jsem se,“ řekl, jen nasedla do auta.

„Nevadí.“

„Mluvil jsem s Dalem Stanleym o pokovování.“

Zacvakla bezpečnostní pás. „A co z toho?“

„Nic pozoruhodného.“ Poreferoval jí o Daleově činnosti a o Levově návštěvě. „Kyanid jsem cestou k tobě hodil na stanici,“ uklidnil ji. „Brad s ním zajede do Maconu, aby se na to podíval specialista na otisky prstů.“

„Předpokládáš, že něco objeví?“

„Vzhledem k tomu, jak se vyvíjí případ? Pochybuju.“

„Zůstal Lev v dílně sám?“

„Ne.“ Na to se zeptal Dalea opakovaně. „Nevím, jak by mohl ukrást ty soli, nehledě na jejich přepravu, je to prostě jen pitomá shoda okolností.“

„Vypadá to tak,“ souhlasila Lena a uvelebila se na sedadle. Ale bubnovala nervózně do loketní opěrky, což dělávala zřídka, a Jeffreymu to neuniklo.

„Stalo se něco?“ zeptal se.

Zavrtěla hlavou.

„Byla jsi někdy v tom podniku?“

„U Růžové micinky?“ Opět zavrtěla hlavou. „Tam asi sotva pouští ženy bez doprovodu.“

„A dobře dělají.“

„Jak to chceš navlíknout?“

„V pondělí tam nebude velký provoz,“ uvažoval nahlas Jeffrey. „Dáme prostě kolovat její fotografii, uvidíme, jestli ji někdo pozná.“

„Myslíš, že nám řeknou pravdu?“

„Netroufám si hádat,“ přiznal. „Ale podle mě máme větší šanci, že se někdo rozpovídá, když zlehka pokecáme, než když se budeme hned ohánět odznakem.“

„Vezmu si na starost děvčata,“ navrhla Lena. „Do šatny by tě určitě nepustili.“

„Není nad dobrý plán.“

Sklopila sluneční clonu a odkryla malé zrcátko, zřejmě si kontroluje mejkap, pomyslel si Jeffrey. Mrkl po ní. S tou snědou latinskoamerickou pletí a dokonalou postavou Lena pravděpodobně netrávila moc nocí o samotě, byť třeba ten špinavec Ethan Green nebyl žádné terno. Dnes večer se vzdala obvyklého kostýmu, místo toho si oblékla černé džíny a přiléhavou červenou hedvábnou košili s rozepnutým límcem. Taky si nevzala podprsenku, pokud mohl soudit, a zjevně jí bylo chladno.

Jeffrey se zavrtěl na sedadle a vypnul klimatizaci, doufal, že si nevšimla jeho kradmých pohledů. Lena nebyla dost mladá, aby mohla být jeho dcerou, ale většinou se tak chovala; Jeffrey si nemohl pomoci, ale připadal si jako starý oplzlík, který okukuje její vnady.

Přiklopila sluneční clonu. „Co je?“ Upřeně se na něho zadívala.

Jeffrey hledal slova. „Máš s tím ještě problémy?“

„S čím?“

Snažil se vymyslet formulaci, která by ji nenaštvala, ale vzdal to. „Piješ víc, než bys měla?“

„A ty pořád zahýbáš svojí manželce?“ vyjela na něj.

„Není to moje manželka,“ odsekl, ale věděl, že jeho rychlá odpověď pokulhává, jen co slova vyšla z jeho úst. „Poslyš, je to noční podnik, bar. Kdyby ti to mělo dělat potíže…“

„Nic mi nedělá potíže,“ rázně uťala rozhovor.

Zbytek cesty urazili mlčky, Jeffrey sledoval vozovku a přemítal, čím to je, že ho vždycky osud svede s těmi nejpopudlivějšími ženami v okrese. Taky přemýšlel, co asi dneska v baru zjistí. Dívka jako Abigail Bennettová neukryla kartonek zápalek do Snoopyho bezdůvodně. Pečlivě ho tam zašila a Jeffrey si neuvědomoval, jestli když ho dobýval, nerozpáral plyšáka vejpůl.

V dálce se rozzářila růžová neonová kočka, přestože jim k baru zbývaly víc než tři kilometry. Čím víc se blížili, tím víc viděli podrobností, až se desetimetrová micina na jehlových podpatcích a v černém koženém polokorzetu vzpínala přímo nad nimi.

Jeffrey zaparkoval co nejblíž k nájezdu na dálnici. Až na obrovský neon působila přízemní budova bez oken a s růžovou kovovou střechou fádně, přilehlé parkoviště by pojalo kolem stovky aut. V noci po prvním pracovním dni bylo obsazeno jen deset parkovacích míst, převážně dodávkami a sportovně-užitkovými vozidly. U zadního plotu parkoval osmnáctikolový kamion.

I v uzavřeném autě Jeffrey slyšel, jak v baru burácí hudba.

„Začneme hezky pomaloučku polehoučku,“ připomněl jí.

Lena odepnula bezpečnostní pás a vystoupila z auta, očividně stále ještě naštvaná, že se jí zeptal na pití. Od Sáry by si Jeffrey nechal líbit kdeco, ale nemohl připustit, aby mu dávala zabrat jeho podřízená.

„Moment,“ houkl na ni a Lena se ihned zastavila, ale neotočila se k němu. „Vzpamatuj se,“ varoval ji. „Nebudu trpět tvoje rozmary. Rozumíš?“

Přikývla a znovu vykročila. Dal si na čas a Lena zvolnila krok, dokud nešli vedle sebe.

Zastavila se před vchodem a konečně řekla: „Jsem v pořádku.“ Zadívala se mu do očí a důrazně zopakovala: „Jsem v naprostém pořádku.“

Kdyby se Jeffrey nepohyboval celý den mezi lidmi, kteří obratně tajili důležité informace o jiných i o sobě a odkazovali ho do úlohy diváka, asi by přibrzdil. Takhle řekl: „Drzosti si vyprošuju, Leno.“

„Rozkaz, veliteli.“ Nebyla v tom špetka ironie.

„Dobrá.“ Protáhl se kolem ní a otevřel dveře. Uvnitř visel ve vzduchu hustý cigaretový kouř jako téměř neproniknutelná opona a Jeffrey se musel nutit, aby vstoupil. Když kráčel k barovému pultu, který lemoval levou stranu místnosti, basové dunění ze zvukové aparatury mu rytmicky otřásalo okosticí. Zatuchlý interiér působil klaustrofobně, napomáhal tomu matově černý strop a podlaha, křesílka a boxy kolem jevišťátka jako by vypadly z půl století starého filmu pro pamětníky. Jeffreyho nozdry nasály pach potu, moči a něčeho, na co se mu teď nechtělo myslet. Podlaha byla lepkavá, zvlášť pod scénou uprostřed místnosti.

V podniku bylo kolem tuctu hostů všeho věku, výšky, šířky a barev, většina se opírala lokty o jevišťátko, na němž tančila mladá žena „nahoře bez“ a jinak oděná sotva viditelným řemínkem. Dva muži s břichy převislými přes džíny seděli u barového pultu a upírali oči do obrovského zrcadla za ním; každý měl před sebou pět prázdných panáků. Jeffrey si dopřál pohled na zrcadlový odraz ženy, která se natřásala u tyče. Byla chlapecky štíhlá a dokonale si osvojila pro vystoupení výraz, který říkal: „Nejsem tady. Tohle já jinak nedělám.“ Někde má otce. Možná to je důvod, proč se tu předvádí. Doma muselo být hodně nesnesitelně, když mladá žena utekla sem.

Barman vysunul bradu a Jeffrey reagoval na signál tím, že zvedl dva prsty a řekl: „Světlý ležák.“

Na jmenovce, která visela barmanovi na košili, se skvělo jméno Chip. Načepoval pivo, rázně postavil obě sklenice na pult, pěna stékala po stěnách. Z reprobeden zarámusila jiná skupina a vyřvávala tak, že Jeffrey neslyšel, kolik má zaplatit. Hodil na pult desetidolarovku, zvědav, jestli mu barman vrátí něco nazpátek.

Jeffrey se otočil a rozhlédl se po – slušně řečeno – obecenstvu. Kdysi navštívil v Birminghamu s kolegy od policie kdejaký noční podnik s erotickou show. Když jim končila služba, měly otevřeno jedině striptýzové bary, a tak tam zapadli, aby trochu pokecali, hodně popili a spláchli tak pach ulice. Vystupovaly tam ženy kypící vitalitou, ne tak mladičké a vychrtlé, že se jim dala na deset metrů spočítat žebra.

Ze všech podniků tohoto druhu ovšem čišela špatně skrývaná bezútěšnost, ať už z chlapů zírajících na jeviště nebo z tančících žen. Když si Jeffrey v jednom birminghamském stripbaru odskočil na toaletu, pokusil se host znásilnit jednu z účinkujících. Jeffrey vyrazil dveře šatny a odtrhl od ní útočníka. Žena se netajila znechucením – a to nejen z násilníka, ale i z Jeffreyho. Dovnitř se nahrnuly další ženy, všechny polooblečené a všechny si ho měřily stejným pohledem. Jejich nepřátelství a vyhrocená nenávist se do něj zařízly jako nůž. Už tam nikdy nezašel.

Lena se zdržela u vchodu a četla oznámení na vývěsní tabuli. Když vykročila do místnosti, všichni muži ji pozorovali, ať přímo nebo v některém z mnoha zrcadel. I žena na jevišti projevila zvědavost a vynechala jednu otočku kolem tyče, pravděpodobně ji napadlo, že se objevila konkurence. Lena okolí ignorovala, ale Jeffrey všeobecný zájem zaznamenal, oči mužů těkaly nahoru dolů po její postavě a vizuálně se jí zmocňovaly. Bezděčně sevřel pěsti, ale Lena si toho všimla a zavrtěla hlavou.

„Zajdu dozadu a omrknu děvčata.“

Jeffrey přikývl a otočil se ke svému pivu. Na pultu ležely dva dolary a nějaké drobné, ale Chip nebyl v dohledu. Jeffrey si lokl ze sklenice a div se vlažnou tekutinou nezalkl. Jako by u Růžové micinky řezali pivo splašky nebo koňskou močí.

„Pardon,“ omluvil se chlapík, který do něj drcl. Jeffreymu instinktivně sjela ruka ke kapse, ale peněženka byla na svém místě.

„Jste zdejší?“ zeptal se chlapík.

Jeffrey ponechal otázku bez odpovědi, pomyslel si, že tenhle profláknutý podnik není zrovna nejvhodnějším prostředím k námluvám.

„Já jsem zdejší,“ řekl chlapík vcelku spokojeně.

Jeffrey se otočil, aby se na něho podíval. Na výšku mu něco málo chybělo do sto sedmdesáti centimetrů, dlouhatánské blond vlasy si patrně nemyl několik týdnů. Silně podroušený se jednou rukou držel barového pultu, druhou upažil, jako by jí udržoval rovnováhu. Měl voskově žlutou pleť a za nehty špínu.

„Chodíte sem často?“ zeptal se Jeffrey.

„Každej večír,“ řekl a úsměv obnažil jeho deformovaný chrup. Jeffrey vytáhl fotografii Abigail Bennettové. „Poznáváte ji?“ Chlapík ostřil zrak na snímek, olizoval si rty a pohupoval se dopředu dozadu. „Je pěkná.“

„Je mrtvá.“

Pokrčil rameny. „To nebrání, aby nebyla pěkná.“ Pokývl ke dvěma sklenicím piva. „To vyžahnete naráz?“

„Poslužte si,“ řekl Jeffrey a odsunul se od něj. Chlapíkovi nešlo zjevně o nic jiného než o pití. To Jeffrey znal odmalička. Sotva se jeho otec Jimmy Tolliver ráno vyhrabal z postele, nezajímal se o nic jiného.

Lena se vracela k baru a tvářila se tak, že odpověděla na Jeffreyho nevyřčenou otázku. „Vzadu je jen jedna žena. Mimochodem, utekla z domova. Nechala jsem jí vizitku, ale pochybuju, že z ní něco vypadne.“ Pohlédla za barový pult. „Kam se poděl barman?“

Jeffrey si troufl hádat. „Šel informovat provozního, že se dostavili dva čmuchalové.“

„Začali jsme hezky pomaloučku polehoučku,“ utrousila Lena.

Jeffrey objevil vedle baru dveře, za nimiž nejspíš zmizel Chip. Vedle dveří bylo velké zrcadlo, tmavěji tónované než jiná. Usoudil, že za ním pozoruje dění v podniku provozní ředitel nebo majitel.

Jeffrey se neobtěžoval klepáním. Dveře byly zevnitř zajištěné, ale podařilo se mu je energickým trhnutím klikou otevřít.

„Hej vy!“ křikl Chip, ruce mu vyletěly vzhůru a couvl, až vrazil do zdi.

Muž za stolem počítal peníze, jednou rukou se probíral bankovkami, druhou vyťukával čísla na kalkulačce. „Co chcete?“ zeptal se, aniž se namáhal vzhlédnout. „Vedu podnik řádně. Zeptejte se, koho račte.“

„O tom nepochybuju,“ řekl Jeffrey a vytáhl ze zadní kapsy fotografii Abigail. „Povězte mi, jestli jste tu viděl tuhle ženu.“

Muž ani teď nevzhlédl. „Nikdy jsem ji neviděl.“

„Neodpovíte nám až potom, co se podíváte?“ zasáhla Lena.

Konečně vzhlédl. Na vlhkých rtech mu zahrál úsměv, sáhl po doutníku spočívajícím na popelníku po pravé ruce a ukousl špičku. Když se opřel, křeslo zasténalo jako sedmdesátiletá prostitutka. „Netěšíme se moc často z tak vybrané společnosti.“

„Podívejte se na fotku,“ vyzvala ho Lena, úkosem pohlédla na štítek se jménem na stole a dodala, „pane Fitzgeralde.“

„Pro vás Albert,“ řekl a převzal fotografii od Jeffreyho. Zkoumal obličej, a než snímek vrátil, úsměv mu poněkud ztuhl ve tváři. „Vypadá to, že ta žena je mrtvá.“

„Máte postřeh,“ poznamenala Lena. „Kampak, kampak?“

Jeffrey zaznamenal, že Chip se krade k dalším dveřím, ale Lena si ho všimla dřív.

„Ni-nikam,“ zadrmolil Chip.

„Toho se držte,“ varoval ho Jeffrey. Osvětlení v kanceláři prozrazovalo, že barman je vyzáblý na kost, pravděpodobně v důsledku těžké drogové závislosti, která mu nedovoluje se vydatně najíst. Vlasy měl nakrátko zastřižené nad ušima, tváře hladce oholené, přesto vypadal jako lidská troska.

„Neomrkneš ji, Chippie?“ zeptal se Albert. Podával fotografii barmanovi, ale ten ji nepřevzal. Něco v něm dál hlodalo. Chipovy oči přeskočily z Leny na Jeffreyho, na fotografii a pak na dveře. Zase se k nim o něco přiblížil, zády se opíral o zeď patrně v mylném domnění, že by jim mohl před očima nepozorovaně vyklouznout z kanceláře.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se Jeffrey.

Albert odpověděl za něj. „Donner, Charles Donner.“

Chip přešlápl směrem ke dveřím. „Nic jsem neprovedl.“

„Stůjte!“ přikázala mu Lena. Postoupila k němu o krok, ale barman se vrhl ke dveřím a stačil je otevřít. Lena po něm skočila, popadla ho zezadu za košili a zatočila jím tak, že setrvačností plachtil proti Jeffreymu. Ten zareagoval s prodlevou, přesto se mu podařilo zachytit mladého muže dřív, než by se rozplácl na podlaze. Ale nezabránil, aby se barman nepraštil o kovový psací stůl.

„Kurva,“ zařval Chip a chytil se za loket.

„To nic není,“ řekl Jeffrey a přidržel ho za límec košile.

Chip se zlomil v pase a svíral si loket. „Kurevsky to bolí.“

„Mlčte,“ obořila se na něj Lena a zvedla z podlahy fotografii. „Podívejte se, vy nešiko.“

„Neznám ji,“ prohlásil, dál si třel loket a Jeffrey nevěděl, jestli nelže.

„Proč jste chtěl pláchnout?“ zeptala se Lena.

„Mám záznam v trestním rejstříku.“

„Nežvaňte. Proč jste utíkal?“ Když neodpovídal, vlepila mu výchovný záhlavek.

„Ježíšikriste, madam!“ Chip si ohmatával zátylek, ohlédl se po Jeffreym a úpěnlivě ho žádal očima o pomoc. Byl jen o málo vyšší než Lena, a i když přece jen vážil o nějakých pět kilogramů víc, policistka měla vytrénovanější svaly.

„Odpovězte!“ žádal Jeffrey.

„Nechci zpátky za katr.“

„Je po vás vyhlášeno pátrání?“ tipnul si Jeffrey.

„Jsem venku na podmínku,“ odpověděl a stále si držel loket.

„Podívejte se znovu na tu fotku,“ vyzval ho Jeffrey.

Chip zaskřípal zuby, ale život ho naučil poslouchat. Pohlédl na fotografii. Sebemenším hnutím ve tváři nedal najevo, že Abigail Bennettovou zná, ale Jeffrey si všiml, že mu poskočil ohryzek, nepodařilo se mu úplně potlačit emoce.

„Vy ji znáte, co?“

Chip se ohlédl po Leně, jako by se bál, že mu opět jednu vlepí. „Jestli chcete slyšet tohle, tak jo. Dobrý?“

„Chci od vás slyšet pravdu,“ řekl Jeffrey. Když se na něj Chip podíval, měl zornice velké jako čtvrtdolar. Byl nepochybně pořádně zfetovaný. „Věděl jste, že otěhotněla, Chipe?“

Několikrát zamrkal. „Jsem na dně, lidi. Sotva uživím sám sebe.“

„Nehoníme se za vámi kvůli neplacení výživného, vy vymaštěnej debile,“ řekla Lena.

Otevřely se dveře a žena, která vystupovala na jevišti, se snažila zorientovat v situaci. „Děje se něco?“ zeptala se.

Jakmile otevřela dveře, Jeffrey se tím směrem podíval, Chip využil situace a praštil ho pěstí do nosu.

„Chipe!“ vykřikla žena, když kolem ní prolétl.

Jeffrey dopadl na podlahu tak tvrdě, že se mu zajiskřilo v očích. Žena se rozječela jako siréna a zuby nehty bojovala s Lenou, aby jí zabránila pronásledovat Chipa. Jeffrey mžoural, viděl dvojitě i trojitě. Oči se mu zavřely a otevřel je po delší prodlevě.

Když Lena vysadila Jeffreyho u Sářina domu, cítil se už líp. Striptérka Patty O’Ryanová sice Leně seškrábla kus kůže na předloktí, ale na víc se nezmohla, protože jí Lena zkroutila ruku za záda a smýkla jí na podlahu. Nasadila striptérce želízka, právě když Jeffrey konečně otevřel oči.

„Promiňte,“ stačila se omluvit Lena, než ji umlčel hysterický řev O’Ryanové: „Seru na vás, zkurvený svině!“

Charles Wesley Donner zatím zmizel, ale jeho nadřízený jim po mírném povzbuzení na něj vyklopil všechno kromě velikosti Chipova spodního prádla. Čtyřiadvacetiletý barman pracoval u Růžové micinky necelý rok. Jezdí v Chevroletu Nova z roku 1980 a bydlí v obskurním hotýlku na Cromwell Road v Avondalu. Jeffrey už vyrozuměl Donnerova sociálního kurátora, kterého moc nepotěšilo, když ho v hluboké noci probudilo vyzvánění telefonu. Ten potvrdil přechodnou adresu svého svěřence a Jeffrey tam vyslal hlídku. Následovalo vydání celostátního příkazu k pátrání, ale Donner si odkroutil v kriminálu šest let za distribuci drog a věděl, jak se skrývat před policií.

Jeffrey odemkl Sářiny domovní dveře co nejohleduplněji, aby ji nevzbudil. Chip nebyl žádný silák, ale jeho pěst zasáhla přesně tak, aby Jeffreyho složila: do kořene nosu a pod levé oko. Jeffrey věděl ze zkušenosti, že podlitiny budou zlobit a otok mu už teď ztěžoval dýchání. Jako obvykle z nosu vydatně krvácel, takže zranění vypadalo mnohem hůř. Kdykoli inkasoval direkt na kořen nosu, jako by otevřel kohoutek v krevní bance.

Rozsvítil v kuchyni rampu nad pracovní plochou a zadržel dech, vyčkával, jestli na něj Sára zavolá. Jelikož se tak nestalo, otevřel mrazničku a vytáhl z ní sáček s mraženým hráškem. Zaťal zuby a sykl, když si ho přiložil k tváři; uvažoval, proč to nikdy tolik nebolí ve chvíli, kdy člověk utrpí zranění, ale až potom.

„Jeffe?“

Vyskočil a upustil sáček.

Sára rozsvítila, zářivky nad nimi se rozblikaly. Jeffreymu se z toho málem rozskočila hlava, tupé bušení odpovídalo rytmu blikání.

Sára spatřila monokl pod jeho okem a zamračila se. „Kde jsi tohle koupil?“

Jeffrey se shýbl, aby sebral hrášek, krev se mu nahrnula do hlavy. „Tam, co prodávají.“

„Jsi celý od krve.“ Znělo to spíš jako obvinění.

Zadíval se na tričko, v ostrém kuchyňském světle vyniklo i to, co přehlédl na toaletě u Růžové micinky.

„To je tvoje krev?“ zeptala se.

Pokrčil rameny, pochopil, kam tou otázkou míří. Jako by jí víc záleželo na tom, aby nenakazil cizího člověka hepatitidou, než že mu nějaký syčák málem přerazil nos.

„Kde je aspirin?“ zeptal se.

„Mám tu jen tylenol a neměl bys ho brát, dokud nedostanu výsledky krevních testů.“

„Bolí mě hlava.“

„Nemáš nasávat.“

Její poznámka se ho dotkla. Jeffrey není jako jeho táta. V pití zná míru a to, že si lokl piva, se nedá označit za nasávání. „Jeffe…“

„Nech toho, Sáro.“

Spráskla ruce jako rozzlobená učitelka. „Proč nebereš svoji situaci vážně?“

Slova mu vylétla z úst bez ohledu na to, co jimi rozpoutá. „Proč se mnou jednáš jako s malomocným hovnem?“

„Možná jsi přenašečem nebezpečné nemoci. Copak to nechápeš?“

„Ovšemže to chápu,“ řekl důrazně a cítil, že jeho tělo náhle ochabuje, jako by tím vyčerpal veškeré síly. Kolikrát se takhle střetli? Kolikrát se v téhle kuchyni pohádali do krve? Jeffrey byl vždycky ten, kdo ustoupil a omluvil se, aby urovnal situaci. Dělal to celý život, ať už tišil matčiny opilecké výbuchy nebo čelil otcovým pěstím. Jako policista denně vstupoval do mezilidských konfliktů, tlumil jejich bolest a hněv, obavy a strach. Nemůže to dělat donekonečna. Musí se v životě dopracovat klidu.

Sára ho nepřestala poučovat. „Musíš být opatrný, dokud nebudeme mít výsledky z laboratoře.“

„To jsou jen výmluvy, Sáro.“

„Jaké výmluvy?“

„Abys mě odstrčila,“ řekl zvýšeným hlasem. Věděl, že by měl ustoupit a uklidnit se, ale dal se strhnout okamžikem. „To je další argument, aby sis ode mě mohla udržet odstup.“

„Nechce se mi věřit, že si tohle doopravdy myslíš.“

„Co když jsem se opravdu nakazil?“ otázal se. Opět řekl to první, co mu přišlo na mysl. „Už se mě nikdy nedotkneš? To se mi snažíš oznámit?“

„Nevíme…“

„Moje krev, moje sliny. Všechno může být infikované.“ Uvědomoval si, že řve, ale nezáleželo mu na tom.

„Jsou způsoby…“

„Nemysli si, že jsem si nevšiml, jak se odtahuješ.“

„Odtahuju?“

Zasmušile se usmál, tak se vyčerpal, že neměl sílu zvýšit hlas. „Zatraceně, už mi ani neřekneš, že mě miluješ. Jak myslíš, že se cítím? Kolikrát mi v tom ještě vymácháš hubu, než se nade mnou smiluješ?“

Založila ruce v bok.

„Já vím, Sáro. Ale takhle to dál nejde.“ Díval se z okna nad dřezem, pozoroval ho vlastní odraz.

Uběhla dobrá minuta, než řekla: „Takhle se opravdu cítíš?“

„Tak se cítím,“ potvrdil a nelhal. „Nemůžu trávit všechen čas koumáním, jestli mě nenávidíš, nebo ne. Musím vědět…“ Chtěl dokončit myšlenku, ale spotřeboval veškerou energii. Co chtěl zdůraznit?

Po chvíli se k jeho odrazu v okně připojil její. „Co musíš vědět?“

„Musím vědět, že mě neopustíš.“

Pustila vodu a utrhla ze zásobníku papírový ručník. „Svlíkni si tričko!“

„Cože?“

Navlhčila ručník. „Máš na krku krev.“

„Nevezmeš si rukavice?“

Ignorovala kousavou narážku a přetáhla mu tričko přes hlavu, zvlášť si dala pozor, aby mu nezavadila o nos.

„Nepotřebuju tvoji péči,“ řekl.

„Já vím.“ Otírala mu krk papírovým ručníkem, seškrabovala zaschlou krev. Díval se jí při tom na temeno. Krev mu zaschla ve stružkách na hrudní kosti, i tam ho omyla a zahodila ručník do koše.

Sáhla po lahvičce s balzámem, která vždycky stála u kuchyňského dřezu, a odlila si trochu do dlaně. „Máš suchou pleť.“

Když se ho dotkla, její ruce studily, spontánně zakňoural.

„Promiň,“ omluvila se a přiložila ruce k sobě, aby se zahřály. Zkusmo se dotkla prstem jeho prsou. „Je to lepší?“

Přikývl, cítil se opravdu líp a přál si, aby nepochopila proč. Připomínalo to jejich důvěrné chvíle a on se rád nechal vtáhnout do starých časů.

Vtírala mu emulzi v malých kruzích do kůže a dokončovala ošetření. Zmírnila tlak, když se dostala k růžové jizvě na jeho rameni. Rána se ještě úplně nezhojila a cítil v ní jakoby elektrické mravenčení.

„Nevěřila jsem, že to přežiješ,“ řekla a Jeffrey věděl, že mluví o dni, kdy utrpěl vážné střelné zranění. „Ucpávala jsem ti ránu rukama, ale nevěděla jsem, jestli se mi podaří zastavit krvácení.“

„Zachránila jsi mi život.“

„Mohla jsem tě ztratit.“

Políbila jizvu a zamumlala něco, čemu nerozuměl. Líbala ho a zavřela oči. Uvědomoval si, že když vlaze líbá citlivé místečko na jeho hrudi, i jemu se zavírají oči. Nato pomalu pokračovala dolů a rozepnula mu zip na džínách. Jeffrey se opřel o dřez a Sára si před ním klekla. Její horký a cílevědomý jazyk zkoumal celou jeho chlapskou délku, Jeffrey zaťal ruce do desky kuchyňské linky, aby se mu nepodlomila kolena.

Jeffreyho tělo se otřásalo touhou po ní, ale přinutil se a položil jí ruce na ramena, jemně ji odstrkoval a nutil vstát. „Ne,“ hlesl a radši by umřel, než aby ji nakazil nebezpečnou nemocí. „Ne,“ zopakoval, přestože si nepřál nic víc, než se do ní propadnout.

Sáhla tedy dolů a namísto rtů sevřela ruku. Jeffrey zalapal po dechu, když ucítil dlaň druhé ruky zespodu. Zkusil se vysmeknout, ale pohled do jejího obličeje mu to ztěžoval. Mhouřila oči a tváře jí zrudly. Udržovala ústa v těsné blízkosti jeho rtů a dráždila ho příslibem polibku. Slyšel, jak oddychuje, když promluvila, opět nerozuměl tomu, co říká. Začala ho vášnivě líbat, její jazyk zjemněl a zněžněl, Jeffrey se málem dusil. Její ruce po něm bloudily, a když uchopila jeho dolní ret mezi zuby, téměř ztratil zábrany.

„Sáro,“ zasténal.

Políbila ho na tvář, na krk, na ústa a konečně rozuměl tomu, co říká. „Miluju tě,“ šeptala a hladila ho, dokud nepřestal odolávat. „Miluju tě.“

8

Jakmile Lena vkročila do služebny, i přes zavřené dveře Jeffreyho kanceláře slyšela jeho křik. Zastavila se před kávovarem u jeho kanceláře, ale ničemu nerozuměla.

Připojil se k ní Frank, jako že si dolije kávu, i když měl hrnek plný.

„Co se děje?“ zeptala se.

„Zavolal si Martyho Lama,“ řekl Frank a pokrčil rameny. „Neměl v noci hlídat ten barák?“

„Kvůli Chipovi Donnerovi?“ Jeffrey přikázal Martymu, aby s hlídkovým vozem střežil Donnerův hotýlek, kdyby se tam ukázal. „Ano. Proč teď tohle?“

„Šéf jel ráno kolem a nikdo tam nebyl.“

Oba se odmlčeli a snažili se pochytit slova, Jeffrey křičel čím dál víc.

„Šéf se pěkně nasral,“ řekl Frank.

„Ty máš postřeh,“ ironicky poznamenala Lena.

„Nono,“ ohradil se Frank. Za téměř třicet let u policie si přece zaslouží trochu úcty.

Lena změnila téma. „Zjistil jsi, jak ta rodina hospodaří?“

„Zčásti. Předběžně to vypadá, že farma vydělává.“

„Hodně?“

„Ne zas tak moc,“ řekl Frank. „Sháním kopie jejich daňových přiznání. Není to snadný. Farma je v soukromých rukou.“

Lena potlačila zívnutí. V noci spala opravdu pár minut. „Jakou mají pověst v útulcích?“

„Prý máme všichni děkovat Bohu, že jsou na zemi lidi jako oni,“ odpověděl Frank, ale nezdálo se, že takový názor považuje za plně věrohodný.

Dveře Jeffreyho kanceláře se rozletěly a Marty Lam se vyšoural jako vězeň do chodby v bloku cel smrti. V ruce drtil klobouk, oči upíral na podlahu.

„Franku!“ Jeffrey přešel ke dveřím. Lena na něm viděla, že je pořád rozčilený, a pomyslela si, že Martyho pořádně sprdl. To, že má monokl v barvě zralého granátového jablka, mu pravděpodobně na náladě nepřidalo.

„Spojil ses s firmou, co dodává chemikálie klenotnictvím?“ zeptal se Franka.

„Získal jsem seznam zákazníků, kteří tam nakupují kyanidy,“ řekl Frank a vytáhl z kapsy list papíru. „Prodávají soli do dvou obchodů v Maconu a jedný dílny na periferii. Taky do galvanizovny v Augustě. Ta letos odebrala tři láhve.“

„Vím, že je to nevděčná práce, ale osobně to prošetři. Zaměř se na to, jestli tam nepracuje někdo posedlý vírou, kdo má vztah k té církvi nebo k Abby. Vypravím se ještě dneska k její rodině a pokusím se vyzvědět, jestli někdy jen tak sama vyrazila do města a okolí.“ Obrátil se k Leně. „Na láhvi s kyanidem od Dalea Stanleyho se nenašly otisky prstů.“

„Žádné?“ zeptala se.

„Dale se jí nikdy nedotkl bez rukavic,“ řekl Jeffrey. „Proto je výsledek negativní.“

„Někdo mohl otisky setřít.“

„Chci, abys promluvila s O’Ryanovou,“ řekl Leně. „Před chvílí telefonoval Buddy Conford. Zastupuje ji.“

Když zaslechla advokátovo jméno, pokrčila nos. „Kdo ho najal?“

„To bych taky rád věděl.“

„Nemá nic proti tomu, když s ní promluvíme?“

Jeffrey neměl náladu na zodpovídání dotazů. „Mám se tím zabývat sám? Odkdy mi šéfuješ?“ Nenechal ji ani nadechnout. „Zkrátka ať sedí ve vyšetřovací místnosti dřív, než se tu objeví on.“

„Rozkaz,“ řekla Lena, nechtěla ho dráždit. Frank povytáhl obočí, když Lena odcházela a pokrčila rameny, nedostávalo se jí slov. Vyznat se v posledních dnech v Jeffreyho náladách nebylo snadné.

Lena prošla dveřmi do zadní části stanice. Marty Lam se skláněl nad zásobníkem s vodou, ale nepil, když ho míjela. Lena mu pokývla. Vypadal jako jelen oslepený světlomety auta. Věděla, jak se cítí.

Lena vyťukala kód na klávesnici zámku skříňky před vazebními celami a vzala si klíče. Patty O’Ryanová ležela na pryčně stočená do klubíčka, koleny se téměř dotýkala brady. Přestože byla stále oblečená, respektive svlečená ve svém striptérském odění, podobala se ve spánku dvanáctiletému děvčeti, neviňátku, na které si zasedl krutý svět.

„O’Ryanová!“ křikla na ni Lena a zalomcovala zamčenými mřížovými dveřmi cely. Kov zařinčel o kov a žena se tak lekla, že spadla na podlahu.

„Budíček!“ zahalekala Lena.

„Sklapni, krávo blbá!“ vyštěkla na ni O’Ryanová, dvanáctileté neviňátko bylo rázem totam. Když Lena znovu v zájmu věci zarachotila dveřmi, žena si zacpala uši. Zjevně trpěla kocovinou, ale těžko soudit, co přesně postrádala.

„Vstaňte, otočte se a dejte ruce za záda!“ přikázala Lena a vstoupila do cely.

Patty O’Ryanová se vyznala a jen lehce sebou škubla, když jí Lena zaklapla želízka na zápěstích. Byla tak útlá až kostnatá, že Lena musela posunout uzamykací západku na poslední zdířku. Ženy jako O’Ryanová se málokdy stávají oběťmi vraždy. Přežívají. To ženy jako Abigail Bennettová se musejí ohlížet přes rameno.

Lena otevřela dveře cely, chopila se předloktí Patty O’Ryanové a vedla ji chodbou. Z bezprostřední blízkosti cítila, jak se žena potí a z jejího těla vyprchávají chemikálie. Špinavě hnědé vlasy si nějakou dobu nemyla a teď jí visely ve slepencích až k pasu. Jak šly, vlasy se jí natřásaly a Lena si všimla vpichů na vnitřní straně lokte striptérky.

„Potrpíte si na metamfetamin?“ odhadla Lena. Jako ve většině malých měst po celé Americe i v Grantu za posledních pět let obchod s drogami vzrostl tisícinásobně.

„Znám svoje práva,“ zasyčela. „Nemáte jedinej hák, abyste mě tu mohli držet.“

„Maření policejního zásahu, napadení veřejného činitele, kladení odporu při zatýkání,“ vyjmenovala Lena. „Vyčuráte se mi do šampusky? Určitě nevyjdeme naprázdno.“

„Pochčiju leda tebe,“ odsekla a plivla na podlahu. „Jste opravdová dáma, O’Ryanová.“

„A ty jsi zasraná píča, kurvo vyjebaná!“

„Ale ale,“ utrousila Lena a zastavila ženu trhnutím za ruku tak, že zavrávorala. O’Ryanová nezklamala a zavřeštěla jakoby bolestí. „Sem,“ přikázala Lena a postrčila ženu do vyšetřovací místnosti.

„Svině,“ sykla O’Ryanová, když ji Lena přinutila sednout si na nejnepohodlnější židli na stanici.

„Nic nezkoušejte,“ varovala ji Lena, uvolnila jedno z pout a provlékla ho prstencem, který Jeffrey přivařil ke stolu. Stůl byl přišroubován k podlaze, což se nejednou ukázalo jako dobrý nápad.

„Nemáte právo mě tady držet,“ řekla O’Ryanová. „Chip nic neprovedl.“

„Tak proč utekl?“

„Protože ví, že vy zmrdi ho každopádně šoupnete do lapáku.“

„Kolik je vám let?“ zeptala se Lena a posadila se naproti ní. Vzdorovitě vysunula bradu. „Jednadvacet.“ Lenu ovšem nepřesvědčila, že není nezletilá.

„Tímhle chováním si tady nepomůžete,“ řekla Lena.

„Chci advokáta.“

„Jeden už je na cestě.“

To ji překvapilo. „Kdo?“

„Vy to nevíte?“

„Neser mě,“ odsekla a bezděčně se zatvářila jako trucovité děvčátko.

„Copak je?“

„Nechci advokáta.“

Lena si povzdechla. Tahle dívka nebyla tak špatná, aby to nespravilo pár facek. „Co tak najednou?“

„Zkrátka nechci. Strčte mě do báně. Obviňte mě. Dělejte si, co chcete.“ Olízla si rty a vzpurně dodala: „Přeješ si ještě něco?“

„Moc se nenatřásejte.“

Když její vyzývavost nezapůsobila, proměnila se v ustrašené děvčátko. Po tvářích se jí koulely slzy jako hrách. „Dožeň mě k soudu. Tím končím.“

„Položím vám pár otázek.“

„Seru na tvoje otázky,“ řekla. „Znám svoje práva. Nemusím ti říct ani hovno, a stav se třeba na hlavu.“ Kromě sprostých slov se vyjadřovala podobně jako majitel Růžové micinky Albert, když ho Jeffrey v noci požádal, aby se dostavil na policejní stanici. Lenu netěšilo, že lidé znají svá práva. Hodně jí to ztěžovalo práci.

Lena se naklonila nad stůl. „Takhle si nepomůžete, Patty.“

„Jdi do prdele s vaší pomocí. Umím si pomoct sama, se mnou nevyjebete!“

Na desce stolu přistál plivanec, Lena si odsedla a zamyslela se nad tím, co asi přivedlo Patty O’Ryanovou k tomuto životu. Byla přece něčí dcerou, měla přátele. A stala se z ní jakási pijavice, která myslí jen na sebe.

„Nikam se odtud nedostanete,“ řekla Lena. „Klidně tu s vámi prosedím celý den.“

„I když tu budeš sebevíc vrtět prdelí, pták tě zezadu neopíchá, ty zparchantělá děvko.“

Ozvalo se zaklepání na dveře, vstoupil Jeffrey a za ním Buddy Conford.

O’Ryanová ihned obrátila o sto osmdesát stupňů, vytryskly jí slzy a jako ztracená dcera kvílela: „Prosím tě, vysvoboď mě odsud, tati! Přísahám, že jsem nic neprovedla!“

Lena seděla v Jeffreyho kanceláři, nohy natažené až k trnoži jeho psacího stolu, a pohodlně se opírala o židli. Buddy se jí díval na nohy, nevěděla, jestli ze zájmu nebo ze závisti. Jako zelený mladíček havaroval s autem a přišel o pravou nohu od kolena dolů. Před několika lety ho rakovina připravila o levé oko a nedávno ho kvůli výši účtu z bezprostřední blízkosti postřelil rozzuřený klient. To Buddyho stálo ledvinu, takže na něj podal žalobu pro pokus o vraždu, poté překvalifikovanou na těžké ublížení na těle. Nepopíral, že obžaloval vlastního klienta.

„Ještě má váš přítel potíže?“ zeptal se Buddy.

„To teď vynechme,“ řekla Lena a opět zalitovala, že před časem zasvětila Buddyho Conforda do Ethanových problémů. Potíž byla v tom, že když je člověk na druhé straně stolu a potřebuje advokáta, chce toho nejprohnanějšího a všeho schopného. Staré přísloví praví, že kdo uléhá se psy, probouzí se s blechami. Lena se kvůli tomu dodnes škrábe.

„Zvládnete to sama?“ naléhal Buddy.

Lena se otočila, aby viděla na Jeffreyho. Ten stál ve dveřích s Frankem, který mu předal list papíru. Jeffrey poklepal Frankovi na rameno a vrátil se do kanceláře.

„Promiňte,“ řekl. Směrem k Leně zavrtěl hlavou na znamení, že Frank nic nezjistil. Usedl za stůl a položil list papíru textem na desku.

„Monokl jedna radost,“ poznamenal Buddy a ukázal na Jeffreyho oko.

Jeffrey neměl náladu na tlachání. „Nevěděl jsem, že máte dceru, Buddy.“

„Nevlastní,“ upřesnil a jako by litoval, že to musel přiznat. „Loni jsem se oženil s její matkou. Chodili jsme spolu s přestávkami deset let. Teď s ní mám samé trable.“

„S matkou nebo s dcerou?“ zeptal se Jeffrey a společně se zazubili.

Buddy si povzdechl a rukou sevřel sedák židle. Chodil na protéze, ale nosil i hůl. Ta Leně připomněla Grega Mitchella. Navzdory předsevzetí se ráno cestou do práce přistihla, že vyhlíží svého dávného přítele a doufá, že ho potká. Nevěděla ovšem, co by mu řekla.

„Patty je závislá na drogách,“ přiznal Buddy. „Se střídavým úspěchem ji nutíme, aby se léčila.“

„Kde je její otec?“

Buddy rozhodil rukama a pokrčil rameny. „Teď má mě.“

„Metamfetamin?“ zeptala se Lena.

„Co jiného,“ odpověděl a svěsil ruce. Buddy si na metamfetaminu založil slušnou existenci – ne snad přímo na drogách, ale tím, že zastupoval klienty obviněné z obchodování s nimi.

„Patty je sedmnáct,“ pokračoval. „Její máma si myslí, že už v tom jede dost dlouho. Ty vpichy jsou ale z poslední doby. Nedokážu jí v tom zabránit.“

„Drogám se těžko odvyká,“ připustil Jeffrey.

„Je to skoro nemožné,“ souhlasil Buddy. Věděl své. Víc než polovinu jeho klientů tvořili recidivisté. „Nakonec jsme ji vyhodili z domu. Asi před půl rokem. Celé noci někde fetovala, připotácela se k ránu a vyspávala do tří odpoledne. Když se konečně probudila, nadávala mámě, nadávala mně, nadávala světu – víte, jak to chodí, kreténi jsou všichni ostatní. Blábolila a parodovala i sama sebe, trpí zřejmě Tourettovým syndromem. Je to průser.“ Poklepával prsty na protézu, místnost vyplnil dutý zvuk. „Člověk může pomáhat lidem, seč mu síly stačí, jenže všechno má svoje meze.“

„Kam šla, když jste ji vyhodili?“

„Vnutila se k přátelům, přespávala u kamarádek, ale předpokládám, že kvůli kapesnému pobavila pár chlapů. Když byla všem na obtíž, začala makat u Miciny.“ Přestal poklepávat na protézu. „Věřte nevěřte, myslel jsem si, že to jí konečně napraví hlavu.“

„Proč právě to?“ zeptala se Lena.

„Člověku může pomoct, když narazí až úplně na dno.“ Významně se podíval na Lenu, která by mu nejradši oplatila fackou. „Neumím si představit otřesnější dno než svlékat se před sešlostí nadržených debilních buranů u Růžové micinky.“

„Nezapletla se náhodou s lidmi z té farmy na hranici s Catoogahem?“ zeptal se Jeffrey.

„S těmi pámbíčkáři?“ Buddy se zachechtal. „Těžko by ji zajímali.“

„Ale jistě to nevíte, hm?“

„Zeptejte se jí, ale pochybuju. Není zrovna nábožensky založená. Patty se hrne tam, kde se vyzná a může se prosadit. Třebaže na farmě hřaduje slepenec biblí praštěných pošuků, nejsou to žádní hlupáci. Prokoukli by ji ráz dva. Orientuje se na svoje publikum. Nemarnila by čas.“

„Znáte toho Chipa Donnera?“

„Ano, párkrát jsem ho kvůli Patty zastupoval.“

„Nemám o něm žádný záznam,“ řekl Jeffrey a myslel tím, že nikdy nebyl vyšetřován policejní stanicí okresu Grant.

„Ne, měl opletačky v catoogahském okrese.“ Buddy si poposedl. „Musím uznat, že to není špatný chlapík. Je místní, nikdy se nedostal dál než sto kilometrů od domova. Zavařil si z hlouposti. Většina těchhle typů si zavaří z hlouposti. Z nudy a…“

„Co víte o Abigail Bennettové?“ přerušil ho Jeffrey.

„Nikdy jsem o ní neslyšel. Pracuje v tom baru?“

„To je ta dívka, kterou jsme našli zaživa pohřbenou v lese.“

Buddy se otřásl jako někdo, kdo překročil vlastní hrob. „Kristepane, to je hrozná smrt. Táta nás strašil, když jsme chodili na hřbitov k hrobu jeho matky. O dva hroby dál totiž pochovali pastora a ze země vedl drát na telefonní sloup. Táta nám vyprávěl, že má v rakvi telefon, aby mohl brnknout v případě, že doopravdy neumřel.“ Uchichtl se. „Jednou moje máma s sebou vzala zvonek, obyčejný zvonek z jízdního kola. Stáli jsme nad babiččiným hrobem, tvářili se vážně, ona najednou zazvonila a já jsem se posral.“

Usmál se i Jeffrey.

Buddy si povzdechl. „Ale nepřišel jsem probírat staré historky. Co chcete od Patty?“

„Jaký má vztah k Chipovi?“

„To vám povím. Zabouchla se do něj. On na ni s přehledem kašlal, ale Patty po něm bláznila.“

„Chip znal Abigail Bennettovou.“

„Jak to?“

„Právě to nás zajímá,“ řekl Jeffrey. „Doufali jsme, že nám to Patty objasní.“

Buddy si olízl rty. Lena chápala, kam to spěje. „Nerad to říkám, šéfe, ale nemám na ni sebemenší vliv.“

„Můžeme se dohodnout,“ navrhl Jeffrey.

„Ne, tuhle partii nehraju. Patty mě z duše nenávidí. Vyčítá mi, že jsem ji připravil o mámu a vykopnul ji z domova. Já jsem ten zloduch.“

„Třeba k vám má přece jen lepší vztah než ke kriminálu,“ namítla Lena.

„Možná.“ Buddy pokrčil rameny.

„Takže ji tu podusíme ještě den?“ nepříliš spokojeně se vyjádřil Jeffrey.

„To bude nejlepší,“ souhlasil Buddy. „Nerad bych, aby to vyznělo hrubě, ale když si to nepřebere zdravým rozumem, musí ji přesvědčit něco navíc.“ Vzápětí v něm procitl advokát a honem dodal: „Samozřejmě očekáváme, že výměnou za výpověď nebude vzneseno obvinění z maření policejního zásahu a napadení veřejného činitele.“

Lena znechuceně zareptala: „Právě pro tohle lidi nemilují advokáty.“

„Když jste potřebovala moje služby, tak vám to nevadilo,“ poznamenal Buddy v dobrém rozmaru. Obrátil se na Jeffreyho: „Plácneme si?“

Jeffrey se opřel na židli a nabádavě zvedl prst: „Buď promluví zítra ráno, nebo všechno padá.“

„Domluveno.“ Buddy napřáhl ruku, aby stvrdili dohodu potřesením pravic. „Dopřejte mi s ní chvilku o samotě. Pokusím se jí vylíčit, čím si prospěje.“

Jeffrey sáhl po telefonu. „Brade? Doprovodte Buddyho k Patty O’Ryanové.“ Zavěsil. „Brad vás čeká na chodbě před celami.“

„Děkuju vám.“ Buddy si při vstávání pomohl holí. Než vyšel ze dveří, mrkl na Lenu.

„Pablb,“ utrousila Lena.

„Dělá svoji práci,“ konstatoval Jeffrey, ale Lena na něm viděla, že sdílí její názor. Jeffrey jednal pracovně s Buddym Confordem týden co týden a obvykle se mu dařilo uzavřít dohodu výhodnou pro jeho stranu, Lena ovšem tušila, že O’Ryanová bude nakonec vypovídat bez ohledu na vyjednaná zadní vrátka, která ji mají uchránit před dvouletým trestem vězení. Snad se taky někdo Leny zeptá na názor, jestli mají beze všeho pustit na svobodu tu, která ji napadla.

Jeffrey se zadíval na parkoviště. „Požádal jsem Dalea Stanleyho, aby sem poslal manželku.“

„Myslíš, že přijede?“

„Sakra, co já vím.“ Poposedl a nadechl se. „Chci znovu promluvit s tou rodinou.“

„Mají se dostavit zítra.“

„Tomu uvěřím, až tu budou.“

„Předpokládáš, že Lev podstoupí test na detektoru lži?“

„Jeho přístup nám každopádně hodně napoví,“ řekl a opět vyhlédl oknem. „Přijela.“

Jeffrey vstal, Lena sledovala jeho pohled a spatřila drobnou ženu, která vystoupila z klasického dodge. Jedno dítě vedla za ruku, druhé nesla. Ke stanici ji provázel vysoký muž.

„Odněkud ji znám.“

„Z policejního pikniku,“ řekl Jeffrey a oblékl si sako. „Postaráš se o Stanleyovou?“

„Proč ne,“ odpověděla Lena, poněkud zaskočena jeho otázkou. Obvykle vyslýchali spolu. „To se rozumí.“

„Možná se bez něj víc rozpovídá,“ vysvětlil Jeffrey. „Dale je poměrně ukecaný.“

„Půjčím si ji.“

Když Maria v recepci spatřila děti, zajásala, bzučákem otevřela dveře, vyskočila a hnala se k mrňouskovi v matčině náruči.

„To jsou roztomilé tvářičky!“ zavřeštěla, až zadrnčelo sklo v okně. Pohladila děťátko po tvářičkách, a přestože plakalo, usmálo se. Maria ho převzala do náruče jako po dlouhé době znovunalezená babička a ustoupila z cesty. Když Lena uviděla zblízka Terri Stanleyovou, sevřel se jí žaludek.

„Oho,“ vyhekla Terri, jako by jí někdo vyrazil dech.

„Děkuju, že jste přijeli,“ uvítal je Jeffrey a potřásli si s Dalem rukama. „To je Lena Adamsová…“ Zmlkl a Leně se konečně podařilo zavřít ústa, která otevřela dokořán, když spatřila Terri. Jeffrey pohlédl na Lenu, pak na Terri. „Myslím, že se všichni známe z loňského pikniku.“

Terri něco povídala, rty se jí pohybovaly, ale Lena nic neslyšela, v uších jí šuměla a pulzovala krev. Jeffrey se nemusel obtěžovat představováním. Lena Terri Stanleyovou znala. Daleova manželka byla o trochu menší a vážila skoro o deset kilogramů míň. Vlasy si upravila do drdolu jako postarší žena, ačkoli se sotva přehoupla přes třicítku. Měla bledé až modré rty a v očích se jí tu a tam mihl strach, jako by napodobovala Lenu. Lena si toho všimla už dřív, před více než týdnem, než ji v čekárně na klinice vyvolali jménem.

Lena ze sebe vypravila: „Já… my…“ Zmlkla a snažila se uklidnit.

Jeffrey ženy upřeně pozoroval. Bez upozornění změnil strategii a řekl: „Terri, může vás vyslechnout Lena?“ Zdálo se, že Dale chce protestovat, ale Jeffrey se zeptal: „Mohl bych se znovu podívat na váš dart? Renovace se vám ohromně povedla.“

Dalea ten návrh zjevně nenadchl, Lena viděla, že se snaží vymyslet omluvu. Nakonec se vzdal a zvedl na ruku caparta, který postával vedle něho. „Dobře.“

„Za chvilku se vrátíme,“ řekl Jeffrey Leně a významně na ni pohlédl. Požádá ji o vysvětlení, ale Lena momentálně nedokázala vymyslet nic, co by jí nepřitížilo.

„Postarám se o nejmenší,“ nabídla se Maria a zatřásla nemluvnětem, které se rozkřičelo.

„Můžeme si promluvit v Jeffreyho kanceláři,“ řekla Lena.

Terri jen přikývla. Lena si všimla, že má na krku tenký zlatý řetízek a na něm visí malý křížek. Terri se ho dotkla a přejížděla po něm prstem, jako by to byl talisman. Leně neuniklo, že je celá vyplašená.

„Pojďte za mnou, prosím.“ Lena vykročila první a slyšela za sebou Terriiny šouravé kroky, jak ji následovala k Jeffreyho kanceláři. Služebna byla skoro opuštěná, jen pár strážníků po hlídce sepisovalo hlášení nebo se zaskočilo ohřát. Než došly ke kanceláři, Lena cítila, jak jí stéká pot po zádech. Tak ztěžka se jí šlo málokdy.

Terri nepromluvila, dokud Lena nezavřela dveře. „Byla jste na klinice.“

Lena k ní zůstala otočena zády a dívala se z okna na Jeffreyho a Dalea, kteří mířili k autu.

„Vím, že jste to byla vy,“ řekla Terri přiškrceným hlasem.

„Ano,“ přiznala Lena a otočila se. Terri seděla na jedné z židlí před Jeffreyho psacím stolem a svírala opěrky, jako by je chtěla utrhnout.

„Terri…“

„Dale mě zabije, jestli se to dozví.“ Znělo to velmi přesvědčivě a Lena nepochybovala, že by to Dale udělal.

„Ode mě se to nedozví.“

„Od koho by se to ještě mohl dovědět?“ Na Terri dolehl strach, kdežto Lena cítila, jak její zděšení ustupuje, neboť si uvědomila, že je spojuje stejné tajemství. Terri ji viděla na klinice, a Lena zase na klinice viděla Terri.

„On mě zabije,“ zopakovala a útlá ramena se jí roztřásla.

„Já mu to nepovím,“ ujistila ji znovu Lena.

„Ať vás to nenapadne ani ve snu,“ vyhrkla na ni. Měla to být výhrůžka, ale chyběl jí důraz. Lapala po dechu a do očí jí vhrkly slzy.

Lena se posadila na židli vedle ní. „Čeho se ještě bojíte?“

„Vy jste to taky udělala,“ naléhala a hlas se jí zadrhl. „Provinila jste se stejně jako já. Zavraždila jste… zabila jste… zabila…“

Terriiny rty se pohybovaly, ale Lena opět neslyšela slovo.

„Asi se dostanu do pekla, ale pamatujte, že vás tam můžu strhnout s sebou,“ zasyčela Terri tak, že to už Lena nepřeslechla.

„Já vím,“ řekla Lena. „Nikomu to nevyzvoním, Terri.“

„Panebože,“ zašeptala a přitiskla si pěst k hrudi. „Prosím vás, neříkejte mu to!“

„Slibuju,“ ujistila ji Lena a klíčil v ní soucit. „Nebojte se, Terri.“

„Nic by nepochopil.“

„Ode mě se opravdu nic nedozví,“ definitivně potvrdila Lena a natáhla k Terri ruku.

„Je mi těžko,“ zadrmolila Terri a chopila se Leniny ruky. „Je mi tak těžko.“

I Leně se hrnuly slzy do očí, zatínala zuby a bojovala s nimi. „Terri,“ vysoukala ze sebe. „Uklidněte se, Terri. Tady jste v bezpečí. Já budu mlčet.“

„Cítila jsem…,“ začala a ruka jí sjela k břichu. „Cítila jsem, jak se uvnitř hýbe. Jak kope. Nemohla jsem si to nechat. Nemohla jsem mít další. Nedokázala bych… Nemůžu… Nejsem dost silná… Nevydržela bych to. Nevydržela…“

„Psst,“ tišila ji Lena a odsunula pramen vlasů, který Terri spadl do očí. Vypadala nesmírně mladě, skoro jako právě dospěvší děvče. Poprvé po letech pocítila Lena nutkání někoho utěšovat. Tak dlouho byla sama obětí, že málem zapomněla, jak nabídnout pomoc. „Podívejte se na mě,“ řekla a obrnila se, aby ji nepřemohly emoce. „Tady jste v bezpečí, Terri. Já to neřeknu. Nikomu to neřeknu.“

„Jsem hnusný člověk,“ pronesla Terri. „Jsem tak hnusná.“

„Nejste.“

„Nemůžu se očistit,“ vyznala se. „Ať se koupu sebevíc, nemůžu se očistit.“

„Rozumím vám,“ přisvědčila Lena a viděla, že Terri spadl kámen ze srdce, když se svěřila. „Rozumím.“

„Páchnu tím,“ řekla. „Anestézií. Chemikáliemi.“

„Chápu,“ hlesla Lena a bojovala, aby nepropadla vlastnímu trápení. „Budte silná, Terri. Musíte být silná.“

Přikývla. Ramena jí poklesla a jako by se celá hroutila do sebe. „Nikdy mi to neodpustí.“

Lena nevěděla, jestli tím míní manžela nebo nějakou vyšší moc, ale souhlasně pokývla hlavou.

„Nikdy mi neodpustí.“

Lena letmo pohlédla z okna. Dale stál u auta, ale Jeffrey poodešel stranou a mluvil se Sárou Lintonovou. Ohlédl se ke stanici a jakoby v rozčilení rozhodil rukama. Sára mu něco řekla, Jeffrey potřásl hlavou a převzal od ní patrně sáček s důkazem. Vykročil ke stanici.

„Terri, poslyšte, osušte si oči,“ řekla Lena v obavě, že se Jeffrey vrátí dřív, než je záhodno. „Podívejte se na mě.“ Terri k ní vzhlédla. „Držte se,“ řekla spíš jako rozkaz než radu.

Terri přikývla.

„Musíte se držet, Terri.“ Žena opět přikývla, pochopila Lenino naléhání.

Lena zahlédla Jeffreyho u služebny. Zastavil se a něco říkal Marie. „Už jde,“ oznámila a Terri povytáhla ramena a narovnala se jako herec, který čeká na narážku.

Jeffrey zaklepal na dveře a vzápětí vstoupil. Něco ho zjevně rozrušilo, ale držel to pod pokličkou. Sáček s důkazem, který mu Sára předala na parkovišti, mu čouhal z kapsy, ale Lena netušila, co obsahuje. Mlčky tázavě zavlnil obočím a Leně zašimralo v žaludku, neboť si uvědomila, že neudělala, co jí uložil.

„Terri říká, že neviděla u garáže nikoho jiného než Dalea,“ promptně zalhala.

„Ano,“ potvrdila Terri a vstala ze židle. Uhnula očima a Lena si v duchu pochvalovala, že Jeffrey se zabývá svými starostmi a nevšiml si, že Terri plakala.

Ani neocenil, že se dostavila, a propustil ji se slovy: „Dale na vás čeká venku.“

„Děkuju,“ řekla Terri a než odešla, letmo pohlédla na Lenu. Pak doslova proběhla služebnou, převzala od Marly maličkého a hnala se k východu.

Jeffrey podal Leně sáček s důkazem a řekl: „Tohle poslali Sáře do ordinace.“

Uvnitř byl list linkovaného papíru vytržený ze zápisníku. Lena obrátila sáček, aby si mohla přečíst, co na něm stojí. Tři slova napsaná červeným inkoustem a velkými tiskacími písmeny vyplnila polovinu stránky. „ABBY NEBYLA PRVNÍ.“

Lena šla lesem, očima zkoumala půdu před sebou a nutila se k soustředění. Myšlenky jí vířily v hlavě jako symboly v hracím automatu, tu poukázaly na to, že v lese může být pohřbeno další děvče, vzápětí paměť nabídla ustrašený hlas Terri Stanleyové, když prosila Lenu, aby neprozradila její tajemství. Terri se hrozila představy, že by manžel zjistil, co provedla. Dale působil neškodným dojmem, nebyl to muž schopný se rozzuřit jako Ethan, ale Lena chápala její strach. Je to mladá žena, která pravděpodobně nikdy nebyla zaměstnána a znala jen domácnost. Kdyby ji a jejich dvě děti Dale opustil, byla by úplně vyřízená. Lena chápala, proč se cítila jako v pasti, chápala její strach z odhalení.

Lenu po celou dobu znepokojovala případná Ethanova reakce, ale teď pochopila, že hrozba násilí z jeho strany není to nejhorší, s čím by si měla dělat hlavu. Co kdyby se o tom dověděl Jeffrey? Bůh ví, že si užila za poslední tři roky dost malérů – většinu z nich si způsobila sama –, a přesto Lena neznala nejzazší mez, kterou by musela překročit, aby se k ní Jeffrey obrátil zády. Jeho žena je dětská lékařka, a pokud mohla soudit, Jeffrey miluje děti. Nevedli spolu nekonečné debaty o politice. Lena nevěděla, jak se dívá na umělé přerušení těhotenství. Zato věděla, že by ho naštvalo k nepříčetnosti, kdyby zjistil, že Lena řádně nevyslechla Terri. Strach spojil ženy natolik, že se Lena nezeptala na garáž, natož jestli ji navštívil někdo, o kom Dale nevěděl. Musí s ní tedy znovu navázat kontakt, zeptat se jí na kyanid, ale nevěděla, jak to udělat, aby nevzbudila nežádoucí pozornost Jeffreyho.

Jeffrey si ani ne metr od ní něco mumlal pro sebe. Povolal do služby prakticky všechny policisty, co mají ruce nohy, a podle rozkazu teď pročesávali lesy a hledali další pohřebiště. Pátrání bylo vyčerpávající, podobalo se hledání jehly v kupce sena, teplota v lese v průběhu dne kolísala mezi extrémy, chvíli pálilo slunce, ve stínu stromů mrazil vlastní pot. S blížící se nocí se ještě víc ochladilo, ale Lena věděla, že teď by nebylo dobré se vrátit do auta pro bundu. Jeffrey postupoval jako posedlý. Uvědomovala si, že nese za všechno plnou odpovědnost, i to, že mu nemůže říci nic, co by mu pomohlo.

„Měli jsme to udělat hned v neděli,“ řekl Jeffrey, jako by mohl zázračně předpovědět, že když se v lese našla jedna rakev, najde se aspoň jedna další. Lena nic nenamítala; v minulosti to zkusila několikrát a neuspěla. Namísto toho upírala oči na zem, na směs listí a jehličí, přemýšlela o všem možném a hrozilo, že jí zrak zkalí slzy.

Po osmi hodinách pátrání, kdy pročesali jen polovinu z víc než osmdesáti hektarů, pochybovala, že by si všimla neonového štítu s velkým šípem ukazujícím dolů, natož úzké trubičky čouhající ze země. Nehledě na to, že rychle ubývalo světlo. Slunce stálo velmi nízko a hrozilo, že každou chvilku zmizí za obzorem. Před deseti minutami rozsvítili baterky, ale kužele světel při pátrání moc nepomáhaly.

Jeffrey pohlédl do korun stromů a masíroval si krk. Kolem poledního měli jedinou přestávku, během níž sotva stačili sežvýkat sendviče, které Frank objednal v místním lahůdkářství.

„Proč někdo poslal ten list Sáře?“ zeptal se Jeffrey. „Nemá s tím nic společného.“

„Všichni vědí, že jste zase dvojka,“ opáčila Lena a přála si, aby se mohla posadit. Potřebovala deset minut pro sebe, tedy dost času, aby vymyslela, jak se spojit s Terri. Problémem tu byl i Dale. Jak mu vysvětlí, že potřebuje mluvit s jeho manželkou ještě jednou?

„Nechci, aby se do toho zapletla i Sára,“ řekl Jeffrey a Lena pochopila – jeho hněv pramení i z toho, že Sáru to může ohrozit. „Poštovní razítko na obálce je místní,“ dodal. „Poslal to někdo zdejší, z okresu Grant.“

„Mohl to být člověk z farmy, chytře to neposlal z Catoogahu,“ namítla Lena, kdokoli přece mohl hodit dopis do schránky v Grantu.

„Dopis byl odeslán v pondělí,“ řekl Jeffrey. „Takže odesilatel věděl, co se děje, a chtěl nás vyrozumět.“ Baterka začala poblikávat, zatřásl jí, ale nepomohl si. „Tohle je blázinec na entou.“

Sáhl po vysílačce a zapnul mikrofon: „Franku?“

„Ano?“ ozval se po několika vteřinách Frank. „Musíme přisvítit,“ řekl. „Zavolej do skladu, ať nám něco přivezou.“

„Rozkaz.“

Lena počkala, až muži domluví, a pokusila se rozumně zapůsobit na Jeffreyho. „Celou tuhle oblast v noci neprohledáme.“

„Jak by ti bylo, kdybys sem přišla zítra ráno a zjistila jsi, že jsme mohli dneska zachránit život nějaké ženě, kdybychom s tím předčasně nepraštili?“

„Je pozdě. Takhle můžeme projít kolem a ničeho si nevšimnout.“

„Anebo najít zaživa pohřbenou,“ trval na svém Jeffrey. „A kdyby ne, zítra se sem vrátíme. Klidně tu nechám zpřevracet buldozerem každou píd půdy. Rozumíš?“

Sklopila oči k zemi a pokračovala v hledání něčeho, o čem nebyla přesvědčena, že tu je.

Jeffrey částečně přiznal barvu, ale nevzdával se. „Tohle jsem měl fakt udělat hned v neděli. Vyrazit sem v plné síle, přizvat dobrovolníky.“ Odmlčel se. „Co je to mezi tebou a Terri Stanleyovou?“

„Jak to myslíš?“ Pokus o ledabylou otázku zaskřípal i v Leniných uších.

„Neoblbuj mě,“ varoval ji. „Něco spolu máte.“

Lena si olízla rty, připadala si jako zvíře chycené v pasti. „Loni na pikniku to přehnala s pitím,“ lhala Lena. „Našla jsem ji na záchodě s hlavou nad mísou.“

„Ona je alkoholička?“ zeptal se Jeffrey, připraven ji odsoudit.

Lena věděla, že to je jeho citlivé místo, a v nouzi o spásný nápad na ně zatlačila. „Ano,“ odpověděla a pomyslela si, že Terri Stanleyová spíš přežije, když si o ní bude Jeffrey myslet, že je alkoholička, než kdyby manžel zjistil, co dělala minulý týden v Atlantě.

„Myslíš, že je notorička?“ zeptal se Jeffrey.

„Nevím.“

„Byla tenkrát pod obraz? Zblila, co mohla?“ vyptával se dál.

Leně vyrazil na těle studený pot, ale nutila se ke lži, protože to považovala vzhledem k okolnostem za nejlepší. „Domluvila jsem jí, že by se s tím měla vyrovnat,“ řekla. „Podle mě to teď má pod kontrolou.“

„Promluvím se Sárou,“ řekl a Lenu píchlo u srdce. „Pošle tam někoho z péče o děti.“

„Ne,“ vyhrkla Lena pokud možno nepříliš důrazně. Jedna věc je lhát, něco jiného způsobit Terri potíže. „Dej na mě, že to má pod kontrolou. Chodí na odvykací schůzky a podobně.“ Horečně přemýšlela, co vykládal Hank o činnosti Anonymního sdružení alkoholiků, připadala si jako pavouk lapený do vlastní sítě. „Minulý měsíc skončila závěrečný cyklus.“

Mhouřil oči a pravděpodobně vážil její slova.

„Šéfe?“ zapraskalo ve vysílačce. „Západní křídlo za kampusem. Něco tu máme.“

Jeffrey vyrazil a Lena se rozběhla za ním, světelný kužel baterky poskakoval, jak mávala rukama. Jeffrey byl nejmíň o deset let starší, ale mnohem rychlejší než ona. Když zastavil na pasece u hloučku strážníků, měl náskok skoro deset metrů.

Když doběhla, Jeffrey už klečel u označeného místa. Rezavá kovová trubička vyčnívala pouhých pět centimetrů nad zem. Ten, kdo ji objevil, měl z pekla štěstí. Přestože věděla, co hledají, Lena jen stěží soustředila pozornost na trubičku.

Přiběhl Brad Stephens. Držel dvě lopaty a páčidlo. Jeffrey se chopil jedné lopaty a oba začali odhazovat zem. Noční vzduch byl chladný, ale než narazila lopata poprvé na dřevo, oba se zpotili. Dutý zvuk utkvěl Leně v uších, Jeffrey si klekl a odhrnoval zbytky hlíny rukama. Určitě stejně postupoval se Sárou v neděli. Nedovedla si představit, jak se vyrovnal s tou hrůzou, když pochopil, co objevili. I teď se Lena těžko smiřovala s tím, že někdo z Grantu je schopen spáchat něco tak strašného.

Brad nasadil páčidlo do rohu bedny a spolu s Jeffreym se snažili vylomit dřevo. Jedna lať praskla, povolila a světlo baterky se chtivě dralo do otvoru. Ovanul je odporný pach – nikoli zahnívající tkáně, ale plísně a trouchnivění. Jeffrey se opřel ramenem do páčidla a vylomil příčné prkénko, dřevo se propadlo do sebe, jako když zmačká papír. Bylo vlhké a začernalé. Bedna spočívala v zemi zřejmě dlouho. Hrob na místě činu u jezera byl zánovní, pevné dřevo bránilo v přístupu hmyzu do bedny a zároveň věznilo nebohou ženu.

Jeffrey odtrhl holýma rukama šestou lať. Baterka osvětlila vnitřek nevábně zaneřáděné bedny. Jeffrey si sedl na bobek, ramena mu poklesla úlevou nebo zklamáním. I Lena cítila obojí.

Bedna byla prázdná.

Lena se zdržovala na potenciálním místě činu, dokud nevyzvedli ze země poslední třísku. Bedna se časem prakticky rozpadla, půda pohlcovala dřevo. Tato bedna byla očividně starší než ta první a očividně byla použita k témuž účelu. Zespoda na poměrně celistvých vrchních latích, které vypáčil Jeffrey, vyryly čísi nehty hluboké škrábance. Dno pokrývaly jakési tmavé škraloupy. Někdo tam silně krvácel a patrně i zemřel. Kdy a proč – to byly další dvě otázky, které rozmnožily seznam záhad. Jeffrey se bohudík konečně vzdal představy, že budou hledat v hluboké tmě další bednu. Přerušil akci a určil desetičlennou skupinu, která bude po rozednění pokračovat v pátrání.

Lena si na stanici umyla ruce a neobtěžovala se převlékáním do náhradního oblečení, které spočívalo ve skříňce v šatně. Nemyslela na nic jiného než na to, jak se doma bude dlouho sprchovat, aby ze sebe aspoň částečně smyla především úzkost, která na ni dolehla. Ale když se blížila k domovu, zničehonic zařadila nižší rychlost, otočila svou celicu navzdory nepřerušované bílé čáře do protisměru a ujížděla pryč. Rozepnula si bezpečnostní pás a zatímco se soukala z bundy, řídila koleny. Stáhla okna ťuknutím do tlačítka, vypnula hluk valící se z rádia a přemítala, kdy naposled si užila takovou chvilku soukromé volnosti. Ethan se domnívá, že je pořád v práci. Nan se pravděpodobně ukládá ke spánku a Lena je úplně sama se svými myšlenkami.

Projížděla centrem, zpomalila, když míjela osudnou restauraci, pomyslela na Sibyl, kterou tam naposled viděla živou. Lena od té doby zpackala spoustu věcí. Teď už za žádnou cenu nedovolí, aby jí osobní život komplikoval práci. V profesi policistky je Lena dobrá a nic jiného neumí. Připustila, aby to, co ji spojovalo s Terri Stanleyovou, zasáhlo do jejích služebních povinností. City opět ohrozily tu jedinou Leninu životní jistotu. Co by teď Leně řekla Sibyl? Nestyděla by se její sestra za to, čím se Lena stala?

Main Street končila u vjezdu do vysokoškolského kampusu, Lena odbočila vlevo k dětské poliklinice, projela kolem a zamířila na výpadovku z města. Zavřela okna, neboť se do ní dala zima, a ladila rádio ve snaze najít příjemnou společnost. Když míjela supermarket Stop-N-Go, pohlédla stranou a zaznamenala, že u jedné z čerpacích stanic parkuje černý Dodge Dart.

Lena bez dlouhého uvažování opět otočila vůz do protisměru a zastavila až vedle dartu. Vystoupila z auta a vyhlížela ve velkoprodejně Terri Stanleyovou. Objevila ji, právě platila u pokladny, a Lena i na dálku poznala, že ji zmáhá hluboká deprese. Ramena jí poklesla, dívala se do země. Lena v duchu poděkovala pánubohu, že na ni náhodou narazila.

Celica byla skoro plně natankovaná, přesto se Lena nehnula od stojanu, dala si načas s odšroubováním uzávěru i zasunutím čerpací pistole do hrdla palivové nádrže. S prvním cvaknutím pistole vyšla Terri z obchodu. Měla na sobě modrý klubový blejzr Member‘s Only a jak šla dobře osvětlenou čerpací stanicí, ohrnula si rukávy na předloktí. Terri byla cestou k autu pohroužena do svých myšlenek a Lena musela několikrát zakašlat, aby si jí všimla.

„Oho,“ vyhekla Terri, jako když spatřila Lenu na policejní stanici.

„Zdar.“ Lena se poněkud křečovitě usmála. „Potřebuju se vás zeptat…“

„Vy mě sledujete?“ Terri se rozhlédla, jako by se bála, že je spolu někdo uvidí.

„Beru benzin, nic víc.“ Lena vytáhla plnicí pistoli z hrdla palivové nádrže a doufala, že si Terri nevšimne údaje na stojanu, který zaznamenal odběr pouhých dvou litrů benzinu. „Musím s vámi mluvit.“

„Čeká na mě Dale,“ řekla a shrnula si rukávy k zápěstí. Lena cosi zahlédla, něco velmi povědomého. Obě tam stály snad nejdelší minutu Lenina života a nevěděly, co říci.

„Terri…“

„Musím jít,“ zněla odpověď.

Leně se lepila slova k jazyku jako sirup. V uších slyšela neodbytný zvuk, jako by ji před něčím varovala siréna. „Bije vás?“ zeptala se.

Terri zahanbeně upřela zrak na olejové skvrny na betonu. Lena tu hanbu znala, ale v souvislosti s Terri v Leně vzplál dlouho nepoznaný hněv.

„On vás bije,“ konstatovala Lena a přiblížila se k Terri, jako by ji jen tak mohla slyšet. „Pojďte,“ vyzvala ji a sevřela Terri ruku. Žena sebou trhla bolestí a Lena jí vyhrnula rukáv. Na předloktí se skvěla černá podlitina.

Terri stála jako přikovaná. „Tak to není.“

„Jak to teda je?“

„To byste nepochopila.“

„Tak hloupá snad nejsem,“ řekla Lena a zesílila sevření. „Je to kvůli tomu, co jste udělala?“ naléhala a oči jí sršely hněvem. „Kvůli tomu, proč jste byla v Atlantě?“

Terri se pokoušela vykroutit. „Nechte mě, prosím.“

Lena cítila, že se její hněv mění v neovladatelnou zuřivost. „Vy se ho bojíte,“ řekla. „Proto jste to udělala, jste zbabělá.“

„Prosím…“

„O co mě prosíte?“ rozkřikla se na ni Lena. „O co?“ Terri se usedavě rozplakala a vzpírala se tak vehementně, že málem upadla. Lena ji pustila, polekala se, protože si všimla, že pod podlitinou, kterou Terri způsobil Dale, se na jejím zápěstí objevil červený otlak.

„Nechte mě na pokoji.“

„Tohle nemáte zapotřebí.“

Terri zamířila ke svému autu. „Odjíždím.“

„Počkejte,“ řekla Lena a vykročila za ní.

„Chováte se jako Dale.“

Rána do žaludku by tolik nezabolela. Přesto se Lena nevzdávala. „Prosím. Dovolte, ať vám pomůžu.“

„Nepotřebuju vaši pomoc,“ odsekla a trhnutím otevřela dveře auta.

„Terri…“

„Nechte mě být!“ vykřikla a přibouchla dveře, až to třesklo. Zajistila je, jako by se bála, že ji Lena vytáhne z auta.

„Terri…“ znovu to zkoušela Lena, ale Terri vyrazila, od pneumatik se na betonu zakouřilo, hadice od stojanu se natáhla a vzápětí vytrhla plnicí pistoli z nádrže dartu. Lena stačila uskočit, benzin se jí rozstříkl u nohou.

„Hola!“ zvolal čerpadlář. „Co se tu děje?“

„Nic,“ odbyla ho Lena, sebrala pistoli a zavěsila ji do stojanu. Zalovila v kapse a hodila mladému muži dva dolary. „Tady máte a zalezte,“ řekla. Nasedla do auta dřív, než se zmohl na nějaký pokřik.

Pneumatiky na betonu zapištěly, prudký rozjezd rozkýval záď automobilu. Neuvědomila si, že jede příliš rychle, dokud neprolétla kolem havarovaného kombíku, odstaveného od minulého týdne na krajnici. Přinutila se uvolnit plynový pedál, srdce jí bušilo v hrudi. Terri se Leny bála, dívala se na ni, jako by měla strach, že jí Lena ublíží. Lena by jí možná ublížila. Možná se změnila v násilnickou bytost, která si vylije zlost na ubohé bezbranné ženě jen proto, že se naskytla příležitost. Sakra, kam to dopracovala? Ječela u čerpací stanice na Terri, a připadalo jí, že ječí sama na sebe. Ona sama je zbabělá. To ona se bojí, co by se jí mohlo stát, kdyby vyšlo najevo, co provedla.

Auto zpomalilo, vyloženě se loudala. Teď projížděla předměstím Heartsdalu, dobrých dvacet minut od domova. Hřbitov, kde pochovala Sibyl, byl tímto směrem, na pláni za baptistickým kostelem. Když sestra zemřela, Lena nejméně jednou, někdy dvakrát týdně navštěvovala její hrob. Časem se frekvence návštěv snížila, až prakticky ustaly. Lena si ohromeně uvědomila, že u Sibylina hrobu nebyla aspoň čtvrt roku. Neměla čas, příliš ji pohlcovala práce a vztah s Ethanem. Zaplavil ji pocit studu a provinění a rozhodla se okamžitě navštívit hřbitov.

Zaparkovala před kostelem, nechala okna stažená, auto nezamkla a zamířila k hřbitovní bráně. Prostranství bylo dobře osvětleno, výbojky z výšky zaplašily stíny. Nepřijela sem zbůhdarma. Věděla, co potřebuje.

Někdo vysázel hned u vchodu na hřbitov do trávy macešky, které čeřil lehký větřík. Sibylin hrob byl stranou až skoro u zdi proti kostelu a Lena pomalu kráčela po hebké trávě a těšila se ze samoty. Dvanáct hodin doslova stála na nohou, ale tady, blízko Sibyl, jí nebylo nic zatěžko. Lena věřila, že Sibyl by si přála odpočívat navěky tady. Sestra milovala přírodu.

Betonová kostka, kterou Lena přenesla k hrobu a používala jako lavičku, spočívala stále vedle Sibylina pomníčku; Lena se na ni posadila a objala si rukama kolena. Obrovitý ořechovec pekan ve dne skýtal tomuto místu stín, listovím pronikly jen nejvytrvalejší sluneční paprsky.

Mramorová deska, která střežila Sibylin věčný klid, zářila čistotou, z letmého pohledu po okolních hrobech bylo zřejmé, že se o to postaral spíš návštěvník než personál hřbitova.

Květiny hrob nezdobily. Nan trpěla alergií.

Jako když otočí kohoutkem, Leně se nahrnuly slzy do očí. Kam až to dopracovala! Dale se chová vůči Terri zle, ale ona ještě hůř. Policistka má chránit lidi, ne je děsit k smrti, ne jim svírat zápěstí tak, až jim naskočí modřina. Rozhodně jí nepříslušelo, aby Terri Stanleyové vyčetla zbabělost. Zbabělá je totiž především ona sama. Vydala se pod falešnou záminkou do Atlanty, zaplatila si, že jí kdosi amputoval její omyly, následky tajila jako ustrašené dítě.

Střet s Terri oživil veškeré vzpomínky, které se Lena snažila potlačit, znovu se v duchu vrátila do Atlanty a vybavila si celou tu kalvárii. Jela tam autem s Hankem, jejich mlčení se dalo krájet. Dorazila na kliniku, seděla v čekárně naproti Terri, vyhýbala se jí očima a modlila se, aby už to měla za sebou. Odvedli ji na neosobní operační sál, chodidla jí připoutali třmeny studenými jako led, roztáhla nohy před lékařem, který mluvil tak klidně a konejšivě, až to Lenu ukolébávalo do jakéhosi hypnotického stavu. Všechno probíhá řádně. Všechno bude v pořádku. Jen se uvolněte. Dýchejte. Neplašte se. Uvolněte se. Hotovo. Posaďte se. Tady je vaše oblečení. Ozvěte se, kdyby nastaly komplikace. Je vám dobře, milá paní? Čeká na vás někdo? Zůstaňte sedět. Dopravíme vás ven. Ten vrah. Zabiják dětí. Řezník. Netvor.

Demonstranti čekali před klinikou, seděli na kempinkových židličkách a popíjeli horkou kávu z termosek, vypadali jako sportovní fanouškové, kteří doprovázejí na velká utkání svůj tým. Jakmile se objevila Lena, všichni naráz vstali, pokřikovali na ni a mávali transparenty s různými hesly a krvavými vyobrazeními. Jeden nestydatě zvedl zavařovací sklenici, jejíž obsah rozeznal každý na několik metrů. Ne, nebylo to opravdové, a Lena si představovala muže – pochopitelně muže –, který sedí doma, možná u kuchyňského stolu, kde sedávají jeho děti a každé ráno snídají, jak umisťuje do sklenice exponát, aby pak s protestujícími mučil vyděšené ženy, které jako Lena učinily nejtěžší rozhodnutí v životě.

Teď Lena seděla na hřbitově, upřeně se dívala na sestřin hrob a poprvé přemítala, co klinika provedla s plodem, který vyňali z jejího těla. Odeslali ho někam do spalovny, kde čeká na likvidaci? Pohřbili ho do země, do neoznačeného hrobu, který nikdy neuvidí? Cítila, jak se jí bolestně svírá břicho a děloha z toho, co provedla – co ztratila.

V duchu vyprávěla Sibyl, co se přihodilo, svěřila se s rozhodnutím, jehož důsledky ji sem přivedly. Vyprávěla jí o Ethanovi, jak v ní cosi odumřelo, když s ním začala chodit; o tom, že dopustila, aby z ní odplavil všechno dobré jako odliv písek z pláže. Vyprávěla jí o Terri a o strachu v jejích očích. Kéž by mohla vzít všechno zpátky! Kéž by se nikdy neseznámila s Ethanem a nepotkala na klinice Terri. Všechno spěje k horšímu, pád pokračuje. Vytlouká lež lží, zabředává do podvodů. A nezná východisko.

Lena si nejvíc ze všeho přála, aby teď sestra byla s ní, byť i jen na okamžik, v němž by jí řekla, že se všechno zase spraví. Taková byla přirozená podstata jejich vztahu od samého začátku: to, co Lena pokazila, Sibyl napravovala, probrala s ní problém a přiměla ji podívat se na něj i z jiného hlediska. Bez její usměrňující moudrosti byla ztracená. Lena se vnitřně rozpadala. Rozhodně nemohla porodit Ethanovo dítě. Stěží se dokázala postarat o sebe.

„Lee?“

Otočila se a málem spadla z betonové kostky. „Gregu?“

Vynořil se ze tmy, za ním svítil měsíc. Belhal se k ní, v jedné ruce hůl, v druhé kytici růží.

Rychle vstala, osušila si oči a snažila se zatajit úlek. „Co tu děláš?“ zeptala se a oprašovala si vzadu kalhoty.

Odložil kytici stranou. „Můžu se sem vrátit, až odejdeš.“

„Ne,“ vyhrkla a doufala, že tma skryje, čím ji poznamenal pláč. „Já jen… To je v pořádku.“ Ohlédla se k hrobu, aby se nemusela dívat na něho. Před očima jí bleskl obraz zaživa pohřbené Abigail Bennettové a Lena cítila, jak se jí zmocňuje iracionální strach. Na zlomek vteřiny si představila, že sestra žije, žadoní o pomoc a pokouší se vydrápat z rakve.

Než se na něj podívala, znovu si osušila oči, bála se, že přijde o rozum. Najednou mu chtěla vypovědět všechno, co se stalo – nejen v Atlantě, ale předtím, ode dne, kdy se vrátila na policejní stanici po odeslání nějakých vzorků do Maconu, a Jeffrey jí oznámil, že Sibyl zemřela. Chtělo se jí položit mu hlavu na rameno a slyšet slůvka útěchy. Ale nejvíc toužila po rozhřešení.

„Lee?“ oslovil ji znovu Greg.

Horečně hledala slova. „Uvažuju, proč jsi sem přijel.“

„Přesvědčil jsem matku, aby mě sem přivezla,“ řekl. „Sedí v autě.“

Lena se ohlédla přes rameno, jako by odtud bylo vidět na parkoviště před kostelem. „Je dost pozdě.“

„Napálila mě,“ řekl. „Musel jsem s ní nejdřív posedět v jejím pletařském kroužku.“

Jazyk jí ztěžkl, ale nepřála si nic víc, než aby mluvil. Zapomněla, jak uklidňující a hřejivý je jeho hlas. „Snad jsi nemusel držet klubko?“

Zasmál se. „Musel. Zkrátka jsem zase sednul na lep.“

Lena se usmála, věděla, že se nenechal napálit. Greg by to popřel, i kdyby na něj mířili pistolí, ale vždycky byl maminčin mazánek.

„Přinesl jsem tohle pro Sibby,“ řekl a zvedl květiny. „Byl jsem tu včera, žádné jsem tu neviděl, tak mě napadlo…“ Usmál se. V měsíčním světle si Lena všimla, že si dodnes nenechal spravit zub, z něhož se mu nešťastnou náhodou odlomila část při hře frisbee.

„Milovala obyčejné sedmikrásky,“ řekl a podal Leně kytici. Na okamžik se o sebe otřely jejich ruce a Lena jako by se dotkla drátu pod elektrickým napětím.

Zdálo se, že na Grega to nijak nezapůsobilo. Vykročil od hrobu, ale Lena zvolala: „Počkej!“

Pomalu se otočil.

„Posaď se,“ vyzvala ho a ukázala na betonovou kostku.

„Nechci tě připravit o místo.“

„Nevadí.“ Ustoupila, aby umístila květiny k Sibylině pomníčku. Když se ohlédla, Greg se opíral o hůl a pozoroval ji.

„Je ti dobře?“ zeptal se.

Lena přemýšlela, co honem odpoví. Popotáhla nosem, nevěděla, nakolik má zarudlé oči, štípalo ji v nich. „Trpím alergií,“ řekla.

„A tak.“

Lena zkřížila ruce za zády, aby neviděl, jak zatíná pěsti. „Jak sis vlastně poranil nohu?“

„Boural jsem,“ odpověděl a opět se usmál. „Z vlastní viny. Hledal jsem cédéčko, na okamžik jsem nevěnoval pozornost silnici, a bum.“

„Někdy stačí málo.“

„To je fakt.“ Odmlčel se a dodal: „Loni chcípnul pan Cink.“

Cink byl jeho kocour. Lena ho nesnášela, ale kupodivu při té zprávě posmutněla. „To mě mrzí.“

Zvedl se vítr a strom nad nimi se rozšuměl.

Greg pozvedl oči k měsíci, a hned zase věnoval pozornost Leně. „Když mi máma řekla o Sibyl…“ Zmlkl, zapíchl hůl do země a vyrýpl trs trávy. Spatřila v jeho očích slzy a pohlédla stranou, aby jeho zármutek nerozdmychal její.

„Nemohl jsem tomu uvěřit,“ řekl.

„Jistě ti pověděla i o mně.“

Přikývl a udělal něco, co udělá málokdo, když mluví o znásilnění s obětí: zadíval se jí přímo do očí. „Šokovalo ji to.“

„Nepovídej.“ Lena se nesnažila potlačit ironii.

„Ne, vážně,“ ujistil ji Greg a dál se na ni díval svýma blankytnýma bezelstnýma očima. „Moje teta Shelby – pamatuješ si na ni?“ Lena přikývla. „Tu znásilnili jako středoškolačku. Zle ji to poznamenalo.“

„To jsem nevěděla,“ řekla Lena. Setkala se s Shelby několikrát. Stejně jako s Gregovou matkou si právě nepadly do oka. Lena netušila, že ta starší žena prožila něco podobného jako ona. Byla velmi rezervovaná, ale to všechny ženy v rodině Mitchellových. Lenu udivilo, že přepadením a znásilněním nevstoupila do nějakého vyloženě exkluzivního klubu.

„Kdybych věděl…,“ začal Greg, ale nedokončil.

„Co?“

„Nevím.“ Shýbl se a sebral pekanový ořech, který spadl ze stromu. „Mnou to doopravdy otřáslo.“

„Taky to byla síla,“ připustila Lena a vyčetla z jeho obličeje překvapení. „Co je?“

„Nevím,“ zopakoval a hodil ořech mezi stromy. „Ty ses nikdy moc nevyznávala.“

„Z čeho?“

„Z citů.“

Zmohla se na hořký smích. Celý život se potýkala s city. „Co jsem měla vykládat?“

Zamyslel se. „Copak tohle je život? Ta drsňácká póza?“

Věděla, že má pravdu, ale neuměla vyjádřit, k čemu dospěla. „Lidi se mění.“

„Nan říkala, že s někým chodíš.“

„Ano, tak nějak,“ vypravila ze sebe, ale srdce jí poskočilo při pomyšlení, že se na ni vyptával. Přizabije Nan za to, že se jí o tom nezmínila.

„Nan vypadá dobře,“ řekl.

„Prožila si svoje.“

„Nemohl jsem uvěřit, že bydlíte spolu.“

„Je to dobrý člověk. Dřív jsem to neviděla.“ Zatraceně, dřív přehlédla spoustu věcí. Lena měla dar rozcupovat ve svém životě všechno i jen vzdáleně pozitivní. Greg byl toho živým důkazem.

V rozpacích se zadívala do koruny stromu. Listí začne brzy opadávat. Greg znovu vykročil od hrobu a Lena ho zastavila otázkou: „Co to bylo za cédéčko?“

„Prosím?“

„Kvůli kterému jsi havaroval.“ Ukázala na jeho nohu. „Jaké cédéčko jsi hledal?“

„Heart,“ odpověděl a po tváři se mu rozlil přitroublý úsměv.

„Bebe Le Strange?“ zeptala se a uvědomila si, že mu oplácí stejným úsměvem. Když spolu žili, každou sobotu se v domě uklízelo a poslouchali při tom album Heart tolikrát, že Leně i teď, když čistí toaletu, táhne hlavou „Even It Up“.

„To bylo nové cédéčko.“

„Nové?“

„Vydali ho před rokem.“

„Myslíš album Lovemonger?“

„Ne,“ řekl a netajil vzrušení. Jediné, co Greg miloval víc než poslech hudby, byly debaty o ní. „Tohle je mazec. Perfektní nářez Heart ze sedmdesátých let. Nechápu, že o tom nevíš. Koupil jsem to hned první den, kdy zahájili prodej.“

Lena si uvědomila, jak dlouho neposlouchala hudbu, kterou měla doopravdy ráda. Ethan si oblíbil punk, hlavně to rebelantské vyřvávání žvástů, co se zrodily v hlavách rozmazlených bílých chlapečků. Lena ani nevěděla, kam se poděla její stará cédéčka.

„Lee?“

Zřejmě něco přeslechla. „Promiň, copak?“

„Musím jít,“ řekl. „Máma čeká.“

Najednou jí bylo do pláče. Přinutila se stát na místě, nesmí provést žádnou pošetilost, například rozběhnout se k němu. Panebože, jaká se z ní stala debilní fňukna! Nijak se neliší od těch hloupoučkých střev z telenovel.

„Tak se měj,“ řekl.

„Dík,“ hlesla a snažila se vymyslet něco, co by ho zadrželo. „Ty taky.“

Uvědomila si, že pořád drží v ruce růže, sehnula se tedy a položila je na Sibylin hrob. Když se narovnala, Greg už pokulhával směrem k parkovišti. Upřeně se za ním dívala, přála si, aby se ohlédl. Neohlédl se.

9

Jeffrey se ve sprchovém koutu opíral o kachlíky a horká voda bičovala jeho tělo. Ještě v noci se vykoupal, ale nic ho nezbavilo pocitu, že je stále špinavý. Nejen umazaný od hlíny, ale znečištěný tím, co obnášel hrob. Když otevřel druhou bednu a ovanul ho pach plísně a trouchnivění, bylo to skoro stejně zlé jako nález Abby. Druhá bedna všechno změnila. Někde v rodině chybí další žena, zkosila ji smrt. Jeffrey aspoň doufal, že víc jich nebude. Laboratoř dodá výsledky testů DNA až koncem týdne. Za ně a analýzu dopisu, který obdržela Sára, vydá polovinu peněz z rozpočtu na zbytek roku, ale Jeffrey na to nedbal. Když bude nejhůř, uživí se jako čerpadlář u pump Texaca. Hlavně že si nějaký poslanec Sněmovny reprezentantů za stát Georgia právě teď pochutnává ve Washingtonu na snídani za dvě stě dolarů.

Přestože mu připadalo, že by potřeboval setrvat pod sprškou horké vody ještě aspoň hodinu, přinutil se vystoupit ze sprchového koutu. Do koupelny předtím v nestřeženém okamžiku vstoupila Sára a položila na polici nad umyvadlem šálek s kávou, vůbec o tom nevěděl. Večer jí telefonoval z místa činu a sdělil jí holá fakta o nálezu. Potom ty skromné doličné předměty z bedny odvezl osobně do Maconu, vrátil se na stanici a uspořádal si veškeré záznamy o případu. Sestavil desetistránkový seznam osob, které musí vyslechnout, a stop, které musí prověřit. O půlnoci se pak rozhodoval, jestli se má vydat k Sáře nebo k sobě domů. Dokonce dojel před svůj dům a až potom si uvědomil, že už se do něj nastěhovaly nové nájemnice. V jednu hodinu dům zářil světlem a Jeffrey slyšel hudbu, večírek byl v plném proudu. Byl příliš utahaný, aby šel dovnitř a požádal přítomné, aby mejdan ukončili.

Jeffrey si oblékl džíny a se šálkem kávy v ruce vešel do kuchyně. Sára skládala ložní prádlo z pohovky, na níž spal.

„Nechtěl jsem tě v noci budit,“ řekl a Sára přikývla. Věděl, že mu nevěří, stejně jako věděl, že nemluví pravdu. Ať se mu to líbilo nebo ne, několik posledních let trávil noci sám. A teď nevěděl, jak se po tom, s čím se Sáře svěřil v lese, chovat u ní doma. Přesto, co se předevčírem v noci stalo v kuchyni, milování v čistě povlečené posteli by mu připadalo spíš jako znásilnění.

Všiml si jejího prázdného hrnku na pultu a zeptal se: „Chceš ještě kávu?“

Zavrtěla hlavou a uhladila přehoz na pohovce.

I tak jí kávu nalil. Když se otočil, Sára seděla na barové stoličce u pultu a probírala se poštou.

„Promiň,“ řekl.

„A co?“

„Připadám si jako…“ Zmlkl. Nedovedl popsat svůj pocit.

Listovala časopisem a kávy, kterou jí nalil, se nedotkla. Když nedokončil větu, vzhlédla. „Nemusíš mi nic vysvětlovat,“ řekla a Jeffreymu spadl kámen ze srdce.

„Byla to těžká noc,“ zkusil znovu navázat.

Usmála se na něj, ale tak, aby jí neviděl do očí. „Já ti přece rozumím.“

I tak cítil Jeffrey ve vzduchu napětí, jen nevěděl, jestli ho má připsat na účet Sáry nebo vlastní zjitřené fantazie. Natáhl k ní ruku, aby ji pohladil.

„Měl by sis ránu zavázat,“ řekla.

Jeffrey si obvaz po dobývání bedny v lese sundal. Zadíval se na začervenalou ránu. Cukalo mu v ní. „Asi jsem do toho chytil infekci.“

„Bereš pilulky, co jsem ti dala?“

„Ano.“

Vzhlédla od časopisu, tušila, že zalhal.

„Někdy,“ upřesnil a horečně uvažoval, kam tu pitomou lékovku dal. „Pár jsem jich vzal. Teda dvě.“

„Čím dál tím líp,“ řekla a věnovala znovu pozornost časopisu. „Můžeš si vypěstovat odolnost vůči antibiotikům.“ Listovala stránkami.

„Stejně umřu na hepatitidu,“ pokusil se o černý humor.

Vzhlédla a Jeffrey spatřil v jejích očích slzy. „S tím se nežertuje.“

„Ne,“ připustil. „Totiž, já… Potřeboval jsem být sám. V noci.“

Osušila si oči. „Já vím.“

Přesto se zeptal: „Takže se na mě nezlobíš?“

„Ovšemže ne,“ ujistila ho znovu a natáhla se, aby se chopila jeho poraněné ruky. Zatlačila na ránu, povolila a opět se vrátila k časopisu. Všiml si, že čte Lancet, zámořský odborný lékařský časopis.

„Stejně by se mnou nic nebylo,“ poznamenal s poukazem na svou bezesnou noc. „Pořád jsem na to musel myslet. Najít prázdnou bednu je horší, nevíme, co se přesně stalo.“

Konečně odložila časopis a věnovala mu plnou pozornost. „Řekl jsi, že někdo se nejspíš pro oběti poté, co zemřely, vrátil.“

„Ano.“ A právě to mu nedalo spát. Za dobu působení u policie viděl hodně hrůz, ale s pachatelem, který usmrtil ženu, a pak z jakéhosi důvodu si její mrtvolu vyzvedl, se ještě nesetkal. „Co to může být za člověka?“

„Někdo choromyslný,“ odpověděla. Sára byla skálopevně vědecky založena a soudila, že lidské jednání vyplývá z konkrétních příčin. Nevěřila ve zlo jako takové, jenže nikdy se nedostala do bezprostředního kontaktu s někým, kdo zavraždil nebo znásilnil dítě. Jako většina lidí si mohla dovolit luxus filozofovat o tom za hradbou odborné literatury. Jeffrey po zkušenostech z terénu měl na věci značně odlišný názor, podle něj ten, kdo je schopen takového zločinu, musí mít duši v jádru postiženu zlem.

Sára sestoupila ze stoličky. „Dneska nám sdělí, jaké krevní skupiny jsou ve hře,“ řekla a otevřela skříňku nad kuchyňskou linkou. Vytáhla odtud vzorková balení antibiotik, otevřela jednu, pak druhou krabičku. „Zatímco ses sprchoval, telefonovala jsem Ronu Beardovi ze státní laboratoře. Provede analýzu přednostně hned teď ráno. Přinejmenším nám to napoví, kolik může být obětí.“

Jeffrey polkl pilulky a zapil je kávou.

Podala mu další dvě krabičky se vzorky. „Vezmi si další laskavě po obědě, ano?“

Oběd pravděpodobně vynechá, nicméně kývl na srozuměnou. „Co si myslíš o Terri Stanleyové?“

Pokrčila rameny. „Podle mě je milá. Uštvaná, ale kdo není?“

„Myslíš, že nasává?“

„Jako jestli je alkoholička?“ překvapeně se zeptala Sára. „Nepamatuju, že by z ní táhlo. Proč?“

„Lena říká, že ji loni na pikniku viděla zvracet.“

„Na policejním pikniku? Copak se ho Lena zúčastnila? Nebyla tou dobou v rekonvalescenci?“

Jeffrey se nad tím zamyslel a řekl: „Lena tvrdí, že ji na tom pikniku viděla.“

„Podívej se do kalendáře. Třeba se mýlím, ale vážně si myslím, že tam nebyla.“

Sára se v datech nikdy nemýlila. V Jeffreyho hlavě neodbytně klíčila otázka. Proč Lena lhala? Co tentokrát tají?

„Možná myslela ten předposlední piknik,“ nabídla vysvětlení Sára. „Tenkrát se sťala spousta lidí.“ Uchichtla se. „Frank zpíval národní hymnu jako Ethel Mermanová, pamatuješ?“

„Ano,“ přisvědčil Jeffrey a uvědomil si, že Lena zalhala. Jenom nechápal proč. S Terri Stanleyovou se nepřátelila, pokud věděl. Ostatně Lena se nepřátelila s nikým. Nepořídila si ani psa.

„Co budeš dneska dělat?“ zeptala se Sára.

Snažil se soustředit. „Jestli Lev nemluvil do větru, nejdřív vyslechnu několik lidí z farmy. Uvidíme, jestli on sám podstoupí test na detektoru lži. Třeba někdo ví, co se přihodilo Abby. Samozřejmě nečekám, že se případný pachatel přizná.“

„A co Chip Donner?“

„Vyhlásil jsem po něm pátrání, ale nevím, Sáro. Tohle mu neodpovídá. Je to mladý hloupý grázl. Něco takového těžko vymyslel a realizoval. A ta druhá bedna byla stará. Možná čtyři pět let. Tehdy Chip seděl v kriminále. To je jedna z mála věcí, které víme bezpečně.“

„Kdo teda myslíš, že to udělal?“

„Je tu ten předák, Cole,“ začal Jeffrey. „Pak bratři. Sestry. Abbyina matka a otec. Dale Stanley.“ Povzdechl si. „V podstatě to mohl být každý, s kým jsem mluvil od doby, kdy ta strašná věc vyšla najevo.“

„Podezříváš někoho víc?“

„Colea,“ řekl.

„Jen proto, že pořvával na lidi ve jménu Boha?“

„Ano,“ připustil, Sára ovšem přesně vystihla slabinu takové konstrukce. Sám Jeffrey se pokusil rozmluvit Leně výlučně náboženské nazírání na případ, ale jako by se nakazil jejími předsudky. „Chci znovu vyslechnout tu rodinu, pokud možno jednoho po druhém.“

„Promluv o samotě s ženami,“ radila Sára. „Třeba budou sdílnější, když nebudou mít vedle sebe bratry.“

„To je dobrý nápad. Ale opravdu bych nerad, aby ses s těmi lidmi zapletla ty, Sáro. Taky se mi moc nelíbí, že si s nimi zadává Tessa.“

„Proč?“

„Protože mám divnou předtuchu,“ řekl. „Ta předtucha mě varuje, že v něčem jedou. Jen nevím v čem.“

„Zbožnost není zločin,“ namítla. „Jinak bys musel zatknout i moji matku. Vlastně skoro celou moji rodinu.“

„Netvrdím, že je na vině samo náboženství,“ řekl Jeffrey. „Znepokojuje mě jejich chování.“

„Jak se chovají?“

„Jako by něco tajili.“

Sára se opřela o pult. Jeffrey tušil, že neustoupí. „Tessa mě požádala, abych to pro ni udělala.“

„A já tě žádám, abys to nedělala.“

Zatvářila se překvapeně. „Nutíš mě, abych se rozhodla mezi tebou a svojí rodinou?“

Přesně toho se Jeffrey dožadoval, ale takticky pomlčel. Kdysi v takové soutěži prohrál, ale osvojil si pravidla. „Chci, abys byla opatrná,“ řekl.

Sára otevřela ústa, odpověď na jazyku, ale zazvonil telefon. Chvíli se rozhlížela a objevila bezdrátový přístroj na konferenčním stolku. „Prosím?“

Chvíli poslouchala, pak předala telefon Jeffreymu.

„Tolliver,“ řekl a překvapilo ho, že ho oslovil ženský hlas.

„Tady Esther Bennettová,“ ozval se zastřený šepot. „Mám navštívenku. Tu, co jste mi dal. Je na ní tohle číslo. Omluvte mě, já…“ Její hlas přerval vzlyk.

Sára na něj tázavě pohlédla a Jeffrey zavrtěl hlavou. „Esther,“ řekl do telefonu. „Stalo se něco?“

„Jde o Beku,“ vypravila ze sebe a hlas se jí zlomil žalem. „Zmizela.“

+ +

Jeffrey zajel na parkoviště lidové restaurace Dipsy’s a uvědomil si, že sem nezavítal od té doby, kdy působil v úřadu předchozí šerif okresu Catoogah Joe Smith. Když Jeffrey začínal v Grantu, ti dva se tu scházeli jednou za čas nad zvětralou kávou a gumovými palačinkami. Čas běžel, drogy se staly problémem i jejich malých měst, takže jejich schůzky se staly pravidelnějšími a nabyly na důležitosti. Když převzal funkci Ed Pelham, Jeffrey mu nezatelefonoval ani ze zdvořilosti, natož aby s ním vypil kávu. Podle jeho názoru Tříčtvrťák nesahal Joeu Smithovi ani po kotníky.

Jeffrey se rozhlížel po prázdném parkovišti a přemýšlel, jak se o tomhle zákoutí dověděla Esther Bennettová. Neuměl si představit, že by tato žena snědla něco, co nevzniklo na vlastní plotně z toho, co vypěstovala na zahradě. Pokud Dipsy’s ovšem splňovala její představu restaurace, pak doma jedla sotva něco víc než vlnitou lepenku.

Když vstoupil do restaurace, May-Lynn Bledsoeová za barem si ho změřila sžíravým pohledem. „Už jsem si myslela, že mě nemilujete.“

„Vyloučeno,“ řekl a pozastavil se nad tím, proč May-Lynn žertuje. Navštívil restauraci možná padesátkrát a nikdy si ho nedobírala. Rozhlédl se po jídelně – nikde nikdo.

„Za chvíli tu bude plno,“ řekla, ale Jeffrey pochyboval, že v tak časnou hodinu se sem budou hosté dobývat. Kromě pichlavosti May-Lynn a vlažné kávy nebylo proč podnik doporučovat. Joe Smith si oblíbil zdejší domácí sýrové placky s cibulkou a ke kávě spořádal aspoň tři. Jeffrey se domníval, že náhlý infarkt, který Joea postihl v padesáti šesti letech, ubral restauraci na popularitě.

Viděl, jak na parkoviště přijíždí nejnovější model toyoty, a čekal, až se ukáže řidič. Ranní vítr zvedal na prašném parkovišti štěrkopísek, a když Esther Bennettová chtěla vystoupit, prudký poryv přirazil dveře a vrhl ji zpátky. Jeffrey jí chtěl vyběhnout na pomoc, ale May-Lynn se přesunula ke vchodu, jako by se bála, že se rozmyslel a chce odjet. Něco jí uvízlo ve stoličce, snažila se to vyšťourat a strčila si celý růžový prstík do úst, přitom se zeptala: „Dáte si jako obvykle?“

„Jen kávu, prosím,“ řekl a sledoval, jak Esther rychle cupitá ke vchodu a přidržuje si oběma rukama plášť. Když vešla, cinkl zvonek nade dveřmi a Jeffrey vstal, aby ji pozdravil.

„Promiňte, zpozdila jsem se, pane Tollivere,“ řekla Esther udýchaně.

„Vůbec ne,“ ujistil ji Jeffrey a pokynul, aby se posadila. Chtěl jí pomoci z pláště, ale odmítla.

„Promiňte,“ zopakovala a vklouzla do boxu, její neodkladná potřeba se svěřit si pronikavostí nezadala s vůní smažené cibulky z kuchyně.

Usedl naproti ní. „Povězte mi, co se děje.“

Na stůl padl dlouhý stín, Jeffrey se ohlédl a zjistil, že May stojí vedle něj, bloček účtenek v ruce. Esther se na ni zmateně podívala a pak požádala: „Můžu dostat sklenici vody, prosím?“

Servírka špulila rty, jako by kalkulovala cenu. „Jedna voda.“

Jeffrey počkal, až se doloudá za barový pult, načež se zeptal: „Jak dlouho ji pohřešujete?“

„Od dnešní noci,“ řekla Esther a dolní ret se jí zachvěl. „Lev a Paul chtěli, ať počkám den, jestli se nevrátí, ale nemohla jsem…“

„Dobře jste udělala,“ ujistil ji Jeffrey a podivil se, jak mohl někdo této vyděšené ženě radit, aby počkala. „Kdy přesně jste zjistila, že zmizela?“

„Vstala jsem a šla jsem se na ni podívat. Po tom, co Abby…“ Zmlkla, rychle polykala. „Chtěla jsem zkontroloval Beku, přesvědčit se, že spí.“ Ruka jí vyletěla k ústům. „Vešla jsem do pokoje a…“

„Jedna voda,“ oznámila May-Lynn a řachla sklenicí před Esther.

Jeffreymu došla trpělivost. „A teď nám dopřejte chvíli klidu, ano?“

May-Lynn pokrčila rameny, jako by se ohradil neprávem, a odšourala se za bar.

Jeffrey se omluvil za vyšplíchnutou vodu a pokoušel se ji utřít tenkými papírovými ubrousky. „Odpusťte, není to tu, co bývalo.“

Esther pozorovala jeho ruce, jako by nikdy nikoho neviděla utírat stůl. Jeffrey si pomyslel, že spíš asi nikdy neviděla, že by po sobě uklidil muž. „Takže jste v noci zjistila, že není ve svém pokoji?“

„Ano, a tak jsem nejdřív šla k Rachel. Beka totiž tu noc, kdy jsme si uvědomili, že zmizela Abby, spala u sestry. Nechtěla jsem, aby ji s námi v noci hledala venku. U sestry byla v bezpečí.“ Esther se odmlčela a napila se vody. Jeffrey si všiml, že se jí klepou ruce. „Myslela jsem si, že šla spát tam.“

„Ale nešla.“

Esther zavrtěla hlavou. „Tak jsem vyhledala Paula. Řekl, ať si nedělám starosti.“ Znechuceně sykla. „Lev to víceméně zopakoval. Prý se vždycky vrátila, jenže po tom, co Abby…“ Zalapala po dechu. „Po tom, co Abby zmizela…“

„Vyjádřila se, že se k něčemu chystá?“ zeptal se Jeffrey. „Nechovala se divně?“

Esther sáhla do kapsy pláště a vytáhla kus papíru. „Tohle nechala doma.“

Jeffrey převzal složený lístek a uvažoval, jestli trochu nenaletěl. Na růžovém papíru se skvěl černý inkoust. Děvče naškrábalo jen pár slov: „Mami, nedělej si o mě starosti. Vrátím se.“

Jeffrey se díval na lístek a marně hledal slova. To, že Beka zanechala vzkaz, poněkud měnilo situaci. „Je to její rukopis?“ zeptal se konečně.

„Ano.“

„V pondělí jste kolegyni řekla, že Rebeka už předtím utekla.“

„Ale ne takhle,“ trvala na svém. „Předtím nic nenapsala.“

Jeffrey si pomyslel, že děvče se patrně chtělo zachovat ohleduplněji. „Kolikrát se tohle už stalo?“

„Loni v květnu a červnu,“ vypočítávala. „Pak letos v únoru.“

„Neznáte důvod, proč utíkala?“

„Nechápu to.“

Jeffrey opatrně volil slova. „Dívky obvykle neutíkají pro nic za nic. Většinou utíkají z určitého důvodu.“

Kdyby té ženě vlepil pár facek, dočkal by se lepší odezvy. Složila lístek, strčila ho do kapsy a vstala. „Odpusťte, že jsem vás připravila o čas.“

„Paní Bennettová…“

Byla už v půli cesty ke dveřím a Jeffrey ji jen taktak dohonil pod schody.

„Paní Bennettová, neodcházejte takhle,“ domlouval jí a šel jí v patách na parkoviště.

„Věděli, že to řeknete.“

„Kdo?“

„Můj manžel. Bratři.“ Ramena se jí roztřásla. Vytáhla kapesník a vysmrkala se. „Prý obviníte nás a je zbytečné, abych se na vás obracela.“

„Nepamatuju si, že bych někoho obvinil.“

Zavrtěla hlavou a odvrátila se. „Vím, co si myslíte, pane Tollivere.“

„Pochybuju…“

„Paul vás odhadl správně. Lidi zvenčí nás nepochopí. Musíme se s tím smířit. Neměla jsem to ani zkoušet.“ Stiskla rty, její odhodlání posiloval hněv. „Nemusíte souhlasit s mojí vírou, ale jsem matka. Jedna moje dcera je mrtvá a druhá zmizela. Děje se něco neblahého. Rebeka by se nikdy nezachovala tak sobecky a neopustila by mě v takovém období, kdyby nemusela.“

Jeffrey si pomyslel, že odpovídá na jeho dřívější otázku, aniž si to uvědomuje. Teď volil slova ještě opatrněji. „Proč musela?“

Esther jako by hledala odpověd, ale Jeffreymu ji nenabídla.

„Proč vás musela opustit?“ zkusil to znovu.

„Vím, co si myslíte.“

Jeffrey se nevzdával. „Proč odešla?“

Neodpověděla.

„Paní Bennettová?“

Vzdala se, rozhodila rukama a rozplakala se: „Já nevím!“

Jeffrey stál proti Esther, chladný vítr třepotal límcem jejího pláště. Nos jí zčervenal od pláče, slzy se jí kutálely po tvářích. „Neudělala by to,“ vzlykala. „Neudělala by to, kdyby nemusela.“

Po chvilce Jeffrey přistoupil k jejímu autu a otevřel dveře. Pomohl Esther nastoupit a přiklekl, aby spolu mohli mluvit. Aniž se ohlédl, věděl, že May-Lynn stojí u okna a nenechá si ujít takovou podívanou. Chtěl všemožně ochránit Esther Bennettovou.

Doufal, že nepřeslechla soucitný tón, když řekl: „Povězte mi, před čím utekla.“

Esther si osušila oči, soustředila se na kapesník v ruce, muchlala ho a narovnávala, jako by mohla najít odpověď v papírovém chomáči. „Je úplně jiná než Abby,“ řekla konečně. „Hrozně vzpurná. Ne jako já v jejím věku. Ne jako my.“ Navzdory tomu pokračovala: „Je to moje srdíčko. Vyrůstá v osobnost. Můj jedinečný andílek!“

„Proti čemu se bouří?“ zeptal se Jeffrey.

„Proti konvencím. Vlastně proti všemu.“

„Když předtím utekla, kam se uchýlila?“

„Prý tábořila v lesích.“

Jeffreymu se málem zastavilo srdce. „V kterých lesích?“

„V catoogahském. Když byla děvčata menší, tábořila tam často s dětmi.“

„Ne v chráněné krajinné oblasti v Grantu?“

Zavrtěla hlavou. „Jak by se tam dostala? Je to spousta kilometrů od domova.“

Jeffreymu se vůbec nezamlouvalo, že Rebeka se vydávala do jakéhokoli lesa, zvlášť vzhledem k tomu, co se stalo její sestře. „Chodila s nějakým chlapcem?“

„Nevím,“ přiznala. „Nevím nic o jejím životě. Myslela jsem si, že znám Abby, ale teď…“ Zakryla si rukou ústa. „Nic nevím.“

Jeffreyho rozbolelo koleno, sedl si tedy na bobek, aby mu ulevil. „Rebeka nechtěla být v církvi?“

„Nechávali jsme to na dětech. Nenutili jsme nikoho k životu v kongregaci. Maryiny děti si vybraly…“ Zhluboka se nadechla a pomalu vydechla. „Jak děti odrůstaly a braly rozum, nechávali jsme je, jako rodiče nás, aby si zvolily samy. Lev odešel studovat. Paul nějaký čas bloudil. Ale vrátil se a já jsem ho nikdy nepřestala milovat. Nikdy nepřestal být mým bratrem.“ Spráskla ruce. „Nechápu to. Proč utekla? Proč to udělala?“

Jeffrey za léta vyšetřoval mnoho případů pohřešovaných dětí. Bohudík většinu z nich vyřešil poměrně snadno. Prochladlé a vyhladovělé děti se vrátily a uvědomily si, že jsou horší věci než si uklidit vlastní pokoj nebo sníst čočku na kyselo. Tušil, že Rebeka Bennettová neutekla před domácími pracemi, ale teď potřeboval zmírnit Estheřiny obavy.

„Beka tedy utekla i dřív,“ pronesl co nejjemněji.

„Ano.“

„A vždycky se za den za dva vrátila.“

„Vždycky se vrátila k rodině – ke svojí rodině.“ Tvářila se rozčarovaně, jako by ji Jeffrey nechápal. „Nejsme takoví, jak si myslíte.“

Nebyl si jist, co tím míní. Nerad si to přiznával, ale začínal chápat, proč bratři nepropadli panice jako Esther. Jestliže Rebeka opakovaně utekla na pár dní, všechny tím pořádně vyděsila, a pak se vrátila, nejspíš se tím dožadovala pozornosti. Otázka zněla, proč se musela dožadovat pozornosti? Byla to jen pubertální potřeba se prosadit? Nebo se za tím skrývá něco zlověstného?

„Jen se ptejte,“ vyzvala ho Esther, očividně se vzpamatovala. „Do toho.“

„Paní Bennettová…“

Ano, sebrala se. „Říkejte mi Esther. Tedy, jestli si myslíte, že moje dcery sexuálně obtěžovali mí bratři…“

„Obáváte se toho?“

„Ne,“ odpověděla tak, aby to vyloučilo pochybnosti. „V pondělí jsem se bála, že mi oznámíte smrt starší dcery. Teď se bojím, že mi vezmete naději ohledně Rebeky. Děsí mě pravda, pane Tollivere. Ne dohady.“

„Proto mi odpovězte na moji otázku, Esther.“

Dala si na čas, jako by jí působilo těžkosti o něčem takovém i jen uvažovat. „Bratři se k mým dětem nikdy nechovali nevhodně. A nevhodně se nechoval k dětem ani můj manžel.“

„A co Cole Connolly?“

Okamžitě zavrtěla hlavou. „Dejte na moje slova: kdyby někdo ublížil mým dětem – a nejen mým dětem –, zabila bych ho holýma rukama, a ať mě pak soudí Bůh.“

Soustředěně ji pozoroval. Z jejích bystrých zelených očí čišelo odhodlání. Uvěřil jí, přinejmenším aspoň tomu, že si věří ona.

„Co uděláte?“ zeptala se ho.

„Můžu vydat příkaz k pátrání a telefonicky kontaktovat některé instituce. Zavolám šerifovi okresu Catoogah, ale upřímně řečeno, vzhledem k tomu, že utekla už předtím a tentokrát zanechala vzkaz…“ Nedokončil a představil si sebe jako pachatele. Kdyby chtěl unést Rebeku Bennettovou, patrně by si počínal stejně, donutil by ji zanechat vzkaz, což by mu s ohledem na její předchozí útěky a návraty poskytlo určitý časový prostor.

„Myslíte, že ji najdete?“

Jeffrey zaplašil představu čtrnáctiletého děvčete spočívajícího někde v mělkém hrobě. „Jestli ji najdu, chci s ní mluvit.“

„Už jste s ní mluvil.“

„Chci s ní mluvit o samotě,“ řekl Jeffrey, vědom si toho, že nemá právo to požadovat a Esther může případný souhlas kdykoli odvolat. „Je nezletilá. Nesmím ji vyslechnout bez svolení aspoň jednoho z rodičů.“

Neodpověděla hned, zřejmě zvažovala důsledky. Nakonec přikývla. „Souhlasím.“

„Pravděpodobně někde táboří,“ řekl a cítil se provinile, neboť těžil z jejího zoufalství, ale doufal a věřil, že má pravdu. „Pravděpodobně se sama za den dva vrátí.“

Znovu vytáhla z kapsy lístek papíru. „Najděte ji,“ řekla a vtiskla mu papír do ruky. „Prosím. Najděte ji!“

Když se Jeffrey vrátil na stanici, vzadu za budovou parkoval velký autobus, karoserii na boku zdobil nápis „Farma Svaté símě“. Navzdory chladu u něj přešlapovali dělníci, jejichž kolegové zaplnili nevelkou vstupní halu. Jeffrey vystoupil z auta, polkl nadávku – nevěděl, jestli to od Leva Warda nemá být žert.

Uvnitř se protlačil houfem páchnoucích ztroskotanců, jaké viděl naposled, když projížděl periferií Atlanty. Zadržoval dech a čekal, až ho Maria pustí bzučákem dál, pomyslel si, že by mohl i onemocnět, kdyby se zdržel déle ve vydýchaném vzduchu haly.

„Zdravíčko, šéfe,“ zahlaholila Maria. „Asi víte sám nejlíp, co tohle znamená.“

Objevil se Frank a tvářil se kysele. „Už tu tvrdnou dvě hodiny. Jen jejich nacionále budeme sepisovat celý den.“

„Kde je Lev Ward?“ zeptal se Jeffrey.

„Connolly prohlásil, že musel zůstat doma s jednou ze svých sester.“

„Se kterou?“

„Hernajs, to nevím.“ Představa výslechu tolika nemytých lidí ho zmáhala. „Údajně trpí cukrovkou nebo něčím podobným.“

„Do háje,“ ulevil si Jeffrey, od Warda je to mazaná schválnost, pomyslel si. Nejenže jeho nepřítomnost všechno zkomplikuje, ale Mark McCallum, vyslaný odborník Georgijskéhu úřadu pro vyšetřování na detektor lži, bude muset ve městě přespat další noc na účet policejní stanice okresu Grant.

Jeffrey načmáral do zápisníku jméno Rebeka Bennettová a její popis. Vytrhl list, vytáhl z kapsy fotografii a předal všechno Frankovi. „To je Abbyina sestra,“ vysvětlil. „Zařiď, aby bylo vyhlášeno pátrání. Pohřešuje se od včerejška od dvaadvacáté hodiny.“

„To je průser.“

„Utekla sice už dřív, ale takhle těsně po sestřině smrti mě to dost zaráží,“ dodal Jeffrey. „Myslíš, že něco věděla?“

„Rozhodně neutekla bezdůvodně.“

„Volal jsi Tříčtvrťákovi?“

Jeffrey se zamračil. Telefonoval Edovi Pelhamovi cestou na stanici. Jak předpokládal, šerif sousedního okresu se mu vysmál. Jeffrey mu to nemohl ani moc vyčítat – děvče neuteklo poprvé –, ale přece jen doufal, že Ed to nebude brát na lehkou váhu vzhledem k tomu, co se stalo Abigail Bennettové.

„Pátrá Brad ještě u jezera?“ zeptal se Franka.

Frank přikývl.

„Stáhni ho, ať maže domů a sbalí si krosnu s věcmi na kempování. Pošli ho s Hemmingem do catoogahského státního lesa, potřebuju, aby se tam porozhlédli. Kdyby je tam zadrželi, ať proboha řeknou, že kempují.“

„Dobře.“

Frank se obrátil k odchodu, ale Jeffrey ho zastavil. „Aktualizuj údaje pro pátrání po Donnerovi včetně možnosti, že ho provází žena.“ Předešel Frankovu otázku a dodal: „Rozešli je a sleduj, jestli někdo zabere.“

„Provedu,“ řekl Frank. „Posadil jsem Connollyho do vyšetřovačky číslo jedna. Vrhneš se na něj?“

„Nechám ho ještě podusit,“ odpověděl Jeffrey. „Za jak dlouho předpokládáš, že vyslechneme ty zbývající?“

„Za pět, možná šest hodin.“

„Máš nějaké novinky?“

„Ne, leda bych počítal to, že Lena hrozila jednomu z těch vykuků, že mu vlastnoručně zavře zobák, jestli nepřestane kušnit o nanebevzetí Ježíše Krista. Podle mě s nimi zbytečně marníme čas.“

„Víceméně s tebou souhlasím,“ řekl Jeffrey. „Ty se seber a promluv s lidmi ze seznamu, co nakupovali kyanidy od firmy v Atlantě.“

„Vyrazím, jen co vyrozumím Brada a zaktualizuju pátračku.“

Jeffrey vešel do své kanceláře a zvedl telefon, ještě než usedl. Vyťukal číslo Leva Warda na farmě Svaté símě. Zatímco čekal na spojení, vstoupila Maria a položila mu na stůl hromádku vzkazů. Poděkoval jí, právě když se ozval z hlasové schránky Wardův hlas.

„Tady Tolliver,“ řekl. „Žádám vás, abyste se co nejdřív se mnou spojil.“ Jeffrey nadiktoval číslo svého mobilu, nechtěl Levovi dát šanci, aby snadno vyvázl tím, že mu zanechá vzkaz na záznamníku pevné linky. Zavěsil, chopil se poznámek ze včerejší noci a marně se pokoušel v nich zorientovat. Připravil si otázky pro jednotlivé členy rodiny, ale v chladném denním světle si uvědomil, že kdyby položil kteroukoli z nich, v tu ránu se přiřítí Paul Ward a Jeffreyho z něj rozbolí hlava.

Ve smyslu zákona nemusel nikdo z nich vypovídat na policii. Nevznesl zatím žádné obvinění a nemohl je nutit, aby se dostavili; taky vážně pochyboval, že Lev Ward splní slib a podstoupí test na detektoru lži. Když zadal jejich jména do vyhledávacího programu počítače, moc informací nezískal. Jeffrey to zkusil s Colem Connollym, ale bez druhého jména před příjmením nebo něčeho blíže určujícího, například data narození nebo předchozí adresy trvalého pobytu, mu program nabídl na šest set Coleů Connollyů jen na jihu Spojených států. Na dotaz po Colemanu Connollym počítač našel dalších tři sta osob.

Jeffrey se zadíval na svou ruku, obvaz se mu nepříjemně posunul. Když se s ním ráno loučila Esther a prosila ho, aby našel její dceru, stiskla mu ruku. Byl přesvědčen, že kdyby věděla něco důležitého, vymluvila by si plíce a udělala by, co mohla, aby se její teď jediné živé dítě vrátilo domů. Neposlechla bratry a manžela, aby s ním nepromluvila, a když se Jeffrey zeptal, jestli jim poví o jejich schůzce, záhadně odpověděla: „Jestli se mě zeptají, řeknu jim pravdu.“ Jeffreyho zajímalo, jestli by muže vůbec napadlo, že Esther udělala něco na vlastní pěst bez jejich svolení. Riziko, které podstoupila, dostatečně svědčilo o tom, jak si zoufala. Potíž spočívala v tom, že Jeffrey nevěděl, kde začít pátrat. Případ se jevil jako obrovský kruh a jemu nezbývalo než obcházet kolem a kolem, dokud se někdo nedopustí chyby.

Listoval vzkazy, přinutit oči, aby četly, se nepodařilo hned. Byl vyčerpaný a v ruce mu cukalo. Dva telefonáty od starosty a dotaz hotelu Dew Drop ohledně platby účtu za ubytování Marka McCalluma, specialisty na práci s detektorem lži, povolaného kvůli Levu Wardovi, mu nepřidaly. Mladý odborník si zjevně oblíbil obsluhu na pokoji.

Jeffrey si promnul oči, soustředil se na vzkaz od Buddyho Conforda. Advokát má stání u soudu, ale dostaví se na stanici, jen co se uvolní, aby promluvil s nevlastní dcerou. Jeffrey na Patty O’Ryanovou tak trochu zapomněl. Odložil lístek stranou a probíral se dalšími.

Srdce se mu zastavilo v hrudi, když přečetl jméno v záhlaví dalšího vzkazu. Volal Sářin bratranec dr. Hareton Earnshaw. Maria zapsala vzkaz: „Prý je všechno v pořádku.“ A připojila svou otázku: „S vámi?“

Zvedl telefon a vytočil číslo Sářiny ordinace. Poměrně dlouho naslouchal klasickému rocku v provedení zpívajících Chipmunks, nicméně Sára se ohlásila.

„Volal Hare,“ řekl. „Všechno je v pořádku.“

Lehce si povzdechla. „To je dobrá zpráva.“

„Ano.“ Pomyslel na nedávnou noc, na riziko, které podstoupila svými podmanivými ústy. Na těle mu vyvstal chladný pot, ale vzápětí se mu ulevilo víc, než když si přečetl Hareův vzkaz poprvé. Naučil se smiřovat se špatnými zprávami, ovšem pomyšlení, že by mohl strhnout Sáru s sebou, bylo bezmezně bolestné. Způsobil v životě už dost trápení.

„Co ti řekla Esther?“ zeptala se.

Zasvětil ji do okolností zmizení Rebeky a zmínil se o Estheřině obavě. Sára reagovala skepticky. „Vždycky se vrátila?“ zeptala se.

„Ano. Nevím, jak bych zdůvodnil svůj postup, kdyby nebylo Abby. Pořád váhám, jestli se Beka někde neskrývá jen proto, aby si vynutila pozornost, anebo má její zmizení hlubší příčinu.“

„Například, že Rebecca ví, co se stalo Abby?“

„Může to být i z jiného důvodu,“ řekl, stále nevěděl, k čemu se přiklonit. Vyslovil myšlenku, kterou se snažil potlačit od chvíle, kdy mu ráno telefonovala Esther. „Může být leckde, Sáro. Taky mohla skončit jako Abby.“

Sára mlčela.

„Jeden tým pátrá v lese. Frank objíždí klenotnictví. Stanice je plná bývalých narkomanů a alkoholiků, většinou nechutně páchnou.“ Zarazil se, uvědomil si, že by mohl hodinu dvě líčit, v čem je situace neutěšená.

„Slíbila jsem Tess, že s ní dneska večer půjdu do kostela,“ oznámila zčistajasna Sára.

Jeffreymu se sevřel žaludek. „To bych opravdu nerad.“

„Můžeš mi vysvětlit proč?“

„Ne,“ připustil. „Napovídá mi to instinkt, a ten mě málokdy zklamal.“

„Musím to udělat kvůli Tess. I kvůli sobě.“

„Obracíš se na víru?“

„Chci něco vidět na vlastní oči,“ řekla. „Teď o tom nemůžu mluvit, ale pak ti to povím.“

Jeffrey stále nevěděl, jestli se na něj zlobí, že spal na pohovce. „Co je s tebou?“

„Nic, vážně. Jen potřebuju ještě popřemýšlet, abych si něco ujasnila,“ řekla. „Poslyš, musím končit, pacient čeká.“

„Dobře.“

„Miluju tě.“

Jeffreyho tvář se rozšířila do úsměvu. „Tak na viděnou.“

Zavěsil a chvíli se díval na telefon. Připadalo mu, že najednou chytil druhý dech, a pomyslel si, že nastal vhodný čas vyslechnout Colea Connollyho.

V chodbě postávala Lena. Opírala se o zeď u okna, pila kolu, a když se objevil, lekla se a pobryndala si košili.

„Doprkvantic,“ vyhrkla a otírala mokrou skvrnu.

„Omlouvám se. Děje se něco?“

„Potřebovala jsem se nadechnout,“ řekla a Jeffrey přikývl. Dělníci farmy Svaté símě v časných ranních hodinách patrně makali na polích, tělesný pach tomu nasvědčoval.

„Pohnulo se něco?“

„Všichni v podstatě opakují totéž. Bylo to milá, bohabojná dívka. Přímo vzorná, takové Ježíš Kristus miluje.“

Jeffreymu se nezamlouvala její ironie, byť ji plně chápal. Uvědomoval si, že Lena není daleko od pravdy, když je považuje za sektu. Ti lidé se opravdu chovali, jako by jim vymyli mozek.

Lena si povzdechla. „Když pominu všechny ty jejich žvásty, myslím si, že to byla opravdu milá dívka.“ Stiskla rty a překvapený Jeffrey zahlédl Leninu odvrácenou tvář. Stejně rychle, jak se naskytla, tak příležitost pominula, a Lena řekla: „Jinak nic nového. Určitě něco skrývala. A vůbec všichni.“

Spatřil v jejích očích cosi provinilého, ale namísto aby se zeptal na Terri Stanleyovou a policejní piknik, oznámil: „Zmizela Rebeka Bennettová.“

Úlek v její tváři nemohl přehlédnout. „Kdy?“

„Včera v noci.“ Jeffrey jí podal lístek, který mu vtiskla do ruky Esther před restaurací. „Tohle napsala.“

Lena přečetla text a řekla: „Tady něco nesedí.“ Jeffreyho potěšilo, že to vzala vážně. „Proč by utíkala bezprostředně po smrti sestry? Ani já jsem nebyla ve čtrnácti letech tak sobecká. Jejich matka se z toho musela zhroutit.“

„Jejich matka mi to oznámila,“ řekl Jeffrey. „Ráno mi telefonovala k Sáře. Její bratři nechtěli, aby to ohlásila.“

„Proč?“ zeptala se Lena a vrátila mu lístek. „Co by tím pokazila?“

„Nepřáli si, aby do toho zatahovala policii.“

„Hm, uvidíme, jestli se jejich postoj k policii nezmění, když se nebude vracet. Myslíš, že ji někdo unesl?“

„To Abby na rozdíl od ní nezanechala žádný vzkaz.“

„To je fakt,“ přisvědčila. „Nelíbí se mi to. Nemám z toho dobrý pocit.“

„Já taky ne,“ souhlasil a zastrčil lístek do kapsy. „Rád bych, abys vedla výslech Connollyho. Předpokládám, že nebude rád, když si ho půjčí žena.“

Ve tváři se jí mihl úsměv, kočka spatřila myš. „Mám ho vytočit?“

„Nepřeháněj to.“

„Na co se mám zaměřit?“

„Chci si o něm udělat obrázek,“ řekl. „Zajímej se, nakolik se stýkal s Abby. Plácni před ním jméno Rebeka. Uvidíme, jestli se chytí.“

„Dobře.“

„Taky chci znovu proklepnout Paty O’Ryanovou. Možná ví, jestli se Chip nescházel ještě s někým.“

„Například s Rebekou Bennettovou?“

Někdy ho děsilo, jak to Leně myslí. Pokrčil rameny. „Buddy vzkázal, že se dostaví v nejbližších hodinách.“

Lena zahodila plechovku od koly do koše a zamířila k vyšetřovací místnosti. „Moc se těším.“

Jeffrey otevřel Leně dveře a pozoroval, jak se mění v policistku, tak jak ji dobře znal. Vešla těžkým krokem, jako by měla olověné podrážky. Beze slova si přitáhla židli a posadila se naproti Coleovi Connollymu, nohy od sebe, a i s židlí se posunula asi půl metru od stolu. Jednu ruku si položila na opěradlo volné židle vedle sebe.

„Buďte zdráv,“ řekla.

Cole blýskl očima po Jeffreym, nato se zadíval na Lenu. „Dobrý den.“

Sáhla do zadní kapsy, vytáhla zápisník a pleskla s ním na stůl. „Jsem vyšetřovatelka Lena Adamsová. To je můj šéf Jeffrey Tolliver. Sdělíte nám celé jméno?“

„Cletus Lester Connolly, madam.“ Před ním leželo několik listů papíru, propiska a poněkud ohmataná bible. Urovnal papíry a zkřížil ruce na prsou, Jeffrey se opřel o zeď. Connollymu bylo nejmíň pětašedesát let, to tedy rozhodně, a působil distingovaným dojmem – měl na sobě čisté bělostné tričko a džíny s nažehlenými ostrými puky. Prací na poli si udržel dobrou postavu, měl vyvinutý hrudník a bicepsy mu nadouvaly krátké rukávy. Nepoddajné bílé ochlupení zdobilo patrně celé jeho tělo, trčelo zpod límečku trička, čouhalo mu z uší a pokrývalo předloktí. Jako by celý porostl srstí, ale hlavu si hladce vyholil.

„Proč vám říkají Cole?“ zeptala se Lena.

„Tak se jmenoval můj otec,“ vysvětlil a očima opět vyhledal Jeffreyho. „Kvůli jménu Cletus jsem si užil posměšků, až jsem toho měl po krk. S Lesterem to nebylo o moc lepší, tak se od svých patnácti let hlásím k tátovu jménu.“

Jeffrey si pomyslel, že to vysvětluje, proč ho počítačový vyhledávací program neobjevil, ačkoli se v databázi vyskytoval. Očividné ostražitosti ho nejspíš naučilo vězení. Neustále byl ve střehu, připraven k útěku.

„Co se vám stalo na ruce?“ zeptala se Lena a Jeffrey si všiml ani ne třícentimetrové povrchové řezné rány na Connollyho ukazováčku. Nebyla nijak výmluvná – žádné škrábnutí nehtem nebo kousnutí od bránícího se člověka. Vypadala jako drobné poranění, k jakému snadno přijde člověk, který pracuje rukama a na zlomek vteřiny nedává pozor.

„Makám na poli,“ řekl Connolly a zadíval se na ukazováček. „Asi bych si to měl zalepit.“

„Jak dlouho jste sloužil v armádě?“ zeptala se Lena.

Zatvářil se překvapeně, ale Lena ukázala na tetování na jeho paži. Jeffrey poznal vojenské insignie, ale nebyl si jist druhem zbraně. Taky rozeznal primitivní tetování pod nimi, připomínalo výtvory, jaké vznikají ve vězení. Connolly si kdysi rozpíchal kůži jehlou a inkoustem z propisky si nesmazatelně vtečkoval do tkáně slova „Ježíš tě spasí“.

„Sloužil jsem dvanáct let, než mě vyhodili,“ odvětil Connolly. Pak jako by si uvědomil, kam výslech směřuje, dodal: „Dali mi na vybranou – buď se budu léčit, nebo poletím.“ Tleskl rukama a naznačil start letadla. „Byl jsem propuštěn pro hanebné chování.“

„To bylo jistě kruté.“

„Pochopitelně,“ přisvědčil a položil ruku na bibli. Jeffrey pochyboval, že tím Connolly naznačuje ochotu vypovídat pravdu a nic než pravdu, ale vypadalo to malebně. Cole uměl odpovídat na otázky tak, aby prozradil co nejmíň. Předváděl učebnicovou studii úniků, díval se jim do očí, seděl rovně a mátl nelogickými zkraty. „Ale ne tak kruté, jako život mimo armádu.“

„V jakém smyslu?“ pobídla ho Lena.

Stále s rukou na bibli se rozvyprávěl. „Když mi bylo sedmnáct, zabásli mě kvůli krádeži auta. Soudce mi dal na vybranou – buď armáda, nebo kriminál. Takže jsem rovnou od matčiných bradavek šel sloužit strýčkovi Samovi, promiňte mi ten obrat.“ Při těch slovech se mu v očích zajiskřilo. Chvíli trvalo, než trochu polevil v ostražitosti vůči Leně a začal se k ní chovat jako ke svým ovečkám. Přímo před jejich očima se Cole Connolly proměnil ve vstřícného starého muže, přeochotně odpovídajícího na jejich otázky – aspoň na ty, které mu připadaly neškodné.

Connolly pokračoval. „Neuměl jsem se o sebe pak postarat v reálném světě. Když jsem do něj spadl, narazil jsem na kamarádíčky, co si mysleli, že není nic snazšího než vyloupit místní večerku.“

Jeffrey by rád bral dolar za každého vězně z bloku cel smrti, který začínal kariéru vyloupením večerky.

„Jeden z party nás ale prásknul, než jsme do toho šlápli – slíbili mu snížení trestu za distribuci drog. Nasadili mi želízka, ještě než jsem prošel dveřmi do kšeftu.“ Connolly se rozesmál, oči mu jen svítily. Ačkoli ho tenkrát zrada zkrušila, nezůstala v něm zřejmě žádná hořkost. „V kriminále bylo báječně, úplně jako v armádě. Třikrát denně vydatná strava, přikázali mi, kdy mám jíst, kdy spát, kdy srát. Když jsem mohl požádat o podmínečné propuštění, nikam se mi nechtělo.“

„Odseděl jste si celý trest?“

„Přesně tak,“ odpověděl a vypjal hruď. „Svým postojem jsem soudce pěkně zaskočil. Zuřil, že jsem dosáhl svého, dozorci ovšem taky nebyli moc rádi.“

„To celkem chápu.“

„Tohohle jsem si užil,“ řekl a ukázal na Jeffreyho monokl, ale pravděpodobně mu tím chtěl hlavně dát najevo, že ví o jeho přítomnosti.

„Pral jste se za mřížemi hodně?“

„Asi tak, jak předpokládáte,“ přiznal. Pozorně si prohlížel Lenu, hodnotil ji. Jeffrey věděl, že si to Lena uvědomuje, a stejně tak i to, že výslech Colea Connollyho bude dost obtížný.

„Takže jste našel Ježíše tam?“ zeptala se Lena. „To je zvláštní, kolik navštíví vězňů.“

Connolly zjevně bojoval, aby strávil její slova, zatínal pěsti, napjal svalstvo a hruď se stala pevným štítem. Lenin tón ho ťal a Jeffrey v Connollym spatřil na okamžik předáka zemědělských dělníků a muže, který netoleruje slabost.

Lena zmírnila tlak. „Vězení skýtá člověku hodně času, aby se nad sebou zamyslel.“

Connolly odměřeně přikývl, stáhl se a připomínal hada připraveného k útoku. Lena ležérně seděla na židli, jednu ruku zaklesla za opěradlo. Jeffrey viděl po stolem, že přesunula druhou ruku blíž k zbrani, vycítila nebezpečí stejně jako on.

Pokračovala lehkým tónem, trochu i hrála na strunu Connollyho rétoriky. „Pobyt ve vězení je pro člověka velkou zkouškou. Buď zmobilizuje jeho síly, nebo ho oslabí.“

„Zlatá slova.“

„Někdo podlehne prostředí. Není tam nouze o drogy.“

„Ano, madam. Seženete je tam snáz než venku.“

„Tolik nanicovatého času svádí k fetování.“

Connolly k sobě pevně tiskl čelisti. Jeffrey si nebyl jist, jestli to nepřehnala, ale rozumně se do výslechu nevměšoval.

„Drog jsem se nezříkal.“ Connolly mluvil úsečně. „To jsem nepopíral. Je to svinstvo. Když je má člověk v sobě, dělá věci, které by neměl. Odolat jim si žádá sílu.“ Vzhlédl k Leně, jeho zanícení vytěsnilo hněv stejně rychle jako olej vodu. „Byl jsem slaboch, ale zahlédl jsem světlo. Modlil jsem se k Bohu, aby mě zachránil, a On se ke mně sklonil a podal mi pomocnou ruku.“ Pro ilustraci napřáhl svou ruku. „Chopil jsem se jí a řekl jsem: ‚Ano, Pane. Pomoz mi povstat. Pomoz mi se znovu narodit.‘“

„To je pokus o obrat k lepšímu,“ poznamenala Lena. „Co vás přimělo, že jste se rozhodl k takové proměně?“

„V posledním roce za mřížemi nás navštěvoval Thomas. Jako boží prostředník. Bůh mi skrze něho ukázal lepší cestu.“

„To je Levův otec?“ žádala si upřesnění Lena.

„Pracoval pro vězeňský resocializační program,“ vysvětloval Connolly. „My staří trestanci jsme měli rádi svůj klid. Chodili jsme na bohoslužby, účastnili jsme se biblických rozjímání, v takovém duševním rozpoložení člověka těžko zapálil pro nekalost nějaký mladý ctižádostivec, který se chtěl proslavit.“ Zasmál se tomu, jak se rozohnil, a proměnil se opět ve vstřícného starého muže. „Nikdy by mě nenapadlo, že skončím jako jeden z vykladačů bible. Lidi buď vyznávají Ježíšovo učení, nebo jsou proti němu, já jsem se postavil proti. Strašlivě jsem zhřešil a bídně bych zahynul v zapomnění.“

„Jenže jste potkal Thomase Warda.“

„Nedávno ho postihla mrtvice, ale tehdy byl jako lev, Bůh ho ochraňuj. Thomas zachránil moji duši. Poskytl mi útočiště, kam jsem se mohl uchýlit po propuštění z vězení.“

„Třikrát denně vydatná strava a tak dále?“ poukázala Lena na Connollyho předchozí vyjádření o péči, které se mu dostalo v armádě a ve vězení.

„Chachacha!“ rozchechtal se starý muž pobavený jejím postřehem a praštil pěstí do stolu. Papíry se rozletěly, urovnal je tedy a uhladil ty pomačkané. „Pro mě je to tak nejlepší. Jsem v jádru starý voják, a teď jsem bojovníkem božím.“

„Všiml jste si v poslední době na farmě něčeho podezřelého?“ zeptala se Lena.

„Ne, to ne.“

„Nechoval se někdo divně?“

„Nechci lavírovat, uvědomte si, jaký druh lidí tam přichází,“ řekl. „Všichni jsou trochu divní. Kdyby nebyli, tak se tam nehrnou.“

„Chápu,“ připustila Lena. „Chovají se někteří podezřele? Mohli by se zaplést do nějaké špatnosti?“

„Všichni se zapletli do špatností a některé nezměnil ani život na farmě.“

„Ne?“

„Hnípali v útulcích v Atlantě, litovali se, upínali se k novému prostředí v naději, že jim to pomůže, aby se změnili.“

„A nepomohlo?“

„Některým ano,“ řekl Connolly. „Ale víc je těch, co si uvědomí, že toho, co je přivedlo k drogám, alkoholu a na šikmou plochu, se tady těžko zbaví.“ Nečekal, až ho Lena pobídne. „Slabost, vážená. Slabost v duši, slabá vůle. Děláme, co je v našich silách, abychom jim pomohli, ale nejdřív musí najít sílu ke změně sami v sobě.“

„Prý tam došlo ke krádeži menší hotovosti,“ řekla Lena.

„Ano, před několika měsíci,“ potvrdil Connolly. „Pachatele jsme nedopadli.“

„Podezřívali jste někoho?“

„Asi dvě stě lidí,“ rozesmál se a Jeffrey si uvědomil, že houf alkoholiků a narkomanů není právě důvěryhodný pracovní kolektiv.

„Projevoval někdo o Abby větší zájem, než by měl?“ otázala se Lena.

„Byla to opravdu pěkná dívka,“ řekl. „Dost mužů po ní pokukovalo, ale poučil jsem je, že není pro ně.“

„Musel jste někoho poučit zvlášť důrazně?“

„Nevzpomínám si.“ Návyky z vězení mají tuhý kořínek, Connollyho trestanecká neschopnost odpovědět ano-ne k nim patřila.

„Nevšiml jste si, že by se sama kolem někoho točila?“ vyptávala se dál Lena. „Nescházela se s někým, s kým neměla?“

Zavrtěl hlavou. „Věřte, že po tom, co se stalo, si lámu hlavu a přemýšlím, kdo té milé dívce mohl chtít ublížit. Nikdo mě nenapadá, přitom jsem to probral pár let zpátky.“

„Jezdila často sama autem,“ připomněla Lena.

„Učil jsem ji řídit Maryin starý buick, když jí bylo patnáct.“

„Rozuměli jste si?“

„Abigail byla jako moje vlastní vnučka.“ Zamžikal, aby potlačil slzy. „V mém věku si člověk myslí, že jím nic neotřese. Mnoho přátel sužují nemoci. Ale když loni Thomase ranila mrtvice, div jsem se nesesypal. To já jsem ho našel. Těžko jsem se vyrovnával s tím, jak to pro něho bylo ponižující.“ Otřel si oči hřbetem ruky. Jeffrey zaznamenal, že Lena chápavě pokývala hlavou.

Connolly pokračoval. „Jenže Thomas je starý člověk. I když nečekáte, že se to stane, nemůže vás to zase tolik překvapit. Abby byla ovšem hodná mladá dívka, slečinka. Moc hodná mladá dívka. Měla celý život před sebou. Nikdo si nezaslouží takhle zemřít, a ona nejmíň.“

„Podle všeho to byla pozoruhodná mladá žena.“

„To je pravda,“ souhlasil. „Byla hotový anděl. Ryzí a čistá jako čerstvě padlý sníh. Dal bych za ni život.“

„Znáte mladého muže jménem Chip Donner?“

Connolly se zamyslel. „Nevzpomínám si. Přichází a odchází spousta lidí. Někteří zůstanou týden, jiní den. Ti šťastnější natrvalo.“ Mnul si bradu. „Příjmení mi zní povědomě, i když nevím proč.“

„A co Patty O’Ryanová?“

„To mi nic neříká.“

„Ale jistě znáte Rebeku Bennettovou.“

„Beku? Samozřejmě.“

„Od včerejší noci se pohřešuje.“

Connolly přikývl, zřejmě to pro něj nebyla novina. „Je to umíněné dítě. Uteče, vyděsí matku, vrátí se, a pak lásky a štěstí není konce.“

„Víme, že utekla několikrát.“

„Ještěže se tentokrát zachovala aspoň trochu slušně a zanechala vzkaz.“

„Nevíte, kam se mohla vydat?“

Pokrčil rameny. „Obvykle táboří v lesích. Když jsem byl mladší, vodil jsem tam děti. Ukazoval jsem jim, jak použít nástroje, které nám dal Bůh. Učil jsem je úctě k Jeho laskavosti.“

„Chodil jste s dětmi na určité místo?“

Přikývl, ještě než dokončila otázku, a neotálel s odpovědí. „Taky jsem tam vyrazil hned ráno. Tábořiště se nepoužívalo léta. Nemám tušení, kam ta holka utekla.“ A dodal: „Kdybych to věděl, zlískal bych jí zadek za to, co provádí mámě.“

Na dveře zaklepala Maria a zároveň je otevřela. „Promiňte, že vyrušuju, šéfe,“ řekla a podala Jeffreymu přeložený kus papíru.

Jeffrey ho převzal a Lena se zeptala: „Jak dlouho působíte v místní církvi?“

„Skoro jedenadvacet let,“ odpověděl. „Byl jsem tady, když Thomas zdědil půdu po svém otci. Vypadala jako poušť, ale Mojžíš si poradil i na poušti.“

Jeffrey dál zkoumal starého muže, snažil se najít výmluvnou skulinu v jeho chování. U většiny lidí, když lžou, se projeví nějaký zlozvyk. Někdo se škrábe na nose, někdo přešlapuje. Connolly byl naprosto klidný, díval se přímo před sebe. Buď se jako lhář narodil, nebo je to počestný muž. Jeffrey by si nevsadil na jedno ani na druhé.

Connolly líčil, jak se zrodila farma Svaté símě. „Tehdy nás tu bylo zhruba dvacet. Thomasovy děti byly pochopitelně hodně mladé, moc práce nenadělaly, zvlášť Paul. Ten byl líný. Vysedávat, když ostatní pracovali, a pak sklidit odměnu, to bylo jeho. Zkrátka budoucí advokát.“ Lena přikývla. „Začínali jsme se sójou na čtyřiceti hektarech. Nikdy jsme nepoužívali chemikálie, pesticidy. Lidi nás považovali za blázny, jenže teď se můžou utlouct po biopotravinách. Náš čas opravdu přišel. Kéž by to všechno mohl Thomas pochopit. On je náš Mojžíš, doslova náš Mojžíš. To on nás vyvedl z otroctví – z područí drog, alkoholu, zpustlosti. On je náš spasitel.“

Lena přerušila jeho kázání. „Pořád je na tom špatně?“

Connolly ještě víc zvážněl. „Bůh se o něj postará.“

Jeffrey rozložil vzkaz, který přinesla Maria, přelétl ho očima a vzápětí znovu. Potlačil nutkání zanadávat a zeptal se Connollyho: „Můžete ještě něco dodat?“

Tázaného překvapila Jeffreyho náhlá úsečnost. „Nic mě nenapadá.“

Jeffrey nemusel Leně nic naznačovat. Lena vstala, Connolly taky. „Rád bych s vámi pokračoval zítra,“ oznámil Jefffrey. „Můžete se dostavit dopoledne?“

Connollyho to na okamžik zaskočilo, ale vzpamatoval se. „Bez problémů,“ řekl a usmál se tak násilně, až si Jeffrey pomyslel, že si vyláme zuby. „Zítra pochováme Abby. Nešlo by to až potom?“

„Zítra bychom měli vyslechnout hned ráno Leva,“ zasvětil ho Jeffrey a doufal, že se tato informace dostane k Levovi Wardovi. „Co kdybyste přišel s ním?“

„Uvidíme,“ řekl Connolly, tím se k ničemu nezavázal.

Jeffrey otevřel dveře. „Děkuju, že jste se dostavil a přivezl ostatní.“

Connolly, ještě trochu zmatený, očividně znervózněl z papíru v Jeffreyho ruce, vypadalo to, že by moc rád věděl, co na něm stojí psáno. Jeffrey si nebyl jist, jestli je to reflex z jeho kriminální minulosti, nebo přirozená zvědavost.

„Pro dnešek končíme, můžete si odvézt všechny vaše lidi,“ řekl Jeffrey. „Určitě máte spoustu práce. Nechceme plýtvat vaším časem.“

„To je v pořádku,“ ujistil ho Connolly a napřáhl ruku. „Ozvěte se, kdybyste cokoli potřeboval.“

„Ještě jednou děkuju,“ řekl Jeffrey a cítil, jak mu zapraskaly kosti v ruce, když ji Connolly stiskl. „Těším se zítra na shledanou s vámi a s Levem.“

Connolly v jeho slovech nepřeslechl důrazné upozornění. Vstřícnost starého muže visela na vlásku. „Dobře.“

Lena ho chtěla vyprovodit, ale Jeffrey ji zadržel. Ukázal jí papír, který mu předala Maria, až když Connolly nemohl vidět písmo sekretářky, které si úhledností nezadalo s rukopisem učitelky na základní škole: „Telefonát z Cromwell Road 25. Majitelka hotýlku hlásí ‚podezřelý zápach‘.“

Našli Chipa Donnera.

Dům číslo 25 v Cromwell Road byl ve třicátých letech patrně příjemným domovem dobře situované rodiny. Po letech velké přední salony rozdělili příčkami na hotelové pokoje, v horních patrech vznikly kamrlíky pro nájemníky, jimž nevadilo, že budou sdílet společné toalety. Vězeň po odpykání trestu neměl moc možností kam se uchýlit. Pokud byl propuštěn podmínečně, disponoval jen omezeným časem na to, aby si našel ubytování a práci, jinak by ho sociální kurátor poslal zpátky za mříže. Padesát dolarů, které jim dává stát na cestu, neskýtá velké možnosti, a dům, jako ten na Cromwell Road, těmto specifickým potřebám vycházel vstříc.

Jeffrey usoudil, že kdyby nic jiného, tento případ podstatně rozšíří paletu jeho čichových zážitků. Dům v Cromwell Road páchl potem a přepáleným tukem, z pokojíku nad schodištěm se linul rušivý přídech hnilobného rozkladu masa.

Majitelka hotýlku ho přivítala ve dveřích s kapesníkem u nosu a úst. Byla to rozložitá žena, nadbytečným tukem jí nabobtnaly i paže. Jeffrey se snažil si toho nevšímat a soustředil pozornost na to, co říká.

„Nikdy jsme s ním neměli potíže,“ ujišťovala Jeffreyho a vedla ho domem. Do tlustého zeleného koberce se kdysi asi příjemně bořily nohy, po letech byl ovšem celý sešlapaný a ulepený, jako by ho polil motorovým olejem. Malovalo se tu naposled pravděpodobně v době, kdy Bílý dům obýval Richard Nixon, rohy a podlahové lišty byly okopané a začernalé. Dřevěné schodiště se zdobně vyřezávaným zábradlím působilo na první pohled impozantně, ale na řadě míst oloupaný lak poškodila neodbytná plíseň. V hale visel krásný lustr z broušeného skla, patrně součást původního vybavení domu, který bezděčně konfrontoval současný stav.

„Slyšela jste v noci něco?“ zeptal se Jeffrey a snažil se dýchat ústy tak, aby to nepřipomínalo uhoněného psa.

„Ani ň,“ řekla a dodala: „Teda kromě televize, kterou měl puštěnou Chipův soused pan Harris.“ Ukázala ke schodům. „Před lety ohluchl, ale bydlí tady vůbec ze všech nejdýl. Říkám novým zájemcům, že jestli nesnášejí hluk, ať se obrátí někam jinam.“

Jeffrey se ohlédl k domovním dveřím, Lenu něco zdrželo a on nevěděl co. Vyslal ji pro Brada Stephense, aby jim pomohl s ohledáním místa činu. Ten s polovinou policistů stále pátral v lese.

„Je tu zadní vchod?“ zeptal se.

„Za kuchyní.“ Ukázala na opačnou stranu domu. „Chip parkoval pod přístřeškem,“ vysvětlovala. „Na dvůr vede ulička ze Sanders Street.“

„Ta je souběžná s Cromwell Road, ne?“ Jeffrey si pomyslel, že i kdyby Marty Lam seděl v autě před hlavním vchodem, jak měl, neviděl by přijíždět Chipa. Možná o tom Marty spekuluje, když se teď vyvaluje doma, protože ho Jeffrey postavil na týden mimo službu.

„Na křižovatce se dá odbočit, přetnete Sanders Street a jste tady,“ řekla hoteliérka.

„Navštěvoval někdo Chipa?“

„Ne, žil uzavřeně.“

„Co telefonáty?“

„V hale je telefonní automat. Soukromé hovory přes číslo hotelu se nespojují. Na automat ovšem volá málokdo.“

„Nechodila sem za Chipem ani přítelkyně?“

Uchichtla se, jako by ji uvedl do rozpaků. „Dámské návštěvy jsou tu zakázány. Jediná dáma jsem tu já.“

„Chápu,“ řekl Jeffrey. Odsouval to, co bylo nevyhnutelné. „Na kterém pokoji bydlí?“

„V tom prvním vlevo.“ Ukázala tím směrem rukou. „Doufám, že můžu zůstat tady.“

„Dívala jste se do pokoje?“

„Proboha ne!“ Energicky zavrtěla hlavou. „Podobné věci se tu už párkrát staly. Umím si představit, jak to tam vypadá, nemusím to vidět.“

„Párkrát?“

„No, přímo tady nikdo neumřel. Vlastně počkat, jeden ano. Myslím, že se jmenoval Rutherford. Nebo ne?“ Mávla rukou. „Odvezla ho sanitka, ten byl poslední. Je to osm deset let. Měl v ruce zapíchnutou jehlu. Šla jsem se tam mrknout kvůli smradu.“ Ztišila hlas. „Dokonale se vyprázdnil.“

„Mhm.“

„Myslela jsem, že je definitivně tuhej, ale záchranáři ho odvezli do špitálu, jako že má ještě šanci.“

„Jinak tu neumřel nikdo?“

„Ach, pan Schwartz,“ vzpomněla si. „Moc milý starý pán. Myslím, že to byl Žid, Bůh ho ochraňuj. Zemřel ve spánku.“

„Kdy to bylo?“

„To ještě žila máma, takže to bylo…“ Zamyslela se. „Někdy v šestaosmdesátým roce.“

„Chodíte do kostela?“

„Jsem anabaptistka,“ odpověděla. „Neviděli jsme se někdy v kostele?“

„Možná,“ řekl Jeffrey a pomyslel si, že za posledních deset let byl v kostele jen jednou, a to aby zahlédl Sáru. Cathyino kuchařské umění propůjčovalo matce v období Vánoc a Velikonoc nad dcerami velkou moc a Sára se v oněch dnech nechala přemluvit k návštěvě bohoslužeb, aby si potom užila velkolepých hodů.

Jeffrey pohlédl ke strmému schodišti a nijak se netěšil na to, co ho čeká. Řekl majitelce hotýlku: „Brzy se tu objeví moje kolegyně. Pošlete ji za mnou nahoru.“

„Samozřejmě.“ Zalovila rukou pod přední díl šatů a vytáhla klíč.

Jeffrey se musel trochu nutit, aby převzal teplý a poněkud vlhký klíč, načež vyrazil do schodů. Zábradlí se viklalo, na několika místech bylo vytrženo ze zdi, nenalakované části dřeva nahlodala plíseň.

Čím výš stoupal, tím silnější byl zápach, i kdyby nevěděl, kam má jít, našel by pokoj po čichu.

Dveře byly zamčeny zvenčí, a to visacím zámkem a petlicí. Jeffrey si navlékl gumové rukavice a v duchu si nadával, že to neudělal předtím, než převzal klíč od hoteliérky. Zámek byl rezavý, uchopil ho tak, aby co nejmíň poškodil otisky prstů. Zatlačil na klíč a doufal, že se nezlomí v zámku. Po několika vteřinách zaříkávání se v páchnoucím horku zpotil, ale náhle se ozvalo uspokojivé cvaknutí a visací zámek povolil. Opatrně ho uvolnil z petlice a vzal za kliku.

Po tom, co Jeffrey viděl v hale, pokojík dost přesně odpovídal jeho očekávání. Podlahu pokrýval stejný zašpiněný zelený koberec. Laciné žaluzie na oknech byly stažené, po stranách zajištěné modrou lepicí páskou, aby tudy dovnitř nepronikly sluneční paprsky. V pokoji nebyla postel, ale rozkládací gauč, zpola otevřený, jako by někdo vyrušil bydlícího, když si upravoval lůžko na spaní. Všechny zásuvky prádelníku byly vytaženy a jejich obsah rozházený po koberci. Hřeben a kartáč se povalovaly v koutě vedle skleněné koule, v níž bylo snad tisíc nejdrobnějších mincí, kouli ovšem někdo rozčísl vedví a mince se rozsypaly. Dvě neporušené stolní lampy bez stínítek spočívaly na podlaze. V pokoji chyběla skříň, nahrazovala ji prádelní šňůra podél jedné stěny, na níž měly viset košile. Ty, stále na ramínkách, ležely na koberci. Jeden konec prádelní šňůry ještě držel na hřebíku ve zdi. Druhý konec svíral Chip Donner v ruce.

Lena postavila kufřík s vybavením pro ohledání místa činu na podlahu, až to žuchlo. „Zdá se, že pokojská měla dneska volno.“

Jeffrey slyšel Leniny kroky na schodech, přesto neodtrhl oči od mrtvoly. Chipův obličej vypadal jako naklepané syrové maso. Téměř odtržený dolní ret se přilepil k levé tváři, jako by ho někdo chtěl a nestačil odstranit. Několik zlomených zubů trčelo nad bradou, úlomky se zabodly do tkáně. V jedné oční jamce zela hluboká díra, druhá byla prázdná a bulva visela jakoby na zkrvavených nitích u lícní kosti. Donner na sobě neměl košili, jeho bílá pokožka ve světle z chodby málem zářila. Trup křižovalo na třicet tenkých rudých řezných ran, které vytvářely Jeffreymu neznámý obrazec. Z dálky to vypadalo, jako by někdo vzal červený fix a vyzdobil dokonale rovnoběžnými, protínajícími se čarami Donnerovo torzo.

„Někdo zapracoval boxerem,“ usoudila Lena a ukázala na hruď a břicho. „Na policejní akademii jsme měli instruktora, kterému takhle zřídili krk. Pachatel se schovával za kontejnerem, skočil po něm a zaryl do něj, dřív než stačil tasit bouchačku.“

„Tenhle snad ani nemá krk.“

„Zatraceně, co mu to trčí z boku?“ zeptala se Lena.

Jeffrey přidřepl, aby lépe viděl, poněkud nervózní z toho, že dveře zůstaly otevřené. Mhouřil oči, až po chvíli pochopil, na co se dívá. „Myslím, že jsou to žebra.“

„Prokrista,“ vydechla Lena. „Koho tak strašně naštval?“

10

Sára přešlápla, necítila nohy. Začala pitvat Charlese Donnera před třemi hodinami, a stále neobjevila nic průkazného.

Zapnula diktafon a spustila: „Extraperitoneální protržení močového měchýře způsobené prudkým úderem tupým předmětem. Fraktura pánve nezjištěna.“ Prohodila k Jeffreymu: „Měl prázdný močový měchýř, proto se úplně neroztrhl. Asi byl na záchodě, než vešel do pokoje.“

Jeffrey si něco poznamenal do zápisníku. Tak jako Sára a Carlos měl na obličeji ochrannou masku a brýle. Když Sára vstoupila do domu na Cromwell Road, málem se z puchu pozvracela. Donner sice zemřel ne tak dávno, ale zápach se dal věcně vysvětlit. Následkem ruptury střev a žaludku žluč a výkaly vyplnily břišní dutinu a unikaly otvorem v boku. Horko v malém pokoji zapracovalo na vnitřnostech, rozběhl se kvasný a hnilobný proces. Bakterie způsobily, že se břišní dutina nadmula, a když ji Sára v márnici otevřela, obsah se vyřinul přes okraj pitevního stolu a potřísnil podlahu.

„Příčná fraktura hrudní kosti, oboustranné zlomeniny žeber, ruptura plicního parenchymu, povrchová tržná poranění ledvin a sleziny.“ Odmlčela se, připadalo jí, že čte seznam nákupu. „Levý lalok jater odříznut a rozdrcen mezi břišní stěnou a páteří.“

„Myslíš, že to spáchali dva lidé?“ zeptal se Jeffrey.

„Nevím,“ odpověděla. „Na rukou nejsou žádná poranění, která by svědčila o tom, že se bránil, ale možná ho útok zaskočil.“

„Jak tohle mohl udělat člověk člověku?“

Věděla, že neklade filozofickou otázku. „Břišní stěna není napjatá a dá se stlačit. Když do ní uhodíš, přenese sílu úderu do břišní dutiny. Je to jako kdybys plácnul dlaní do vody. Pokud je úder zvlášť silný, duté orgány jako žaludek a střeva prasknou, dojde k poškození sleziny a jater.“

„Tak zemřel mág Houdini,“ řekl Jeffrey a Sára se bez ohledu na okolnosti usmála jeho zálibě v takových historkách. „Vyzval kohokoli na světě, aby ho udeřil vší silou do žaludku. Nějaké dítě ho zastihlo nepřipraveného a úderem ho zabilo.“

„Ovšem,“ přisvědčila Sára. „Když napneš břišní svalstvo, pohltíš úder. Když ne, může tě zabít. Pochybuju, že Donner měl čas tohle domyslet.“

„Můžeš určit, co ho zabilo?“

Sára se zadívala tělesné ostatky, na hlavu, na krk. „Kdybys mi řekl, že ten člověk zemřel při autohavárii, věřila bych ti. Ještě jsem neviděla tolik poranění najednou.“ Ukázala na pokožku potrhanou drtivými údery. „Avulze, tržné rány, poranění břicha…“ Zavrtěla hlavou nad tou spouští. „Rány do hrudníku byly tak prudké, že se srdce zhmoždilo o páteř.“

„Víš jistě, že se to stalo v noci na dnešek?“

„Rozhodně v posledních dvanácti hodinách.“

„Zemřel v tom pokojíku?“

„Určitě.“ Tělesné tekutiny a výkaly v Donnerově břišní dutině hnilobně mokvaly a vytékaly ranou na boku. Žaludeční kyseliny vypálily v koberci černé díry. Když se Sára a Carlos snažili pohnout tělem, zjistili, že mrtvolu nelze oddělit od zeleného koberce. Museli odříznout kus džín i koberce, aby mohli tělo odvézt z místa činu.

„Tak co ho teda zabilo?“ vrátil se ke své otázce Jeffrey.

„Vyber si. Dislokace krčního obratle a týlní kosti přeťala míchu. Rotační pohyb způsobil výron krve do mozku.“ Vypočítávala možnosti na prstech. „Srdeční arytmie, dušení při silné kompresi hrudníku, krvácení do plic.“ Přestala vyjmenovávat. „Nebo prostě utrpěl fatální šok. Tělo neuneslo tolik bolesti a poranění a vzdalo to.“

„Má Lena pravdu ohledně toho boxera?“

„Dává to smysl,“ připustila. „Nikdy jsem neviděla tak uspořádané šrámy. Jsou po celé délce rovnoběžné. Vnější poranění je minimální, kov prostě pod tlakem poškodil pokožku, zato vnitřně…“ Mávla rukou k útrobám. „Přesně to jsem čekala.“

„Musela to být hrozná smrt.“

„Našel jsi něco v pokoji?“ zeptala se.

„Žádné otisky prstů, jen Donnerovy a paní hoteliérky,“ řekl, listoval poznámkami a četl: „Pár psaníček – pravděpodobně heroinu – a několik jehel schovaných zespodu v čalounění gauče. Asi sto dolarů v hotovosti zastrčených pod stojanem stolní lampy. V prádelníku pornografické časopisy.“

„Není divu,“ řekla, už dávno ji nepřekvapovalo, kolik pornografie potřebují muži. Dospělo to tak daleko, že když se u muže nenašlo dost pornografických materiálů, stal se jí okamžitě podezřelým.

„Měl bouchačku, devítku,“ dodal Jeffrey.

„A to byl venku podmínečně?“ otázala se Sára. Věděla, že za nedovolené ozbrojování by šoupli Donnera zpět do kriminálu dřív, než by otevřel ústa, aby to vysvětlil.

To Jeffreyho netrápilo. „Taky bych měl bouchačku, kdybych žil v takovém prostředí.“

„Nikde ani stopa po Rebece Bennettová?“

„Ne, nikde stopa po žádné návštěvnici. Jak jsem řekl, v pokoji byly otisky prstů jen dvou lidí.“

„To může být samo o sobě podezřelé.“

„Právě.“

„Našel jsi peněženku?“ Když odřízli kus kalhot, Sára si všimla, že Donner měl prázdné kapsy.

„Našli jsme v prádelníku jen pár drobných a účtenku za cereálie z obchodu s potravinami,“ řekl Jeffrey. „Ale peněženku ne.“

„Když přišel domů, pravděpodobně vyprázdnil kapsy, šel na záchod a po návratu do pokoje byl přepaden.“

„Ale kým?“ zeptal se Jeffrey spíš sebe než Sáry. „Mohl to být nějaký dealer, kterého napálil. Přítel, který věděl, že má psaníčka, ale ne, kde je schovává. Zloděj z okolí, který šel po penězích.“

„Přepokládám, že barman nosí peníze vždycky u sebe.“

„Nikdo se nepokoušel z něj vymlátit informace,“ řekl Jeffrey.

Sára souhlasila. Pachatel nepřerušil útok a nemučil Chipa Donnera, aby se dověděl, kam schovává cenné věci.

Na Jeffreyho dolehla beznaděj. „Mohl to být někdo z okolí Abigail Bennettové. Mohl to být někdo, kdo ji vůbec neznal. Nevíme ani, jestli se pachatel a oběť někdy předtím setkali.“

„Nic nenasvědčuje, že došlo k boji,“ řekla Sára. „Pokoj ovšem někdo prohledal.“

„To nevypadá, že by tam někdo něco hledal,“ namítl Jeffrey. „A pokud ano, nepočínal si moc důkladně.“

„Narkomani se neumí na něco dlouho soustředit. Naproti tomu někdo zfetovaný by nedokázal úspěšně zaútočit.“

„Ani po fencyklidenu?“

„To mě nenapadlo,“ přiznala Sára. Fencykliden, trankvilizér a anestetikum pro zvířata, se stal vyhledávanou drogou, která dodává uživatelům neobvyklou sílu a vyvolává sugestivní halucinace. Když pracovala v Gradyho nemocnici v Atlantě, přijala jednou v noci na pohotovosti pacienta, který ulomil kovové čelo postele, k němuž byl připoután, a ohrožoval jím personál.

„Možné by to bylo,“ připustila.

„Třeba vrah schválně zpřevracel pokoj vzhůru nohama, aby to vypadalo jako loupež,“ řekl.

„Pak by to byl někdo, kdo sem přišel s úmyslem Donnera zavraždit.“

„Nechápu, že se vůbec nebránil,“ řekl Jeffrey. „To si jen tak lehl a poddal se násilí?“

„Má příčnou frakturu horní čelisti, Le Fort III. Znám to jen z odborné literatury.“

„S francouzštinou na mě nechoď.“

„Málem mu odtrhl tkáň na tváři od lebky,“ řekla. „Podle mě ho někdo dokonale zaskočil, zasadil mu tvrdý úder pěstí do obličeje a tím ho uzemnil.“

„Jediným úderem?“

„Byl křehčí konstituce,“ upozornila Sára. „Hned první rána mohla přerušit míchu. Zřejmě mu vyvrátila hlavu dozadu.“

„Svíral v ruce šňůru na prádlo,“ připomněl Jeffrey. „Omotala se mu kolem ruky.“

„V pádu se jí reflexivně zachytil. Ale v tuhle chvíli se nedá přesně určit, která zranění utrpěl před smrtí a která po smrti. Zatím můžeme konstatovat, že pachatel věděl, jak někoho usmrtit, provedl to rychle a metodicky, načež zmizel.“

„Donner možná znal útočníka,“ poznamenal Jeffrey.

„Možná. Co ten jeho soused?“

„To je devadesátiletý děda, hluchý jako poleno,“ informoval Jeffrey. „Podle smradu z jeho pokoje pochybuju, že vůbec chodí na záchod.“

Sára si pomyslela, že se to možná týká všech obyvatel domu. Strávila v Donnerově pokoji jen půl hodiny a bylo jí nanic. „Byl v hotýlku v noci ještě někdo jiný?“

„V přízemí majitelka, koukala na televizi a zvuk měla hodně nahlas. Další dva chlapi, co tam bydlí, mají alibi.“

„Nezvratné?“

„Zatkli je pro opilství a výtržnost hodinu předtím, než se to mohlo stát. Díky daňovým poplatníkům včetně tebe přespali v grantském vězení.“

„Těší mě, že jsem se podílela na obecném blahu.“ Sára stáhla rukavice.

Carlos jako obvykle tiše postával stranou. „Zašil byste ho?“ zeptala se Sára.

„Samozřejmě, madam,“ odpověděl a přešel ke skříni, aby si připravil všechno potřebné.

Sára odložila ochranné brýle, masku, čepec a zatoužila po čerstvém vzduchu. Vysvlékla operační plášť, odhodila ho do koše na prádlo a zamířila ke své kanceláři.

Jeffrey udělal totéž a následoval ji. „Teď už je pozdě, abys šla s Tessou do kostela.“

Pohlédla na hodinky a posadila se. „Ani ne. Mám čas zajet domů a osprchovat se.“

„Nechci, abys tam chodila,“ řekl a naklonil se nad psací stůl. „Ti lidé se mi od pohledu nelíbí.“

„Zjistil jsi nějaké spojení mezi církví a Donnerem?“

„Vezmeš v úvahu i pouhý dojem?“

„Kdo z nich to tedy podle tebe mohl udělat?“

„Cole Connolly seděl v kriminále. Ten ví, jak někoho fyzicky odrovnat.“

„Říkal jsi, že je to starý člověk.“

„Je v lepší kondici než já. Nepokoušel se o vězení lhát. Záznam v trestním rejstříku je hodně starý, trest byl krutý, odkroutil si dvaadvacet let ve věznici v Atlantě. Když mu bylo sedmnáct, ukradl auto, takže někdy v padesátých letech. Tenkrát elektronicky vedený rejstřík neexistoval, přesto to nezatajil.“

„Ale proč by zavraždil Chipa? Anebo Abby? A co ten kyanid? Kde by ho sehnal?“

„Kdybych uměl odpovědět na tyhle otázky, tak tu asi nesedíme,“ přiznal. „Co chceš vidět na vlastní oči?“

Sára si vzpomněla na větu, kterou mu řekla do telefonu, a nejradši by si dala pár facek, že nepomlčela. „To je jen taková hloupost.“

„Jaká hloupost?“

Sára vstala a zavřela dveře, přestože Carlos byl pravděpodobně nejdiskrétnějším člověkem, jakého kdy poznala.

Znovu se posadila a sepjala ruce na desce psacího stolu. „Prostě mě napadla taková pitominka.“

„Tebe nenapadají žádné pitominky.“

Chtěla ho opravit, její rizikové chování tuhle v noci bylo čerstvým příkladem opaku, ale namísto toho řekla: „Teď o tom nechci mluvit.“

Díval se do zdi a pomlaskával jazykem, z toho usoudila, že ho rozzlobila.

„Jeffe!“ Uchopila jeho ruku do svých a přitiskla si ji na ňadra. „Slibuju, že ti to povím. Až se vrátím, povím ti, proč jsem tam potřebovala jít, a oba se tomu zasmějeme.“

„Pořád jsi na mě naštvaná za to, že jsem spal na pohovce?“

Zavrtěla hlavou, nechápala, proč se tím zabývá. Když ho našla na pohovce, dotklo se jí to, ale nenaštvala se. Asi není tak dobrá herečka, jak si myslí. „Proč bych se kvůli tomu na tebe měla naštvat?“

„Nechápu, proč se tak paličatě hrneš mezi ty lidi. Vzhledem ke způsobu, jak byla zavražděna Abigail Bennettová, a k tomu, že další děvče spjaté s případem se pohřešuje, bys udělala sakramentsky dobře, kdybys od nich Tessu odradila.“

„Teď to nemůžu vysvětlovat,“ řekla. „Nijak to nesouvisí s tebou nebo s ním,“ ukázala k pitevně, „a s celým případem. Ani se neobracím na víru. Ujišťuju tě. Přísahám.“

„Netěší mě, že mě zčásti vyšachováváš ze svého života.“

„Chápu, že se ti to nelíbí. A vím, že to není správné. Ale teď potřebuju, abys mi věřil. Dal mi trochu volnosti.“ Byla by dodala, že žádá tutéž volnost, jaké se dostalo v noci jemu, ale nechtěla se k tomu tématu vracet. „Zkrátka, věř mi.“

Zadíval se na dlaně, které laskaly jeho ruku. „Opravdu mě tím znervózňuješ, Sáro. Jsou to možná velmi nebezpeční lidé.“

„Zakážeš mi to?“ Pokusila se o žert. „Nezavazuje mě žádný prsten, pane Tollivere.“

„To je fakt,“ řekl a povytáhl zásuvku jejího psacího stolu. Před pitvou vždycky odkládala šperky v kanceláři. Jeho absolventský prsten z Auburnu spočíval vedle diamantových náušnic, které jí dal loni k Vánocům.

Uchopil prsten a Sára natáhla ruku, aby jí ho nasadil. Očekávala, že ji znovu požádá, aby nikam nechodila, ale místo toho řekl: „Buď opatrná.“

Sára zaparkovala před domem svých rodičů a překvapilo ji, že na konci příjezdové cesty se opírá o svůj luxusní jaguár její bratranec Hare.

„Ahoj, Zrzko!“ zahalekal na ni, dřív než stačila přibouchnout dveře.

Sára mrkla na hodinky. Přijela pro Tessu s pětiminutovým zpožděním. „Co tady děláš?“

„Mám schůzku s Bellou,“ odpověděl, sňal sluneční brýle a šel jí vstříc. „Proč jsou zamčené domovní dveře?“

Pokrčila rameny. „Kde jsou máma a táta?“

Poklepával si na kapsy, jako by je hledal. Sára měla svého bratrance ráda, doopravdy ráda, ale jeho neochota brát cokoli vážně ji někdy tak dráždila, že by ho uškrtila.

Pohlédla k bytu nad garáží. „Je doma Tessa?“

„Jestli je, pak má na sobě neviditelný háv,“ řekl Hare, nasadil si sluneční brýle a opřel se o její auto. Měl na sobě bílé kalhoty a Sára na okamžik zalitovala, že jí táta umyl auto.

„Už jsme měly někam vyrazit,“ řekla, ale neprozradila kam, aby se nestala terčem vtipkování. Znovu mrkla na hodinky, v duchu poskytla Tesse dalších deset minut, jinak pojede domů. Do kostela se jí nijak zvlášť nechtělo a čím víc přemýšlela o Jeffreyho obavách, nepřipadalo jí to jako dobrý nápad.

Hare opět sňal brýle, zamrkal a zeptal se: „Nepovíš mi, že vypadám báječně?“

Sára obrátila oči v sloup. Jestli něco nesnášela na Hareovi, tak jeho neschopnost shodit sebe sama. Zato shazovat jiné se mu dařilo znamenitě.

„Já ti klidně povím, jak vypadáš, když se vyjádříš ty o mně,“ řekl. „Ale nejdřív ty.“

Sára se převlékla do kostela a neskočila mu na návnadu. „Mluvila jsem s Jeffreym,“ prozradila a založila ruce.

„Už jste zase manželé?“

„Dobře víš, že ne.“

„Nezapomeň, že chci jít za družičku.“

„Hare…“

„Už jsem ti vyprávěl tu historku? O krávě, co nedává, ale dostává zadarmíko mléko?“

„Krávy nepijí mléko,“ usadila ho. „Proč ses nezmínil, že se možná nakazil?“

„Když jsem dokončil medicínu, donutili mě složit jistou přísahu,“ řekl. „Možná jsi o ní taky někdy slyšela…“

„Hare…“

„Jak jen se jí říká…“

„Hare…“

„Hippokratova!“ vykřikl a složil prsty k přísaze. „Nechápal jsem, proč jsme tam museli všichni stát v hábitech jako tvrdé y, ale víš, že nikdy nevynechám příležitost se slušně obléct.“

„Odkdy máš zábrany?“

„Ty jsem ztratil ve třinácti letech.“ Mrkl na ni. „Pamatuješ, jak jsme se tenkrát spolu koupali a tys mě jich rázně zbavila, když jsi mě za něj popadla?“

„To se stalo, když nám byly dva roky,“ připomněla mu a přezíravě shlédla k jeho pasu. „Bylo to ovšem jako hledat jehlu v kupce sena.“

„Ach!“ vydechl a zakryl si rukou ústa.

„Ahojky!“ zvolala Tessa. Přicházela ulicí s Bellou. „Promiň, že jsem se zpozdila.“

„Nevadí,“ řekla Sára s úlevou a zároveň zklamaně.

Tessa políbila na tvář Harea. „Vypadáš báječně!“

„Děkuju,“ řekli Hare a Sára unisono.

„Pojď si na chvilku sednout,“ vyzvala Bella. „Přines zatím kolu, Hare, ano?“ Zapátrala v kapse a vytáhla klíč. „A taky moji štolu, přehodila jsem ji přes židli.“

„Rozkaz, madam,“ řekl a neprodleně sprintoval k domu.

„Přijedeme pozdě,“ obrátila se Sára na Tessu. „Nejvyšší čas vyrazit…“

„Dopřej mi minutku, převléknu se,“ řekla Tessa a řítila se do schodů ke svému bytečku, dřív než ji Sára milostivě propustila.

Bella objala Sáru kolem ramen. „Vypadáš na zhroucení.“

„Doufala jsem, že si toho Tess všimne.“

„Nejspíš si všimla, ale je celá natřesená z toho, že tě získala a vydáš se do kostela s ní.“ Bella se opřela o zábradlí a posadila se na schody k domovním dveřím.

Sára k ní přisedla. „Nechápu, proč o to tolik stojí.“

„Je to pro ni něco nového,“ řekla Bella. „Chce, abys to sdílela s ní.“

Sára se opřela lokty o schod a pomyslela si, že by s Tess mohly snad sdílet něco zajímavějšího, kdyby bylo na ní. V kině například běží retrospektiva Hitchcockových hororů. Nebo můžou navštěvovat kurs vyšívání.

„Proč jsi přijela, Bello?“ zeptala se Sára.

Bella se zavrtěla. „Z lásky jsem ze sebe udělala blázna.“

Kdyby to řekl někdo jiný, Sára by se rozesmála, ale věděla, že teta Bella je v milostných záležitostech mimořádně citlivá.

„Je mu dvaapadesát,“ pokračovala. „Je dost mladý na to, aby mohl být mým synem!“

Sára povytáhla obočí, tohle zavánělo skandálem.

„Vykašlal se na mě kvůli jedenačtyřicetileté kurvě,“ smutně konstatovala Bella. „Se zrzavou palicí.“ Sára se vzhledem k barvě vlasů zatvářila do jisté míry solidárně se zmíněnou poběhlicí, proto Bella honem dodala: „Ovšem ne tak decentně zrzavou jako ty.“ A ještě to vylepšila: „Na odstínu moc záleží.“ Roztouženě se zadívala směrem k ulici. „Byl to muž jaksepatří. Okouzlující. A čilý.“

„Mrzí mě, že tě opustil.“

„Nejhorší na tom je, že jsem mu dál nadbíhala,“ přiznala. „Jedna věc je dostat kopačky, ale žadonit o novou šanci a dostat přes čumák, to je síla.“

„Snad tě ne…“

„Ach, božínku, ne,“ rozesmála se. „Předem lituju pobloudilce, který by se opovážil pozvednout ruku na tvoji tetičku Bellu.“

Sára se usmála.

„Pouč se z toho,“ doporučila postarší žena. „Můžeš mockrát narazit.“

Sára se kousla do dolního rtu, už ji opravdu omrzeli rádci, co do ní hučeli, aby se znovu provdala za Jeffreyho.

„Ve svém věku jsem si uvědomila, že záleží na jiných věcech, než se člověku zdá, když je mladý a svobodný,“ pokračovala Bella.

„Na čem například?“

„Na kamarádství. Aby si člověk měl s kým promluvit o literatuře, o divadle, o současném dění. Aby měl vedle sebe někoho, kdo mu rozumí, kdo s ním leccos prožil a společně s ním zmoudřel.“

Sára vnímala tetin smutek, ale nevěděla, jak ji upokojit. „Je mi to líto, Bello.“

„To nic.“ Bella plácla Sáru po noze. „S tetičkou Bellou si nelam hlavu. Vyškrábala jsem se z horších situací, to mi věř. I když jsem na tom byla víc než bledě, všechno jsem přestála a zase hraju všemi barvami.“ Bella našpulila rty a prohlížela si Sáru, jako by ji viděla poprvé. „Na co myslíš, hlavinko?“

Sára neměla důvod lhát. „Kde je máma?“

„Na schůzi Svazu voliček,“ odpověděla Bella. „A kam se vypařil tvůj táta, nevím. Nejspíš taky do nějaké žvanírny, kde dědkové probírají politiku.“

Sára se zhluboka nadechla, pomalu vydechla a pomyslela si, že teď nastala vhodná chvíle. „Smím se tě na něco zeptat?“

„Ptej se.“

Sára natočila hlavu, aby viděla Belle do tváře, a ztišila hlas pro případ, že by měla Tessa otevřená okna nebo se k nim přikradl Hare. „Zmínila ses, že táta odpustil mámě, když ho podvedla.“

Bella zpozorněla. „To je jejich věc.“

„Já vím,“ souhlasila Sára. „Já jen…“ Rozhodla se jít s tím ven a zeptat se. „Byl to Thomas Ward, vid? Vzplála pro Thomase Warda.“

Bella přikývla až po chvíli. A k Sářině překvapení dodala: „Byl to od školních let nejlepší kamarád tvého táty.“

Sára si nevzpomínala, že Eddie někdy vyslovil jméno toho člověka, vzhledem k okolnostem to ovšem bylo logické.

„Kvůli tomu ztratil nejlepšího kamaráda. Myslím, že ho to bolelo skoro tak, jako kdyby měl ztratit tvoji mámu.“

„Thomas Ward stojí v čele církve, která tak uchvátila Tessu.“

„Slyšela jsem,“ přikývla Bella.

„Jde o to…,“ spustila Sára a přemýšlela, jak to zformulovat. „Jde o to, že má syna.“

„Pokud vím, má dva syny. A několik dcer.“

„Podle Tessy se mi podobá.“

Bellino obočí vystřelilo vzhůru. „Co tím chceš říct?“

„Bojím se říct cokoli.“

Tessa nad nimi otevřela a zase přibouchla dveře. Rychle sbíhala ze schodů. Sára přímo cítila její vzrušení.

„Děvenko,“ řekla Bella a položila Sáře ruku na koleno. „To, že sedíš v kurníku, z tebe ještě nedělá slepici.“

„Bello…“

„Jedeme?“ zeptala se Tessa.

„Užijte si to,“ řekla Bella a stiskla Sáře rameno, když vstávala. „Nechám svítit.“

Kostel neodpovídal tomu, co Sára očekávala. Objekt na okraji farmy se podobal starým jižanským kostelíkům, jaké Sára znala z ilustrací knih pro děti. Namísto impozantní, bohatě zdobené stavby s mozaikovými barevnými okny, která vévodila Main Street v Heartsdalu a byla srdcem města, kostel církve Větší dobro se příliš nelišil od běžného domu se zdmi pobitými prkny a bílou fasádou, hlavní vchod se podobal vstupním dveřím Sářina domu. Nepřekvapilo by ji, kdyby se uvnitř svítilo svíčkami.

Interiér působil jinak. Hlavní uličku uprostřed pokrýval červený koberec, po stranách stály dřevěné lavice ve shakerovském stylu. Dřevo nebylo nalakované a Sára viděla na ručně vyřezávaných volutách, které zdobily opěradla lavic, signaturu řezbáře. Od stropu viselo několik velkých lustrů. Kazatelna z mahagonu vypadala majestátně, kříž za oltářem jako by snesli ze Sinaje. Sára viděla velkolepé a okázalé kostely. V zdejším uměřeném designu bylo cosi až konejšivého, jako by architekt zamýšlel, aby lidé soustředili pozornost na to, co se děje uvnitř, a ne na budovu samotnou.

Když vstoupily do kostela, Tessa vzala Sáru za ruku. „Je to hezké, vid?“

Sára přikývla.

„Jsem ráda, že jsi tu se mnou.“

„Doufám, že tě nezklamu.“

Tessa jí stiskla ruku. „Jak bys mě mohla zklamat?“ řekla a vedla Sáru ke dveřím za kazatelnou. „Začínáme ve společenské síni, pak přejdeme sem na bohoslužbu,“ vysvětlovala.

Tessa otevřela dveře a vešly do velkého, dobře osvětleného přísálí. Uprostřed, téměř po celé délce místnosti, stál dlouhý stůl s židlemi pro dobře padesát lidí. Plameny svíček v mnohoramenných svícnech se lehce třepotaly. U stolu sedělo pár lidí, ale většina jich postávala u hučícího krbu v zadní části síně. Na stolku pod širokými okny spočíval termozásobník s kávou a tácy patrně s vyhlášenými medovými brioškami, o nichž se zmínila Tessa.

Sára zvolila na dnešní večer společenské oblečení, velký ústupek předznamenalo to, že si oblékla punčocháče, vědoma si matčina dávného varování o souvislosti mezi holýma nohama v kostele a smažením v plamenech pekelných. Když se rozhlédla po přítomných, zjistila, že si mohla ušetřit trápení. Většina z žen měla na sobě džíny. Několik jich přišlo v sukních spíchnutých podomácku tak jako oblečení Abigail Bennettové.

„Seznámím tě s Thomasem,“ řekla Tessa a táhla Sáru k čelu stolu. Starý muž seděl v invalidním vozíku, vedle něho z každé strany jedna žena.

Tessa se sklonila, přiložila ruku k jeho ruce a řekla: „To je moje sestra Sára, Thomasi.“

Polovina jeho obličeje působila ochable, rty měl pootevřené, ale když vzhlédl k Sáře, v očích se mu radostně zajiskřilo. Lopotně pohyboval ústy, něco řekl, ale Sára mu nerozuměla ani slovo.

„Prý máte oči po matce,“ tlumočila jedna z žen.

Sára se domnívala, že po matce nezdědila vůbec nic, ale zdvořile se usmála. „Vy znáte moji matku?“

I Thomas se usmál a žena řekla: „Cathy tu byla včera a přinesla báječný čokoládový dort.“ Pohladila ho po ruce jako dítě. „Nemám pravdu, otče?“

„A tak,“ vydechla Sára, na víc se nezmohla. Pokud to překvapilo Tessu, nedala nic najevo. „Tamhle je Lev. Hned jsem zpátky,“ prohodila k Sáře.

Sára stála se sepjatýma rukama a přemítala, co si od návštěvy kostela vlastně slibovala.

„Já jsem Mary,“ představila se žena, která na ni promluvila. „To je moje sestra Esther.“

„Upřímnou soustrast s tím, co vás postihlo, paní Bennettová,“ řekla Sára Esther.

„Vy jste našla naši Abby,“ uvědomila si žena. Nedívala se přímo na Sáru, ale kamsi přes její rameno. Po několika vteřinách pohlédla zpříma na ni. „Děkuju, že jste se o ni postarala.“

„Bohužel jsem pro ni nemohla udělat víc.“

Esther se zachvěl dolní ret. Ne že by se sobě podobaly, ale žena připomínala Sáře vlastní matku. A to vyrovnaností a vnitřním klidem, který vyplýval z hlubokého duchovního zázemí.

„Vy a váš manžel jste velmi laskaví,“ řekla Esther.

„Jeffrey dělá, co je v jeho silách.“ Sára pominula, že ví o Rebece a schůzce v restauraci.

„Děkuju,“ přerušil je vysoký, dobře oblečený muž. Přistoupil k Sáře. „Já jsem Paul Ward,“ představil se a Sára by poznala, že je advokát, i kdyby to nevěděla od Jeffreyho. „Jsem Abbyin strýc. Tedy jeden ze strýců.“

„Těší mě,“ řekla Sára a pomyslela si, že tu jeho zjev vyloženě bije do očí. Sára se v pánské módě moc nevyznala, ale poznala, že oblek, který má Paul na sobě, rozhodně nepatří k levným. Padl mu jako ulitý.

„Cole Connolly,“ pronesl muž vedle něho. Byl mnohem menší než Paul a o nějakých třicet let starší, ale čišela z něj energie a Sáře se vybavilo, co matka říkala o lidech prodchnutých Duchem svatým. Taky si ovšem vybavila, co jí o tom muži řekl Jeffrey. Connolly vypadal neškodně, ale Jeffrey se zřídka mýlil v lidech.

„Podívala by ses po Rachel?“ obrátil se Paul na Esther.

Esther zaváhala, ale svolila, a než odešla, řekla Sáře: „Ještě jednou děkuju, paní doktorko.“

Aby řeč nestála, Paul informoval Sáru: „Moje manželka Lesley dneska nepřijde. Zůstala s jedním z našich synů.“

„Doufám, že neonemocněl.“

„Ne, není to nic vážného,“ řekl. „Znáte dětské neduhy.“

„Ano,“ odpověděla a vrtalo jí hlavou, co ji nutí být před tímhle mužem stále ve střehu. V podstatě vypadal jako zdejší jáhen – pravděpodobně jím i byl –, ale Sáře se nelíbil jeho familiární tón, jako by tím, že znal její profesi, věděl i něco o ní.

Paul v tom duchu pokračoval a zeptal se: „Působíte jako okresní koronerka?“

„Ano.“

„Zítra Abby pochováme.“ Ztišil hlas. „Potřebovali bychom úmrtní list.“

Sáru zarazilo, že se poněkud neomaleně dožaduje dokumentu, ale řekla: „Pošlu ho do pohřebního ústavu, zítra tam bude.“

„K Brockovi prosím,“ upřesnil jménem majitele grantský pohřební ústav. „Budu vám vděčný.“

Connolly si neklidně odkašlal. „Paule,“ zašeptala Mary a ukázala na jejich otce. Starého muže rozhovor zjevně rozrušil. Narovnal se na vozíku a odvrátil hlavu. Sára si nebyla jista, jestli v jeho očích nezahlédla slzy.

„Dojednal jsem jen, co bylo potřeba,“ poznamenal Paul. Rychle změnil téma. „Abyste věděla, paní doktorko, několikrát jsem vás volil.“ Funkce koronera patří k voleným, nicméně Sáře tím nijak nezalichotil, protože po dvanáct let neměla vážného protikandidáta.

„Bydlíte v grantském okrese?“ zeptala se.

„Otec bydlel,“ řekl a položil starému muži ruku na rameno. „U jezera.“

Sáře jako by se něco zadrhlo v krku. To bylo blízko jejích rodičů.

„Moje rodina se sem přestěhovala před několika lety,“ pokračoval Paul. „Ale úředně jsem změnu trvalého bydliště dodnes nenahlásil.“

„Myslím, že Ken taky ne,“ řekla Mary a vysvětlila: „Ken je manžel Rachel. Někde tu bude.“ Ukázala na muže, který se podobal baculatějšímu Santa Clausovi a debatoval s hloučkem mládeže. „Tamhle.“

„A tak,“ řekla Sára, na víc se nezmohla. V hloučku převažovaly dívky, všechny oblečené jako Abby, všechny zhruba v jejím věku. Rozhlédla se po síni a zaznamenala, že je tu hodně mladých žen. Záměrně si nevšímala Colea Connollyho, ale zjitřeně si uvědomovala jeho přítomnost. Vypadal docela normálně, jenže jak jinak by měl člověk, který pohřbil a otrávil mladou dívku – možná několik mladých dívek –, vypadat? Sotva jako rohatec s kopytem.

Thomas něco řekl a Sára zpozorněla.

Mary opět tlumočila. „Říká, že vás taky volil. Panebože, otče! Já žasnu, oni neoznámili změnu trvalého bydliště. To je přece nezákonné. Cole, musíš se do toho vložit!“

Connolly se zatvářil kajícně. „Já jsem se v Catoogahu registroval.“

„Ty taky pořád bydlíš oficiálně v Grantu, Leve?“ zeptala se Mary.

Sára se otočila a narazila do urostlého muže, který držel v náruči malé dítě.

„Uf,“ vydechl Lev a zachytil ji za loket. Byl vyšší než Sára, ale oba měli zelené oči a tmavší zrzavé vlasy.

„Tak vy jste Lev,“ vypravila ze sebe Sára.

„Byla to moje vina,“ prohlásil, zářivě se usmál a odhalil dokonalé bílé zuby.

Sára nebyla vůbec mstivá, ale chtěla úsměv z téhle tváře vyhladit. Zvolila k tomu pravděpodobně nejnevhodnější způsob. „Je mi nesmírně líto vaší neteře.“

Levův úsměv okamžitě pohasl. „Děkuju za účast.“ Oči mu zvlhly, pousmál se na synka, a stejně rychle jako podlehl emocím, je ovládl. „Shromáždili jsme se dneska večer, abychom oslavili život,“ prohlásil. „Pozvedneme naše hlasy a projevíme radost z božího díla.“

„Amen,“ dodala Mary, a aby podtrhla Levova slova, zaťukala do loketní opěrky otcova vozíku.

„Tohle je můj syn Zeke,“ řekl Lev Sáře.

Sára se na dítě usmála a v duchu dala Tesse za pravdu – byl to nejrozkošnější chlapeček, jakého kdy viděla. Ještě mu něco chybělo do pěti let, ale podle velkých rukou a nohou brzy nasadí k rychlému růstu. „Moc mě těší, Zeke,“ řekla Sára.

Chlapec, pozorně sledovaný tátou, natáhl ruku, aby ji Sára stiskla. Uchopila jeho prstíky do svých dospělých prstů a ihned pocítila spříznění.

Lev ho poplácal po zádech a řekl: „Moje pýcha a potěšení.“ Obličej mu zářil nefalšovaným štěstím.

Sára přikývla, na víc se nezmohla. Zeke zívl a otevřel ústa tak, že mu bylo vidět i mandle.

„Chce se ti spinkat?“ zeptala se.

„Ano, paní.“

„Je hrozně unavený,“ omluvil chlapce Lev. Postavil Zekeho na podlahu a řekl: „Běž, najdi tetu Esther a pověz, že jsi ospalý.“ Lev ho políbil na hlavičku a plácl po zadečku, aby se hnul z místa.

„Všichni prožíváme těžké dny,“ řekl Lev Sáře. Ta vnímala jeho žal, byť ji napadlo, jestli kvůli ní nenadsazuje, protože ví, že všechno vylíčí Jeffreymu.

„Utěšuje nás vědomí, že přebývá v lepším světě,“ doplnila Mary.

Lev se zamračil, jako by nechápal smysl, ale rychle se vzpamatoval a řekl: „Ano, ano. To je pravda.“ Sára z jeho reakce poznala, že sestřina slova ho vyvedla z míry. Nevěděla, jestli nemyslel v tu chvíli na Rebeku namísto Abby, ale nemohla se zeptat, to by musela prozradit, co udělala Esther.

Sára spatřila Tessu na druhé straně místnosti. Držela v ruce medovou briošku a bavila se s prostě oblečeným mladým mužem, který si dlouhé vlasy stáhl do koňského ohonu. Tessa si všimla, že se na ni Sára dívá, omluvila se a vykročila k ní. Když míjela Zekeho, pohladila ho po hlavičce. Sáře neuniklo její gesto. Dávno nezažila se sestrou tak šťastnou chvíli – dokud nepromluvila.

Ukázala k Sáře a Levovi. „Vy všichni jste si podobnější než my dvě.“

Rozesmáli se a Sára se snažila se připojit. Lev a Paul byli vyšší než Sára, Mary a Esther přinejmenším vyrostly do jejích sto sedmdesáti osmi centimetrů. Vzrůstem se vymykala jen Tessa. Sára se málokdy cítila tak nepříjemně.

„Vy si na mě nepamatujete, viďte?“ zeptal se Lev Sáry.

Sára se rozhlédla po místnosti, bylo jí trapně, že si nepamatuje mladíka, s kterým se znala před více než třiceti lety. „Odpusťte, ale nepamatuju.“

„Chodili jsme spolu na nedělní náboženskou výuku,“ řekl. „Nevedla ji paní Dugdaleová, otče?“ Thomas přikývl, pravá tvář se pousmála. „Vy jste se pořád vyptávala,“ zavzpomínal nahlas Lev. „Nejradši bych vám zalepil pusu, protože jsme chtěli mít rozbor biblických veršů rychle za sebou a věnovat se Kyselinovému testu Toma Wolfea, jenže vy jste se v jednom kuse hlásila a na všechno jste se podrobně vyptávala.“

„To sedí,“ poznamenala Tessa. Pojídala medovou briošku a jako by jí ani za mák nezáleželo na tom, jestli matka měla poměr s mužem, který teď seděl kousek od ní v invalidním vozíku, s mužem a otcem dítěte tak podobného Sáře.

Lev se obrátil ke svému otci. „V katechismu byl obrázek Adama a Evy a tady paní doktorka se zeptala: ‚Paní Dugdaleová, jestli Bůh stvořil Adama a Evu, proč mají pupíky?‘“

Thomas se po svém rozesmál a jeho syn se k němu přidal. Sára si na způsob Thomasovy mluvy už trochu zvykla a dokonale rozuměla, když řekl: „To je dobrá otázka.“

„Nechápu, proč vám neodpověděla, že je to umělecká licence, a ne popisná ilustrace,“ řekl Lev.

Sára si na paní Dugdaleovou pamatovala velmi málo, nejvíc na její nezlomný optimismus, nicméně si vzpomněla: „Pokud vím, odpověděla, že člověk musí věřit.“

„Hm, vaše slova prozrazují racionální pohrdání vírou,“ řekl Lev.

„Promiňte,“ omluvila se Sára. Nepřišla nikoho urážet.

„Víra bez vědy je slepá,“ citoval Lev.

„Zapomínáte na první část,“ upozornila ho. „Einstein zároveň prohlásil, že věda bez víry je chromá.“

Lev povytáhl obočí.

Sára nedokázala ubrzdit ústa poháněná inteligencí a dodala: „A ještě řekl, že bychom měli hledat to, co existuje, ne to, co si myslíme, že by existovat mělo.“

„Veškeré teorie jsou svou podstatou neprokázanými idejemi.“

Thomas se znovu rozesmál, zřejmě se bavil. Sára zrozpačitěla, rozhodně se nechtěla předvádět.

Lev se ji pokusil postrčit. „Není to zajímavá dichotomie?“

„Nevím,“ zamumlala Sára. Nechtěla se s tím člověkem pustit do filozofické rozpravy před členy jeho rodiny, v síni, která byla součástí kostela vybudovaného pravděpodobně vlastníma rukama jeho otce. Sára pamatovala taky na to, že nesmí ztížit situaci Tesse.

Lev na nic nedbal. „Slepice, nebo vejce?“ zeptal se. „Stvořil Bůh člověka, nebo člověk Boha?“

Sára se nenechala zatáhnout do další debaty a řekla něco, co se domnívala, že rád uslyší: „Náboženství hraje ve společnosti významnou úlohu.“

„Ano, ano,“ souhlasil a Sára nevěděla, jestli si ji dobírá, nebo spolkl návnadu. Každopádně ji štval.

„Náboženství spojuje. Vytváří rodiny, skupiny, formuje společenství na základě sdílených hodnot a cílů. Taková společenství zpravidla předčí úspěšností jiná, neovlivněná náboženstvím. A předávají tento imperativ svým dětem, ty ho předávají další generaci a tak dále.“

„Boží gen,“ poznamenal Lev.

„Něco takového,“ připustila a opravdu už nechtěla v tom duchu pokračovat.

Náhle promluvil Connolly, a to podrážděněji, než od něj Sára čekala. „Mladá dámo, buď jste po pravici Boha Otce, nebo nejste.“

Sára zrudla. „Já jen…“

„Buď jste věřící, nebo nevěřící,“ trval na svém Connolly. Na stole spočívala bible, chopil se jí a zvýšil hlas. „Lituji nevěřící, neboť zdědí věčnost v ohnivé jámě pekelné.“

„Amen,“ dodala Mary, ale Sára nespouštěla oči z Connollyho. V okamžení se změnil v člověka, před nímž ji Jeffrey varoval, proto se rychle snažila ho upokojit. „Omluvte mě, jestli jsem…“

„No tak, Cole,“ zasáhl Lev a snažil se o konverzační tón, jako by Connolly byl jen bezzubý tygr. „Jen se trochu popichujeme.“

„Víra není hračka,“ namítl Connolly, na krku se mu rýsovaly žíly. „Vy, mladá dámo, si nezahrávejte s životy lidí! Mluvíme tu o spáse. O životě a smrti!“

„Cole, prosím vás,“ pokusila se uklidnit situaci Tessa. Sára se dokázala o sebe postarat, ale byla ráda, že se za ni postavila sestra zejména proto, že nevěděla, čeho je Connolly schopen.

„Máme hosta, Cole.“ Lev promluvil zdvořile, ale důrazně – ne snad výhrůžně, nicméně s plnou vahou své autority. „Host má právo na vlastní názor tak jako ty.“

Něco řekl i Thomas Ward, ale Sára rozuměla jen pár slov. Vyjádřil se pravděpodobně v tom smyslu, že Bůh skýtá člověku právo volby, usoudila.

Connolly zjevně potlačoval hněv, když řekl: „Podívám se, jestli Rachel nepotřebuje pomoct.“ Rázně vykročil a svíral pěsti. Sára si všimla jeho rozložitých ramen a tušila, že oděv skrývá šlachovitou postavu. Pomyslela si, že Cole Connolly by navzdory věku přemohl polovinu přítomných mužů, a ani by se přitom nezpotil.

Lev pozoroval, jak odchází. Sára neznala duchovního pastýře natolik, aby poznala, jestli se baví nebo je podrážděný, ale jeho slova určená jí zněla upřímně: „Za tohle se vám omlouvám.“

„Propána, co to mělo znamenat? Nikdy jsem ho neviděla tak rozlíceného,“ ozvala se Tessa.

„Ztráta Abby nás hluboce zasáhla,“ řekl Lev. „Každý se vyrovnává se zármutkem po svém.“

Sáře vyschlo v krku a polkla. „Mrzí mě, že jsem ho rozčílila.“

„Neomlouvejte se,“ řekl Lev Sáře a Thomas na invalidním vozíku souhlasně zamručel.

„Cole patří k jiné generaci,“ pokračoval Lev. „Sebeovládání není jeho silnou stránkou.“ Široce se usmál. „Když končí den, hněvá se stáří…“

Tessa navázala: „… že světlo umírá, se bouří.“

Sára nevěděla, co ji víc ohromilo, jestli Connollyho výbuch hněvu nebo to, že Tessa cituje Dylana Thomase. Sestře zářily oči a Sára konečně pochopila, proč se Tessa tak náhle obrátila na víru. Zabouchla se do pastora.

„Mrzí mě, že vás rozrušil,“ řekl Lev Sáře.

„Nerozrušil mě,“ zalhala Sára. Usilovala o přesvědčivý tón, ale Lev se tvářil ztrápeně, že někdo urazil hosta.

„Potíž s náboženstvím spočívá v tom, že vždycky dospějete k bodu, kdy neumíte odpovědět na otázky,“ uvažoval nahlas Lev.

„A musí se věřit,“ spontánně dodala Sára.

„Ano.“ Usmál se a Sára nevěděla, jestli s ní souhlasí, nebo ne. „Musí se věřit.“ Pokynul hlavou směrem k otci. „Jenže s vírou je to zapeklité.“

Sára zřejmě nedokázala utajit rozčilení, protože Paul ironicky poznamenal: „Bráško, divím se, že ses podruhé neoženil, když to tak umíš se ženami.“

Thomas se opět zasmál a na bradu mu skanula slina, kterou Mary rychle utřela. Promluvil, jenže čím víc toho chtěl říci, tím ho to stálo větší úsilí, ale Sára mu nerozuměla ani slovo.

Namísto tlumočení ho Mary napomenula: „Otče!“

Zastoupil ji Lev. „Prý kdybyste byla o čtvrt metru menší a měla poslušnější vlasy, byla byste celá vaše paní matka.“

Teď se zasmála Tessa. „Jsem ráda, že to pro změnu slyším o někom jiném.“ Naklonila se k Thomasovi. „Lidi totiž tvrdí, že se mamce podobám já, kdežto Sára jako by z oka vypadla roznašeči mléka.“

Sáře se zdálo, že tentokrát se Thomas zasmál poněkud zdrženlivě.

„Jediné, co jsem já zdědil po otci, je bohužel tvrdohlavost,“ prohlásil Lev.

Členové rodiny se dobromyslně usmáli.

Lev pohlédl na hodinky. „Za pár minut začínáme. Doprovodíte mě, Sáro?“

„Jistě,“ odpověděla a doufala, že nebude chtít dokončit jejich debatu.

Lev otevřel dveře do sakristie, přidržel jí je a tiše za nimi zavřel. Ponechal ruku na klice, jako by chtěl zajistit, aby je nikdo nenásledoval.

„Promiňte, jestli jsem vám brnkal na nervy,“ řekl.

„Nic takového.“

„Chybí mi teologické disputace s mým tátou,“ vysvětloval. „Nemůže dobře mluvit, jak jste viděla, a já… nechal jsem se unést. Moc se omlouvám.“

„Neurazila jsem se.“

„Cole bývá někdy nedůtklivý,“ pokračoval. „Vidí věci černobíle.“

„To jsem pochopila.“

„Někteří lidé jsou prostě takoví.“ Lev odhalil v úsměvu své bílé zuby. „Pohyboval jsem se několik let v akademickém světě. Jsem psycholog.“ Téměř zrozpačitěl. „V kruzích vzdělanců je tendence považovat každého, kdo věří v Boha, za hlupáka nebo blouznivce.“

„Neměla jsem v úmyslu dát vám něco takového najevo.“

Pochopil a změnil téma. „Pokud vím, Cathy je silně věřící člověk.“

„Ano,“ potvrdila Sára, přitom si nepřála, aby se tento muž její matkou jakkoli zabýval. „A je to jeden z nejinteligentnějších lidí, jaké znám.“

„Moje matka zemřela krátce po mém narození. Nepoznal jsem ji, bohužel.“

„To je smutné,“ řekla Sára.

Lev se na ni pronikavě zadíval a pak pokývl, jako by si něco ujasnil. Kdyby nebyli v kostele a Lev neměl v klopě zapíchnutý zlatý křížek, byla by Sára přísahala, že s ní flirtuje. „Váš manžel je velmi šťastný muž,“ řekl.

„Děkuju,“ hlesla Sára, namísto aby ho opravila.

Když se Sára vrátila domů, Jeffrey ležel v posteli a četl Andersonville. Byla tak ráda, že je u ní, ani se neopovážila promluvit.

Zavřel knihu a založil ji prstem. „Jak to proběhlo?“

Pokrčila rameny a rozepínala si halenku. „Tessa si to užila.“

„To je dobře. Potřebuje trochu radosti.“

Uvolnila zip na sukni. Punčocháče ležely na podlaze auta, svlékla je cestou domů.

„Viděla jsi měsíc?“ zeptal se a Sára hned nepochopila, co tím sleduje.

„A tak.“ Vyhlédla oknem ložnice – v jezeře se dokonale zrcadlil měsíc v úplňku. „To je nádhera!“

„Po Rebece Bennettové není ani vidu, ani slechu.“

„Mluvila jsem večer s její matkou,“ řekla Sára. „Je celá ustaraná.“

„Já taky.“

„Myslíš, že jí hrozí nebezpečí?“

„Nebudu klidně spát, dokud ji nenajdeme.“

„V lese ji neobjevili?“

„Ne. A Frank nic nezjistil ani v klenotnictvích. Taky pořád nemáme žádnou zprávu z laboratoře o vzorcích krve z druhé bedny.“

„Ron je zřejmě zavalený prací,“ řekla a připadalo jí divné, že patolog neudělal to, co slíbil. „Často neví, kam dřív skočit.“

Zkoumavě se na ni zadíval. „Dělo se večer něco?“

„Myslíš něco zvláštního?“ Asi by se měla zmínit o konfrontaci s Colem Connollym, ale Sára byla z té debaty stále rozrušená. Nedovedla popsat Jeffreymu své pocity a čím víc o tom přemýšlela, tím víc dávala za pravdu Levovu názoru na Connollyho. Neopustily ji rozpaky z vlastního chování, nebyla si jista, jestli starý muž nechtěl hádku vyvolat a ona mu neskočila na lep.

„Paul mě požádal o úmrtní list,“ řekla.

„Podívejme, proč asi?“

„Třeba kvůli případné závěti nebo svěřenství?“ Sundala si podprsenku a přešla do koupelny.

„Je to advokát,“ poznamenal Jeffrey. „Určitě nastanou nějaké právnické tahanice.“ Odložil knihu na noční stolek a posadil se. „Ještě něco?“

„Viděla jsem Levova synka,“ řekla a vlastně nevěděla, proč se o tom zmiňuje. Chlapeček měl překrásné předlouhé řasy, jaké Sára ještě neviděla, když zívl, otevřel ústa dokořán s naprostou dětskou bezstarostností; v jejím srdci se otevřela rána, kterou se usilovně dávno snažila zacelit.

„Zekeho?“ zeptal se Jeffrey. „To je prima kluk.“

„Ano.“ Zalovila v koši s nevyžehleným prádlem pro tričko na spaní.

„Stalo se ještě něco?“

„Nechala jsem se zatáhnout do debaty o víře s Levem.“ Sára objevila jednu z Jeffreyho košil a oblékla si ji. Zaznamenala jeho kartáček na zuby ve sklenici vedle své. Taky krém na holení a holicí strojek; jeho deodorant se na poličce zařadil k jejímu.

„Kdo vyhrál?“ zeptal se.

„Nikdo,“ odpověděla a nanášela na kartáček zubní pastu. Čistila si zuby se zavřenýma očima, padla na ni příšerná únava.

„Nepřemluvili tě, aby ses nechala pokřtít?“

Únava jí bránila se zasmát. „Ne. Všichni jsou moc milí. Chápu, proč tam Tessa ráda chodí.“

„Nezaříkávají tam hady a nespílají netopýrům?“

„Zpívají o neskonalé milosti a rozmlouvají o konání dobra.“ Vypláchla si ústa a odložila kartáček na zuby do sklenice. „Je to tam mnohem zábavnější než v mámině kostele, to ti povím.“

„Vážně?“

„Mhm,“ přisvědčila, vklouzla do postele a těšila se z čistého povlečení. To, že Jeffrey vypral a převlékl postele, byl dostatečný důvod, aby mu odpustila většinu, ne-li všechny špatnosti.

Přisunul se k ní a podepřel se na loktech. „Co je tam tak zábavného?“

„Nedští tam oheň a síru, jak by řekla Bella.“ Vzpomněla si a zeptala se: „Tys ses před nimi zmínil, že jsem tvoje žena?“

Zatvářil se mírně kajícně. „Možná mi to uklouzlo.“

Plácla ho do hrudi a Jeffrey padl na záda, jako by mu zasadila zdrcující úder.

„Je to soudržné společenství,“ řekla.

„Jejich rodina?“

„Nevšimla jsem si na nich ničeho podivínského. Nejsou o nic praštěnější než naše rodina, a než otevřete pusu, pane Tollivere, pamatujte, že jsem znala vaši paní matku.“

Jeffrey přijal porážku pokývnutím hlavy. „Byla tam Mary?“

„Ano.“

„To je Levova druhá sestra. Ráno se omluvila, že nepřijde, protože onemocněla.“

„Nezdálo se mi, že by byla nemocná,“ řekla Sára. „Ale nevyšetřovala jsem ji.“

„A co ostatní?“

Chvíli přemýšlela. „Rachel jsem moc neviděla. Ten Paul rád všechno řídí.“

„Lev taky.“

„Prohlásil, že můj manžel je šťastný muž.“ Usmála se, věděla, že ho tím pozlobí.

Jeffrey zaskřípal zuby. „Fakticky?“

Rozesmála se a položila mu hlavu na prsa. „Řekla jsem mu, že s tak ctnostným manžílkem jsem šťastná já.“

Uhladila mu chlupy na prsou, protože ji svědily v nose. Jeffrey přejížděl prstem po absolventském prstenu z Auburnu, který stále nosila. Zavřela oči, čekala, že něco řekne, že se zeptá na to, nač se ptal posledního půl roku, ale nedočkala se.

Namísto toho se zeptal: „Co jsi chtěla dneska večer vidět na vlastní oči?“

Věděla, že nemůže dál odkládat nevyhnutelné, a odpověděla. „Mamka měla pletky.“

Jeho tělo se napjalo. „Tvoje matka? Cathy?“ Nemohl tomu uvěřit stejně jako kdysi Sára.

„Svěřila se mi před několika lety,“ řekla Sára. „Prý sice nedošlo na sex, ale odešla z domu a opustila tátu.“

„To jí vůbec není podobné.“

„Nesmím to nikomu prozradit.“

„Já to neprozradím,“ přislíbil. „Panebože, kdo by mi věřil?“

Sára opět zavřela oči a pomyslela si, že se s tím matka neměla svěřovat především jí. Cathy se tehdy snažila pomoci Sáře pochopit, že jestli chce, vztah s Jeffreym se dá vyřešit, ale teď ji ta informace těšila asi jako teologická diskuse s Colem Connollym.

„Tím dotyčným byl člověk, který založil tu církev,“ řekla. „Thomas Ward.“

Jeffrey nevyčkával dlouho. „A dál?“

„Nevím, co se tehdy stalo, ale mamka s tátou se dali dohromady.“ Vzhlédla k Jeffreymu. „Řekla, že se smířili, protože čekala mě.“

„To nemohl být jediný důvod, proč se k němu vrátila,“ poznamenal po chvíli.

„Děti mění situaci,“ uvažovala nahlas Sára a opovážlivě jako nikdy se přiblížila tématu jejich neschopnosti mít děti. „Dítě je pouto mezi dvěma lidmi. Spojí je na celý život.“

„Stejně jako láska,“ podotkl a pohladil ji po tváři. „Láska spojuje. Společná zkušenost. Vzájemná účast na životě. Když vidíme, jak ten druhý stárne.“

Sára mu položila hlavu na prsa.

„Vím jen to, že tvoje matka miluje tvého tátu,“ pokračoval Jeffrey, jako by nemluvili o sobě.

Sára sebrala odvahu. „Řekl jsi, že Lev má vlasy a oči jako já.“

Jeffrey zadržel dech na dobrých dvacet vteřin. „Prokrista,“ zašeptal užasle. „Snad si nemyslíš…“ Zarazil se. „Já jsem si tě tím jen dobíral, ale…“ Ani on to nedokázal vyslovit nahlas.

Sára nezvedla hlavu z Jeffreyho prsou a dívala se na jeho bradu. Oholil se a vzhledem k dobrému výsledku krevních testů pravděpodobně očekával jistou oslavu.

„Jsi unavený?“ zeptala se.

„A ty?“

Probírala se prsty v jeho vlasech. „Jsem přístupná přesvědčování.“

„Jak intenzivnímu?“

Sára se překulila na záda a přitáhla si ho. „Vycházej ze sebe, ano?“

Přijal její návrh a dlouze, něžně ji líbal.

„Jsem tak šťastná,“ vydechla.

„A já jsem šťastný, že jsi šťastná ty.“

„Ne, počkej.“ Zadržela mu hlavu v dlaních. „Jsem šťastná, že jsi v pořádku.“

Dál ji líbal, dával si na čas, pohrával si s jejími rty. Jak se na ni tiskl a pronikal do ní, Sára se uvolňovala. Měla ráda chvíle, když na ní spočinul plnou vahou, a to, jak se jí dotýkal na správných místech. Pokud je milování uměním, pak byl Jeffrey mistrem oboru. Zatímco jeho ústa sestupovala po jejím krku, otočila hlavu stranou, přivřela oči a těšila se z něj, dokud periferním viděním nezaznamenala neobvyklý záblesk světla na druhém břehu jezera.

Sára mhouřila oči, snažila se rozpoznat, jestli je to optický klam způsobený odleskem měsíčního světla na hladině, nebo něco jiného.

„Co je?“ zašeptal Jeffrey, vycítil, že je myšlenkami jinde.

„Psst,“ sykla a pozorovala jezero. Záblesk se opakoval, Sára se opřela do Jeffreyho prsou a řekla: „Zvedni se.“

Poslechl a zeptal se: „Co se děje?“

„Pořád pátráte v lesích?“

„Po setmění ne. Co…“

Sára zhasla lampičku na nočním stolku a vstala z postele. Oči se přizpůsobovaly tmě, natáhla ruce před sebe a postupovala k oknu. „Něco jsem zahlédla. Pojď sem!“

Jeffrey taky vstal, přešel k ní a zadíval se na protější břeh jezera. „Nevidím…“ Zarazil se.

Znovu se zablesklo. Bylo to rozhodně umělé světlo. Někdo na protějším břehu jezera si svítil baterkou. A to poblíž místa, kde našli Abby.

„Rebeka.“

Jeffrey vystartoval, jako když střelí. Hodil na sebe džíny, dřív než Sára našla oblečení. Když si obouvala tenisky, slyšela zapraskání borovicového jehličí, jak vyrazil vzadu za domem. Vyběhla za ním.

Měsíc v úplňku osvětloval cestu kolem jezera, Sára upalovala za Jeffreym s odstupem několika metrů. Neoblékl si košili a Sára věděla, že běží bos, protože měla na nohou jeho tenisky. Pata té pravé byla sešlápnutá, Sára se na pár vteřin zastavila, aby si ji řádně nazula. Zaplatila za to ztrátou cenného času, takže zvýšila tempo a cítila srdce až v krku. Běhala tuto trasu skoro každé ráno, teď jí připadalo, že trvá celou věčnost, než se dostane na druhou stranu jezera.

Jeffrey byl vyložený sprinter, Sára měla lepší předpoklady pro vytrvalostní běh. Když konečně míjeli dům jejích rodičů, chytila druhý dech a za chvíli ho dostihla. Blížili se k lesu, zvolnili tempo a nakonec se zastavili, protože světelný kužel baterky křižoval cestičku před nimi.

Jeffrey strhl Sáru stranou do podřepu, aby je nikdo nezpozoroval. Oba prudce oddychovali a Sára si pomyslela, že už jen to je prozradí.

Sledovali, jak se světlo baterky blíží k lesu, přímo k místu, kde Jeffrey a Sára před třemi dny našli Abigail. Sáry se na okamžik zmocnil panický strach. Co když se vrah později vrací pro mrtvoly? Třeba je tady třetí bedna, kterou přes veškeré pátrání neobjevili, a únosce se vrátil, aby naplnil další část rituálu.

Jeffrey přiblížil ústa k jejímu uchu. „Zůstaň tady,“ zašeptal a shrbeně vyrazil vpřed, dřív než ho stačila zadržet. Uvědomovala si, že je bos a na takovouhle akci se nepřipravil. Jeho pistole leží v domě. Nikdo neví, že vyběhli k jezeru.

Sára se vydala za ním, úzkostlivě se snažila nešlápnout na nic, co by narušilo ticho. Viděla, že baterka vepředu se přestala pohybovat, světelný kužel mířil k zemi, pravděpodobně do prázdné jámy, v níž prve spočívala bedna s Abby.

Lesem se rozlehl pronikavý výkřik a Sára znehybněla.

Následoval smích – spíš kokrhavý chechtot – a vyděsil Sáru víc než výkřik.

Jeffrey důrazně, autoritativně přikázal osobě, která držela baterku: „Stůjte, nehýbejte se!“ a znovu se ozval ječivý výkřik. Kužel světla zamířil na Jeffreyho. „Nesviťte mi do obličeje!“ nařídil. Ten, koho skrývala tma, poslechl, a Sára postoupila o krok dopředu.

„Do prdele, co tu vy dva pohledáváte?“ zeptal se Jeffrey.

Sára teď před sebou viděla všechny – před Jeffreym stáli dospívající mladík a dívka. Přestože Jeffrey měl na sobě jen džíny, budil respekt.

Když Sára nechtíc šlápla na větvičku, dívka opět vykřikla.

„Kristepane,“ zasípal Jeffrey, po běhu nemohl popadnout dech. „Víte, co se tady stalo?“

Asi patnáctiletý kluk se vyděsil skoro stejně jako dívka vedle něho. „Já… jen jsem jí ukazoval…“ Hlas mu přeskočil, ačkoli už odmutoval. „Jen se bavíme.“

„Tady se bavíte?“ rozkřikl se Jeffrey. „Zemřela tu žena. Pohřbená zaživa.“

Dívka se rozplakala. Sára ji hned poznala. Rozplakala se u ní v ordinaci skoro vždycky, ať jí píchala injekci nebo ne.

„Liddy?“ oslovila ji Sára.

Dívka sebou trhla, ačkoli Sáru viděla stát poblíž hezkou chvíli. „Paní doktorko?“

„Už je dobře.“

„Nic není dobře!“ vyštěkl Jeffrey.

„Vyděsil jsi je k smrti,“ řekla Sára Jeffreymu, načež se zeptala dvojice: „Co tady provádíte tak pozdě?“

„Roger mi chtěl ukázat… ukázat… to místo…“ Popotáhla nosem. „Odpusťte!“

Roger se připojil: „Fakt nám to odpusťte. Jen jsme se tu poflakovali. Promiňte.“ Mluvil opřekot a nejspíš se domníval, že právě Sára je může vysekat z problémů. „Omlouváme se, doktorko Lintonová. Nemysleli jsme tím nic zlýho. Jen jsme…“

„Je pozdě,“ přerušila ho Sára a potlačila nutkání je uškrtit. Po běhu ji píchalo v boku a dala se do ní zima. „Oba máte být dávno doma.“

„Ano, madam,“ souhlasil Roger. Popadl Liddy za ruku a honem ji vlekl pryč.

„Hloupé děti,“ zabručel Jeffrey.

„Nestalo se ti nic?“

Usedl na balvan, tiše zaklel a stále ztěžka oddychoval. „Rozřízl jsem si haksnu.“

Sára přešla k němu, sama taky ještě lapala po dechu. „Usmyslel sis, že tenhle týden nemine den, aby sis nepřivodil zranění?“

„Vypadá to tak,“ připustil. „Panebože! Nahnali mi strach až hanba.“

„Aspoň že se tu nedělo…“ Nedokončila větu. Oba věděli, co se tu mohlo odehrát.

„Musím vypátrat, kdo to spáchal,“ řekl Jeffrey. „Dlužím to její matce. Musí vědět, proč se to stalo její dceři.“

Sára se zahleděla přes jezero, hledala svůj dům – jejich dům. Když vyběhli, rozsvítilo se venkovní osvětlení, teď to z dálky vypadalo, že poblikává.

„Co ta noha?“ zeptala se.

„Cuká mi v ní.“ Hluboce si povzdechl. „Kristepane, pomalu se rozpadám.“

Hladila ho po zádech. „Jsi v pořádku.“

„Až na koleno a rameno.“ Zvedl nohu. „A chodidlo.“

„Vynechal jsi oko,“ připomněla mu, objala ho kolem pasu a snažila se ho uklidnit.

„A taky stárnu.“

„Můžeš se dokonce změnit k horšímu,“ poznamenala, ale z jeho mlčení poznala, že nemá náladu na vtipkování.

„Tenhle případ mi dává zabrat.“

Všechny případy mu dávaly zabrat, to byla jedna z věcí, které na něm milovala. „Kdybychom věděli, kde je Rebeka, taky se mi uleví.“

„Něco mi uniká.“ Vzal její ruku do svých. „Něco zásadního mi uniká.“

Sára se zadívala na jezero, měsíční svit se třpytil na vlnách, které dorážely na břeh. Bylo tohle to poslední, co Abby viděla, než ji zaživa pohřbili? Bylo tohle to poslední, co viděla Rebeka?

„Musím ti něco říct,“ osmělila se Sára.

„O svých rodičích?“

„Ne,“ odpověděla a nejradši by si nafackovala, že se o tom nezmínila. „Týká se to Colea Connollyho. Určitě to nic neznamená, ale…“

„Mluv,“ přerušil ji. „Jestli to něco znamená nebo ne, posoudím já.“

11

Lena seděla u kuchyňského stolu a civěla na mobilní telefon. Musí zavolat Terri Stanleyové. Tomu se nevyhne. Omluví se a přislíbí jí veškerou pomoc. Co dál, to je záhada. Jak jí může pomoci? Jak může ochránit Terri, když nedokáže ochránit sebe?

V předsíni zaklaply dveře od koupelny, Nan se tam zavřela. Lena počkala, až uslyší téci vodu ve sprše a Nan spustí ve vlastním pojetí nějaký popový šlágr, který obehrávají všechny rozhlasové stanice, načež vyťukala číslo Stanleyových.

Po hádce u čerpací stanice si Lena vštípila jejich účastnické číslo do mysli jako mantru, a když se její prsty rozběhly po tlačítkách, měla pocit déjá vu.

Přiložila mobil k uchu a napočítala šestero vyzvánění, než se uskutečnilo spojení. Leně se zastavilo srdce uprostřed stahu, zoufale si přála, aby se neohlásil Dale.

Lenino jméno se zřejmě objevilo na displeji telefonu Stanleyových. „Co chcete?“ zasyčela Terri jen o málo hlasitěji než šeptem.

„Ráda bych se omluvila,“ řekla Lena. „Chci vám pomoct.“

„Nejvíc mi pomůžete, když mě necháte na pokoji,“ stále tiše a úsečně prohlásila Terri.

„Kde je Dale?“

„Venku.“ Terri mluvila čím dál ustrašeněji. „Vrátí se každou chvíli. Uvidí číslo vašeho mobilu.“

„Tak řekněte, že jsem volala, abych vám poděkovala, že jste se dostavila.“

„Tomu neuvěří.“

„Poslyšte, Terri…“

„Já nemám na vybranou.“

„Nechci vám ublížit.“

„To už jsem slyšela.“

Lena sebou trhla. „Musíte odtud.“

Chvíli bylo ticho. „Proč si myslíte, že chci?“

„Vím to,“ řekla Lena a slzy jí vhrkly do očí. „Prokrista, Terri, vím to, rozumíte? Věřte mi.“

Terri tak dlouho mlčela, až si Lena pomyslela, že ukončila hovor.

„Terri?“

„Jak to víte?“

Leně se rozbušilo srdce, že málem doráželo na žebra. Nikdy se nikomu nesvěřila o Ethanovi a stále nedokázala přiznat barvu. A tak řekla Terri jen: „Vím o tom totéž co vy.“

Mladší žena opět dlouho mlčela. „Zkusila jste odejít?“ zeptala se.

Lena si vybavila, kolikrát se pokusila to skončit: nebrala telefon, nechodila do fitcentra, nechala se zapírat v práci. Vždycky ji našel. Vždycky našel cestu zpátky.

„Myslíte si, že mi můžete pomoct?“ zeptala se Terri téměř hystericky.

„Jsem policistka.“

„Holka drahá, jste nula!“ řekla hrubě. „Obě se topíme ve stejném moři.“

Její slova zapůsobila na Lenu jako bodnutí dýkou. Snažila se promluvit, ale ve sluchátku cvaklo a nastalo ticho. Lena čekala a doufala, dokud se neozvala nahrávka švitoření operátorky, která doporučovala, aby zkusila zavolat nedostupného účastníka později.

Do kuchyně vešla Nan v elegantním růžovém župánku převázaném v pase a s ručníkem na hlavě. „Budeš dneska večeřet doma?“

„Ano. Ne. Nevím. Proč?“

„Docela bych pokecala,“ řekla a postavila na sporák konvici. „Něco s tebou je. Co ses vrátila od Hanka, ještě jsme spolu nepromluvily.“

„Nic mi není,“ ujistila ji Lena.

Nan se otočila a pozorně se na ni zadívala. „Vypadáš zdrchaně.“

„Tohle je náročný týden.“

„Právě jsem zahlédla Ethana, jak se blíží na kole k domu.“

Lena vstala tak rychle, až se jí zatočila hlava. „Musím do práce.“

„Nepozveš ho dál?“ navrhla Nan. „Uvařím víc čaje.“

„Ne,“ řekla úsečně. „Mám zpoždění.“ Vždycky znervózněla, když Ethan kroužil kolem Nan. Byl nevyzpytatelný a Lena se styděla, nechtěla, aby Nan pochopila, s jakým mužem skoncovala.

„Tak na shledanou,“ rozloučila se Lena a zastrčila mobilní telefon do bundy. Skoro vyběhla z domovních dveří a krátce se zastavila, když viděla, že Ethan obchází její auto. Vytáhl něco zpod stěrače na straně řidiče.

Seběhla ze schodů, jako by neměla srdce až v krku.

„Co je tohle?“ zeptal se Ethan a pozvedl obálku. Poznala Gregův rukopis i na tři metry. „Kdo se o tebe ještě uchází, Lee?“

Vytrhla mu obálku, dřív než stačil ucuknout. „Všichni, co mě znají. Co tady pohledáváš?“

„Napadlo mě, že tě navštívím, než vyrazíme do práce.“

Podívala se na hodinky. „Přijdeš pozdě.“

„Já to zvládnu.“

„Sociální kurátorka ti řekla, že jestli se ještě jednou zpozdíš, oznámí to.“

„Ta lesba mi může políbit prdel.“

„Může tě poslat zpátky za mříže, Ethane.“

„Klídek, jo?“ Pokusil se jí sebrat obálku, ale opět byla rychlejší. Zamračil se. „Co je to?“

Lena pochopila, že nevyjede, dokud neotevře obálku. Obrátila ji a opatrně odlepovala pásku, jako by to byl dárkový balicí papír a ona šetrná stará dáma, která ho chce zachránit pro další použití.

„No, co je to?“ naléhal Ethan.

Otevřela obálku a modlila se, aby uvnitř nebylo něco, co by způsobilo problémy. Vyklouzlo z ní cédéčko s čistým bílým štítkem. „Je to cédéčko,“ řekla.

„Cédéčko s čím?“

„Ethane…“ Lena se ohlédla k domu a uviděla Nan, která je pozorovala za oknem. „Sedni do auta,“ vyzvala ho.

„Proč?“

Lena otevřela páté dveře, aby mohl naložit kolo. „Protože přijedeš pozdě do práce.“

„Co je to za cédéčko?“

„Nevím.“ Chopila se kola, aby ho naložila, ale sebral jí ho, na pažích se mu pod dlouhými rukávy trička pohybovaly svaly. Ve svém skinheadském období se nechal celý potetovat nacistickými symboly, a teď zřídkakdy nosil něco, co by je odhalovalo – zvlášť ne v univerzitní kavárně, kde pracoval jako pomocná síla.

Nasedla do auta a čekala, až zajistí kolo a taky nastoupí. Lena zastrčila cédéčko za sluneční clonu v naději, že na ně zapomene. Ethan ho ovšem vytáhl, jen se posadil.

„Kdo ti to posílá?“

„Přítel. Připoutej se.“

„Proč ti to strčil za stěrač?“

„Asi nechtěl jít dál.“

Lena zařadila zpátečku a couvala po příjezdové cestě. Když zase otočila hlavu dopředu, mrkla po Ethanovi. Ve tváři se mu rýsovala sanice, svíral zuby tak, že mu div nezačaly praskat.

Beze slova zapnul autorádio a stiskl tlačítko pro vyjmutí cédečka. Z přehrávače vyjel disk s jeho oblíbeným heavy metalem. Opatrně ho podržel za okraj v jedné ruce a druhou nacpal do přehrávače Gregovo cédéčko jako pilulku do krku vzpurnému nemocnému.

Lena napjatě vyslechla několik akordů na kytaru provázených ozvěnou. Nato se ozvala krátká introdukce kytary a bicích a vzápětí nezaměnitelný hlas Ann Wilsonové.

Ethan nakrčil nos, jako by v autě něco zapáchalo. „Co je to za sračku?“

„Heart,“ odpověděla a snažila se ovládnout pohnutí. Srdce jí splašeně tlouklo, bála se, že to Ethan uslyší přes hudbu.

Zamračil se. „Tohle jsem nikdy neslyšel.“

„Je to nové album.“

„Nový album?“ Přestože Lena upřeně sledovala vozovku, cítila, že ji provrtává očima. „To jsou ty holky, co to spolu válí v posteli?“

„Jsou to sestry,“ řekla Lena, znechucená tuhým životem drbů. Heart výrazně ovlivnily rockovou scénu a ohrožení chlapáci o nich šířili hnusné pomluvy. Lena jako dvojče vyslechla spoustu špinavostí zrozených v mužské fantazii o vztahu sester. Z pomyšlení na to se jí dělalo zle.

Když zastavila na stopce, Ethan zesílil zvuk. „Není to špatný,“ patrně ji zkoušel. „To zpívá ta tlustá?“

„Není tlustá.“

Ethan se rozchechtal.

„Dokázala shodit, Ethane. Jsi pořád stejně zabedněný mizera.“ Když znovu zaržál řehotem, dodala: „Zrovna tak se o Kurtu Cobainovi šíří, že je gay.“

„Toho teplouše nemám rád.“

„Proč každá žena, která s tebou nechce šoustat, je lesba, a každý chlap, který tě převyšuje, je teplouš?“

„Neřekl jsem, že…“

„Právě moje sestra byla lesbička,“ připomněla mu Lena.

„Já vím.“

„Moje nejlepší kamarádka je lesba,“ prohlásila Lena, přestože o Nan nikdy nepřemýšlela jako o nejlepší kamarádce.

„Do prdele, co to s tebou je?“

„Co se mnou je?“ Dupla na brzdy tak, že málem narazil hlavou do přístrojové desky. „Řekla jsem ti, aby ses připoutal, kruci!“

„No jo,“ utrousil a věnoval jí pohled, kterým ji pasoval na hysterickou krávu.

„Už není třeba,“ řekla a odepjala si svůj bezpečnostní pás.

„Co blbneš?“ houkl na ni, když se natáhla a otevřela dveře na jeho straně. „Ježíšikriste, co to…“

„Vypadni!“ přikázala mu.

„Co se sejříš?“

Strčila do něj a rozkřikla se: „Vypadni z mýho auta, sráči!“

„Dobře,“ zařval a vystoupil. „Prdlo ti v bedně, nebo co?“

Sešlápla plynový pedál na podlahu, prudkou akcelerací se dveře zabouchly. Ujela asi padesát metrů, načež zabrzdila tak prudce, že pneumatiky zakvílely. Když vystoupila z auta, Ethan kráčel po silnici k ní a jeho tělem lomcovala zuřivost. Svíral pěsti, odplivl si a zaječel: „Ještě jednou mi zkus uject, ty pitomá píčo!“

Lena kupodivu zachovala klid, vyložila kolo z kufru auta a pohodila ho stranou. Ethan se rozběhl, aby ji dohonil. Když Lena odbočovala na křižovatce, viděla ve zpětném zrcátku, že stále běží.

+ +

„Čemu se směješ?“ zeptal se Jeffrey, jakmile vstoupila do služebny. Stál u kávovaru a Lena nevěděla, jestli náhodou na ni nečeká.

„Jen tak,“ utrousila.

Nalil kávu a podal jí šálek.

Převzala ho a ve střehu hlesla: „Dík.“

„Co mi povíš o Terri Stanleyové?“

Leně se zahoupal žaludek.

Jeffrey si taky nalil kávu a řekl: „Pojď do kanceláře.“

Lena šla za ním, pot jí stékal po zádech, přemýšlela, jestli přetekl pohár jeho trpělivosti. Je policistka a ovládá jedině tuhle profesi. Nic jiného neumí. Její loňský výpadek to dokazuje.

Jeffrey se opíral o desku psacího stolu, čekal, až se posadí.

„Loni jsi na pikniku nebyla,“ řekl.

„Ne,“ přiznala a sevřela rukama loketní opěrky stejně pevně jako přede dvěma dny Terri.

„Co se děje, Leno?“

„Myslela jsem…“ Lena nedokázala dokončit započatou větu. Co si myslela? Co může Jeffreymu namluvit, aby na sebe neprozradila příliš mnoho?

„Je v tom alkohol?“ zeptal se a Lena v prvním okamžiku nevěděla, nač naráží.

„Ne,“ odpověděla. „To jsem zvládla.“

„Opravdu?“ Nezdálo se, že ho to překvapilo.

„Ano,“ potvrdila. Musí s trochou pravdy ven, jen ať z přeplněného balonu unikne něco vzduchu. „Dale ji bije.“

Jeffrey se chtěl napít kávy, ale ruka s šálkem se zastavila v půli cesty.

„Viděla jsem na její ruce podlitiny.“ Pokývala hlavou, jako by se o tom ujišťovala. „Něco takového poznám. Vím, jak vypadají stopy po bití.“

Jeffrey položil šálek.

„Řekla jsem jí, že jí pomůžu se odtud dostat.“

„A ona nechtěla,“ uhodl Jeffrey. Lena zavrtěla hlavou.

Napřímil se a založil ruce. „Myslíš, že jsi ta pravá, kdo jí pomůže?“

Lenu jeho pohled spaloval. Od loňska, kdy začala chodit s Ethanem, se jejího problematického vztahu nedotkli otevřeněji.

„Vím, že na tebe nejednou vztáhl ruku,“ pokračoval Jeffrey. „Viděl jsem stopy. Viděl jsem, jak sis zalíčila modřinu pod okem. Viděl jsem, jak se hrbíš, když ses chtěla zhluboka nadechnout, praštil tě do břicha tak, žes nevydržela stát rovně.“ Zarazil se a dodal:. „Pracuješ u policie, Leno. Myslíš, že si toho poldové nevšimnou?“

„Poldové?“ Zpanikařila a tím se prozradila.

„Zatím tenhle polda,“ odpověděl a to bylo to hlavní, co Lena potřebovala slyšet.

Lena se vpíjela očima do podlahy a lomcovala jí hanba.

„Táta taky bil moji mámu,“ řekl, a ačkoli to dávno tušila, Lenu překvapilo, že se jí s tím svěřuje. Jeffrey zřídkakdy zmínil cokoli ze svého soukromého života, pokud to nesouviselo s nějakým případem. „Stavěl jsem se mezi ně,“ řekl. „Představoval jsem si, že když zmlátí mě, nezbude mu tolik sil na mámu.“

Lena si přejížděla jazykem po rozsáhlých jizvách na vnitřní straně rtů, Ethan ji zranil v obličeji mnohokrát. Před půl rokem jí přerazil zub. Za dva měsíce jí vlepil takovou facku, že doteď špatně slyší na pravé ucho.

„Ničemu jsem nepomohl,“ přiznal Jeffrey. „Rozzuřil se na mě, zkopal mě do kulata a vrhl se na mámu s neztenčenou silou. Někdy jsem si myslel, že ji zabije.“ Odmlčel se, ale Lena se na něj nepodívala. „A po čase jsem pochopil.“ Znovu se odmlčel. „Ona to vlastně chtěla,“ řekl bez jakéhokoli citového podtextu. Konstatoval to věcně, protože dávno pochopil, že s tím nemohl nic udělat. A dodal: „Chtěla totiž, aby to skoncoval. Neznala jiné východisko.“

Lena bezděčně přikývla. Nemohla se z toho vymanit. To, co udělala ráno, byl jeden z pokusů dokázat si, že není úplně ztracená. Ethan se vrátí. Vždycky se vrátil. Bude volná, teprve až ji dorazí.

„I po jeho smrti mě občas napadne, že na to čeká,“ řekl Jeffrey. „Čeká na tu poslední ránu, která z ní vyrazí život.“ A spíš pro sebe dodal: „Ne že by jí zbývalo moc života.“

Lena si odkašlala. „Ano, tak nějak to cítí i Terri.“

Tím Jeffreyho zjevně zklamala. „Terri, ano?“

Přikývla, přinutila se vzhlédnout a zároveň potlačovala slzy. Byla rozbolavělá a tento boj ji stál mnoho sil. Někomu jinému by se svěřila, ze všeho by se vypovídala. Ale ne Jeffreymu. Jemu se nemohla otevřít. Za žádnou cenu mu nesměla prozradit, jak je slabá.

„Podle mě o tom Pat neví,“ řekla.

„Ne,“ souhlasil Jeffrey. „Pat by si Dalea podal, kdyby to věděl. Přestože jsou bratři.“

„Co teda podnikneme?“

„Víš, jak to chodí.“ Pokrčil rameny. „Jsi u policie dost dlouho, abys věděla, co se bude dít. Můžeme vznést obvinění, ale ničeho nedosáhneme, jestli Terri nevystoupí ze stínu. Musela by proti němu svědčit.“

„Toho se neopováží,“ řekla Lena a vybavilo se jí, jak Terri vyčetla zbabělost. Přitom je sama zbabělá. Copak by Lena předstoupila před soud a ukázala prstem na Ethana? Sebrala by odvahu, obvinila ho a poslala za mříže? Z pomyšlení na konfrontaci s ním ji strachem zamrazilo.

„Něco jsem se od mámy naučil,“ řekl Jeffrey. „Nemůžeš pomoct lidem, kteří o to nestojí.“

„To je fakt,“ souhlasila.

„Podle statistiky se týrané ženy, které opustí svého trýznitele, často stávají obětí vraždy.“

„Ano,“ řekla a hned si vzpomněla na Ethana, jak se ráno hnal za autem. Jak si mohla myslet, že to bude snadné? Jak si mohla opravdu myslet, že to nechá jen tak? Nejspíš ihned plánoval pomstu, vymýšlel, jak a jakou bolest jí způsobí, aby ji ztrestal za chabý pokus se s ním rozejít.

„Nemůžeš pomoct lidem, kteří o to nestojí,“ zopakoval Jeffrey ještě jednou.

Lena přikývla. „Svatá pravda.“

Ještě chvíli se na ni upřeně díval. „Promluvím s Patem, až se vrátí, zasvětím ho.“

„Myslíš, že něco podnikne?“

„Věřím, že se pokusí,“ odpověděl Jeffrey. „Miluje svého bratra. Tohle lidi špatně chápou.“

„Koho tím myslíš?“

„Lidi, co to nezažili,“ řekl, polkl a vysvětlil: „Je těžké nenávidět někoho, koho milujeme.“

Přikývla a kousla se do rtu, neschopna promluvit.

Vstal. „Přišel Buddy.“ Zeptal se: „Rozumíme si?“

„Mhm… Ano.“

„Dobrá,“ řekl a vyrazil ke dveřím. Vyšel z kanceláře a Lena za ním, pořád nevěděla, co by řekla. Jeffrey se choval, jako by se mezi nimi nic nestalo, flirtoval s Mariou, poznamenal něco o jejích šatech, načež bzučákem pustil Buddyho do služebny.

Advokát se vbelhal o berli, ale bez protézy.

Leně připadalo, že se Jeffrey mermomocí snaží předstírat, že na světě je všechno v pořádku. „Manželka vám zase sebrala nohu?“ zažertoval s Buddym.

Buddy tentokrát nepřekypoval obvyklou blahosklonností. „Pojďme to vyřešit.“

Jeffrey ustoupil, dal Buddymu přednost. Když vykročili, Lena si všimla, že Jeffrey pajdá skoro ve stejném rytmu, jako se Buddy belhá. Zaznamenal to i Buddy a tázavě se na něj podíval.

Jeffrey zrozpačitěl. „Rozřízl jsem si nohu.“

Buddy povytáhl obočí. „Ať se vám do toho nedá infekce.“ Poklepal na svůj pahýl, aby podtrhl varování. Jeffrey v obličeji téměř zbělel.

„Poslal jsem Brada pro Patty, budou už vzadu,“ řekl.

Lena postoupila dopředu, vedla je k vyšetřovací místnosti a snažila se nemyslet na to, co řekl Jeffrey v kanceláři. Nutila se k soustředění na jeho rozhovor s Buddym o středoškolském fotbalovém týmu. Rebels čeká těžká sezona a muži chrlili argumenty pro a proti jako kazatelé citáty z bible.

Zaslechla Patty O’Ryanovou dřív, než otevřela dveře. Mladá žena ječela jako siréna.

„Kurva, pusťte mě vocaď! Sundejte mi ty zasraný želízka, vy zajebaný zmrdi!“

Lena stála před dveřmi a čekala, až k ní muži dojdou. Musí vypnout tu část mozku, která myslela na Jeffreyho slova. Musí zarazit citové hnutí, které jí ztěžuje práci. Podělala výslech Terri Stanleyové. Už nesmí nic zmršit. Nevydržela by sama se sebou.

Jako by jí četl myšlenky, Jeffrey se na Lenu tázavě podíval, jestli je připravena na to, co je čeká. Lena rázně přikývla, Jeffrey pohlédl okénkem ve dveřích do místnosti a řekl Buddymu: „Pere se po ránu s abstinenčními příznaky.“

„Zasranci, pusťte mě!“ vřeštěla Patty z plných plic. Lena doufala, že dosáhla akustického maxima. Sklo v okénku ve dveřích se třáslo.

„Nechcete si s ní promluvit o samotě, než začneme?“ navrhl Jeffrey Buddymu.

„Sakra, to ne,“ zaprotestoval Buddy, zaskočený nabídkou. „Rozhodně mě s ní nenechávejte o samotě.“

Jeffrey otevřel dveře a pustil dovnitř Buddyho a Lenu.

„Tati!“ zvolala Patty, ochraptělá ječením. „Musím co nejdřív pryč. Mám jednání. Přijímací pohovor. Musím vypadnout, nebo to zmeškám.“

„Nejdřív byste měla zajet domů a převléknout se,“ řekla Lena, protože Patty si roztrhala sporé odění striptérky.

„Ty zavři držku, hispánská couro!“ Patty zaměřila veškerý hněv na Lenu.

„Uklidněte se,“ vyzval ji Jeffrey a usedl ke stolu naproti ní. Buddymu příslušelo místo po boku klienta, ale posadil se na židli vedle Jeffreyho. Lena neprovedla takovou hloupost, aby se přiblížila Patty na dosah, zůstala stát u zrcadlové stěny, založila ruce a sledovala dění.

„Povězte mi o Chipovi,“ vyzval ji Jeffrey.

„Co o něm chcete vědět?“

„Je to váš přítel?“

Požádala pohledem Buddyho o nápovědu. Ctilo ho, že jí nic nenaznačil.

Patty odpověděla: „Něco jsme spolu měli.“ Pohodila hlavou, aby jí vlasy nelezly do očí. Šmejdila pod stolem nohama jako vedrem sužovaný králík. Všechny svaly v jejím těle byly napjaté a Lena poznala, že Patty si potřebuje šlehnout. Viděla řadu narkomanů stižených abstinenčními příznaky v celách a věděla, že tohle je skoro na chcípnutí. Kdyby Patty nebyla tak zkažená, možná by ji politovala.

„Co znamená to ‚něco‘?“ zeptal se Jeffrey. „Spali jste spolu, fetovali?“

Změřila si Buddyho očima, jako by ho chtěla vytrestat. „Něco takovýho.“

„Znáte Rebeku Bennettovou?“

„Koho?“

„Nebo Abigail Bennettovou?“

Zavětřila nozdrami a znechuceně odfrkla. „To je ta pámbíčkářská fanatička z farmy.“

„Měl s ní Chip poměr?“

Pokrčila rameny, želízka na zápěstích zachřestila na kovovém prstenci u stolu.

„Měl s ní Chip poměr?“ zopakoval Jeffrey.

Neodpověděla. Namísto toho narážela želízky do prstence.

Jeffrey se opřel v židli a povzdechl si, jako by nechtěl udělat to, co musí. Buddy pochopil hru, a ačkoli byl pln odhodlání, nepodnikl nic, aby ho zastavil.

„Poznáváte Chipa?“ otázal se Jeffrey a přisunul k ní snímek z polaroidu.

Lena natáhla krk, aby viděla, který snímek Chipa Donnera z místa činu Jeffrey vybral. Všechny byly dost odstrašující, ale tenhle zvlášť – detail obličeje s utrženým rtem byl přímo úděsný.

Patty O’Ryanová se na Jeffreyho ušklíbla. „To není Chip.“

Předložil jí další fotografii. „A tohle?“

Podívala se a vzápětí odvrátila hlavu. Lena zaznamenala, že Buddy pohlédl k jediným dveřím v místnosti, patrně zatoužil odtud vypadnout.

„A co tady?“ vyptával se Jeffrey a podstrkoval jí další snímky.

Patty začínala chápat. Lena si všimla, že se jí chvěje dolní ret. Patty se od zatčení mnohokrát rozbrečela, ale tentokrát Lena uvěřila, že tohle jsou upřímné slzy.

Její tělo znehybnělo. „Co se stalo?“ zašeptala.

Jeffrey položil na stůl zbytek fotografií. „Zřejmě někoho dost naštval.“

Přitáhla nohy k tělu a sklonila se. „Chipe,“ zašeptala a pohupovala se nahoru dolů. Lena to u podezřelých vídala často. Uklidňovali se tím, jako by pochopili, že léta, která mají strávit za mřížemi, za ně nikdo neodsedí, a musí se tedy přizpůsobit.

„Šel po něm někdo?“ zeptal se Jeffrey.

Zavrtěla hlavou. „Chipa měli všichni rádi.“

„Podle těch fotografií se nepochybně našla výjimka.“ Jeffrey jí dopřál čas. „Kdo mu to mohl udělat, Patty?“

„Snažil se polepšit,“ pronesla tiše. „Začít nový život.“

„Pokoušel se zbavit drogové závislosti?“

Civěla na fotografie, nedotkla se jich a Jeffrey je sebral a zastrčil do kapsy. „Tak povídejte, Patty.“

Škubla sebou. „Seznámili se na farmě.“

„Na sójové farmě v Catoogahu?“ žádal upřesnění Jeffrey. „Chip tam pracoval?“

„Ano,“ řekla. „Všichni vědí, že když člověk potřebuje, může se tam uchytit. V neděli se chodí do kostela, v týdnu se maká na poli a za to dostanete najíst a máte kde spát. Předstíráte, že se modlíte a panáčkujete, za to vám poskytnou bezpečný bydlo.“

„Chip potřeboval bezpečné bydlo?“

Pokývla hlavou.

Jeffrey přeladit do mírnějšího tónu. „Povězte mi o Abby.“

„Seznámil se s ní na farmě. To byla ještě dítě. Připadala mu legrační. Nato ho zašili kvůli drogám. Odseděl si pár let. Když se vrátil, Abby už byla dospělá.“ Osušila si slzy. „Takovej hodnej telecí svatoušek a on se do ní zabouchnul. Právě to ho na ní přitahovalo.“

„Co bylo dál?“

„Přišla do Miciny. Věřil byste tomu?“ Rozesmála se, tak absurdní jí to připadalo. „Měla na sobě takový otřesně ošklivý šaty, botičky Mary Janes a povídá: ‚No tak, Chipe, pojeď se mnou do kostela. Pomodlíš se se mnou.‘ A on s ní hned vypadnul a mně neřekl ani čau.“

„Měli spolu intimní poměr?“

Vyprskla smíchy. „Takový páčidlo ještě nikdo nevynalezl, co by jí roztáhlo nohy.“

„Byla těhotná.“

Patty trhla hlavou.

„Mohl být otcem Chip?“

Otázku úplně přeslechla. Lena pozorovala, že hněv v ní vře jako v přetopeném kotli. Prchlivou povahou se podobala Coleovi Connollymu, ale Lena se instinktivně obávala jejího nekontrolovaného výbuchu víc, než kdyby se rozlítil starý muž.

„Děvka pitomá,“ syčela skrze zuby. Znovu zachřestila želízky v kovovém prstenci, znělo to jako zvuk bubínku s ocelovými strunami. „Nejspíš ji zatáhnul do toho zasranýho lesa. Na naše zkurveně oblíbený místo.“

„Do lesa u Heartsdalu? K jezeru?“

„Debilní píča!“ Odplivla si a úplně zapomněla, nač se Jeffrey zeptal. „Scházeli jsme se tam a fetovali jsme, když jsme chodili do nedělní školy.“

„Vy jste chodila do nedělní školy s Chipem?“

Ukázala na Buddyho. „Než mě tenhle zmrd vykopnul! Vyhodil mě na ulici. Musela jsem se o sebe postarat.“ Buddy zachovával klid. „Říkala jsem Chipovi, ať se od ní drží dál. Celá ta zasraná rodina je šílená.“

„Jaká rodina?“

„Wardovi. Nemyslete si, že u Miciny byla ona jediná.“

„Kdo tam ještě byl?“

„Všichni. Všichni bráchové.“

„Kdo jmenovitě?“

„No všichni!“ zařvala a bouchla volnou pěstí do stolu takovou silou, že Buddyho berla třeskla na podlahu.

Lena pokrčila ruce připravena reagovat, kdyby se Patty O’Ryanová pokusila o nějakou hloupost.

„Chovají se namyšleně, ale všichni jsou stejný hnusáci.“ Opět vyprskla smíchy, tentokrát to znělo spíš jako prasečí zachrochtání. „Jeden z bráchů má vyloženě pidiptáka. Smočí tak tři vteřiny, a pak se rozbrečí jako ženská.“ Nasadila kňouravý tón. „‚Ach, panebože, přijdu do pekla, ach bože, Satan mě bude smažit v plamenech pekelných!‘ Bylo mi z něj na blití. Parchant sral na peklo, když mě popadl za hlavu a nutil mě, abych mu ho kouřila.“

Buddy zbledl a poklesla mu brada.

„Který z bratrů to byl, Patty?“ zeptal se Jeffrey.

„Ten prcek,“ odpověděla a škrábala si předloktí tak usilovně, až jí zčervenalo. „Co nosí vlasy na ježka.“

Lena přemýšlela, kdo to může být. Paul a Lev jsou stejně vysocí jako Jeffrey a mají dlouhé vlasy.

Patty si dál škrábala předloktí. Takhle si ho rozškrábe do krve. „Dal by Chipovi, co se mu zachce. Herák, koks, trávu.“

„Kšeftoval s tím?“

„Rozdával.“

„Rozdával drogy?“

„Mně ne,“ odsekla rozhořčeně. Podívala se na předloktí, na červené škrábance. Patty opět šmejdila pod stolem nohama a Lena si pomyslela, že pokud brzy nedostane svou dávku, tak zkolabuje.

„Dával jen Chipovi,“ pokračovala Patty. „Mně nikdy nic nedal. Nabízela jsem mu prachy na ruku, ale poslal mě do hajzlu. Vymámila jsem z něj hovno.“

„Nevybavíte si jeho jméno?“

„Ne. Ale ometal se tam pořád. Někdy jen seděl u baru a očumoval Chipa. Možná chtěl píchat i s ním.“

„Měl zrzavé vlasy?“ zeptal se Jeffrey.

„Ne,“ odsekla tak, jako by neslyšela hloupější otázku. „Měl tmavé vlasy?“

„Barvu vlasů si nepamatuju, jasný?“ Oči se jí blýskaly jako vyhladovělé šelmě. „A dost řečí, končím.“ Obrátila se na Buddyho. „Dostaň mě vocaď!“

„Ještě vydržte,“ řekl Jeffrey.

„Mám přijímací pohovor.“

„To už jste říkala.“

„Dostaň mě vocaď!“ zavřeštěla a naklonila se přes stůl, aby viděla Buddymu zblízka do obličeje. „Kurva, a hned!“

Buddy významně zamlaskal. „Myslím, že tvůj výslech ještě neskončil.“

Imitovala ho jako rozmrzelé tříleté dítě. „Myslím, že tvůj výslech ještě neskončil.“

„Uklidni se,“ varoval ji Buddy.

„Ty se uklidni, ty jednonohý hovno!“ zaječela na oplátku. Celá se třásla, lomcovala s ní vynucená abstinence. „Dostaň mě z týhle prdele! Hoď sebou!“

Buddy zvedl berli z podlahy. „Dělejte si s ní, co chcete, pane Tollivere. Myju si ruce.“

„Ty zasranej svinskej zbabělče!“ zaskřehotala a vrhla se na Buddyho. Zapomněla, že je stále připoutána ke stolu, a to ji strhlo zpátky jako psa na krátkém vodítku. „Hajzle!“ zařvala rozpálená doběla. Židle se při strkanici převrhla, Patty ji odkopla přes celou místnost a zakňučela bolestí. „Budu vás žalovat, zajebaný parchanti!“ vřískala a masírovala si naraženou nohu. „Zkurvený zmrdi!“

„Patty?“ oslovil ji Jeffrey. „Patty?“

Patty vyla jako siréna a Lena bojovala s nutkáním zacpat si uši. Jeffrey svraštil obočí, vstal a zamířil ke dveřím. Lena ho spěšně následovala do chodby a na Patty se podívala, až když je dělily dveře s okénkem.

Jeffrey vrtěl hlavou, nemohl uvěřit, že se takhle může chovat lidská bytost. „To je poprvé, co upřímně lituju toho mizeru,“ řekl s poukazem na Buddyho. Rázoval chodbou pryč od toho randálu. „Myslíš, že se dostavil bratr Ward?“

„Musí se dostavit.“

„Černá ovce?“

Lena si vzpomněla na rozhovor s rodinou přede dvěma dny. „Myslela jsem, že ten titul patří Paulovi.“

„Cože?“

„Paul řekl, že je černá ovce rodiny.“

Jeffrey jí otevřel požární dveře do služebny. Spatřila odtud Marka McCalluma, experta na detektor lži Georgijského úřadu pro vyšetřování, který seděl v Jeffreyho kanceláři. Naproti němu se usadil Lev Ward.

„Jak se ti tohle podařilo?“ zeptala se Lena.

„Kdo umí, umí,“ řekl Jeffrey a rozhlédl se po služebně, patrně hledal Colea Connollyho. Obrátil se na Mariu: „Lev Ward přijel sám?“

Podívala se do vstupní haly. „Pokud vím, tak ano.“

„Kdy se dostavil?“

„Asi před deseti minutami.“ Úslužně se usmála. „Předpokládala jsem, že s tím budete chtít pohnout, tak jsem povolala Marka, abyste začali ještě před obědem.“

„Děkuju.“ Jeffrey zamířil ke své kanceláři.

„Neměla bych s Bradem zajet pro Colea?“ navrhla Lena.

„Zatím s tím počkáme,“ řekl Jeffrey a zaklepal na dveře vlastní kanceláře. Mark jim zamával. „Už připravuju stroj,“ oznámil.

„Děkuju, že ses u nás zdržel, Marku.“ Jeffrey si s mužem potřásl pravicí. „Slyšel jsem, že sis v Dew Dropu oblíbil obsluhu na pokoji.“

Mark si odkašlal a honem zase kroutil knoflíky na přístroji.

„Buďte zdráv,“ řekl Lev a tvářil se pohodově, jak jen může člověk, jehož tělo je spojeno dráty s detektorem lži. „Dostal jsem váš vzkaz dneska ráno. Promiňte, že se to neuskutečnilo včera.“

„Jsem rád, že jste přišel,“ řekl Jeffrey a vytáhl zápisník. Zatímco mluvil, něco psal. „Děkuju, že jste si udělat na tohle čas.“

„Rodina uctí za několik hodin v kostele Abbyinu památku.“ Otočil se k Leně. „Dobrý den, paní vyšetřovatelko,“ klidně pozdravil a opět se věnoval Jeffreymu. „Snažil jsem se v rámci možností všechno si utřídit v hlavě. Všichni prožíváme velmi těžké období.“

Jeffrey nevzhlédl od psaní. „Čekal jsem, že s vámi přijede Cole Connolly.“

„Omlouvám se. Cole se mi o ničem nezmínil. Bude na smutečním shromáždění. Vyřídím, aby se dostavil hned po něm.“

Jeffrey si dál zapisoval. „Pohřeb do země se nekoná?“

„Bohužel její tělo muselo být spáleno. Takže se sejde rodina a příbuzní, popovídáme si o jejím životě a o tom, jak jsme ji všichni milovali. Vyznáváme prostotu.“

Jeffrey dopsal. „Cizí lidé nejsou vítáni?“

„Není to řádný smuteční obřad, spíš rodinné setkání. Víte…“

Jeffrey vytrhl ze zápisníku list papíru a podal ho Markovi. „Propustíme vás co nejdřív.“

Lev pošilhával po papíru, netajil se zvědavostí. „To budu rád.“ Opřel se v židli. „Paul nesouhlasil, abych se podrobil testu, ale jsem přesvědčen, že vždycky je lepší spolupracovat.“

Jeffrey se posadil ke svému stolu. „Marku? Nevadí ti, že je nás tu tolik?“

„Mhm…“ Mark chvíli váhal. Normálně býval s vyšetřovaným sám, ale výsledky testů nejsou u soudu přípustným důkazem a Ward nebyl zatčen. Lena zastávala názor, že detektor slouží hlavně k řádnému vyděšení lidí. Nepřekvapilo by ji, kdyby uvnitř pobíhala v kole myška.

„Nevadí,“ řekl Mark. „Vůbec ne.“ Manipuloval s ovládacími prvky, načež se chopil propisky. „Jste připraven, reverende Warde?“

„Ne tak formálně, prosím, říkejte mi Leve.“

„Dobrá.“ Mark si přisunul zápisník vedle detektoru, Levovi bránil v pohledu do něj přístroj. Otevřel ho a zastrčil papír od Jeffreyho do kapsy. „Připomínám, abyste na otázky odpovídal pokud možno ano-ne. V danou chvíli nepotřebujeme, abyste se o něčem šířil podrobněji. Všechno, co si podle vašeho názoru bude žádat vysvětlení, proberete potom s panem Tolliverem. Přístroj bude registrovat jen vaše reakce při odpovědích ano-ne.“

Lev pohlédl na manžetu snímající údaje o krevním tlaku. „Rozumím.“

Mark zapnul přístroj a z detektoru začal pomalu vylézat papír. „Uvolněte se prosím a dívejte se přímo před sebe.“

Když Lev řekl: „Dobře,“ barevné střelky na indikátorech poskočily.

Mark mluvil monotónně, předčítal standardní otázky. „Jmenujete se Thomas Levitius Ward?“

„Ano.“

Mark to patřičně vyznačil na papír. „Bydlíte v čísle šedesát tři na Plymouth Road?“

„Ano.“

Další záznam. „Je vám čtyřicet osm let?“

„Ano.“

A tak to pokračovalo. „Máte syna Ezekiela?“

„Ano.“

„Vaše manželka zemřela?“

„Ano.“

Otázky mířily k všedním podrobnostem Levova života, aby se zjistila míra jeho pravdomluvnosti. Lena netušila, co signalizují poskakující střelky, a Markovy značky pro ni byly hieroglyfy. A tak vnitřně vypnula, dokud se nedostali k důležité pasáži.

Mark dál mluvil monotónně, jako by se vyptával na Levovo vzdělání. „Víte o někom, kdo by chtěl vaší neteři Abigail ublížit?“

„Ne.“

„Projevil o ni někdo erotický zájem?“

„Ne.“

„Zavraždil jste neteř Abigail?“

„Ne.“

„Projevila někdy zájem o někoho, koho jste považoval za nevhodnou známost?“

„Ne.“

„Rozzlobil jste se někdy na neteř?“

„Ano.“

„Uhodil jste ji?“

„Napráskal jsem jí na zadek. Totiž, ano.“ Nervózně se usmál. „Promiňte.“

Mark nepatřičnou odpověď ignoroval. „Zavraždil jste Abigail?“

„Ne.“

„Měl jste s ní sexuální styk?“

„Nikdy. Totiž, ne.“

„Dovolil jste si k ní něco nevhodného?“

„Ne.“

„Znáte člověka jménem Dale Stanley?“

Lev se zatvářil překvapeně. „Ano.“

„Šel jste s ním do jeho garáže?“

„Ano.“

„Máte bratra jménem Paul Ward?“

„Ano.“

„Máte ještě další bratry?“

„Ne.“

„Víte, kde je vaše neteř Rebeka Bennettová?“

Lev se udiveně zadíval na Jeffreyho.

Mark zopakoval: „Víte, kde je vaše neteř Rebeka Bennettová?“

Lev se opět díval přímo před sebe a odpověděl: „Ne.“

„Odnesl jste si něco z garáže Dalea Stanleyho?“

„Ne.“

„Pohřbil jste Abigail v lese?“

„Ne.“

„Víte o někom, kdo mohl chtít ublížit vaší neteři?“

„Ne.“

„Navštívil jste někdy Růžovou micinku?“

Otázka ho zaskočila, zkřivil rty. „Ne.“

„Považujete vaši neteř za sexuálně přitažlivou?“

Zaváhal. „Ano, ale…“

Mark ho zarazil: „Jen ano nebo ne, prosím.“

Lev poprvé zneklidněl. Zavrtěl hlavou, jako by sám sebe napomenul k řádné odpovědi. „Potřebuju to vysvětlit.“ Podíval se po Jeffreym. „Můžeme to zastavit?“ Nečekal na souhlas a strhával z hrudi a prstů přísavky.

„Nechte to na mně,“ vybídl ho Mark, zřejmě chtěl chránit své zařízení.

„Promiňte, já… Tohle je trochu moc,“ ohradil se Lev.

Jeffrey naznačil Markovi, aby nechal Leva odpojit se od detektoru.

„Snažil jsem se být upřímný,“ řekl Lev. „Panebože, to je šílené!“

Mark sklapl zápisník. Jeffrey řekl Levovi: „Za moment se vrátíme.“

Lena jim uhnula z cesty, a když oba muži odešli, posadila se na Jeffreyho židli.

„Nikdy bych Abby neublížil,“ řekl Lev. „To je šílené. To je šílené.“

„Neberte si to tak.“ Lena se uvelebila na židli. Doufala, že nepůsobí tak arogantně, jak si připadala. Něco jí říkalo, že Lev se nějak zapletl. A bylo jen otázkou času, kdy z něj Jeffrey vytáhne jak.

Lev se předklonil a sepjatýma rukama objal svá kolena. V té pozici vytrval, dokud se nevrátil Jeffrey. Rozpovídal se, dřív než Jeffrey usedl na Markovu židli. „Snažil jsem se být upřímný. Nechtěl jsem bláhově lhát, abyste… Ach, můj bože! Odpusťte. Nadělal jsem takový zmatek!“

Jeffrey pokrčil rameny, jako by zatím došlo k pouhému nedorozumění. „Vysvětlete mi to.“

„Byla…“ Zakryl si tvář rukama. „Byla to přitažlivá dívka.“

„Podobala se hodně vaší sestře,“ připomněla Lena.

„Ach ne,“ vyrazil ze sebe Lev roztřeseně. „Nikdy jsem si nedovolil nic nevhodného k sestře ani k neteři. K žádné neteři.“ Skoro je prosil, aby mu uvěřili. „Stalo se to jednou – jednou jedinkrát – Abby procházela kanceláří. Nevěděl jsem, že je to ona. Viděl jsem ji zezadu a zareagoval jsem tak…“ Další slova adresoval Jeffreymu. „Víte, jak to chodí.“

„Nemám žádné hezké neteřinky,“ řekl Jeffrey.

„Panebože,“ vydechl Lev. „Paul mě varoval, že toho budu litovat.“ Podpíral se vsedě rukama, zjevně zkroušený. „Přečetl jsem dost dobrých detektivek. Vím, jak to chodí. Viník se hledá vždycky nejdřív v rodině. Chtěl jsem to vyloučit. Snažil jsem se o maximální upřímnost.“ Pohlédl ke stropu, jako by doufal v zásah shůry. „Stalo se to jen jednou. Šla uličkou kolem kopírky, zezadu jsem ji nepoznal, a když se otočila, málem jsem upadl. Ne že bych…“ Zarazil se a poté pečlivě volil slova. „Nebyl v tom úmysl, natož předem promyšlený. V hlavě jsem měl prázdno, napadlo mě jen: ‚To je pěkná žena,‘ jenže jsem vzápětí zjistil, že je to Abby, a věřte mi, že jsem s ní pak nebyl schopen měsíc promluvit. V životě jsem se za nic tak nestyděl.“ Lev rozhodil rukama. „Když mi váš policejní expert položil tu otázku, hned se mi to vybavilo – ten den. Věděl jsem, že odhalí moji lež.“

Jeffrey si vychutnal sladké tajemství. „Test byl neprůkazný.“

Lev jako by vydechl veškerý vzduch. „Ve snaze uvést věci na pravou míru jsem je zkomplikoval.“

„Proč jste neohlásil, že zmizela další neteř?“

„Vypadalo to…“ Odmlčel se, jako by nemohl najít odpověď. „Nechtěl jsem plýtvat vaším časem. Beka utíká často. Je přepjatě romantická.“

„Osahával jste někdy Abigail?“ zeptal se Jeffrey.

„Nikdy.“

„Byla s vámi někdy o samotě?“

„Ano, samozřejmě. Jsem její strýc. Jsem její pastor.“

„Vyzpovídala se vám někdy z něčeho závažného?“ zeptala se Lena.

„U nás to tak nevedeme. My jen rozmlouváme. Abby si ráda četla v bibli. Rozebírali jsme spolu Písmo. Hrávali jsme spolu scrabble. To činím se všemi neteřemi a synovci.“

„Jistě chápete, proč se nad tím pozastavujeme,“ podotkl Jeffrey.

„Omlouvám se,“ řekl Lev. „Ničemu jsem nepomohl.“

„Ne,“ souhlasil Jeffrey. „Co jste pohledával u Stanleyho?“

Pár vteřin sbíral myšlenky. „Dale telefonoval, že někteří naši lidé si zkracují cestu přes jeho pozemek. Domluvili jsme se, prošli jsme hranici pozemků a shodli jsme se, že tam postavíme plot.“

„Divím se, že jste se tím zabýval osobně,“ poznamenal Jeffrey. „Máte přece na farmě práce nad hlavu.“

„Není to tak hrozné,“ odpověděl. „Každý řídí svěřený úsek.“

„Nepřipadalo mi to tak,“ řekl Jeffrey. „Nabyl jsem dojmu, že všechno řídíte vy.“

Lev váhavě připustil: „Zodpovídám za každodenní provoz.“

„To je rozsáhlé pole působnosti.“

„Ano, jistě.“

„Nemohl jste někoho pověřit, aby s Dalem prošel hranici pozemků a projednal s ním postavení plotu?“

„Otec mě pořád nabádá, abych právě tak postupoval. Jenže jsem trochu praštěný potřebou mít všechno pod kontrolou. Měl bych na sobě zapracovat.“

„Dale je statný chlapík,“ řekl Jeffrey. „Vy jste se za ním klidně vypravil sám?“

„Jel se mnou Cole. To je náš předák. Nevím, jestli jste se k tomu včera dostali. On je jedním z prvních úspěchů farmy Svaté símě. Můj otec byl jeho duchovním pastýřem ve vězení. Cole je s námi už víc než dvacet let.“

„Odsoudili ho pro ozbrojenou loupež večerky,“ podotkl Jeffrey.

Lev přikývl. „Ano. Chystal se vyloupit potravinářskou samoobsluhu. Někdo ho udal. Soudce ho ovšem nijak nešetřil. Cole si jistě zasloužil trest, ale víc než dvacet let bylo trochu moc. Dávno je to úplně jiný člověk než ten, který plánoval loupež.“

Jeffrey zatlačil jiným směrem. „Zašel jste do Daleovy dílny?“

„Prosím?“

„K Daleovi Stanleymu. Zašel jste do jeho autodílny, když jste jednali o tom plotu?“

„Ano. Nejsem žádný fanda na auťáky – to není můj svět –, ale považoval jsem to za zdvořilost.“

„Kde byl tou dobou Cole?“ zeptala se Lena. „Zůstal sedět v autě. Nechtěl jsem Dalea zastrašovat. Šlo mi jen o to, aby Dale věděl, že nejsem sám.“

„Cole z auta po celou dobu nevystoupil?“

„Ne.“

„Ani když jste šli s Dalem po hranici pozemků a upřesňovali si, kde bude stát plot?“

„Ne.“

„Využil jste někdy Colea k zastrašování?“ zeptal se Jeffrey.

Lev znervózněl. Až po chvíli řekl: „Ano.“

„Při jaké příležitosti?“

„Občas se k nám dostali lidé, kteří chtěli těžit z našeho systému. Cole jim domluvil. Bral to velmi osobně, když se někdo snažil zneužít církev. Respektive naši rodinu. Je mimořádně oddaný mému otci.“

„Dostal se do fyzického konfliktu s těmi, co vás chtěli využít?“

„Ne, rozhodně ne,“ důrazně odpověděl Lev.

„Proč jste si tak jist?“

„Protože si uvědomoval svůj problém.“

„Co máte na mysli?“

„Je – tedy byl – velmi prchlivý.“ Lev jako by se na něco rozpomínal. „Vaše paní se vám určitě zmínila o jeho výbuchu včera večer. Dejte na mě, vyplývá to z jeho oddanosti víře. Budu první, kdo uzná, že něco přehnal, ale taky bych mu podal pomocnou ruku, kdyby potřeboval.“

Lena netušila, o čem mluví, ale věděla, že je lepší ho nepřerušovat.

Jeffrey se držel tématu. „Jak to bylo s Coleovou prchlivostí? Řekl jste, že byl velmi prchlivý. Jak se to projevovalo?“

„Dopouštěl se fyzického násilí. Ne v době, kdy se s ním seznámil otec, ale předtím. Je to velmi zdatný muž. Velmi silný.“

Jeffrey zamanévroval. „Nechci se přít, Leve, ale byl tady včera. Připadal mi jako víceméně neškodný chlapík.“

„Je neškodný,“ potvrdil Lev. „Teď.“

„Teď?“

„Sloužil v armádě u zvláštní zásahové jednotky. Dělal spoustu dost hrozných věcí. Člověk nespotřebuje týdně heroin za tisíc dolarů, když žije šťastně.“ Vycítil Jeffreyho netrpělivost. „K té ozbrojené loupeži. Pravděpodobně by dostal lehčí trest – ani nevstoupil do toho obchodu –, jenže kladl odpor při zatýkání. Jednoho policistu zmlátil tak, že málem přišel o oko.“ Leva ta představa zjevně dodnes pronásledovala. „Cole ovšem bojoval holýma rukama.“

Jeffrey se narovnal. „To se v jeho trestním rejstříku neobjevilo.“

„Nevím proč,“ řekl Lev. „Jeho rejstřík jsem samozřejmě neviděl, ale on se přiznal ke svým dřívějším prohřeškům, netají je. Mluvil o nich před kongregací v souvislosti se svým testamentem.“

Jeffrey poposedl na krajíček židle. „Říkáte, že Cole bojuje holýma rukama?“

„Pěstmi,“ upřesnil Lev. „Než ho uvěznili, vydělával si jako boxer bez rukavic. Několik lidí vážně zranil. Touhle životní etapou se nepyšní.“

Jeffrey kul železo, dokud bylo žhavé. „Cole Conolly má vyholenou hlavu.“

Lev se zavrtěl, tuhle poznámku rozhodně nečekal. „Ano,“ potvrdil. „Vyholil si ji minulý týden. Jinak nosí vojenský zástřih.“

„Ježka?“

„Spíš námořní pěchotu. Ale když mu na hlavě uschnul pot, vlasy se mu trochu naježily.“ Posmutněle se usmál. „Abby si ho kvůli tomu dobírala.“

Jeffrey založil ruce. „Jak byste charakterizoval Coleův vztah k Abby?“

„Ochranářský. Počestný. Je hodný na všechny děti na farmě. Nemůžu říct, že by věnoval Abby větší pozornost. Mně často hlídá Zekeho. Naprosto mu věřím.“

„Znáte Chipa Donnera?“

Leva to jméno překvapilo. „Pár let tu a tam pracoval na farmě. Pak mi Cole oznámil, že ukradl menší hotovost. Požádali jsme ho, aby odešel.“

„Neohlásili jste to na policii?“

„Obyčejně do našich záležitostí nezatahujeme policii. Chápu, že to nevytváří příznivý dojem…“

„Netrapte se tím, jaký to vytváří dojem, reverende Warde, a povězte nám, co se stalo.“

„Cole požádal Donnera, aby odešel. A ten na druhý den vypadl.“

„Nevíte, kde je právě teď Cole?“

„Vzhledem k smutečnímu shromáždění za Abby se na farmě od rána nepracuje. Předpokládám, že je ve svém bytě nad stodolou a připravuje se.“ Lev znovu zatlačil. „Věřte mi, pane Tollivere, to všechno je minulost. Cole je ušlechtilý člověk. Považuju ho za bratra. Jako my všichni.“

„Sám jste řekl, důstojnosti, že viník se hledá nejdřív v rodině. Musíme tedy začít tím, že vyloučíme z okruhu podezřelých rodinu.“

12

Když mířili ke stodole se zemědělskými stroji, kde bydlel Cole Connolly, Jeffrey vycítil, že Lena je stejně rozechvělá jako on. Pokud se objasnění případu podobá jízdě na horské dráze, právě se řítili z vrcholu stočtyřicetikilometrovou rychlostí k přemetu. Lev Ward měl naštěstí u sebe v peněžence rodinnou fotografii. Patty O’Ryanová se jako obvykle vyjádřila barvitě, když v Coleovi Connollym poznala zparchantělého hnusáka, co navštěvoval Růžovou micinku a Chipa.

„Má poraněný prst,“ řekla Lena.

„Cože?“ zeptal se Jeffrey, ale vzápětí pochopil. Connolly vysvětlil, že si rozřízl ukazováček na pravé ruce při práci na poli.

„Vzhledem k tomu, jak vypadal Chip Donner, bych čekala, že si odnesl víc než drobnou ranku na prstu. Ovšem hráč amerického fotbalu O. J. Simpson, souzený pro vraždu, měl taky jen škrábnutý prstík.“

„Zrovna tak Jeffrey McDonald.“

„Kdo je to?“

„Brutálně ubodal k smrti celou rodinu – dvě děti a těhotnou manželku. A taky si poranil jen bříško prstu.“

„Šikula,“ poznamenala Lena. „Myslíš, že Cole unesl Rebeku?“

„To teď snad zjistíme,“ řekl Jeffrey a upínal se k naději, že děvče jen uteklo, teď je někde v bezpečí, a ne pohřbeno v zemi, kde dodýchává a modlí se, aby je někdo našel.

Jeffrey ujížděl po nezpevněné silnici, kudy mířili k farmě v pondělí. Sledovali letitý Ford Festiva Leva Warda, pastor důsledně dodržoval povolenou rychlost. Jeffrey si pomyslel, že by tak jel, i kdyby neměl v patách policajta. Lev dal dokonce znamení blinkrem, i když odbočoval na příjezdovou cestu ke stodole.

Jeffrey zaparkoval. „Konečná,“ řekl Leně a vystoupili z auta.

Lev ukázal na schodiště u zdi stodoly. „Bydlí nahoře.“

Jeffrey vzhlédl a potěšilo ho, že zepředu nejsou na stodole žádná okna, takže Connolly nespatřil nic varovného. „Zůstaň tady,“ nařídil Leně a vykročil ke stodole. Lev se pohnul za ním, ale Jeffrey ho zastavil. „Čekejte dole.“

Lev chtěl patrně zaprotestovat, ale řekl: „Podle mě jste úplně vedle, pane Tollivere. Cole Abby miloval. Není to člověk, který by spáchal něco takového. Nevím, jaké zvíře by toho bylo schopno, ale Cole není…“

„Zajisti, aby mě nikdo nerušil,“ přikázal Jeffrey Leně. A Levovi řekl: „Čekejte laskavě tady, dokud nesejdu dolů.“

„Musím si trochu připravit řeč,“ upozornil pastor. „Provázíme dneska Abby k věčnému odpočinku. Rodina na mě čeká.“

Jeffrey věděl, že rodina zahrnuje protřelého právníka, a rozhodně si nepřál, aby do jeho rozhovoru s Connollym vpadl Paul Ward. Někdejší kriminálník je chlapík jako břitva a Jeffreyho čeká dost práce, aby se mu dostal pod kůži, i když Paul nebude kalit vodu.

Jeffrey se pohyboval na území mimo svou jurisdikci, neměl zatykač a jediné, oč se mohl opřít a proč musí s Connollym promluvit, byla slova striptérky, která by zabila kvůli dávce drogy vlastní matku. „Dělejte, co musíte,“ adresoval Levovi, na víc se nezmohl.

Pastor odjížděl a Lena zastrčila ruce do kapes. „Poběží rovnou za bratrem.“

„Klidně je spoutej jako skrčence,“ řekl Jeffrey. „Hlavně jim zabraň, aby šli do toho bytu.“

„Rozkaz.“

Jeffrey tiše stoupal do strmých schodů ke Connollyho příbytku. Když došel nahoru, pohlédl oknem dovnitř a zastihl Connollyho u dřezu. Stál k Jeffreymu zády, a když se otočil, Jeffrey zjistil, že plní vodou konvici. Nijak se nelekl, že ho někdo pozoruje oknem.

„Pojďte dál,“ zavolal na Jeffreyho a postavil konvici na sporák. Ozvalo se několikeré zapraskání, než plyn vzplál.

„Pane Connolly…,“ spustil Jeffrey, nevěděl, jak by nejlépe začal.

„Pro vás Cole,“ upřesnil starý muž. „Zrovna vařím kávu.“ Usmál se, oči mu jiskřily stejně jako včera. „Dáte si?“

Jeffrey si všiml na poličce dózy s instantní kávou Folgers a potlačil odpor. Jeho otec přísahal na granule folgers, že je to nejlepší lék na kocovinu.

Jeffrey by se snad radši napil vody ze záchodové mísy, ale odpověděl: „Výborně, dám si.“

Connolly vytáhl ze skříňky další šálek. Jeffrey zaznamenal, že druhý a poslední.

„Posaďte se,“ vyzval Connolly hosta a odměřil dvě vrchovaté lžíce drobných granulí černé kávy do velkých šálků.

Jeffrey si přitáhl židli a orientoval se v Connollyho bytě, který tvořila kuchyňka, k níž přiléhal pokoj na jedné a ložnice na druhé straně. Postel byla povlečena bílým ložním prádlem a ustlána přísně po vojensku. Connolly žil spartánsky. Kromě kříže nad postelí a náboženského plakátu na jedné z bíle vymalovaných stěn tu nebylo nic, co by prozradilo něco víc na muže, který tento prostor považuje za svůj domov.

„Bydlíte tu dlouho?“ zeptal se Jeffrey.

„Hm…“ Connolly se zamyslel. „Teď patnáctým rokem. Všichni jsme se přistěhovali na farmu nějakou dobu předtím. Bydlel jsem nejdřív v chalupě, ale vnoučata rostla, dožadovala se vlastních pokojů, většího soukromí. Znáte děti.“

„Ano,“ přisvědčil Jeffrey. „Máte to tu pěkné.“

„Sám jsem si to vybudoval,“ řekl pyšně Connolly. „Rachel mi nabídla místo ve svém domě, ale objevil jsem tyhle místnosti a věděl jsem, že s nimi dokážu něco udělat.“

„Odvedl jste znamenitou tesařskou práci,“ pochválil ho Jeffrey a pozorně se rozhlížel. Bedna, v níž našli Abby, i ta další, měla dokonale spojené rohy na pokos. Ten, kdo bedny vyrobil, byl úzkostlivě pečlivý a nelitoval času.

„Dvakrát měř, jednou řež.“ Connolly postavil jeden šálek před Jeffreyho, druhý před sebe, a usedl. Mezi nimi ležela bible, pod ní štůsek ubrousků. „Co vás přivádí?“

„Rád bych se ještě zeptal na pár věcí,“ řekl Jeffrey. „Doufám, že nebudete proti.“

Connolly zavrtěl hlavou, jako by neměl co skrývat. „Ovšemže ne. Vynasnažím se, abych pomohl. Spusťte!“

Jeffrey vdechl pach instantní kávy před sebou a musel šálek odsunout stranou, aby mohl promluvit. Rozhodl se, že začne s Chipem Donnerem. O’Ryanová upozornila na jejich styky. Pro kontakty s Abby existovaly jen chatrné indicie a Connolly nepatřil k lidem, kteří se oběsí na vlastním provaze. „Slyšel jste někdy o baru Růžová micinka?“

Connolly neuhnul očima, pozoroval Jeffreyho. „To je striptýzový podnik u dálnice.“

„Ano.“

Connolly posunul svůj šálek o milimetry vlevo, aby stál přesně v ose bible.

„Byl jste tam někdy, Cole?“

„Kladete křesťanovi divnou otázku.“

„Striptérka tvrdí, že jste tam byl.“

Conolly si přejel po temeni vyholené hlavy, otřel si pot. „Je tu horko,“ řekl a přešel k oknu. Malé okno bylo na úrovni prvního patra, Jeffrey zpozorněl pro případ, že by se Connolly pokusil o útěk.

Connolly se k němu otočil. „Slovům děvky bych moc nevěřil.“

„Jistě,“ připustil Jeffrey. „Řeknou člověku to, co si myslí, že chce slyšet.“

„Přesně tak,“ souhlasil Connolly a postavil dózu folgers na poličku. Přešel ke dřezu, umyl lžíci a utřel ji zašlým ručníkem, načež ji uložil do zásuvky. Konvice začala pískat a Connolly ji odstavil týmž ručníkem z hořáku.

„Přihrajte mi je,“ požádal Jeffreyho a ten přesunul šálky na druhou stranu stolu.

„Když jsem sloužil v armádě, nevynechali jsme jediný bar ‚nahoře bez‘ v širém okolí,“ řekl Cole a naléval vařící vodu do šálků. „A vůbec různá doupata neřesti.“ Odložil konvici na sporák, vytáhl lžíci, kterou předtím umyl, a míchal s ní kávu. „Byl jsem slaboch. Velký slaboch.“

„Co pohledávala v Růžové micince Abby, Cole?“

Conolly dál míchal kávu, až čirá tekutina dokonale zčernala. „Abby chtěla pomáhat lidem,“ odpověděl a vrátil se k dřezu. „Netušila, že kráčí do jámy lvové. Byla to čistá duše.“

Jeffrey viděl, že Cole opět myje lžíci. Uložil ji do zásuvky a usedl naproti Jeffreymu.

„Snažila se pomoct Chipovi Donnerovi?“ zeptal se Jeffrey.

„Nezasloužil si pomoc,“ odvětil Cole a přiložil šálek ke rtům. Kouřilo se z něj, foukl do kávy, načež šálek položil. „Je moc horká.“

Jeffrey se opřel v židli, aby unikl pachu nápoje. „Proč si nezasloužil pomoc?“

„Lev a ostatní to nechápou, ale někteří z těch lidí chtějí ze systému jen těžit.“ Ukázal prstem na Jeffreyho. „Vy a já víme, co takoví lidé dovedou. Mým úkolem je očistit od nich farmu. Zabírají totiž místo jiným – těm, co se chtějí polepšit. Těm, co našli sílu v Bohu.“

Jeffrey se chopil šance. „Tihle zlí lidé zneužívají podané ruky. Urvou, co můžou, a zmizí.“

„Naprosto správně,“ souhlasil Cole. „Mým úkolem je co nejrychleji se jich zbavit.“

„Dřív než zničí všechno všem.“

„Ano.“

„Jak se choval Chip k Abby?“

„Tahal ji do lesa. Byla nevinná. A naivní.“

„Vy jste ho s ní viděl v lese?“ zeptal se Jeffrey a pomyslel si, že vůbec není v pořádku, když dvaasedmdesátiletý muž špehuje mladou ženu.

„Chtěl jsem se ujistit, že jí nic nehrozí,“ vysvětlil Connolly. „Nemusím snad dodávat, že jsem se bál o její duši.“

„Cítíte odpovědnost k rodině?“

„Vzhledem k tomu, jak je na tom Thomas, jsem na ni musel dohlédnout.“

„Pořád se to opakuje,“ manévroval Jeffrey. „Stačí jediné zkažené jablko.“

„To je pravda, vážený pane.“ Connolly pofoukal kávu a zkusil usrknout. Spálil si jazyk a zkřivil obličej. „Snažil jsem se jí domluvit. Chystala se s tím chlapem odejít z města. Sbalila si věci a vydala by se na cestu hříchu. To jsem nemohl dopustit. Kvůli Thomasovi, kvůli rodině. Nemohl jsem přihlížet ztrátě další duše.“

Jeffrey přikývl, kamínky se skládaly do mozaiky. Představil si Abigail Bennettovou, jak si balí věci a hodlá začít nový život, když zasáhl Connolly a všechno změnil. Co asi táhlo hlavou Abby, když ji vedl do lesa? Určitě měla strach.

„Nemyslím, že jste chtěl, aby zemřela,“ řekl Jeffrey.

Connolly trhl hlavou. Na okamžik na Jeffreyho vyvalil oči.

„Tu bednu jste vyrobil vy, Cole.“ Ukázal rukou po bytě. „Jste manuálně zručný. Vaše řemeslná dovednost vás prozradila.“ Jeffrey se pokusil mu ulehčit situaci. „Nepočítal jste s tím, že zemře.“

Connolly neodpověděl.

„Dělá mi starost její matka,“ dodal Jeffrey. „Esther je dobrá žena.“

„To je pravda.“

„Musí se dovědět, co se stalo její dceři, Cole. Když jsem byl v domě, prohlížel jsem si Abbyiny věci, abych zjistil, co se událo, Esther mě o to úpěnlivě prosila. Popadla mě za ruku, Cole. Měla v očích slzy.“ Odmlčel se. „Esther musí vědět, co se stalo jejímu dítěti, Cole. Pro klid duše.“

Connolly jen pokyvoval.

„Dospěl jsem k určitému závěru, Cole,“ pokračoval Jeffrey. „Je na čase, abych uhodil i na jiné lidi. Musím shromáždit fakta a najít mezi nimi souvislosti.“

Connolly seděl rovně na židli a pevně svíral rty.

„Nejdřív promluvím s Mary, potom s Rachel.“

„Pochybuju, že to Paul připustí.“

„Můžu je držet ve vazbě bez obvinění čtyřiadvacet hodin.“ Horečně přemýšlel, čím ho postrčit. „Podle mého názoru jsou Mary a Rachel důležité svědkyně.“

„Dělejte, jak myslíte.“ Pokrčil rameny.

„Nejtvrdším oříškem bude Thomas,“ nepolevoval Jeffrey, zkušeným okem pozoroval Connollyho a odhadoval, nakolik může starého muže ještě zmáčknout. Při zmínce o jeho učiteli se Connollyho tělo napjalo a Jeffrey pokračoval: „Uděláme všechno pro to, aby netrpěl nepohodlím. Dveře do cely jsou dost úzké, pokud jimi neprojde vozík, přeneseme ho dovnitř.“

Kohoutek nad dřezem měl špatné těsnění a Jeffrey v nastalém tichu slyšel, jak odkapává voda a ozvěna zvuk násobí. Nespouštěl oči z Connollyho, sledoval, jak muž svádí vnitřní boj s pohrůžkami a mění se výraz jeho tváře.

Jeffrey usoudil, že Connollym otřásl, a ještě přitvrdil. „Uvězním ho, Cole. Udělám, co bude třeba, abych zjistil, co se stalo. Nedoufejte, že ne.“

Connolly pevně svíral šálek s kávou, nicméně jak přemýšlel, trochu povolil. „Nechal byste Thomase na pokoji?“ zeptal se konečně.

„Slovo na to.“

Connolly přikývl. Přesto si dával na čas. Jeffrey ho užuž chtěl pobídnout, když starý muž řekl: „Žádná z nich předtím nezemřela.“

Jeffrey cítil příliv adrenalinu, ale snažil se nenarušit přirozený průběh rozhovoru. Nikdo nevystoupil a nepřiznal, že provedl něco strašného. Vždycky to nějak obešli, vyrovnali se s tím, přesvědčili sami sebe, že jsou ctnostní lidé, kteří ojediněle něco přehnali a v dobrém úmyslu se dopustili špatnosti.

„Žádná z nich předtím nezemřela,“ zopakoval Connolly.

Jeffrey se držel, aby to neznělo jako obvinění. „Provedl jste to i jiným, Cole?“

Pomalu přikývl.

„Co je s Rebekou?“

„Objeví se.“

„Jako Abby?“

„Jako falešná mince a bude otravovat,“ řekl. „Nic, co jsem pro tu holku udělal, nepochopila. Nikdy nenaslouchala mým slovům.“ Connolly civěl do své kávy, ale zjevně necítil výčitky svědomí. „Abby byla v jiném stavu.“

„Svěřila se vám?“ zeptal se a představil si Abby, jak se ho tím pokusila ovlivnit, myslela si, že tím šíleného starce odvrátí od úmyslu uvěznit ji v bedně.

„Čím dál víc mě zarmucovala,“ řekl. „To mě přesvědčilo, že musím udělat, co jsem udělal.“

„Tak jste ji pohřbil u jezera. Tam, co se s ní Chip miloval.“

„Chystala se s ním utéct. Přišel jsem se s ní modlit, ale balila se, připravovala se k útěku s tím šmejdem, aby s ním vychovávala jejich dítě v hříchu.“

„To jste nemohl připustit,“ popíchl ho Jeffrey.

„Byla hrozně naivní. Potřebovala čas, aby o samotě uvážila, co tomu mizerovi dovolila. Pošpinila se. Potřebovala povstat a znovu se zrodit.“

„O tohle šlo? Pohřbíval jste je, aby se znovu zrodily?“ Connolly neodpovídal, a tak se Jeffrey vyptával dál. „Pohřbil jste Rebeku, Cole? Leží teď pod zemí?“

Connolly položil ruku na bibli a citoval: „Ať hříšníky pohltí země…, ať bezbožní jsou vyhlazeni.“

„Kde je Rebeka, Cole?“

„Jak jsem řekl, synu, nevím.“

„Byla Abby hříšnicí?“ naléhal Jeffrey.

„Svěřil jsem ji do rukou božích. To On mě požádal, abych jim poskytl čas k modlitbě, k rozjímání. Pověřil mě posláním a já jsem poskytl těm ženám příležitost, aby změnily svůj život.“ Opět zacitoval: „Bůh ochraňuje všechny, kteří jej milují, ale bezbožní zhynou.“

„Abby nemilovala Boha?“

Connolly doopravdy zesmutněl, jako by s její strašlivou smrtí neměl nic společného. „Bůh rozhodl, že ji povolá.“ Osušil si oči. „Vykonával jsem jen Jeho rozkazy.“

„Přikázal vám Bůh, abyste umlátil k smrti Chipa?“ zeptal se Jeffrey.

„Ten mladík nerozmnožoval na světě dobro.“

Jeffrey to přijal jako přiznání viny. „Proč jste zabil Abby, Cole?“

„Bůh rozhodl, že ji povolá.“ Jeho žal byl nefalšovaný. „Nedostávalo se jí vzduchu. Chudinka.“

„Uvěznil jste ji v bedně.“

Nervně přikývl a Jeffrey si uvědomoval, že se jeho rozhořčení stupňuje. „Ano.“

Jeffrey na něj uhodil. „Zavraždil jste ji.“

„Smrt bezbožných mě netěší,“ zadeklamoval. „Jsem jen starý voják. To jsem vám řekl. Jsem pouhým vykonavatel Jeho vůle.“

„Pouhým vykonavatelem?“

„Ano, ničím víc,“ odsekl Connolly na ironickou špičku a uhodil pěstí do stolu, oči mu plály hněvem. Rychle se ale ovládl a Jeffreymu se vybavil Chip Donner a jeho pěstmi rozdrcené vnitřnosti. Jeffrey se na židli bezděčně zavrtěl, tlak jeho pistole ho uklidnil.

Connolly se napil kávy. „Vzhledem k Thomasovu stavu…“ Ruka mu sklouzla k žaludku a spontánně říhl. „Promiňte,“ omluvil se. „Mám zažívací potíže. Neměl bych pít kávu. Mary a Rachel mi pořád domlouvají, ale závislost na kofeinu je jediná neřest, které se nedokážu vzdát.“

Jerrfey honem navázal nit: „Vzhledem k Thomasovu stavu…“

Connolly odložil šálek. „Někdo ho musí nahradit. Někdo musí převzít vedení rodiny, nebo všechno, co jsme nadšeně budovali, přijde vniveč.“ Zadíval se Jeffreymu pronikavě do očí. „My všichni jsme vojáci. Potřebujeme generála.“

Jeffrey si vzpomněl, jak se Patty O’Ryanová vyjádřila o tom, že muž, který navštěvoval Růžovou micinku, dával Chipovi Donnerovi drogy: „Těžko se říká ne, když vám s nima někdo mává před očima.“ Zeptal se: „Proč jste dával Chipovi drogy?“

Connolly se na židli pohnul, jako by se chtěl usadit pohodlněji. „Had svedl Evu a ta pojedla zakázané ovoce. Chip byl jako jiní. Nikdo nedokáže odolávat dlouho.“

„Pochopitelně.“

„Bůh zakázal Adamovi a Evě jíst plody ze stromu uprostřed zahrady, ale ti neuposlechli.“ Cole vytáhl zpod bible ubrousek a otřel si čelo. „Člověk je buď silný, nebo slabý. Tenhle mladík byl slabý.“ A smutně dodal: „A naše Abigail nakonec taky. Bůh naplňuje svůj záměr. Není na nás ho zkoumat.“

„Abby byla otrávena, Cole. Bůh nerozhodl, že si ji vezme. Někdo ji zavraždil.“

Connolly zkoumavě hleděl na Jeffreyho, šálek s kávou se zastavil před jeho ústy. Nepospíchal s odpovědí, napil se, opět odložil šálek před bibli. „Zapomínáte, s kým mluvíte, synu,“ varoval ho, v podtextu klidného tónu zazněla výhrůžka. „Nejsem jen starý chlap, ale taky starý kriminálník. Nenaletím na vaše lži.“

„Nelžu vám.“

„Hm, promiňte, vážený, ale nevěřím vám.“

„Byla otrávena kyanidem.“

Zavrtěl hlavou, stále nevěřil. „Jestli mě chcete zatknout, do toho. Už nemám co dodat.“

„S kým jste to ještě provedl, Cole? Kde je Rebeka?“

Zavrtěl hlavou a rozesmál se. „Vy mě považujete za křiváka, co? Myslíte si, že se chytím všeho, abych si zachránil kejhák?“ Ukázal prstem na Jeffreyho. „Něco vám povím, synu. Já…“ Zakryl si rukou ústa a zakašlal. „Nikdy jsem…“ Rozkašlal se. A čím dál úpornější kašel ho dusil. Jeffrey vyskočil ze židle, právě když z mužových úst vylétly černé zvratky.

„Cole?“

Connolly dýchal přerývaně, lapal po dechu. Nato se popadl rukama za krk a zarýval si nehty do kůže. „Ne!“ zachroptěl a oči plné děsu třeštil na Jeffreyho. „Ne! Ne!“ Tělo se divoce zmítalo v křečích, upadl na podlahu.

„Cole?“ opakoval Jeffrey a přikovaný na místě přihlížel, jak se mužův obličej mění v hrůznou masku agónie a strachu. Pokrčené nohy se vymrštily a odkoply židli s takovou silou, že se rozlomila o zeď. Vykálel se do kalhot, a jak se plazil po podlaze ke dveřím, potřísnil ji exkrementy. Náhle strnul, tělo stále napjaté, a obrátil oči v sloup. Nohy se mu rozřásly tak, že mu z nich odskočila jedna bota.

Za necelou minutu byl mrtev.

Když Jeffrey sbíhal ze schodů, Lena přecházela podél jeho lincolnu. Jeffrey si otíral kapesníkem čelo, tak jako Connolly chvíli před smrtí.

Sáhl otevřeným oknem do auta pro svůj mobilní telefon. Jak se sehnul, udělalo se mu nevolno, narovnal se tedy a zhluboka se nadechl.

„Není ti zle?“

Jeffrey si svlékl sako a hodil ho do auta. Vyťukal Sářino číslo do ordinace a řekl Leně. „Je mrtvý.“

„Cože?“

„Musíme sebou hodit,“ řekl jí a Sářiny sestry se zeptal: „Můžete ji sehnat? Je mimořádná situace.“

„Co se stalo?“ zeptala se Lena. Ztišila hlas. „Pokusil se o něco?“

Mírně ho překvapilo, že ho může podezírat ze zabití podezřelého při zatýkání. Vzhledem k tomu, co spolu zažili, to nevyznívalo lichotivě.

Sára přišla k telefonu. „Jeffe?“

„Potřebuju, abys přijela na farmu Wardových.“

„Co se děje?“

„Cole Connolly je po smrti. Pil kávu. Podle mě v ní byl kyanid. On totiž…“ Jeffrey nechtěl myslet na to, co právě viděl. „Zemřel mi před očima.“

„Jak jsi na tom ty, Jeffrey?“

Věděl, že Lena poslouchá, tak se omezil na: „Bylo to dost zlé.“

„Miláčku,“ řekla Sára a Jeffrey se ohlédl za auto, jako by se chtěl ujistit, že se neblíží nikdo nežádoucí, aby Lena nezaznamenala v jeho tváři citové pohnutí. Cole Connolly byl odporný, ohavný parchant, který překrucoval bibli, aby ospravedlnil své strašlivé činy, ale byl taky lidskou bytostí. Jeffrey znal několik lidí, kteří by si zasloužili takovou smrt, a i když Connolly byl na čele jeho pomyslného seznamu, Jeffrey nestál o to přihlížet jeho utrpení.

„Potřebuju, abys rychle přijela,“ řekl Sáře. „Chci, aby ses na něj podívala dřív, než vyrozumíme šerifa, a to musíme.“ I pro Lenu dodal: „Sem totiž nesahá moje pravomoc.“

„Hned jedu.“

Ukončil hovor, zastrčil telefon do kapsy a opřel se o auto. Žaludek měl pořád jako na vodě a dolehl na něj strach z představy, že se napil kávy, byť bezpečně věděl, že nikoli. To bylo poprvé v životě, kdy Jeffrey díky otcovým zlozvykům něco získal, místo aby na ně doplatil. V duchu poděkoval Jimmymu Tolliverovi modlitbou, i když věděl, že pokud existuje nebe, Jimmy se nedostal přes bránu.

„Šéfe?“ důrazně ho oslovila Lena. Patrně na něj předtím mluvila. „Ptala jsem se na Rebeku Bennettovou. Řekl něco o ní?“

„Prohlásil, že neví, kde je.“

„Hm.“ Lena se rozhlédla po farmě. „Co podnikneme teď?“

Jeffreymu se momentálně nechtělo šéfovat. Chtěl se opírat o auto, zhluboka dýchat a počkat na Sáru. Kdyby tak měl na vybranou!

„Až přijede Sára, zajeď pro Tříčtvrťáka,“ instruoval Lenu. „Vymluv se, že tu tvůj mobil nemá signál. A nemusíš pospíchat, rozumíš?“

Přikývla.

Zadíval se ke stodole, na strmé schodiště a dveře, za nimiž jako by se skrývalo něco, co popsal Dante.

„Přiznal, že udělal totéž jiným ženám?“ zeptala se.

„Ano,“ odpověděl. „Tvrdil ovšem, že žádná nezemřela.“

„Věříš mu?“

„Ano. Někdo přece poslal Sáře ten dopis. Nejspíš některá z těch, co přežily.“

„Rebeka,“ usoudila Lena.

„To byl jiný rukopis,“ řekl a vybavil si řádky, které mu předala Esther.

„Neobrátila se na Sáru písemně jedna z tet? Nebo matka?“

„Esther rozhodně o ničem nevěděla. Řekla by nám to. Milovala svoji dceru.“

„Esther je oddaná rodině,“ připomněla Lena. „Podřizuje se bratrům.“

„Ne vždycky,“ namítl.

„Nevyznám se v Levovi,“ řekla. „Nevidím do něj.“

Přikývl, sám si neuměl odpovědět na otazníky kolem jeho osoby.

Lena založila ruce a mlčela. Jeffrey se podíval k silnici a zavřel oči ve snaze utišit rozbouřený žaludek. Nepostihla ho běžná nevolnost. Točila se mu hlava, bylo mu na omdlení. Opravdu ani neochutnal kávu? Před pár dny vypil hořkou limonádu. Nedostal se mu do těla kyanid?

Lena přecházela sem tam a Jeffrey ji nezadržel, když se vydala do stodoly. Vrátila se za pár minut a mrkla na hodinky. „Doufám, že se tu neobjeví Lev.“

„Jak dlouho to celé trvalo?“

„Ani ne hodinu. Jestli sem Paul dorazí dřív než Sára…“

„Pojďme,“ řekl Jeffrey a odstrčil se od auta.

Lena šla za ním do schodů a mlčela. Až když stanuli v kuchyni a spatřila na stole dva šálky, zeptala se: „Myslíš, že to udělal schválně?“

„Ne,“ odpověděl Jeffrey a v životě si nebyl ničím tak jist. Cole Connolly se zděsil, když pochopil, co se s ním děje. Jeffrey se dokonce domníval, že Connolly věděl, kdo to zosnoval. Panický strach v jeho očích Jeffreymu prozradil, že si přesně uvědomil, co se stalo. A co víc, pochopil, že ho někdo zradil.

Lena opatrně obešla tělo. Jeffreyho napadlo, že v samotném bytě může hrozit nebezpečí a zda neměli učinit nějaká preventivní opatření, ale nedokázal se na nic dlouho soustředit. Dál přemýšlel o šálku s kávou. Bez ohledu na okolnosti, kdykoli potřeboval od někoho získat informace, neodmítl, když mu nabídl něco k pití. Patřilo k základním zásadám policisty pokud možno druhou stranu zpočátku ukonejšit, vytvořit dojem, že si vyšetřovatele něčím naklonili. Vnutit podezřelým představu, že detektivové jsou jejich přátelé.

„Pojď se na něco podívat.“ Lena stála u skříně a ukázala na oblečení spočívající na ramínkách a pečlivě vyrovnané na šatníkové tyči. „Zrovna jako u Abby. Pamatuješ? V její skříni to vypadalo stejně. Všechno vyrovnané, vzdálenosti mezi ramínky odměřené jako podle pravítka.“ Ukázala na boty. „Tady je to úplně totéž.“

„Její věci tam zřejmě uložil Cole,“ uvažoval Jeffrey a povolil si kravatu, aby se mu lépe dýchalo. „Zastihl ji, když se balila před útěkem od rodiny.“

„Zvyk je železná košile.“ Lena sáhla k zadní stěně skříně a vytáhla růžový kufr. „Tohle asi nebude jeho,“ řekla, položila plastový kufr na postel a otevřela ho.

Jeffreyho mozek poručil nohám, aby se pohnuly a přiblížily ho k Leně, ale ty odmítly poslušnost. Dokonce bezděčně ustoupil skoro až ke dveřím.

Lena si toho nevšimla. Prohmatávala podšívku kufru, jestli něco neskrývá. Otevřela zip na vnější kapse. „Bingo!“

„Co je?“

Obrátila kufr na kratší stranu a zatřásla. Na postel vypadla hnědá náprsní taška. Uchopila ji lehce za okraj, otevřela a přečetla jmenovku: „Charles Wesley Donner.“

Jeffrey znovu trhl za kravatu. I když bylo okno otevřené, místnost se změnila v saunu. „Ještě něco?“

Lena špičkami prstů vytáhla cosi z vnitřní kapsičky. „Jízdenka na autobus do Savannah,“ oznámila. „S vyznačeným datem odjezdu čtyři dny předtím, než zmizela.“

„Je na ní jméno?“

„Abigail Bennettová.“

„Pokračuj.“

Lena zastrčila jízdenku do kapsy a přešla ke komodě. Povytáhla horní zásuvku. „Zase jako u Abby,“ konstatovala. „Prádlo je složené a vyrovnané jako u ní.“ Povytáhla další zásuvku a ještě jednu. „Ponožky, košile, a tak dále. Stejný pořádek.“

Jeffrey se opřel zády o zeď, svírala se mu střeva. Ztěžka lapal po dechu. „Podle Colea se chystala utéct s Chipem.“

Lena zamířila ke kuchyňské skříňce a Jeffrey na ni křikl jako vyplašená hospodyňka: „Na nic tam nesahej!“

Ohlédla se po něm a vstoupila do pokoje. Zastavila se před plakátem a založila ruce v bok. Byl na něm vyobrazen les rukou, které chránily kříž. Z kříže vyzařoval oheň v podobě blesků. Lena přejela rukou po plakátu, jako by ho chtěla očistit.

„Copak je?“ vypravil ze sebe Jeffrey, sám neměl sílu se podívat.

„Moment.“ Lena uchopil růžek plakátu tak, aby ho pokud možno nenatrhla. Pomaličku odlupovala papír. Ve zdi byl výklenek a v něm několik poliček.

Jefrey se přinutil postoupit kupředu. Na poličkách spočívaly sáčky. Domyslel si, co obsahují. Lena pro ně sáhla.

„Podívej,“ řekla a podala mu jeden z průhledných sáčků. Poznal obsah, ale víc ho zaujalo, že na něm byl štítek se jménem.

„Kdo je Gerald?“ zeptal se.

„Kdo je Bailey?“ Podala mu sáček a další. „Kdo je Kat? Kdo je Barbara?“

Jeffrey držel sáčky a pomyslel si, že drogy uvnitř mají cenu několika tisíc dolarů.

„Některá jména jsou mi povědomá,“ řekla Lena.

„Jak to?“

„Patří lidem z farmy, které jsme vyslýchali.“ Lena se vrátila k výklenku ve zdi. „Metamfetamin, kokain, marihuana. Má tu ode všeho něco.“

Jeffrey se zadíval na tělo a už se od něj nemohl odtrhnout.

„Dával drogy Chipovi,“ uvažovala Lena. „Co když dával drogy i jiným?“

„Had svedl Evu,“ citoval Jeffrey Connollyho.

Za ním se ozvaly kroky, otočil se a spatřil Sáru, která stoupala do schodů.

„Promiň, že to trvalo tak dlouho,“ omlouvala se, byť dorazila v rekordním čase. „Co se stalo?“

Jeffrey vyšel na podestu a zavolal na Lenu: „Zase to zakryj,“ a myslel tím výklenek plakátem. Zastrčil sáčky do kapsy, aby s nimi mohl dál nakládat, nehodlal čekat, až se k něčemu rozhoupá Ed Pelham. „Dík, že jsi přijela,“ řekl Sáře.

„Za málo.“

Lena přešla k nim. „Zajeď pro Tříčtvrťáka,“ řekl jí. Věděl, že na místě už nic víc nenajdou. Držel na distanc catoogahského šerifa dost dlouho.

Jen Lena odešla, Sára vzala Jeffreyho za ruku.

„Prostě tu seděl a pil kafe,“ informoval Jeffrey Sáru.

Sára se podívala do bytu a vrátila se k němu. „Ty ses taky napil?“

Ztěžka polkl, jako by měl v krku úlomky skla. Tak to možná začalo u Colea, tím řezáním v krku. Potom se rozkašlal, dusil se, až ho bolest málem roztrhla vedví.

„Jeffrey?“

Zavrtěl hlavou, na víc se nezmohl.

Sára ho dál držela za ruku. „Jsi studený.“

„Trochu mě to sebralo.“

„Tys všechno viděl?“

Přikývl. „Stál jsem tam, Sáro. Jen jsem stál a přihlížel, jak umírá.“

„Nemohl jsi nic dělat,“ uklidňovala ho.

„Možná se dalo…“

„Zabilo ho to moc rychle,“ řekla. Když neodpovídal, ovinula ho pažemi a přitiskla se k němu. „Už je dobře,“ zašeptala.

Jeffrey zavřel oči a položil jí hlavu na rameno. Sára voněla mýdlem, levandulovou pleťovou vodou, šamponem, vším čistým. Zhluboka vdechoval, potřeboval její vůní zapudit smrt, která ho obestřela v poslední půlhodině.

„Musím promluvit s Terri Stanleyovou,“ řekl. „Kyanid je klíčem ke všemu. Lena nic…“

„Pojďme,“ přerušila ho.

Nehýbal se. „Nechceš se podívat…“

„Viděla jsem dost,“ řekla a zatahala ho za ruku. „Tady už nemůžu nic udělat. Hrozí nebezpečí otravy. V celém bytě. Neměli jste se tam zdržovat. Dotkla se něčeho Lena?“

„Plakátu, ukrýval za ním drogy.“

„Bral je?“

„Myslím, že ne,“ odpověděl Jeffrey. „Nabízel je jiným, zkoušel, jestli si vezmou.“

Ke stodole se blížil sedan šerifa okresu Catoogah, za ním se zvedala oblaka prachu. Jeffrey nechápal, jak se sem dostal tak rychle. Lena ještě nemohla dorazit do jeho úřadu.

„O co tu sakra kráčí?“ rozkřikl se Pelham, vyrazil z auta a neobtěžoval se přibouchnutím dveří.

„Došlo tu k vraždě,“ informoval Jeffrey.

„A vy jste se tu náhodou nachomýtl?“

„Mluvil jste s mojí vyšetřovatelkou?“

„Potkal jsem ji na silnici, zastavila mě máváním. Buďte setsakramentsky rád, že jsem zrovna jel tímhle směrem.“

Jeffrey neměl sílu ho odkázat s jeho výhrůžkami do patřičných mezí. Zamířil k Sářinu autu, chtěl být co nejdřív co nejdál od Colea Connollyho.

„Nepovíte mi, co kurva pohledáváte bez mého souhlasu na místě, které spadá pod moji pravomoc?“

„Odjíždím,“ řekl Jeffrey, jako by to nebylo zřejmé.

„Mně nikam nefrnknete,“ varoval Pelham. „Vraťte se!“

„Zatknete mě?“ otázal se Jeffrey a otevřel dveře auta.

Sára stála za ním. „Možná byste měl v tomhle případě povolat GBI, Ede.“

Nafoukl se jako vydra před ponořením. „Vřele děkuju za radu, ale s místem činu tady u nás si poradíme sami.“

„Vím, že to dokážete,“ ujistila ho sladce zdvořilým tónem, do něhož přeladila vždycky, když se jí chtělo někoho roztrhnout jako hada. „Ale muž nahoře byl pravděpodobně otráven kyanidem a ve vzduchu stačí poměr tři ku deseti tisícům, aby to usmrtilo člověka. Na vašem místě bych povolala na vysoce rizikové místo činu někoho s odpovídajícím vybavením.“

Pelham si upravil opasek s pistolí. „Myslíte, že je to nebezpečné?“

„Tímhle by se Jim nejspíš nechtěl zabývat,“ řekla Sára. Jim Ellers byl catoogahský koroner. Táhlo mu na sedmdesátku, a než odešel na odpočinek, byl majitelem jednoho z nejúspěšnějších pohřebních ústavů, ale zůstal dál koronerem, což mu zajišťovalo slušné kapesné. Nebyl lékařem, ale ochotně se účastnil pitev, aby si přilepšil.

„Do prdele!“ Pelham plivl na zem. „Víte, co to bude stát?“ Nečekal na odpověď, vztekle oddusal ke svému autu a sáhl pro krátkovlnnou vysílačku.

Jeffrey nasedl do auta, Sára také.

„To je kretén,“ ulevila si a nastartovala.

„Zavezeš mě ke kostelu?“ zeptal se.

„Samozřejmě,“ souhlasila a vycouvala od stodoly. „Kde máš auto?“

„Odjela jím Lena.“ Pohlédl na hodinky. „Brzy by se měla objevit.“

„Už je ti líp?“

„Napravil by mě panák něčeho ostřejšího,“ řekl.

„Doma na tebe čeká flaška.“

Navzdory okolnostem se usmál. „Odpusť, že jsem tě sem tahal a připravil tě o čas.“

„O nic jsi mě nepřipravil,“ řekla a předjela před bílou budovu.

„To je ten kostel?“

„Ano.“

Vystoupil z auta a prohlížel si neokázalou, skromnou stavbu. „Uvidíme se doma.“

Vyklonila se z okna a stiskla mu ruku. „Dej na sebe pozor.“

Sledoval, jak odjíždí, počkal, dokud mu auto nezmizelo z dohledu, načež vyšel po schodech ke kostelu. Napadlo ho, že zaklepe, ale rozmyslel si to, otevřel dveře a vešel.

V obřadním prostoru nikdo nebyl, ale slyšel hlasy zezadu. Došel ke dveřím za kazatelnou a tentokrát zaklepal.

Otevřel mu Paul Ward a jeho obličej prozrazoval úlek. „Co si přejete?“

Stál ve dveřích a bránil mu tak ve vstupu, ale Jeffrey zahlédl rodinu usazenou u dlouhého stolu. Na jedné straně Mary, Rachel a Esther, Ephraim, Lev a zřejmě Paul na druhé. V čele stolu seděl na invalidním vozíku starý muž. Před ním stála kovová urna, pravděpodobně s Abbyiným popelem.

Lev vstal a vyzval Jeffreyho: „Prosím, račte dál!“

Paul váhavě uvolnil Jeffreymu cestu, zjevně ho netěšilo, že se tu objevil.

„Promiňte, že ruším,“ řekl Jeffrey.

„Vypátral jste něco?“ zeptala se Esther.

„V případu nastal obrat,“ odpověděl Jeffrey. Přešel k muži na invalidním vozíku. „Myslím, že se neznáme, pane Warde.“

Mužova ústa se nemotorně pohnula a vyslovila něco, co Jeffrey dešifroval jako „Thomas“.

„Tedy Thomas Ward,“ řekl Jeffrey. „Mrzí mě, že se poznáváme za takových okolností.“

„Za jakých okolností?“ zeptal se Paul a Jeffrey se zadíval na jeho bratra.

„Nic jsem jim neřekl,“ bránil se Lev. „Dal jsem vám slovo.“

„Jaképak slovo?“ napadl ho Paul. „Zatraceně, do čeho ses zapletl, Leve?“ Thomas pokynul roztřesenou rukou, aby se uklidnili, ale Paul řekl: „Tohle je vážná věc, otče. Jestli mám být právním zástupcem rodiny, musí mě poslouchat.“

„Nebudeš nás komandovat, Paule,“ kupodivu rázně zasáhla Rachel.

„Posaď se, Paule,“ zasáhl Lev. „Do ničeho jsem se nezapletl.“

Tím si nebyl Jeffrey moc jist, ale řekl: „Cole Connolly je po smrti.“

Přítomní v síni se kolektivně zajíkli a Jeffrey si na okamžik připadal jako v detektivce Agathy Christie.

„Panebože,“ vydechla Esther a přiložila si ruku k srdci. „Co se stalo?“

„Někdo ho otrávil.“

Esther se podívala na manžela, pak na staršího z bratrů. „Tomu nerozumím.“

„Někdo ho otrávil?“ zopakoval Lev tázavě a klesl na židli. „Prokrista, a čím?“

„Podle mého názoru kyanidem,“ odvětil Jeffrey. „Tím, který zabil Abby.“

„Ale…“ Esther zavrtěla hlavou. „Řekl jste, že se udusila.“

„Udusil ji kyanid,“ upřesnil Jeffrey, do té doby jim záměrně tajil celou pravdu. „Někdo nejspíš rozpustil sůl ve vodě a nalil ji do trubičky…“

„Do trubičky?“ zeptala se Mary. Promluvila vůbec poprvé a Jeffrey si všiml, že obličeji jí mléčně zbělel. „Do jaké trubičky?“

„Do trubičky zavedené do bedny,“ vysvětlil. „Kyanid reagoval…“

„Do bedny?“ podivila se Mary, jako by to slyšela poprvé. A možná tomu tak je, pomyslel si Jeffrey. Když před několika dny začal vysvětlovat, co se stalo Abby, odešla z místnosti. Třeba ostatní ušetřili její jemnocitné uši tohoto pozoruhodného faktu.

„Cole přiznal, že to udělal už předtím,“ řekl Jeffrey a postupně se zadíval na každou ze sester. „Trestal tímhle způsobem i další děti, když dospívaly?“ Pohlédl na Esther. „Potrestal tak někdy Rebeku?“

Esther přerývaně oddychovala. „Proboha, proč by…“

Paul ji přerušil. „Pane Tollivere, potřebovali bychom teď být sami.“

„Mám ještě pár otázek,“ trval na svém Jeffrey. Paul zaprotestoval: „O tom nepochybuju, jenže my…“

Jeffrey ho zarazil. „Ostatně jedna z nich je určena právě vám.“

Paul zamžikal. „Mně?“

„Navštívila vás Abby několik dní předtím, než zmizela?“

„Totiž…“ Zamyslel se. „Ano, patrně navštívila.“

„Přivezla ti přece ty papíry od traktoru,“ doplnila Rachel.

„Ano,“ uvědomil si Paul a vysvětlil: „Nechal jsem je tady v kufříku. Dokumenty bylo třeba podepsat a neprodleně doručit na úřad.“

„Nemohla je odfaxovat?“

„Byly to originály,“ řekl Paul. „Pro ni to byl krátký výlet, tam a zpátky. Abby ho podnikala často.“

„Moc často ne,“ nesouhlasila Esther. „Tak jednou, nejvýš dvakrát za měsíc.“

„To je slovíčkaření,“ poznamenal Lev. „Odvezla Paulovi dokumenty, aby se nemusel čtyři hodiny harcovat sem tam.“

„Jela autobusem,“ řekl Jeffrey. „Proč ne autem?“

„Abby nerada řídila na dálnici,“ odpověděl Lev. „V čem je problém? Myslíte, že se setkala s někým v autobusu?“

„Pobýval jste v Savannah celý ten týden, kdy Abby zmizela?“ otázal se Jeffrey Paula.

„Ano,“ odpověděl advokát. „To jsem vám už řekl. Trávím tam každý druhý týden. Vyřizuju všechny právní záležitosti, které se týkají farmy. Je to časově dost náročné.“ Vytáhl z kapsy notýsek a něco do něj naškrábal. „To je telefonní číslo mojí kanceláře v Savannah,“ řekl a vytrhl stránku. „Zavolejte sekretářce Barbaře, potvrdí vám, kde jsem byl.“

„I v noci?“

„Prověříte, jestli mám alibi?“ zeptal se užasle.

Zasáhl Lev. „Paule…“

„Poslyšte, narušil jste poslední rozloučení s mojí neteří,“ vmetl Paul Jeffreymu do tváře. „Chápu, že konáte svoji práci, ale všechno má svoje meze.“

Jeffrey nezaváhal. „Neprskejte na mě.“

„Mám toho po krk…“

„Neprskejte mi do obličeje,“ varoval ho důrazněji Jeffrey a Paul rozumně ustoupil o krok. Jeffrey se podíval na sestry, pak na Thomase, který seděl v čele stolu. „Někdo zavraždil Abby,“ adresoval všem a stěží ovládal hněv, který se v něm rozhořel. „Cole Connolly ji pohřbil v bedně. Živořila v ní několik dní, až někdo – ten, kdo věděl, kde je pohřbena – jí nalil do hrdla kyanid.“

Esther vyletěla ruka k ústům a vytryskly jí slzy z očí.

„Právě jsem viděl stejným způsobem umírat člověka,“ pokračoval. „Přihlížel jsem, jak se svíjí v křečích na podlaze, lapá po dechu a přitom si uvědomuje, že zemře, možná prosil Boha, aby pospíšil a zbavil ho bolesti.“

Esther svěsila hlavu a usedavě se rozplakala. Rodinou to zjevně otřáslo, a když se Jeffrey rozhlédl po síni, jediný Lev se mu díval zpříma do očí. Pastor se chystal něco říci, ale Paul položil bratrovi ruku na rameno a zarazil ho.

„Rebeka je stále nezvěstná,“ připomněl jim Jeffrey.

„Domníváte se, že…“ Esther nedokončila otázku, neboť v plné míře pochopila možné důsledky.

Jeffrey pozoroval Leva, pokoušel se číst v jeho prázdném pohledu. Paulovi se ve tvářích rýsovaly čelistní kosti, ale Jeffrey nevěděl, jestli ze zlosti nebo usilovného soustředění.

Nakonec se hlasem rozechvělým z pomyšlení na to, že neteři hrozí nebezpečí, zeptala namísto Esther Rachel. „Domníváte se, že se někdo zmocnil Rebeky?“

„Myslím, že někdo v téhle místnosti dobře ví, co se děje – a pravděpodobně se na tom přinejmenším podílí.“ Jeffrey pohodil na stůl hrst služebních navštívenek. „Tady je pro všechny moje telefonní číslo,“ řekl. „Zavolejte, až se odhodláte odhalit pravdu.“

13

Sára ležela v posteli na své straně a dívala se z okna. Slyšela, jak Jeffrey v kuchyni rachotí nádobím. Kolem páté hodiny ranní ji vyděsil k smrti – poskakoval ve tmě, oblékal si běžecké trenýrky a v odlesku měsíčních paprsků vypadal jako vrah sekerník. O hodinu později ji probudil znovu, protože klel jako námořník, když nedopatřením šlápl na Boba. Vypuzený z postele Jeffreym se chrt uložil ke spánku ve vaně a pobouřilo ho stejně jako Jeffreyho, když zjistil, že se tam znovu setkali.

Přesto Sáru Jeffreyho přítomnost v domě těšila. Líbilo se jí, když se uprostřed noci převalila a ucítila teplo jeho těla. Měla ráda jeho hlas a vůni balzámu, který si potají půjčoval z její kosmetiky a ošetřoval si jím ruce. A zvlášť oceňovala, že pro ni připravoval snídani.

„Mrskni prdelkou, budou míchaná vajíčka,“ houkl na ni Jeffrey z kuchyně.

Sára zabručela něco v tom smyslu, že by se styděla před matkou, kdyby ho slyšela takhle mluvit, a soukala se zpod přikrývky. V domě bylo lezavě chladno, byť slunce pražilo do jezera a vlny vysílaly do oken rudohnědé pablesky. Popadla Jeffreyho župan, zahalila se do něj a cupitala chodbou.

Jeffrey stál u sporáku a smažil slaninu. Měl na sobě tepláky a černé tričko s krátkým rukávem, ranní slunce dávalo vyniknout jeho monoklu.

„Já věděl, že jsi vzhůru,“ řekl.

„Tvoje kouzlo funguje,“ poznamenala a poplácala Billyho, který se k ní lísal. Bob se rozplácl na pohovce, ťapky ve vzduchu. Oknem zahlédla Bubbu, svou někdejší kočku, která se promenovala po zahradě.

Jeffrey mezitím vytáhl karton s vejci z ledničky a položil ho vedle misky. Sára vejce rozklepávala a snažila se nerozmazat bílky po celé pracovní ploše. Jeffrey viděl, jaký dělá nepořádek, ujal se vajec a řekl: „Posaď se.“

Sára klesla na stoličku v koutu kuchyně a sledovala, jak po ní jeffrey uklízí.

„Nemohl jsi spát?“ zeptala se spíš řečnicky.

„Nemohl,“ odpověděl a hodil hadr do dřezu.

Trápil ho případ, ale skoro stejné starosti mu dělala Lena. Po celou dobu, co ji zná, se o Lenu Adamsovou bál. Zpočátku proto, že si počínala v hlídkové službě příliš horlivě a při zatýkání příliš agresivně. Potom se potýkal s její soutěživostí, její touhou být na stanici nejlepší, bez ohledu na zkratky, jimiž toho dosáhne. Svědomitě ji připravoval na dráhu detektiva, přidělil ji jako parťačku Frankovi a prostřel nad ní ochranná křídla, cvičil ji v něco, co Sára považovala pro ženu za nedostupné. Lena byla příliš zaměřena na jediný cíl a šla sobecky za ním. Před dvanácti lety Sára předpověděla, že s Lenou bude mít starosti pořád. A že se zapletla s pronacistickým skinheadem Ethanem Greenem, to bylo jediné, co ji u Leny doopravdy překvapilo.

„Promluvíš si znovu s Lenou?“ zeptala se Sára.

Jeffrey neodpověděl přímo. „Na takové debaty je moc chytrá.“

„Inteligenci lze využít i zneužít,“ prohlásila Sára.

„To je důvod, proč si myslím, že Cole nešel po Rebece,“ řekl Jeffrey. „Je moc vzpurná. Nezaměřil by se na někoho, kdo by se mu důrazně postavil.“

„Pátrá ještě Brad v Catoogahu?“

„Ano,“ jen tak hlesl, protože přestával věřit, že tam něco objeví. Vrátil se ke Coleovi Connollymu, jako by v duchu vedl jiný rozhovor. „Rebeka by se matce svěřila, co se děje, a Esther… Esther by utrhla Coleovi hlavu.“ Zdravou rukou rozklepl zbývající vejce do misky. „To by Cole neriskoval.“

„Predátoři mají vrozenou schopnost vybrat si správnou oběť,“ souhlasila Sára a opět pomyslela na Lenu. Shodou nepříznivých okolností se stala snadnou obětí Ethana. Sára chápala proč. Všechno bylo naprosto logické, ale protože znala Lenu, neuměla se s tím vyrovnat.

„Včera jsem to viděl, ten děs v jeho očích, když pochopil, co se děje. Kristepane, taková strašná smrt!“

„Stejně zemřela Abby,“ připomněla mu. „S tím rozdílem, že ležela ve tmě a netušila, co se s ní děje.“

„Myslím, že to věděla,“ řekl Jeffrey. „Přinejmenším si to uvědomila v konečné fázi.“ Před kávovarem stály dva hrnky, naplnil je a jeden podal Sáře. Všimla si, že zaváhal, než usrkl, a pomyslela si, že se sotva někdy napije kávy, aniž by se mu vybavil Cole Connolly. Svým způsobem měla Sára snazší práci než Jeffrey. Ten je vždycky v přední linii. Vidí jako první mrtvé tělo, musí vyrozumět rodiče a nejbližší, unést tíhu jejich zoufalství a vypátrat, kdo je připravil o dítě, matku, milovanou bytost. Není divu, že mezi policisty je vyšší sebevražednost než v jiných profesích.

„Co ti napovídá instinkt?“ zeptala se Sára.

„Celkem nic.“ Míchal vajíčka vidličkou. „Lev přiznal, že ho Abby přitahovala.“

„To je ovšem normální,“ řekla, vzápětí dodala: „Tedy pokud to probíhalo, jak uvádí.“

„Paul tvrdí, že byl v Savannah. Ověřím si to, ale stejně tak nezjistím, co dělal po večerech.“

„Právě to může svědčit o jeho nevině,“ připomněla mu Sára. Dávno se od Jeffreyho poučila, že zvláštní pozornost při vyšetřování je třeba věnovat těm, co mají dokonalé alibi. Ani Sáře nemohl nikdo přísežně dosvědčit, že v noci, kdy byla zavražděna Abigail Bennettová, se nehnula z domu.

„O dopisu, co jsi dostala, taky nevím nic nového,“ řekl. „Pochybuju, že laboratoř na něco kápne.“ Zamračil se. „Stojí to spoustu peněz.“

„Proč jsi ho tam posílal?“

„Protože se mi nelíbí, že někdo kvůli případu kontaktoval tebe,“ řekl a Sára nepřeslechla jeho zlostný tón. „Nejsi policistka. Nemáš s tím nic společného.“

„Možná odesilatel počítal s tím, že ti to řeknu.“

„Proč neposlal dopis na stanici?“

„Moje adresa je v telefonním seznamu. Ten, kdo to poslal, se možná bál, že se dopis na stanici ztratí. Co když to byla jedna ze sester?“

„Vůbec tě neznají.“

„Řekl jsi jim, že jsem tvoje žena.“

„Stejně se mi to nelíbí.“ Jeffrey rozdělil vajíčka na dva talíře a přidal k nim několik topinek. Vrátil se k původnímu tématu.

„S kyanidem je to začarované.“ Nabídl Sáře slaninu, vzala si dva proužky. „Čím víc se jím zabýváme, tím víc to vypadá, že jeho jediným zdrojem je Dale. Jenže Dale přísahá, že garáž vždycky zamyká.“

„Věříš mu?“

„Možná bije manželku, ale myslím, že mluví pravdu. Nářadí je jeho chleba. Přece nenechá dveře dokořán, zvlášť když se kolem courají lidi z farmy.“ Přisunul k Sáře džem.

„Co když v tom má prsty?“

„Nevím proč. Neznal se s Abby, chyběl mu motiv, aby otrávil Colea. Měl jsem sebrat celou rodinu, rozdělit je a snažit se někoho zlomit.“

„To by Paul těžko připustil.“

„Asi se vrhnu na toho starce.“

„Ach, Jeffrey, nedělej to,“ řekla Sára spontánně ochranářsky. „Thomas Ward je bezmocný starý muž.“

„V té rodině není nikdo bezmocný. Ani Rebeka.“

Sára vážila slova. „Nezapletla se do toho ona?“

„Podle mě se skrývá. Možná něco ví.“ Posadil se vedle ní k pultu, svraštil obočí, nejspíš v duchu pedantsky probíral to, co mu v noci nedalo spát.

Sára ho pohladila po zádech. „Něco se vyvrbí. Měl by ses vrátit na výchozí pozici.“

„To je fakt.“ Pohlédl na ni. „Všechno se točí kolem kyanidu. To je klíč. Promluvím s Terri Stanleyovou. Musím ji dostat z Daleových spárů a vyslechnout.“

„Objednala se na dnešek ke mně do ordinace,“ řekla Sára. „Musím ji přijmout v polední pauze.“

„Co má za problémy?“

„Její nejmladší ne a ne se uzdravit.“

„Promluvíš s ní o těch podlitinách?“

„Jsem s tebou na jedné lodi,“ řekla Sára. „Těžko ji ovšem můžu zahnat do kouta a dostat z ní, co se děje. Kdyby to bylo tak snadné, neměl bys nic na práci.“

Sára v noci přemýšlela o své vlastní vině, vídala Terri Stanleyovou tolik let a netušila, co prožívá doma.

„Nemůžu zradit Terriinu důvěru a vyděsit ji,“ pokračovala. „Její děti stůňou. Potřebuje lékařskou pomoc. Vidí ve mně jistotu. Ale ujišťuju tě, kdybych viděla, že někdo ublížil jejím dětem, uhodila bych na ni. A nenechala bych ji s nimi odejít.“

„Doprovázel ji někdy na polikliniku Dale?“ zeptal se.

„Nikdy se neukázal.“

„Mohl bych se u tebe zastavit a promluvit s ní?“

„Ne že bych tím byla nadšená.“ Představa, že její ordinace se změní v druhou policejní stanici, se jí nezamlouvala.

„Dale má v dílně nabitou bouchačku a podle všeho se mu moc nelíbí, když policajti vyslýchají jeho manželku.“

„Hm.“ Těžko mohla něco namítnout. To měnilo situaci.

„Co kdybych počkal na parkovišti, až půjde od tebe?“ navrhl. „Odvezl bych ji na stanici.“

Sáře to připadalo mnohem lepší, ale pořád se nemohla smířit s představou, že vystaví Terri Stanleyovou překvapivému útoku. „Bude s sebou mít chlapečka.“

„Maria miluje děti.“

„Stejně se mi to nelíbí.“

„Abby Bennettové se jistě nelíbilo, když ji někdo strčil do bedny.“

To byl pádný argument, byť jeho úmysl nepovažovala za vhodný. Navzdory tomu Sára povolila. „Objednala jsem ji na dvanáct patnáct.“

Brockův pohřební ústav sídlil ve viktoriánském domě, který nechal zbudovat na počátku dvacátého století ředitel železničního opravářského depa v Avondalu. Aby získal prostředky na stavbu, sáhl do pokladny železnice, ale brzy to prasklo a dům byl prodán v dražbě. John Brock koupil dům za směšně nízkou částku a proměnil ho v jeden z nejhezčích pohřebních ústavů v této části Georgie.

Po Johnově smrti převzal podnik jeho jediný syn. Sára chodila s Danem Brockem do školy a pohřební ústav byl na trase školního autobusu. Rodina bydlela v patře nad ústavem, a když každého všedního dne ráno autobus před sídlem Brockových zastavil, Sára se přikrčila – ne, nebyla cimprlich, ale protože Danova matka čekávala venku se synem, ať lilo jako z konve nebo pražilo slunce, aby ho políbila na rozloučenou. Po této trapné scéně Dan nastoupil do autobusu a všichni kluci na něj pomlaskávali.

Nejčastěji sedával vedle Sáry. Nepatřila k hvězdám školy, nezkoušela fetovat, nebyla ani šprtkou. Většinou si za jízdy četla a nevšímala si, kdo vedle ní sedí, pokud sebou neplácl na sedadlo Dan Brock. Byl víc než ukecaný, navíc vedl divné řeči. Sára ho litovala a to se nezměnilo ani po třiceti a něco letech od doby, co spolu jezdili do školy. Zapřisáhlý starý mládenec Dan zpíval v kostelním sboru a stále bydlel s matkou.

„Haló!?“ zvolala Sára, když vstoupila do rozlehlého vestibulu, který zaujímal celou čelní frontu domu. Audra Brocková na vnitřní výzdobě od doby, kdy její manžel sídlo koupil, nic nezměnila, těžké koberce a závěsy odpovídaly viktoriánskému stylu. Halu volně vyplňovaly křesílka a stolky, květinová výzdoba ukrývala kazety s papírovými kapesníky, aby truchlící mohli ulevit svému žalu.

„Brocku?“ Sára položila svůj kufřík na jedno z křesílek, aby vyhledala úmrtní list Abigail Bennettové. Slíbila Paulu Wardovi, že předá dokument Brockovi včera, ale pro nával práce to nestihla. Carlos si vzal výjimečně den volna, Sára ovšem nechtěla nechat rodinu čekat další den.

„Dane?“ zkusila to opět, mrkla na hodinky a přemýšlela, kde může být. Takhle se vrátí pozdě do ordinace.

„Haló?“ Venku neparkovalo žádné auto, Sára usoudila, že se ani nechystá žádný pohřeb. Procházela vestibulem a nakoukla do každého z pietních salonků. Objevila Brocka v posledním. Vysoký hubený muž vnořil celou horní část těla do rakve, víko podpíral zády. Půvabná ženská noha ohnutá v koleni a obutá ve střevíci na vysokém podpatku trčela z rakve a pohupovala se. Kdyby ho Sára dobře neznala, podezřívala by ho z čehosi necudného.

„Dane?“

Prudce se zvedl a praštil se hlavou o víko rakve. „Všemohoucí bože,“ rozesmál se a ruka mu vylétla k srdci, když víko s třeskem dosedlo. „Málem jsi mě vyděsila k smrti.“

„Promiň.“

„Ostatně tady je pro to vhodné místo!“ zažertoval a plácl se do stehen.

Sára se přinutila k úsměvu. Brockův smysl pro humor odpovídal jeho profesi.

Přejel rukou po lesknoucí se hraně světležluté rakve. „Tahle je na zvláštní objednávku. Krása, co?“

„Hm, ano,“ souhlasila Sára, jinak nebyla schopna ze sebe nic vypravit.

„To všechno je na přání přátel z Grantského technologického institutu,“ vysvětloval a ukázal na černé řasení kolem víka. Zářivě se na ni usmál. „Nerad tě obtěžuju, ale nepomohla bys mi?“

„Oč jde?“

Otevřel znovu víko rakve a odhalil tělo andělsky buclaté, asi osmdesátileté ženy. Stříbrné vlasy měla sčesané do drdolu, tváře mírně nalíčené růží, aby jí dodaly zdravého vzezření. Vzhledem patřila spíš do Muzea madame Tussaudové než do citrónově žluté rakve. Technika balzamování se Sáře příčila – ne snad kvůli používané červeni a maskaře, ale kvůli chemikáliím, které konzervují tělo a brání hnilobnému rozkladu. Neuměla si představit, že by umřela a někdo – a co horšího, možná Dan Brock – by jí ucpával vatou různé tělesné otvory, aby jimi neunikala balzamovací tekutina.

„Snažil jsem se ho potáhnout dolů,“ řekl Brock a ukázal na dámské sako, shrnuté pod rameny zesnulé. „Je trochu při těle. Kdybys jí zvedla nohy, zatáhnul bych…“

„Ovšem,“ souhlasila Sára poněkud zbrkle, neboť to bylo to poslední, co chtěla dopoledne dělat. Uchopila ženské nohy za kotníky, zvedla je a Brock rychle patřičně popotáhl kostýmové sako, přitom nezavřel ústa. „Nechtěl jsem ji přenášet ke kladkostroji a maminka už na to nemá, aby mi s tímhle pomáhala.“

Sára položila nohy. „Jak se jí daří?“

„Ischias,“ zašeptal, jako by i pojmenování nemoci mohlo matce ublížit. „Stáří je hrozná věc. Pro každého.“ Přejel rukou kolem rakve a upravil hedvábné obložení. Nato si třel ruce dlaněmi o sebe, jako by si je po splnění úkolu myl. „Děkuju, žes mi s tím pomohla. Co pro tebe můžu udělat?“

„Ach…“ Sára málem zapomněla, proč přišla. Vrátila se ke křesílku, kde nechala Abbyiny dokumenty. „Slíbila jsem Paulu Wardovi, že ti předám ve čtvrtek úmrtní list, ale nestihla jsem to.“

„S tím nebudou problémy.“ Brock ji obdařil úsměvem. „Ještě tu nemám z krematoria Chipa.“

„Chipa?“

„Charlese,“ upřesnil. „Promiň, Paul mu říkal Chip, ale já jsem věděl, že to není jeho opravdické jméno.“

„Proč chce Paul úmrtní list Charlese Donnera?“

Brock trhl rameny, jako by tento požadavek byl něčím naprosto přirozeným. „Přebírá úmrtní listy všech zesnulých z farmy.“

Sára nahmatala rukou opěradlo křesílka, cítila potřebu se něčeho solidního přidržet. „Umírá na farmě hodně lidí?“

„Ne.“ Brock se zasmál, i když Sára neshledávala na tématu nic veselého. „Promiň, jestli jsem tě mystifikoval. Moc ne. Letos dva – Chip je třetí. Loni byli taky jen dva.“

„Mně to připadá dost,“ namítla Sára a pomyslela si, že vynechal Abigail, což by zvýšilo letošní bilanci na čtyři.

„Možná máš pravdu,“ pomalu řekl Brock, jako by si teprve teď uvědomoval bizarní souvislosti. „Ale uvaž, co za lidi se tam dostane. Většinou jsou to trosky. Připadá mi od rodiny křesťanské, že hradí jejich poslední cestu.“

„Na co umírají?“

Brock si mnul bradu. „Vlastně všichni z přirozených příčin, to říkám zodpovědně. Samozřejmě pokud považujeme za přirozené, že se někdo uchlastá a ufetuje k smrti. Jeden z nich byl přímo nasáklý alkoholem, ale jeho pozůstatky po kremaci mohli vydat až po víc než třech hodinách, přestože přispěl vlastní zápalnou látkou. Chlapík byl totiž kost a kůže. Kde nic, tu nic.“

Sára věděla, že tělnatí mrtví hoří snáz než šlachovití, ale nemuselo se jí to připomínat krátce po snídani. „A ti ostatní?“

„Mám kopie úmrtních listů v kanceláři.“

„Od Jima Ellerse?“ zeptala se Sára s poukazem na catoogahského okresního koronera.

„Ano,“ odpověděl Brock a mávl na ni, aby ho následovala.

Sára šla za ním a měla neblahé tušení. Jim Ellers, sympatický člověk, byl jako Brock majitelem pohřebního ústavu, ne lékařem.

Jim posílal složitější případy Sáře nebo na státní patologii. Nepamatovala, že by jí za posledních víc než osm let poslal z Catoogahu jiné případy než oběti střelných nebo bodných či řezných ran. Jim jistě považoval úmrtí na farmě za naprosto přirozená. Možná právem. Brock označil tamní dělníky za trosky. S alkoholismem a drogovou závislostí se těžko bojuje, a pokud se neléčí, závažné zdravotní problémy se nevratně prohlubují a končí smrtí.

Brock otevřel velké dřevěné zasouvací dveře do místnosti, kde kdysi bývala kuchyně. Teď tu byla kancelář, uprostřed stál masivní psací stůl se zásuvkou plnou písemností.

„Mamince se nevede nejlíp, tak tu momentálně neuklízí,“ omluvil se.

„To nic.“

Brock přešel k řadě registratur podél celé zadní stěny místnosti. Opět si zamnul bradu, přejel po několika zásuvkách, ale žádnou nepovytáhl.

„Copak?“

„Dopřej mi chvilku, musím si vybavit jména.“ Omluvně se zazubil. „Maminka má na tyhle věci lepší paměť než já.“

„Je to důležité, Dane,“ podotkla Sára. „Běž za matkou.“

14

„Ano, madam,“ řekl Jeffrey do telefonu a obrátil před Lenou oči v sloup. Barbara, sekretářka Paula Warda, mu sdělila úplně všechno, až na číslo svého sociálního pojištění. Její zvonivý hlásek zněl tak pronikavě, že ho Lena slyšela skoro na dva metry.

„Výborně, ano, madam.“ Přidržel si sluchátko ramenem. „Ach, promiňte, omluvte mě, mám tu další hovor, děkuju vám,“ řekl. Než stačil zavěsit, Barbara dál štěbetala.

„Taky pámbíčkářka,“ vydechl a třel si ucho. „Každým coulem.“

„Snažila se zachránit tvoji duši?“

„Vypadá to, že je nadšenou vyznavačkou té církve.“

„Takže to, co uvedla, mluví v Paulův prospěch?“

„Tak nějak,“ odpověděl a narovnal se na židli. Podíval se do svých poznámek, které obsahovaly tři slova. „Potvrdila Paulovo prohlášení, že pobýval v Savannah. Dokonce si vzpomněla, že s ním pracovala přesčas ten večer, kdy zemřela Abby.“

Lena věděla, že čas smrti nebylo možno určit naprosto přesně. „Hluboko do noci?“

„Právě,“ přisvědčil. „Taky řekla, že Abby tam přivezla nějaké písemnosti pár dní předtím, než zmizela.“

„Vypadala normálně?“

„Prý byla jako obvykle trochu víc opálená. Paul podepsal nějaké dokumenty, odešel s ní na oběd a doprovodil ji na autobusové nádraží.“

„Třeba se během oběda pohádali.“

„Třeba,“ souhlasil. „Ale proč by zavraždil neteř?“

„Možná čekala dítě s ním,“ řekla Lena. „V rodinách se takové věci stávají.“

Jeffrey si třel tvář. „Jistě,“ připustil a Lena pochopila, že z pomyšlení na to je mu nanic. „Jenže Cole Connolly byl skálopevně přesvědčený, že dítě čekala s Chipem.“

„Víš jistě, že Abby neotrávil Cole?“

„Téměř jistě,“ odpověděl Jeffrey. „Možná bychom měli ty dva případy oddělit, chvíli nemyslet na to, kdo zavraždil Abby. Kdo zavraždil Colea? Kdo si přál jeho smrt?“

Lena tak docela nevěřila Connollyho pravdomluvnosti ohledně smrti Abby. Jeffreym řádně otřáslo to, že ho viděl umírat. Přemýšlela, jestli jeho přesvědčení o Coleově nevině takový zážitek neovlivnil.

„Třeba ten, kdo věděl, že Cole otrávil Abby, se mu chtěl pomstít, a to tak, aby trpěl stejně jako Abby.“

„Až do Coleovy smrti jsem nikomu z rodiny neprozradil, že byla otrávena,“ připomněl Jeffrey. „Na druhé straně ten, kdo otrávil jeho, věděl, že dopoledne pije pravidelně kávu. Svěřil se mi, že sestry se pokoušely ho tomu odnaučit.“

Lena uvažovala dál. „Mohla to vědět taky Rebeka.“

Jeffrey přikývl. „Možná proto se vypařila. Aspoň doufám, že zmizela z vlastní vůle.“

Lena sledovala jeho myšlenku. „Co když ji Cole někde uvěznil? Aby ji za něco potrestal?“

„Myslíš si, že bych ho neměl brát za slovo, ale já nevěřím, že ji má jakkoli na svědomí on,“ prohlásil Jeffrey. „Lidi jako Cole vědí, koho si vybrat.“ Naklonil se přes stůl a sepjal ruce, jako by se chystal vyslovit k případu něco klíčového. „Vybírají si ty, o nichž jsou přesvědčeni, že nebudou mluvit. Tak to funguje mezi Dalem a Terri. Dobře vědí, koho můžou deptat – kdo sklapne a nechá si to líbit, a kdo ne.“

Lena cítila, že jí hoří tváře. „Rebeka je dost vzpurná. Viděli jsme ji jen jednou, ale nabyla jsem dojmu, že se nenechá nikým deptat.“ Pokrčila rameny. „Jenže člověk nikdy neví.“

„To je fakt.“ Jeffrey se na ni pozorně zadíval. „Z toho, co jsme zjistili, se ovšem zdá, že za vším stojí Rebeka.“

Ve dveřích se objevil Frank se složkou papírů v ruce. Pronesl něco, co oba dosud nevzali v potaz. „Vražda jedem je ženský způsob.“

„Rebeka se bála, když s námi mluvila,“ připomněla Lena. „Nechtěla, aby o tom věděla rodina. Jenže to třeba nechtěla proto, že na nás něco hrála.“

„Připadá ti, že je ten typ?“ zeptal se Jeffrey.

„Ne,“ přiznala. „Lev a Paul jsou možná hráči. A Rachel je navíc houževnatá jako málokdo.“

„Čím se vlastně ten brácha v Savannah živí?“ zeptal se Frank.

„Je to přístavní město,“ připomněl mu Jeffrey. „Čile se tam obchoduje.“ Ukázal na papíry ve Frankově ruce. „Co to neseš?“

„Zbytek finančních dokladů,“ řekl a předal jim je.

„Přišel jsi na něco?“

Frank zavrtěl hlavou, právě když se v interkomu ozval Mariin hlas. „Šéfe, na trojce volá Sára.“

Jeffrey sáhl po telefonu. „Ano?“

Lena se zvedla k odchodu, aby mu dopřála soukromí, ale Jeffrey na ni mávl, aby se zase posadila. Vzal propisku a řekl do telefonu: „Hláskuj mi to.“ Něco si zapsal a vyzval Sáru: „Dobře, další!“

Lena četla jména naškrábaná z jejího pohledu vzhůru nohama, všechna byla mužská.

„Výborně,“ řekl Jeffrey Sáře. „Potom ti brnknu.“ Zavěsil a dřív než se nadechl, sdělil přítomným: „Sára je u Brocka. Za poslední dva roky prý zemřelo na farmě devět lidí.“

„Devět?“ Lena si myslela, že se přeslechla.

„Brock pohřbíval čtyři. Ostatní Richard Cable.“

Lena věděla, že Cableovi patří jeden z pohřebních ústavů v catoogahském okrese. „Na co zemřeli?“ zeptala se.

Jeffrey vytrhl z bloku list papíru. „Otrava alkoholem, předávkování drogami. Jeden infarkt. Pitvy se zúčastnil v Catoogahu Jim Ellers. Potvrdil ve všech případech přirozené úmrtí.“

Lena zapochybovala ne o Jeffreyho slovech, ale o Ellersově kompetentnosti. „Potvrdil, že devět lidí z jedné farmy za dva roky zemřelo z přirozených příčin?“

„Cole Connolly ukrýval ve svém bytě hodně drog,“ řekl Jeffrey.

„Myslíš, že jim je podstrkoval?“ zeptal se Frank.

„Tak postupoval u Chipa,“ odvětil Jeffrey. „Cole to přiznal. Prý ho sváděl jako had v ráji Evu jablkem.“

„Takže Cole vybíral ty ‚slabé‘ a mával jim před očima drogami, aby je prověřil,“ domýšlela se Lena.

„A ti, kteří je vzali, skončili po čase u Stvořitele,“ řekl Jeffrey, ale z jeho krokodýlího úsměvu Lena pochopila, že to nejsou všechny novinky.

„Co ještě víš?“ zatlačila na něj.

„Všechny kremace zaplatila církev Větší dobro,“ řekl.

„Kremace…,“ zopakoval Frank. „Takže nemůžeme exhumovat těla.“

„Neuniklo mi něco?“ zeptala se Lena ve snaze přimět Jefrreyho, aby dopověděl, co ještě ví.

„Paul Ward má všechny úmrtní listy,“ řekl Jeffrey.

Lena nepříliš bystře spustila: „K čemu potřebuje…,“ ale odpověděla si na svou otázku dřív, než ji dokončila. „Životní pojistky.“

„Bingo.“ Jeffrey předal Frankovi papír se jmény. „Sežeň Hemminga a proberte telefonní seznam, hledejte pobočky velkých pojišťoven v Savannah. Tím začneme. Ale nekontaktujte místní agenty, volejte sdružené národní horké linky. Místní agenti na tom můžou být zainteresovaní.“

„Poskytnou nám telefonicky potřebné informace?“ zeptala se Lena.

„Ano, pokud jde o pojistný podvod,“ řekl Frank. „Hned se na to vrhnu.“

Když Frank odešel, Jeffrey zvedl ukazováček. „Já tušil, že v tom budou prachy. Muselo za tím být něco konkrétního.“

„Máš pravdu,“ přiznala.

„Našli jsme našeho generála,“ pokračoval Jeffrey. „Cole prohlásil, že je jen starý voják, co potřebuje generála, který ho povede.“

„Abby byla v Savannah několik dní před smrtí. Třeba odhalila podvody s životním pojištěním.“

„Jak by mohla?“ zeptal se Jeffrey.

„Podle její matky pracovala nějaký čas v kanceláři. Prý měla talent na čísla.“

„Lev ji jednou pozoroval u kopírky. Možná viděla něco, co neměla.“ Jeffrey se odmlčel a v duchu probíral možnosti. „Rachel se zmínila, že Abby krátce před smrtí vezla Paulovi do Savannah nějaké písemnosti, které zapomněl doma v kufříku. Třeba Abby narazila na pojistné smlouvy.“

„Myslíš, že Abby se s ním v Savannah střetla?“ zeptala se Lena.

Jeffrey přikývl. „A Paul povolal Colea, aby ji ztrestal.“

„Nebo Leva.“

„Nebo Leva,“ souhlasil.

„Cole věděl o Chipovi. Špehoval ho s Abby v lese.“ Zarazila se. „Ale nevím, je to divné. Paul mi nepřipadá jako nějak hluboce nábožensky založený člověk.“

„Proč by taky měl být?“

„Pohřbít jeho neteř v lese musela Coleovi přikázat nějaká církevní autorita, ne? Podle mě představě toho tvého generála odpovídá spíš Lev. Kromě toho Paul nikdy nebyl v Daleově garáži. Jestli kyanid pochází odtud, pak to mluví jasně v neprospěch Leva, protože ten jediný se motal v garáži.“ Vydechla si a dodala: „Případně Cole.“

„Podle mě to Cole nebyl,“ trval na svém Jeffrey. „Probrala jsi to s Terri Stanleyovou?“

Lena cítila, že rudne, tentokrát hanbou. „Ne.“

Napružil rty, ale neřekl, co čekala. Kdyby promluvila s Terri dřív, asi by tu teď neseděli. Rebeka by možná byla doma v bezpečí, Cole Connolly naživu a oni by ve vyšetřovací místnosti vyslýchali vraha Abigail Bennettové.

„Zmrvila jsem to,“ přiznala.

„Ano, pořádně.“ Počkal pár vteřin a řekl: „Ty neplníš moje příkazy, Leno. Potřebuju se spolehnout, že uděláš, co od tebe žádám.“ Odmlčel se, jako by očekával, že ho přeruší. Nepřerušila, tak pokračoval: „Jsi dobrá, chytrá policistka. Proto jsem si tě vytáhl jako vyšetřovatelku.“ Sklopila oči, neschopna přijmout ocenění, věděla, co bude následovat. „Zodpovídám za všechno, co se děje v tomhle okrese, a jestli někdo utrpí nějakou újmu, protože jsi neuposlechla moje rozkazy, zůstane to na mně.“

„Já vím. Omlouvám se.“

„Omluva tentokrát nestačí. Omluva znamená, že chápeš moje slova a slibuješ, že už to neuděláš.“ Nechal doznít, co řekl. „Omluvu jsem slyšel mnohokrát. Potřebuju vidět činy, prázdná slova jsou k ničemu.“

Jeffreyho klidný tón na ni působil hůř, než kdyby ji seřval. Lena se dívala na podlahu a přemýšlela, kolikrát ji ještě nechá zmršit případ, než s ní skoncuje.

Jeffrey nečekaně prudce vstal. Lena sebou trhla a schoulila se celá zděšená, že ji uhodí.

Užaslý nad její reakcí se na ni Jeffrey díval tak, jako by ji viděl poprvé v životě.

„Já jen…“ Nenacházela správná slova. „Polekal jsi mě.“

Jeffrey vyhlédl ze dveří a zavolal na Mariu. „Pošlete nám sem ženu, co se tu za okamžik objeví.“ Leně řekl: „Přijela Mary Wardová. Viděl jsem, jak právě zaparkovala.“

Lena se snažila rychle vzpamatovat. „Myslela jsem, že nerada řídí.“

„Výjimka potvrzuje pravidlo,“ poznamenal Jeffrey a díval se na ni, jako by byla knihou, v níž neumí číst. „Zvládneš to s ní?“

„Samozřejmě.“ Přinutila se vstát. Zastrčila si košili, celá netrpělivá přešlápla na místě.

Uchopil její ruku do svých a znovu ji šokoval. Takhle se jí nikdy nedotkl. Nebylo to jeho zvykem.

„Potřebuju, abys zabrala hned a naplno.“

„Beru tvoje kapky,“ ujistila ho a odtáhla ruku, aby si zastrčila už upravenou košili. „Pojďme.“

Lena na něj nečekala. Narovnala se a vyrazila cílevědomě přes služebnu. Maria stiskla bzučák a Lena otevřela dveře.

Mary Wardová stála v hale, na prsa si tiskla kabelku.

„Dobrý den, pane Tollivere,“ pronesla, jako by přímo před ní nestála Lena. Kolem ramen měla starý ošuntělý černo-červený šál a vypadala ve srovnání s jejich prvním setkáním dočista jako drobná stará paní. Přitom byla pravděpodobně jen o deset let starší než Lena. Buď tomu dovedla přihrát, anebo byla opravdu jednou z nejpolitováníhodnějších bytostí, jaké kdy nosila země.

„Pojďte prosím do mojí kanceláře,“ vyzval ji Jeffrey, vzal ji za loket a vedl dovnitř, dřív než si to rozmyslí. „Pamatujete si vyšetřovatelku Adamsovou?“

„Já jsem Lena,“ připomněla se. „Můžu vám nabídnout kávu nebo něco jiného k pití?“

„Nepiju kofein,“ odpověděla žena zastřeným hlasem, jako by předtím křičela a ochraptěla. Lena si všimla, že má v rukávu zastrčený papírový kapesník, nejspíš plakala.

Jeffrey pokynul Mary, aby se posadila na lavici před jeho kanceláří, pravděpodobně si od toho sliboval, že se uvolní. Počkal, až usedne, a přisunul si vedle ní židli. Lena se stáhla, předpokládala, že Mary se bude cítit líp, když s ní promluví Jeffrey.

„Co pro vás můžu udělat, Mary?“ zeptal se.

Nepospíchala s odpovědí, na niž čekali, nejdřív se hlasitě nadechla. „Řekl jste, že moje neteř byla v bedně, pane Tollivere.“

„Ano.“

„Do bedny ji strčil Cole.“

„Ano,“ potvrdil. „Cole to přiznal, než zemřel.“

„A vy jste ji našel? Vy osobně jste Abby našel?“

„Vyšli jsme si s ženou do lesa. Narazili jsme na kovovou trubičku, vyčuhovala ze země. Sami jsme ji vyhrabali.“

Mary vytáhla z rukávu kapesník a utřela si nos. „Před několika lety…“ Spustila, zarazila se, ale definitivně se odhodlala: „Myslím, že bych vás měla informovat.“

„Nespěchejte, času dost.“

Mary jako by se tím řídila a Lena se kousala do rtů, aby nepodlehla pokušení z ní ihned vytřást, co se dá.

„Mám dva syny,“ znovu začala Mary. „Williama a Petera. Žijí na západě Států.“

„Vzpomínám si, že jste se o tom zmínila,“ řekl Jeffrey, Leně to vypadlo z hlavy.

„Rozhodli se, že opustí církev.“ Vysmrkala se. „Nesla jsem moc těžce, že jsem ztratila děti. Ne že bychom se k nim obrátili zády. Každý se může svobodně rozhodnout. Nevylučujeme lidi proto, že…“ Hlas jí slábl. „Moji synové se obrátili zády k nám. Ke mně.“

Jeffrey čekal, o jeho netrpělivosti svědčilo to, že svíral sedák židle.

„Cole na ně byl velmi tvrdý,“ řekla. „Vynucoval si kázeň.“

„Týral vaše syny?“

„Trestal je, když se nějak nezachovali,“ připustila jen. „Můj manžel před rokem zemřel. Jsem Coleovi vděčná za pomoc. Myslela jsem si, že potřebují silnou mužskou ruku.“ Popotahovala a utírala si nos. „Byla to úplně nová situace.“

„Pochopitelně,“ přisvědčil Jeffrey.

„Cole má – měl – velmi pevné názory na to, co je správné a co špatné. Věřila jsem mu. Věřil mu i můj otec. Byl pro nás především a hlavně božím člověkem.“

„Stalo se něco, co to změnilo?“

Zdálo se, že překonala smutek. „Ne. Věřila jsem všemu, co řekl. Věřila jsem mu na úkor vlastních dětí. Obrátila jsem se zády ke své dceři.“

Leně vyletělo vzhůru obočí.

„Vy máte dceru?“

Přikývla. „Genii.“

Jeffrey seděl zdánlivě pohodlně na židli, ale napětí v jeho těle nepovolovalo.

„Svěřila se mi,“ pokračovala Mary. „Genie se mi svěřila, co jí provedl.“ Odmlčela se. „O té bedně v lese.“

„On ji pohřbil?“

„Tábořil s dětmi,“ vysvětlovala Mary. „Brával děti do lesa a tábořili tam.“

Lena věděla, že Jeffrey myslí na Rebeku, která utekla několikrát do lesů. „Co vám o tom řekla dcera?“

„Cole prý ji napálil, vylákal ji na procházku do lesa.“ Odmlčela se, ale přinutila se k dalším slovům. „Nechal ji tam pět dní.“

„Co jste udělala, když se vám s tím svěřila?“

„Zeptala jsem se na to Colea.“ Potřásla hlavou nad vlastní hloupostí. „Prohlásil, že nezůstane na farmě, jestli uvěřím Genii, a ne jemu. A trval na svém.“

„Popřel to?“ zeptal se Jeffrey.

„Ne,“ odpověděla. „To jsem si uvědomila vlastně až včera večer. Nikdy to nepopřel. Prý ať se modlím a Bůh mi napoví, komu věřit – jestli Genii, nebo jemu. Uvěřila jsem mu. Kategoricky rozlišoval, co je správné a co špatné. Považovala jsem ho za bohabojného člověka.“

„Věděl o tom v rodině ještě někdo?“

Zavrtěla hlavou. „Styděla jsem se. Genie totiž lhala.“ Mary se hned opravila. „Teda občas zalhala. Teď všechno chápu, ale tenkrát nebylo snadné se v tom vyznat. Genie je velmi vzpurné mladé děvče. Brala drogy. Běhala za klukama. Odvrátila se od církve. Odvrátila se od rodiny.“

„Jak jste jim vysvětlila, že Genie zmizela?“

„Radila jsem se s bratrem. Prý mám říct, že utekla s chlapcem. Tomu se dalo věřit. Doufala jsem, že nás to ochrání před hanbou, a rozhodně jsme nechtěli rozhněvat Colea.“ Osušila si papírovým kapesníkem koutky očí. „Nesmírně jsme si ho všichni vážili. Když oba bratři studovali, žádná z nás žen nebyla schopna spravovat farmu. Všechno řídil Cole s mým otcem. Měl na tom lví podíl.“

Požární dveře se s rachotem otevřely, vstoupil Frank, a když spatřil Jeffreyho a Mary Wardovou na lavici, zastavil se. Pak vykročil k Jeffreymu, položil mu ruku na rameno a předal mu desky. Jeffrey hned otevřel fascikl, věděl, že Frank by je nevyrušoval, pokud by k tomu neměl pádný důvod. Lena poznala papír z faxu. Stanice se musela vejít do velmi napjatého rozpočtu, fax byl deset let starý a tiskl na roli tepelně citlivého papíru namísto na jednotlivé listy. Jeffrey uhlazoval stránky a rychle přelétl obsah. Když dočetl a vzhlédl, Lena nepoznala, jestli jsou nové zprávy dobré nebo špatné.

„Promiňte, Mary, předpokládal jsem, že jste si ponechala jméno Wardová,“ řekl Jeffrey. „Jmenujete se po zesnulém manželovi Morganová?“

Zatvářila se překvapeně. „Ano. Proč?“

„A vaše dcera se jmenuje Teresa Eugenia Morganová?“

„Ano.“

Jeffrey jí poskytl čas, aby se uklidnila. „Stýkala se Abby s vaší dcerou?“

„Samozřejmě,“ odpověděla Mary. „Genii bylo deset let, když se narodila Abby. Chovala se k ní jako k vlastnímu děťátku. Abby ranilo, když Genie odešla. Obě to těžce nesly.“

„Nenavštívila Abby vaši dceru toho dne, kdy odjela do Savannah?“

„Do Savannah?“

Vytáhl z fasciklu jeden list. „Tady máme Geniinu adresu: 241 Sandon Square, Savannah.“

„Ale ne,“ řekla poněkud ztrápeně. „Moje dcera žije nedaleko odtud, pane Tollivere. Provdala se a jmenuje se Stanleyová.“

Lena ujížděla ke Stanleyovým, zatímco Jeffrey se domlouval mobilním telefonem s Frankem. Snažil se udržet na kolenou spirálový blok a zapisoval, co mu Frank sděloval, občas zamručením potvrdil, že rozuměl jeho slovům.

Lena pohlédla do zpětného zrcátka, aby se ujistila, že Brad Stephens jede za nimi. Držel se jich s hlídkovým vozem a Lena byla tentokrát ráda, že mladý strážník bude nablízku. Brad byl tak trochu praštěný, hodně sportoval a vypracoval si impozantní svalnatou postavu. Jeffrey všechny informoval, že Dale Stanley má na jedné ze skříněk v garáži nabitý revolver. Lena se netěšila na střet s Terriiným manželem, nicméně doufala, že se pokusí provést něco, co ospravedlní Jeffreyho a Brada, aby mu dali za vyučenou a ukázali, jak se cítí ten, koho sejme někdo silnější a mocnější.

„Ne, nezavírej ji do cely,“ instruoval Jeffrey Franka. „Dej jí mléko a nějaký zákusek, když bude třeba.“ Lena věděla, že mluví o Mary Morganové. Tu vyplašilo, když jí Jeffrey sdělil, že nesmí opustit policejní stanici, ale jako většina občanů dbalých zákona se natolik bála uvěznění, že jen seděla, přikyvovala a souhlasila se vším, co jí řekl.

„Výborně, Franku,“ ocenil ho Jeffrey. „Dej vědět, na co ještě kápneš.“ Zavěsil a opět beze slova čmáral do bloku.

Netrpělivá Lena nečekala, až dopíše poznámky. „Co říkal?“

„Zatím objevili šest pojistných smluv,“ odvětil a pokračoval v psaní. „Lev a Terri jsou smyšlenými osobami v případě Abby a Chipa. Beneficientkami u dalších životních pojistek jsou Mary Morganová a Esther Bennettová, každá po dvou.“

„Jak se k tomu vyjádřila Mary?“

„Prohlásila, že nemá tušení, o čem Frank mluví. Paul spravuje veškeré účty rodiny.“

„Frank jí věří?“

„Není si jist,“ řekl Jeffrey. „Zatraceně, a já taky ne, přitom jsem s ní mluvil půl hodiny.“

„Nezdá se, že by žili na vysoké noze.“

„Sára tvrdí, že si šijí šaty.“

„Paula se to netýká,“ podotkla. „Kolik činí plnění z těch smluv?“

„Každá zní zhruba na padesát tisíc. Jsou chamtiví, ale ne hloupí.“

Lena věděla, že horentní sumy by vzbudily u pojišťoven podezření. Podle všeho rodina získala za poslední dva roky skoro půl milionu dolarů, a to nezdaněných.

„Jak je to s tím domem?“ otázala se Lena. U osob, v jejichž prospěch zněly životní pojistky, byla uvedena tatáž adresa v Savannah. Telefonátem k soudu v Chathamu obratem zjistili, že dům na Sandon Square koupila před pěti lety Stephanie Linderová. Jeffrey nevěděl, jestli se tak jmenuje další sourozenec Wardových, anebo někdo rodině vyvedl ošklivý žert.

„Myslíš, že je v tom zapletený taky Dale?“ zeptala se Lena.

„Frank prověřil jejich finanční situaci,“ řekl. „Dale a Terri vězí po uši v dluzích – čerpají úvěr z kreditek, splácejí hypotéku, dvě auta. Nemocnice po nich vymáhá uhrazení tří splatných účtů. Podle Sáry tam jejich syn pobýval několikrát. Zoufale se jim nedostává peněz.“

„Myslíš, že ji zavraždila Terri?“ zeptala se Lena. Frank měl pravdu, otrava jedem se všeobecně považuje za ženský zločin.

„Proč by to dělala?“

„Věděla, co provádí Cole. Třeba ho sledovala.“

„Ale proč by zabíjela Abby?“

„Možná ji nezabila,“ sondovala Lena. „Třeba Abby zabil Cole a Terri se rozhodla mu podat jeho vlastní medicínu.“

Jeffrey zavrtěl hlavou. „Cole Abby nezabil. Její smrt ho opravdu zarmoutila.“

Lena to nekomentovala, ale pomyslela si, že tentokrát příliš straní jednomu z nejodpornějších mizerů, na kterého kdy narazila, byť pochybnost o jeho vině není neopodstatněná.

Jeffrey vyťukal číslo na mobilu. Někdo se zřejmě ohlásil a Jeffrey řekl: „Zdravím vás, Molly. Můžete něco vyřídit Sáře?“ Na okamžik se zarazil. „Řekněte, že právě jdeme ke Stanleyovým. Děkuju.“ Ukončil hovor a obrátil se k Leně: „Terri je objednaná k Sáře kolem poledne.“

Bylo půl jedenácté. Lena pomyslela na zbraň v Daleově autodílně. „Proč na ni neuhodíme tam?“

„Sářina ordinace není vhodné místo.“

Lena si pomyslela, že jeho vysvětlení poněkud kulhá, ale netlačila na něj. Jeffrey, nejlepší policista, jakého znala, se vůči Sáře Lintonové choval jako štěně ve výcviku. Z toho, jak s ním mávala, by jinému chlapovi bylo trapně, ale on jako by se tím dokonce pyšnil.

Jeffrey zřejmě vytušil, nač myslí – aspoň zčásti –, protože řekl: „Nevím, čeho je Terri schopná. Nerad bych, aby se střílelo v čekárně plné dětí.“

Ukázal na černou poštovní schránku u silnice. „Je to tamhle vpravo.“

Lena zpomalila a odbočila na cestu ke Stanleyovým, Brad v těsném závěsu. Zahlédla Dalea při práci v autodílně a zrychlil se jí dech. Setkala se s ním jen jednou, před lety na policejním pikniku, právě když jeho bratr Pat nastoupil u policie. Lena zapomněla, jak je vysoký. A nejen vysoký, ale i silný.

Jeffrey vystoupil z auta, Lena zaváhala. Přinutila svou ruku chopit se kliky, otevřít dveře a konečně vystoupila. Slyšela, jak za ní Brad přibouchl dveře, ale ani na okamžik nespustila oči z Dalea. Stanul ve vratech autodílny, v mohutné tlapě držel těžký francouzský klíč. Ke skříňce s bouchačkou to měl několik kroků. Tak jako Jeffreymu, zdobila mu oko tmavá podlitina.

„Hola, Dale,“ oslovil ho Jeffrey. „Jak jste si pořídil ten monokl?“

„Vrazil jsem do dveří,“ zavtipkoval, zatímco Lena přemýšlela, jak k němu doopravdy přišel. Terri by se musela postavit na židli, aby mu dosáhla na hlavu. Dale vážil o nějakých pětačtyřicet kilogramů víc než ona a byl vyšší o víc než půl metru. Lena pohlédla na jeho ruce, jedinou by obepnul její krk. Zardousil by ji raz dva. Vzpouzela se představě, že její plíce křečovitě pulzují v hrudi, oči se jí obracejí v sloup, všechno mizí a ona bojuje o přežití.

Jeffrey postoupil dopředu s Bradem a Lenou po boku. „Pojďte ven z dílny,“ vyzval ho.

Dale potěžkal francouzský klíč. „Co se děje?“ Rty mu zacukaly na moment úsměvem. „Terri vám telefonovala?“

„Proč by nám telefonovala?“

„No právě, nemá důvod.“ Pokrčil rameny, ale svíral francouzský klíč a cosi mu zjevně dělalo starosti. Lena se zadívala k domu, jestli se neukáže Terri. Jestliže měl Dale monokl, Terri na tom bude pravděpodobně desetkrát hůř.

Jeffrey si nejspíš myslel totéž, přesto řekl Daleovi: „Nelítáte v žádném maléru.“

Dale byl chytřejší, než vypadal. „To se mi nezdá.“

„Pojďte z dílny, Dale!“

„Můj dům je můj hrad,“ řekl Dale. „Nemáte právo se tu pohybovat. Okamžitě opusťte můj pozemek!“

„Chceme mluvit s Terri.“

„Terri se nebude s nikým vybavovat, když to nedovolím, a já jsem nic nedovolil, takže…“

Jeffrey se zastavil asi půldruhého metru od Dalea, Lena po jeho levici doufala, že by se k revolveru dostala dřív než Dale. V duchu zaklela, když pochopila, že skříňka je přece jen dost z ruky. Brad by se měl připravit na svém křídle. Byl dobře o třicet centimetrů vyšší než ona. Než by Lena doběhla ke skříňce, vylezla na stolici a zmocnila se bouchačky, Dale by už dávno frčel do Mexika.

„Odložte ten francouzák,“ vyzval Jeffrey Dalea.

Daleovy oči přelétly od Jeffreyho na Lenu a vzápětí na Brada. „Spíš vy ustupte o dva kroky.“

„Teď nevelíte vy, Dale,“ řekl Jeffrey. Lena chtěla přiložit ruku k pistoli, ale věděla, že musí počkat na Jeffreyho signál. Ten měl ruce svěšené, patrně si myslel, že Dalea přemluví. Ale sama tomu nevěřila.

„Tlačíte se na mě,“ řekl Dale. „To nemám rád.“ Pozvedl francouzský klíč do výše prsou, pevně svíral rukojeť. Lena chápala, že Dale není idiot. Francouzský klíč by mohl nadělat pěknou paseku, ale nezneškodnil by naráz tři lidi, zvlášť když všichni tři měli bouchačky. Soustředěně pozorovala Dalea, předpokládala, že se pokusí získat svůj revolver.

„Nedělejte to,“ řekl mu Jeffrey. „Chceme jen mluvit s Terri.“

Dale se na svou postavu mrštně otočil, ale Jeffrey byl rychlejší. Vytrhl Bradovi z opasku obušek a Dalea, který se vrhl do dílny pro revolver, praštil zezadu pod kolena. Vysoký muž dopadl na zem jako podťatý.

Lena se vzpamatovávala z šoku a sledovala, jak jindy krotký Brad klečí jedním kolenem Daleovi na zádech, tlačí ho k zemi a nasazuje mu pouta. Jediný úder do podkolenních jamek a zhroutil se. Ani se nepokusil vzepřít, když mu Brad trhl za zády rukama a nasadil mu na zápěstí pro jistotu druhá želízka.

„Varoval jsem vás, abyste se o nic nepokoušel,“ řekl Jeffrey Daleovi.

Když ho Brad nadzdvihl do kleku, Dale kňučel jako pes. „Ježíšikriste, pozor,“ zanaříkal a zakroužil rameny, jako by se bál, že mu je Brad vykloubil. „Chci zavolat svýmu advokátovi,“ prohlásil.

„To můžete potom.“ Jeffrey vrátil obušek Bradovi a řekl: „Posaďte ho do auta.“

„Rozkaz.“ Brad zatáhl za pouta a přinutil kňučícího Dalea opět vstát.

Statný muž cestou k autu šoupal nohama, zvedala se za ním oblaka prachu.

Aby to slyšela jen Lena, Jeffrey řekl: „Není to zas tak ostrý hoch, co? Zřejmě mu dělá moc dobře, když může zmlátit aspoň svoji křehkou ženu.“

Leně stékaly krůpěje potu po zádech. Jeffrey si oprášil nohavice kalhot a zamířil k domu. „Jsou tam dvě děti,“ připomněl Leně.

Lena se zmohla na otázku: „Myslíš, že bude klást odpor?“

Než došli ke krytému vchodu, dveře se otevřely. Stála v nich Terri Stanleyová se spícím nemluvnětem v náručí. Vedle ní přešlapovalo další dítě, asi dvouletý chlapec. Protíral si oči pěstičkami, jako by se právě probudil. Terri měla vpadlé tváře a tmavé kruhy pod očima. A taky pootevřené a natržené rty, čerstvá modrožlutá podlitina se táhla po celé její dolní čelisti, ošklivé rudé zhmožděniny jí lemovaly krk. Lena pochopila, proč si Dale nepřál, aby promluvili s jeho manželkou. Brutálně ji ztloukl. Lena žasla, že Terri vůbec stojí na nohou.

Terri sledovala, jak Brad vede jejího manžela k hlídkovému vozu, a ostentativně se vyhýbala pohledu Jeffreyho a Leniných očí, když pronesla bezbarvým hlasem: „Nebudu ho žalovat. Klidně ho pusťte.“

Jeffrey se ohlédl k autu. „My ho jen chvíli podusíme.“

„Tím všechno ještě zhoršíte.“ Pečlivě vyslovovala, aby korigovala omezení daná natrženými a otékajícími rty. Tohle Lena znala, stejně jako vypětí, s nímž se vyrovnávala se zhmožděným krkem, aby ji bylo vůbec slyšet. „Ještě nikdy mě takhle nezmlátil. Do hlavy ne.“ Hlas se jí zlomil. Všechno na ni dolehlo, nevěděla kudy kam. „Děti se na to musely dívat.“

„Terri…,“ řekl Jeffrey, ale najednou nevěděl jak dál.

„Zabil by mě, kdybych ho opustila.“ Oteklé rty čím dál groteskněji poznamenávaly její řeč.

„Terri…“

„Nepodám na něj žalobu.“

„My vás o to nežádáme.“

Znejistěla, jako by čekala něco jiného.

„Potřebujeme s vámi mluvit,“ řekl Jeffrey.

„O čem?“

Vyrukoval se starým policajtským trikem. „Vy víte o čem.“

Zadívala se na manžela, který se hrbil na zadním sedadle Bradová hlídkového vozu.

„On vám neublíží.“

Nedůvěřivě se na něj podívala, jako by dlouho neslyšela tak špatný vtip.

„Nikam se nedostaneme, když vás nevyslechneme,“ řekl Jeffrey.

„Tak snad pojďte dál,“ konečně povolila a ustoupila ode dveří. „Maminka si potřebuje popovídat tady s těmi lidmi, Time.“ Vzala chlapce za ruku a vedla ho do pokoje, jemuž dominoval televizor s velkou obrazovkou. Lena a Jeffrey čekali v předsíni pod schody, než nasadí do přehrávače film.

Lena vzhlédla k vysokému stropu o patro výš, schodiště ústilo do horní haly. Tam, kde měl viset lustr, čouhaly z podhledu jen dráty. Stěna u schodiště byla otlučená, nahoře jí patrně někdo kus odkopl. Sloupky, které držely zábradlí, byly pokřivené, některé popraskané a u odpočívadla i zlomené. Lena si představovala, a dala by za to krk, že Dale tudy vlekl svoji ženu do schodů a ta divoce kopala kolem sebe. Dvanáct schodů lemoval dvojnásobek zábradlových sloupků, o něž se snažila zachytit, aby zabránila nevyhnutelnému.

Vřeštění příšerek z dětského kresleného seriálu Spongebob Squarepant se odráželo od obkládaček v předsíni, z pokoje vyšla Terri, stále s nejmladším synem v náruči.

„Kde si můžeme promluvit?“ zeptal se Jeffrey.

„Jen ho uložím,“ řekla s poukazem na nemluvně. „Běžte dozadu do kuchyně.“ Stoupala do schodů a Jeffrey pokynul Leně, aby ji následovala.

Dům byl větší, než se zdálo zvenčí, schodiště je dovedlo do podlouhlé haly, odkud se vcházelo do tří ložnic a do koupelny. Terri vstoupila do prvního, dětského pokoje, Lena zůstala stát ve dveřích a sledovala, jak matka ukládá spící nemluvně do postýlky. Pokoj byl zařízen světlým nábytkem, po stropu táhly umně namalované mraky, stěny zdobil pastorální výjev pasoucích se oveček a kraviček. Nad dětskou postýlkou visely na nitích další ploché papírové ovečky, jimiž pohyboval proudící vzduch. Lena nemohla vidět, jak matka hladí chlapečka po hlavičce, dohlédla jen na nožky, z nichž Terri stahovala háčkované bačkůrky. Lena si až teď uvědomila, jak jsou chodidla nemluvňat mrňavá, prstíky jako jadérka z oříšku, když mrňata přitáhnou kolínka k hrudníčku, klenba nártu připomíná slupku stahovanou z banánu. Terri se zkoumavě ohlédla přes rameno na Lenu. „Máte děti?“ Vydala jakýsi chraplavý zvuk, který Lena pochopila jako pokus o zasmání. „Myslím jiné než to, co jste zanechala v Atlantě.“

Lena pochopila, že se snaží ji zastrašit připomínkou setkání na klinice, kam se obě uchýlily z téhož důvodu, ale Terri Stanleyová nepatřila k ženám, jimž se to mohlo podařit. Když se k ní otočila, Lena ji leda politovala. Slunce pronikalo do pokoje a jasné světlo dávalo vyniknout podlitině na čelisti, jakoby vyvedené v technicoloru. Od natrženého rtu se vinula k bradě stružka zaschlé krve. Leně připadalo, že se dívá do zrcadla na sebe, tak nějak vypadala před půl rokem.

„Pro ně byste udělala cokoli,“ smutně poznamenala. „Smířila byste se se vším.“

„Se vším?“

Terri polkla, trhla sebou bolestí. Dale ji zřejmě rdousil. Zhmožděniny ještě nevyzrály, ale brzy utvoří kolem jejího krku tmavý náhrdelník. Snad by se to dalo zakrýt silnou vrstvou líčidla, krk jí každopádně na týden ztuhne, bude muset opatrně otáčet hlavu a polykat, nedělat prudké pohyby, nějaký čas potrvá, než se svalstvo uvolní a bolesti pominou.

„Neumím to vysvětlit…“

Lena neměla právo ji v tomto směru poučovat. „Nemusíte nic vysvětlovat.“

„Ne,“ hlesla Terri, otočila se a přitáhla nemluvněti světlemodrou přikrývku po bradičku. Lena jí hleděla do zad a přemítala, jestli je Terri schopna vraždy. Kdyby, tak patrně jen otravou jedem. Terri nebyla ten typ, který by dokázal někoho zavraždit tváří v tvář. Zvláštní účty měla samozřejmě s Dalem. Ten si nepořídil monokl při holení.

„Pěkně jste mu ji ubalila,“ řekla Lena.

Zmatená Terri se otočila. „Cože?“

„Daleovi,“ upřesnila Lena a ukázala na vlastní oko.

Terri se upřímně rozesmála a její tvář se změnila. Lena na okamžení spatřila ženu, jíž bývala, než došlo k tomuhle všemu, než ji Dale začal bít, než z jejího života trápení vytlačilo radosti. Byla krásná.

„Zaplatila jsem za to,“ řekla Terri. „Ale hned mám lepší pocit.“

Taky Lena se zasmála, věděla, jak dobře se člověk cítí, když se vzepře násilí. Nakonec za to zaplatí, ale v tu chvíli je to fantasticky opojné. Skoro jako droga.

Terri se zhluboka nadechla a vydechla. „Pojďte, ať to máme za sebou.“

Lena za ní sestupovala ze schodů, prkna jim duněla pod nohama. Nikde nebyly na podlaze běhouny, kroky se rozléhaly jako klapot koňských kopyt. Dale to tak pravděpodobně zařídil záměrně, aby přesně věděl, kde se jeho žena právě pohybuje.

Vešli do kuchyně, kde si Jeffrey prohlížel fotografie a dětské kresbičky na ledničce. Terri popsala listy názvy rádoby zobrazených zvířat. Lev, tygr, medvěd. Tiskací písmena jako by vyvedla dětská ruka.

„Sedněte si,“ vyzvala je Terri a usedla na židli u stolu. Jeffrey zůstal stát, ale Lena se posadila naproti Terri. V kuchyni v tuto dopolední hodinu panoval pořádek. Talíře a příbory usychaly v odkapávači, na pultu a na stole nebyl drobeček. Lena přemítala, jestli je Terri tak úzkostlivě pořádkumilovná přirozeně, nebo to do ní vtloukl Dale.

Terri upřeně hleděla na své ruce, které sepjala na stole před sebou. Byla poměrně malá, ale to, jak se chovala, vytvářelo dojem, že je ještě menší. Sklíčenost z ní vyzařovala jako aura. Lena nechápala, jak to, že ji Dale nepřerazil jednou ranou vedví.

„Nedáte si něco k pití?“ nabídla Terri.

Lena a Jeffrey odpověděli unisono, že ne. Po tom, co se přihodilo Coleovi Connollymu, Lena pochybovala, že od někoho ještě vezme něco do úst.

Terri se narovnala na židli a Lena si ji zkoumavě prohlížela. Věděla, že dorostly zhruba do stejné výšky a podobají se sobě typem postavy. Terri měla ovšem o skoro deset kilogramů míň a byla přece jen o dva tři centimetry menší, ale velký rozdíl mezi nimi nebyl.

„Chcete se bavit o Daleovi?“ zeptala se.

„Ne.“

Začala si rýpat do stroupku na palci. Zaschlá krev se odlupovala. „Věděla jsem, že nakonec přijedete.“

„Jak to?“ zeptal se Jeffrey.

„Kvůli tomu psaní, co jsem poslala doktorce Lintonové,“ odpověděla. „Nebylo to ode mě moc chytré.“

Jeffrey na sobě nedal nic znát. „Pročpak?“

„Věděla jsem, že je to pro vás evidentní stopa.“

Lena přikývla a pomyslela si, že Terri se moc dívá v televizi na kriminální seriály, v nichž experti v oblecích od Armaniho sejmou z trnu na růži nepatrný otisk prstu a díky zázrakům vědy v laboratořích zjistí, že pachatelem je pravák, albín a vášnivý filatelista, který bydlí u matky. Nehledě na to, že žádná kriminalistická laboratoř nedisponuje miliony dolarů na zařízení v nich prezentovaných, fakt je, že někdy selhávají i testy DNA. Mohou je znehodnotit vnější faktory, jindy nepostačuje vzorek. Otisky prstů bývají předmětem interpretací a mnohdy se nenajde dostatek znaků pro srovnání, které obstojí před soudem.

„Proč jste poslala dopis doktorce Lintonové?“ zeptal se Jeffrey.

„Věřila jsem, že něco podnikne,“ řekla Terri a rychle dodala: „Ne že vy byste nic nepodnikli, ale doktorka Lintonová má k lidem zvláštní vztah. Opravdu se stará. Věděla jsem, že pochopí.“ Pokrčila rameny. „Věděla jsem, že vás vyrozumí.“

„Proč jste se na ni neobrátila přímo?“ vyptával se dál Jeffrey. „Proč jste se neobrátila na mě?“

Nevesele se usmála. „Dale by mě zabil, kdyby zjistil, že jsem se do toho zapletla. Nenávidí tu církev. Nenávidí všechno kolem ní. Šlo o to…“ Hlas jí slábl. „Když jsem slyšela, co se stalo Abby, chtěla jsem, abyste věděli, že to udělal už dřív.“

„Kdo to udělal dřív?“

Musela zabojovat, aby jí jméno neuvízlo v krku. „Cole.“

„To on vás strčil do bedny v lese?“ zeptal se Jeffrey.

Přikývla, vlasy jí spadly do očí. „Měli jsme tábořit. Vzal mě na procházku.“ Polkla. „Zavedl mě na tu mýtinu. Tam byla jáma v zemi. Obdélníková. A v ní bedna.“

„Co jste udělala?“ zeptala se Lena.

„Nic si nepamatuju,“ odpověděla. „Snad jsem ani nestačila vykřiknout. Zpracoval mě tvrdými ranami a strčil dovnitř. Rozřízla jsem si koleno, rozdrásala ruce. Rozeřvala jsem se, ale dupl na mě botou a zvedl pěst, jako by mi chtěl zasadit zdrcující úder.“ Odmlčela se a sbírala síly, aby mohla dokončit svůj příběh. „A tak jsem ležela. Jen jsem ležela, on mě zakrýval latěmi a jednu po druhé přitloukal…“

Lena se podívala na vlastní ruce a vybavilo se jí, jak do nich za kovového zvuku kladiva bušícího do kovových hlaviček pronikaly hřebíky. Jak ji ovládl bezmezný strach a bezmocně ležela na podlaze, neschopna cokoli podniknout na svou záchranu.

„Celou dobu se modlil,“ pokračovala Terri. „Blábolil, že Bůh mu dává sílu a on je jen vyslancem Pána.“ Zavřela oči, slzy se jí draly zpod víček. „Potom si pamatuju, jak jsem nad sebou viděla ty černé latě. Slunce prosvítalo škvírami mezi nimi, ale to byly jen takové proužky světlejší tmy. Tmy tmoucí.“ Při té vzpomínce se otřásla. „Slyšela jsem, jak se na víko sype hlína, docela pomalu, jako by měl nekonečně času. A pořád se modlil, čím dál víc nahlas, zřejmě chtěl, abych ho slyšela.“

Zmlkla a Lena se zeptala: „Co bylo dál?“

Terri znovu několikrát ztěžka polkla. „Rozkřičela jsem se, vlastní hlas mě v uzavřené bedně ohlušil. Nic jsem neviděla. Nemohla jsem se skoro pohnout. Někdy se mi to všechno vybavuje. V noci, když nemůžu spát, slyším dopadat hlínu na víko bedny. Drobná drť se sypala dovnitř a škrábala mě v krku.“ Srdceryvně se rozplakala. „Byl to hrozně zlý člověk.“

„A proto jste odešla z domova,“ poznamenal Jeffrey.

Terri jeho slova překvapila.

„Vaše matka nám řekla, co se stalo, Terri,“ vysvětlil.

Rozesmála se, z temného smíchu až mrazilo. „Moje matka?“

„Dostavila se dopoledne na stanici.“

Z očí se jí teď řinuly slzy, chvěl se jí dolní ret. „Ona vám to řekla?“ otázala se. „Máma vám řekla, co provedl Cole?“

„Ano.“

„Nevěřila mi,“ vyhrkla skoro šeptem. „Svěřila jsem se jí, co mi provedl, a ona že prý jsem si to vymyslela. A pohrozila mi, že se dostanu do pekla.“ Rozhlédla se po kuchyni, kolem níž se točil její život. „Myslím, že měla pravdu.“

„Kam jste z domova odešla?“ zeptala se Lena.

„Do Atlanty. S jedním klukem, jmenoval se Adam. Taky chtěl odtud vypadnout. Nemohla jsem zůstat doma, když mi nevěřili.“ Popotáhla a otřela si nos hřbetem ruky. „Hrozně jsem se bála, že Cole mi to provede znovu. Nespala jsem. Nejedla jsem. Čekala jsem, že si pro mě každou chvíli přijde.“

„Proč jste se vrátila?“

„Já… Vyrostla jsem tady. A potkala jsem Dalea…“ Zase nedokončila větu. „Byl hodný, když jsme se seznámili. Moc milý. Nebyl vždycky takový jako teď. Nemoc dětí ho hrozně trápila.“

Jeffrey nechtěl, aby pokračovala tímto směrem. „Jak dlouho jste vdaná?“

„Osm let.“ Osm let ji surově bije. Osm let ho omlouvá, kryje, namlouvá si, že se to změní a příště už to bude jiné. Osm let si v hloubi duše uvědomuje, že se obelhává, ale není schopna s tím něco udělat.

Lena by osm let takového zacházení nepřežila.

„Když jsme s Dalem začali chodit, byla jsem čistá, ale ještě závislá. Na sebe jsem moc nemyslela.“ Lena slyšela v jejím hlase lítost. Ne, nelibovala si v sebelítosti. Ohlížela se za svým životem a poměřovala vlastnoručně vykopanou jámu, která se moc nelišila od té, do níž ji zahrabal Cole Connolly.

„Předtím jsem brala speed, píchala jsem si ho,“ pokračovala Terri. „Prováděla jsem opravdu moc zlé věci. Nejhůř na to doplatil Tim. Trpí těžkým astmatem. Kdo ví, jak dlouho ty drogy zůstanou v organismu? Kdo ví, jak na něj působí?“

„Kdy jste s tím definitivně skoncovala?“ zeptal se Jeffrey.

„V jedenadvaceti,“ odpověděla. „Prostě jsem přestala. Věděla jsem, že jinak bych nedožila pětadvaceti let.“

„Navázala jste od té doby kontakt s rodinou?“

Opět si začala škrábat stroupek na palci. „Nedávno jsem požádala strýce o nějaké peníze,“ přiznala. „Potřebovala jsem je na…“ Hrdlo se jí sevřelo, honem polykala. Lena věděla, nač potřebovala peníze. Terri nepracovala. Veškeré příjmy do posledního desetníku plynuly do Daleových rukou. Musela zaplatit na klinice a jediným řešením bylo půjčit si peníze od strýce.

„Doktorka Lintonová byla moc hodná, ale museli jsme jí něco doplatit,“ řekla Terri Jeffreymu. „A Timovy léky nehradí pojišťovna.“ Náhle vzhlédla, v očích strach. „Neříkejte to Daleovi,“ prosebně se obrátila na Lenu. „Neříkejte mu, že jsem požádala o peníze. Je hrdý. Nelíbilo by se mu, že jsem někde žebronila.“

Lena věděla, že by se zajímal, na co potřebuje peníze. „Viděla jste někdy Abby?“ zeptala se.

Rty se jí zachvěly, bránila se pláči. „Ano. Občas se během dne přišla podívat na mě a na děti. Přinesla něco k jídlu, dětem sladkosti.“

„Věděla jste, že je těhotná?“

Terri přikývla a Lena se v duchu ptala, jestli Jeffrey vnímá smutek, který z ní čiší. Myslela patrně na dítě, které ztratila v Atlantě. Lena myslela na totéž. Vyvstalo jí před očima nemluvně tam nahoře, jeho drobné nožky, které kopaly do vzduchu, Terri, jak ho přikrývá po bradičku. Lena se upřeně zadívala na podlahu, aby Jeffrey neviděl, že ji v očích štípají slzy.

Vycítila, že Terri ji pozoruje. Matka a léta týraná žena zjitřeně sledovala lidi kolem sebe a spontánně zaznamenávala změny jejich emocí, aby neřekla nebo neudělala něco nevhodného.

Jeffrey nic z toho nevnímal a zeptal se: „Co jste řekla Abby, když se vám svěřila, že je v jiném stavu?“

„Kdybych tak věděla, co se stane,“ řekla. „Měla jsem ji varovat.“

„Varovat před čím?“

„Před Colem, před tím, co provedl mně.“

„Proč jste to neudělala?“

„Nevěřila mi vlastní matka,“ řekla úsečně. „Nevím… Po letech jsem dokonce připouštěla, že jsem si to možná vymyslela. Brala jsem tolik drog, takového svinstva. Nemyslelo mi to jasně. Bylo snazší si vsugerovat, že jsem si to vymyslela.“

Lena věděla, o čem mluví. Člověk musí lhát sám sobě, aby přežil den.

„Řekla vám Abby, že s někým chodí?“ zeptal se Jeffrey.

Terri přikývla a s lítostí hlesla: „S Chipem.“ A pokračovala: „Přesvědčovala jsem ji, aby se s ním nezaplétala. Abyste rozuměl, dospívající děvčata se na farmě Svaté símě moc nedozví o životě. Izolovali nás, domnívali se, že nás tím chrání, jenže ve skutečnosti jsme byly pro muže snazší kořistí.“ Už po několikáté se posmutněle usmála. „Nevěděla jsem o sexu nic, dokud jsem ho nepoznala.“

„Kdy vám Abby oznámila, že odchází?“

„Zastavila se tu cestou do Savannah asi týden předtím, než zemřela. Řekla mi, že se chystá utéct s Chipem, když teta Esther a strýc Ephraim odjeli na pár dní do Atlanty.“

„Byla rozrušená?“

Terri se zamyslela. „Připadala mi ustaraná. To mi k Abby nesedělo. Hlavou se jí honila spousta věcí. Byla… celá ztrápená.“

„Ztrápená? Čím?“

Terri sklopila oči, snažila se skrýt své pocity. „Tím vším.“

„Potřebujeme vědět, co ji nejvíc trápilo, Terri,“ dožadoval se Jeffrey.

„Byly jsme tady, v kuchyni.“ Ukázala na Leninu židli. „Seděla tamhle. Vzpomínám si, že měla na klíně Paulův kufřík a střežila ho jako poklad. Pomyslela jsem si, že kdybych ho mohla prodat, uživila bych za to měsíc děti.“

„Byl to tak luxusní kufřík?“ zeptal se Jeffrey a Lena věděla, že ho napadlo přesně to, co ji. Abby se podívala do kufříku a objevila něco, co Paul nechtěl, aby viděla.

„Musel stát tisíc dolarů,“ řekla. „Paul peníze vyloženě rozhazoval. Nechápu to.“

„Co ještě Abby říkala?“ vyptával se Jeffrey.

„Že musí zajet za Paulem, a až se vrátí, že odejde s Chipem.“ Popotáhla. „Žádala mě, abych vyřídila její mamince a tátovi, že je má moc a moc ráda.“ Znovu se rozplakala. „Musím jim to říct. Přinejmenším to dlužím Esther.“

„Myslíte, že se Paulovi svěřila se svým těhotenstvím?“

Terri pokývala hlavou ze strany na stranu. „Nevím. Třeba v Savannah hledala pomoc.“

„Chtěla se zbavit dítěte?“ zeptala se Lena.

„Proboha ne,“ vyhrkla v šoku Terri. „Abby by nikdy nezabila svoje dítě.“

Lena pohybovala ústy, ale hlas jí uvízl kdesi v hrdle.

„Co podle vás chtěla od Paula?“ zeptal se Jeffrey.

„Možná peníze, ne?“ dohadovala se Terri. „Upozornila jsem ji, že když odejde s Chipem, bude potřebovat peníze. Nechápala, jak to ve světě chodí. Když měla hlad, na stole bylo jídlo. Když jí byla zima, nastavila termostat. Nikdy se o sebe nemusela starat. Varoval jsem ji, aby si dala nějaké peníze stranou a schovala je před Chipem, aby se neocitla bez prostředků, kdyby ji opustil. Nechtěla jsem, aby udělala stejnou chybu jako já.“ Utřela si nos. „Bylo to takové milé, hodné děvče.“

Milé, hodné děvče, které se snažilo vyrazit ze strýce špinavé prachy, pomyslela si Lena. „Co myslíte, dal jí Paul peníze?“ zeptala se.

„Nevím,“ řekla. „Tehdy jsem ji viděla naposled. Hned potom se chystala odejít s Chipem. Taky jsem si myslela, že s ním opravdu odešla, dokud jsem se nedověděla… dokud jste ji v neděli nenašli.“

„Kde jste byla v sobotu večer?“

Terri si otřela nos hřbetem ruky. „Tady. S Dalem a dětmi.“

„Může to potvrdit ještě někdo jiný?“

Kousla se do dolního rtu, přemýšlela. „Zastavil se tu Paul. Ale jen na chvilku.“

„V sobotu večer?“ ověřoval si Jeffrey a pohlédl na Lenu. Paul několikrát opakoval, že v noci, kdy zemřela neteř Abby, byl v Savannah. Jeho upovídaná sekretářka se za něj dušovala. Paul tvrdil, že přijel na farmu v neděli večer, aby pomohl hledat Abby.

„Proč se tu stavil Paul?“ zeptal se Jeffrey.

„Přivezl Daleovi součástku do jednoho ze svých aut.“

„Do jakého auta?“

„Do porsche. Paul miluje okázalá auta – a vůbec okázalost ve všem. Tají to před otcem a ostatními, ale miluje svoje hračky.“

„Jaké hračky?“

„Vozí sem zchátralé kultovní veterány, co kupuje na dražbách, a Dale mu je levně renovuje. Aspoň Dale říká, že mu dělá cenu. Nevím, kolik mu účtuje, ale Paula to vyjde levněji, než kdyby mu auta renovovali v Savannah.“

„Kolik aut sem Paul přivezl?“

„Dvě tři, pokud vím.“ Terri pokrčila rameny. „Zeptejte se Dalea. Já se věnuju opravám čalounění.“

„Dale se nezmínil, že se tu objevil Paul, když jsem s ním naposled mluvil.“

„Nedivím se,“ řekla Terri. „Paul mu platil hotově. Dale to neuváděl v daňovém přiznání.“ Snažila se jeho postup bránit. „Nestačili jsme splácet dluhy. Nemocnice od Timova loňského léčení obstavila Daleovy příjmy. Banka přísně sleduje pohyb na našem účtu. Nezískat nějaké peníze v hotovosti, ztratíme dům.“

„Nepracuju pro federální daňový úřad,“ podotkl Jeffrey. „Zajímá mě ten sobotní večer. Víte bezpečně, že se tu Paul v sobotu zastavil?“

Přikývla. „Zeptejte se Dalea. Byli spolu v dílně asi deset minut, pak odešel. Viděla jsem ho oknem. Paul toho se mnou nikdy moc nenamluvil.“

„Proč?“

„Protože jsem padlá žena,“ pronesla bez jakékoli ironie.

„Terri, byl Paul někdy v autodílně sám?“ systematicky pokračoval Jeffrey.

Pokrčila rameny. „Ovšem.“

„Kolikrát?“ naléhal.

„Nevím. Několikrát.“

Jeffrey slevil na ohleduplnosti, zesílil tlak. „Co takhle v posledních třech měsících? Přijížděl často?“

„No ano. Proč na tom záleží, jestli byl Paul v dílně?“

„Snažím se zjistit, jestli měl čas něco odtud odcizit.“

Vyprskla smíchy. „To by mu Dale zakroutil krkem.“

„Jak je to s pojistnými smlouvami?“

„S jakými pojistnými smlouvami?“

Jeffrey vytáhl list faxového papíru a položil ho před ní na stůl.

Terri svraštila obočí a četla dokument. „Nerozumím tomu.“

„To je životní pojistka na padesát tisíc dolarů a vy jste uvedena jako smyšlená osoba.“

„Kde jste to našel?“

„Otázky kladu já.“ Jeffrey definitivně odhodil chápavý tón. „Povězte nám, co se děje, Terri.“

„Myslela jsem…,“ spustila, ale zarazila se a zavrtěla hlavou.

„Co jste si myslela?“ převzala štafetu otázek Lena.

Terri zavrtěla hlavou a doubala do strupu na palci.

„Terri?“ pobídla ji Lena ve snaze uchránit ji od Jeffreyho drsného tónu. Zjevně měla co říci – netrpělivost nebyla na místě.

Jeffrey přizpůsobil tón situaci. „Musíte nám pomoct, Terri. Víme, že Cole uvěznil Abby v bedně tak jako vás, jenže Abby se z ní už nedostala. Pomozte nám odhalit jejího vraha.“

„Já ne…“ Hlas jí selhal.

„Rebeka se pořád pohřešuje, Terri,“ připomněl Jeffrey.

Zašumlovala něco pro sebe, znělo to, jako by si dodávala odvahu. Náhle vstala a řekla: „Hned se vrátím.“

„Počkejte ještě!“ Jeffrey ji popadl za ruku, sotva vykročila, ale vysmekla se mu.

„Promiňte,“ omluvila se a třela si ruku v místě, kde ji Dale pohmoždil. Lena zahlédla v jejích očích slzy bolesti. „Hned se vrátím,“ zopakovala Terri.

Jeffrey se ji nepokusil zadržet, ale řekl tónem, který nezněl jako přátelský návrh: „Půjdeme s vámi.“

Terri zaváhala, a pak úsečně přikývla. Zadívala se do chodby, jako by se chtěla ujistit, že tam nikdo není. Lena věděla, že vyhlíží Dalea. Přestože seděl s pouty na rukou v autě, bála se, že by ji mohl napadnout.

Otevřela zadní dveře, kradmo se ohlédla, tentokrát aby si ověřila, že Lena a Jeffrey jdou za ní. „Nechte je na škvíru otevřené, abych slyšela, kdyby mě potřeboval Tim,“ řekla. Zachytila síťové dveře, aby rám netřeskl, nemohla se zbavit strachu.

Trojice vyšla na zadní dvorek se zahradou. Psi, samí voříškové, pravděpodobně zachránění z útulku, ožili. Tiše kňučeli, skákali na Terri, usilovali o pozornost. V chůzi je nepřítomně hladila po hlavách a mířila k autodílně. Zastavila se na rohu a Lena za ním spatřila kůlnu. Kdyby se tím směrem díval Dale, všechny by uviděl.

Jeffrey si to uvědomil zároveň s Lenou. Navrhl: „Já bych…,“ když se Terri zhluboka nadechla a vykročila přes otevřený prostor.

Lena šla za ní, neohlížela se na hlídkový vůz, ale přímo cítila Daleův spalující pohled v zádech.

„Nedívá se,“ ujistil je Jeffrey, ale Lena a Terri se bály ohlédnout.

Terri vytáhla z kapsy klíč a zasunula ho do dveří zamčené kůlny. Rozsvítila a vstoupila do malé místnosti. Uprostřed stál šicí stroj, u stěny se vršily balíky černé kůže, od stropu visela obnažená žárovka. Tady Terri vyráběla čalounění pro auta, která renovoval Dale. Uvnitř páchla vlhkost a plíseň. Pracovala v podmínkách jen o málo lepších než v robotárně pro nelegální přistěhovalce a v zimě tu muselo být příšerně.

Terri se otočila a konečně se podívala z okna. Lena sledovala její pohled a spatřila na zadním sedadle hlídkového vozu temnou siluetu Dalea. „Jestli se o tomhle dozví, zabije mě,“ řekla Terri. „Ostatně o jednu víc nebo míň…“

„Ochráníme vás, Terri,“ slíbila Lena. „Můžeme ho rovnou odtud odvézt do vězení a už nikdy nespatří denní světlo.“

„Uteče,“ namítla Terri.

„Ne,“ ujistila ji Lena, znala způsoby, jak zajistit, aby se trestanci nedostali z kriminálu. Když se zavřou do správné cely se správnými spoluvězni, jejich osud to definitivně zpečetí. „To se dá zaručit.“ Lena z Terriina pohledu poznala, že pochopila.

Jeffrey jim naslouchal a obcházel místnůstku. Náhle odtáhl několik balíků materiálu od stěny. Za nimi se ozval hluk, připomínal cupitání myšky. Odtáhl další balík a natáhl ruku k děvčeti, které se choulilo u stěny.

Našel Rebeku Bennettovou.

15

Jeffrey pozoroval Lenu s Rebekou Bennettovou, ale kdyby se ho i po tolika letech někdo zeptal, co Lenu pohání, těžko by hledal slova. Před pěti minutami seděla v téže kuchyni, zatímco vyslýchal Terri Stanleyovou, promluvila jen občas a choulila se jako ustrašené dítě. Teď, s Rebekou naproti sobě, si opět počínala jako plně kompetentní policistka, a ne jako nedávno týraná a zneužitá žena.

„Pověz mi, co se stalo, Rebeko,“ řekla pevným tónem a uchopila děvče za ruku, umně balancovala na ostří autority a vcítění. Lena tak postupovala tisíckrát, ale rychlá proměna působila neuvěřitelně.

Rebeka váhala, pořád byla vyděšeným dítětem. Zmáhalo ji vyčerpání, čas strávený ve skrýši před strýcem ji omílal jako říční proud kámen. Hrbila se a skláněla hlavu, vypadalo to, že si nepřeje nic jiného než se vytratit.

„Když jste odjeli, šla jsem do svého pokoje,“ začala Rebeka.

„V pondělí?“

Rebeka přikývla. „Mamka mi nařídila, abych si lehla.“

„Co se dělo dál?“

„Byla jsem nachlazená, zavrtávala jsem se pod přikrývku a našla jsem pod prostěradlem nějaké papíry.“

„Jaké papíry?“ zeptala se Lena.

Rebeka pohlédla na Terri a starší žena lehce pokývla na znamení, aby pokračovala. Rebeka si dávala na čas, oči upřené na ses třenici. Nato sáhla do přední kapsy šatů a vytáhla pečlivě složený štos papírů. Lena je přehlédla a předala Jeffreymu. Byly to originály pojistných smluv, jejichž kopie už získal Frank.

Lena se opřela v židli a zkoumavě si prohlížela děvče. „Jak to, že jsi na ně nepřišla v neděli?“

Rebeka se opět podívala na Terri. „V neděli jsem ještě přespala u tety Rachel. Mamka nechtěla, abych hledala Abby.“

Jeffrey si vzpomněl, že zhruba totéž řekla v restauraci Esther. Vzhlédl od dokumentů právě v okamžiku, kdy si sestřenice vyměnily pohledy.

Lena si toho všimla taky. Položila ruce dlaněmi na stůl. „Co ještě, Beko? Našla jsi ještě něco?“

Terri stiskla rty a Rebeka se upřeně dívala na Leniny ruce na stole.

„Abby věřila, že s tím, co ti zanechala, uděláš správnou věc,“ řekla Lena klidným tónem. „Nezraď její důvěru.“

Rebeka soustředěně pozorovala Leniny ruce tak dlouho, až si Jeffrey pomyslel, že upadla do transu. Nakonec vzhlédla k Terri a přikývla. Terri beze slov přešla k ledničce a sňala magnety, které přidržovaly dětské kresbičky. Na kovovém povrchu spočívalo několik papírů.

„Sem se Dale nikdy nedívá,“ řekla a vytáhla z kresbiček složený list papíru vytržený z účetní knihy. Namísto aby ho předala Jeffreymu nebo Leně, podala papír Rebece. Děvče ho pomalu rozložilo a posunulo přes stůl k Leně.

„Tohle jsi taky našla v posteli?“ zeptala se Lena a pročítala stránku. Jeffrey se jí naklonil přes rameno, přehlédl seznam jmen, v některých poznal dělníky na farmě. Sloupce obsahovaly částky v dolarech a data, některá minulá, jiná budoucí. Jeffrey je v duchu porovnával s údaji na pojistných smlouvách. Užasle sebou trhl, neboť pochopil, že to je plán příjmů, soupis těch, kteří mají uzavřenou životní pojistku, a data, kdy lze očekávat její plnění.

„Tohle mi zanechala Abby,“ řekla Rebeka. „Přála si, abych to uchovala.“

„Proč jsi to někomu neukázala?“ otázala se Lena. „Proč jsi utekla?“

Terri odpověděla za sestřenici tiše, jako by se bála, že si tím způsobí potíže. „To je Paulovo písmo.“

Rebece vhrkly slzy do očí. Přikývla na Leninu nevyslovenou otázku a Jeffrey cítil, že proti jeho očekávání to, že konečně řekly pravdu, vystupňovalo napětí. Ženy zjevně děsilo, co měly v rukou, a tím, že to předaly policii, se jim nijak neulevilo.

„Bojíte se Paula?“ zeptala se Lena.

Rebeka přikývla, Terri rovněž.

Lena se znovu zahloubala do papíru, ačkoli Jeffrey si byl jist, že pochopila ze stránky úplně všechno. „Tohle jsi tedy našla v pondělí a poznala jsi Paulův rukopis?“

Rebeka neodpověděla, zastoupila ji Terri. „Přišla sem ten večer celá ustaraná. Dale pospával na gauči. Schovala jsem ji do kůlny, než vymyslíme, co dál.“ Zavrtěla hlavou. „Jenže jsme nepřišly vůbec na nic.“

„Poslala jste varování Sáře,“ připomněl Jeffrey.

Terri trhla jedním ramenem, jako by dávala najevo, že dopis byl jen zbabělým pokusem poodhalit pravdu.

Lena se laskavým tónem zeptala Terri: „Proč jste to neoznámily vaší rodině? Proč jste jim neukázaly ty dokumenty?“

„Paul je jejich hvězda. Nikdo netuší, co je doopravdy zač.“

„Co je zač?“

„Netvor,“ odpověděla Terri. Do očí jí vstoupily slzy. „Chová se tak, že si získá vaši důvěru, jako váš nejlepší přítel, a když se otočíte, vrazí vám kudlu do zad.“

„Je zlý,“ souhlasně zamumlala Rebeka.

Terri pokračovala věcně, ale stále měla slzy v očích. „Chová se báječně, jako by byl na vaší straně. Víte, kdo mi dal poprvé zobnout?“ Stiskla rty a zadívala se na Rebeku, snad přemýšlela, jestli to má přiznat před ní. „On. Paul mi dal první dávku koksu. Seděli jsme v jeho kanceláři a on se tvářil, že o nic nejde. Ani jsem nevěděla, co mi dal – myslela jsem si, že je to něco jako aspirin.“ Vzplála hněvem. „To on ve mně vyvolal závislost.“

„Proč to dělal?“

„Aby nás zlomil. O to mu ve skutečnosti šlo – zkazit nás. Aby nás ovládl, a pak už jen sledoval, jak se hroutí naše životy.“

„Jak vás kazil?“ zeptala se Lena a Jeffrey věděl, kam míří.

„Ne tak, jak si myslíte,“ řekla Terri. „Kristepane, kdyby nás prznil, nebylo by to o nic horší.“ Rebeku její řeč konsternovala, Terri zmírnila slova. „S potěšením nás deptal. Nesnášel děvčata, všechny nás nenáviděl, považoval nás za hlupačky.“ Slzy jí vytryskly z očí a Jeffrey chápal, že její hněv pramení z palčivého pocitu zrady. „Máma a ostatní si myslí, že kráčí po vodách. Řekla jsem jí o Coleovi, hned běžela na Paulem a ten jí namluvil, že jsem si to vymyslela, a tak uvěřila jemu.“ Znechuceně sykla. „Takový křivák. Chová se přátelsky, získá si důvěru, a pak člověka ztrestá.“

„On sám ne,“ zasáhla Rebeka přidušeně. Jeffrey pozoroval, že děvče nerado přiznává, jakého zla je schopen její strýc. Přesto pokračovala: „Tím pověřoval Colea. A tvářil se, že neví, co se dál děje.“

Terri si osušila oči, dodatečně se jí roztřásly ruce.

Lena chvilku počkala, načež se zeptala: „Taky tě zahrabal do země, Rebeko?“

Pomalu zavrtěla hlavou. „Abby mi řekla, že jí to udělal,“ dodala.

„Kolikrát?“

„Dvakrát. A potom ještě jednou, naposled…“

„Můj bože,“ vydechla Terri. „Mohla jsem to zastavit. Měla jsem zasáhnout…“

„Nemohla jste ničemu zabránit,“ řekla Lena, Jeffrey si ovšem nebyl jist, jestli má pravdu.

„Ta bedna…“ Terri při vzpomínce mhouřila oči. „Denně se tam vracel a modlil se. Slyšela jsem ho trubičkou. Někdy mektal hodně nahlas, choulila jsem se, ale svým způsobem jsem byla ráda, že tam někdo je, že jsem nezůstala úplně sama.“ Protřela si oči sevřenou pěstí, z jejích slov čišel zároveň smutek a hněv. „Když mi to udělal poprvé, šla jsem za Paulem a ten slíbil, že s ním promluví. Já hloupá! Jak dlouho mi trvalo, než jsem pochopila, že mu to nařizuje Paul. Cole nemohl vědět tolik věcí, co dělám, s kým se stýkám. Na rozdíl od Paula.“

Rebeka se usedavě rozplakala. „Nikdy jsme neudělaly nic správně. Pořád se vozil po Abby, snažil se ji rozhodit. Namlouval jí, že je jen otázka času, kdy se vynoří nějaký chlap a naloží s ní, jak zaslouží.“

„Chip.“ Terri to jméno vyslovila, jako by si odplivla. „Stejně to provedl se mnou. Nastrčil mi Adama.“

„Paul nasadil na Abby Chipa?“ zeptal se Jeffrey.

„Stačilo, že zařídil, aby byli hodně spolu. Muži jsou v tomhle hloupí.“ Zarděla se, jako by si uvědomila, že Jeffrey je muž. „Totiž…“

„To je v pořádku,“ uklidnil ji Jeffrey, aniž podotkl, že ženy bývají taky hloupé. Jinak by byl bez práce.

„Rád přihlíží, když se děje něco zlého,“ řekla Terri. „Rád všechno řídí, manipuluje lidmi, a pak je sejme.“ Sevřela rty a v prasklé kůžičce se objevila krev. Léta, která uběhla, zjevně neotupila její hněv. „Nikdo o něm nepochybuje. Všichni věří, že jim říká pravdu. Zbožňují ho.“

Rebeka zachovávala klid, ale Terriina slova ji posilovala. Vzhlédla a prohlásila: „Strejda Paul posadil Chipa do kanceláře k Abby. Chip neměl na takovou práci buňky, Paul ovšem zařídil, aby byli co nejvíc spolu a rozvinulo se to.“

„Co aby se rozvinulo?“ zeptala se Lena.

„Co asi?“ Terri se zarazila. „Čekala dítě.“

Rebeka zalapala po dechu a vytřeštila na sestřenici oči.

Terri se rychle omluvila. „Promiň, Beko. Měla jsem pomlčet.“

„Děťátko,“ zašeptala Rebeka a zkřížila ruce na prsou. „Její děťátko umřelo.“ Slzy se jí koulely po tvářích. „Panebože! Zavraždil i její maličké.“

Lena mlčela, ani se nepohnula; Jeffrey ji pozoroval a přemýšlel, proč na ni Rebečina slova tak zapůsobila. Terri se tvářila apaticky, jen civěla na ledničku s kresbičkami svých dětí. Lev. Tygr. Medvěd. Samí predátoři. Jako Paul.

Jeffrey nechápal, co se s Lenou děje, ale zaznamenal, že nepoložila důležitou otázku. Zeptal se tedy: „Kdo zavraždil maličké?“

Rebeka si vyměnila pohled s Terri a obě se zadívaly na Jeffreyho.

„Cole,“ řekla Terri, jako by nebylo nic samozřejmějšího. „Zavraždil ji Cole.“

„To on otrávil Abby?“ dožadoval se upřesnění Jeffrey.

„Otrávil?“ zmateně zopakovala Terri. „Udusila se.“

„Neudusila, Terri. Abby byla otrávena. Někdo jí podal kyanid,“ vysvětlil Jeffrey.

Terri klesla na židli, z výrazu její tváře se dalo vyčíst, že konečně pochopila, co se stalo. „Dale má kyanid v garáži.“

„To je fakt,“ souhlasil Jeffrey.

„Paul tam byl,“ řekla. „Vždycky tam zašel.“

Jeffrey soustředil pozornost na Terri a doufal, že Lena pochopí, co všechno pokazila, když nepoložila přede dvěma dny jednu prostou otázku. Zeptal se tedy teď: „Věděl Paul o kyanidu?“

Přikývla. „Jednou jsem vešla do dílny a zastihla tam oba. Dale právě chromoval nějaký díl na Paulovo auto.“

„Kdy to bylo?“

„Před čtyřmi pěti měsíci,“ odpověděla Terri. „Telefonovala jeho matka, tak jsem šla pro něj. Dale se naštval, protože jsem se tam neměla ukazovat. Paul si to nepřál. Nechtěl mě ani vidět.“ Zamračila se a Jeffrey usoudil, že o tom nechce mluvit před sestřenici. „Dale o kyanidu hloupě zažertoval. Předváděl se před Paulem, aby mu demonstroval, jak jsem pitomá.“

Jeffrey si tu situaci uměl představit, ale chtěl to přece jen slyšet. „Co tehdy řekl, Terri?“

Kousla se do rtu a objevil se nový pramínek krve. „Dale řekl, že mi jednou dá do kafe kyanid a já to nepoznám, dokud nedoputuje do žaludku a kyseliny neuvolní jed.“ Ret se jí zachvěl, tentokrát znechucením. „Prý mě to zabije pomalu, uvědomím si, co se děje, a on se bude dívat, jak se zmítám na podlaze a posírám se. Řekl, že se mi bude dívat do posledního okamžiku do očí, abych věděla, kdo mě otrávil.“

„Jak na Daleova slova reagoval Paul?“ zeptal se Jeffrey.

Terri se podívala na Rebeku, natáhla ruku a pohladila ji po hlavě. I teď jí činilo potíže říci něco zlého o Daleovi a Jeffreyho zajímalo, před čím se snaží uchránit mladé děvče.

Jeffrey otázku zopakoval: „Jak na Daleova slova reagoval Paul?“

Terri položila Rebece ruku na rameno. „Nijak. Myslela jsem si, že se rozchechtá, ale vůbec nijak nereagoval.“

Jeffrey se potřetí podíval na hodinky a znovu na ostražitou sekretářku v předpokoji Paulovy kanceláře na farmě. Byla méně hovorná než její kolegyně v Savannah, ale chránila svého nadřízeného stejně vehementně. Dveře za ní byly otevřené a Jeffrey jimi viděl okázalé kožené klubovky a dva velké mramorové špalky a na nich skleněnou desku – moderní psací stůl. Na policích u stěn se vyjímaly v kůži vázané zákoníky a upomínky na golfová klání. Terri Stanleyová měla pravdu, strýc si opravdu potrpěl na své hračky.

Paulova sekretářka odtrhla oči od počítače a informovala: „Paul by tu měl být brzy.“

„Můžu počkat v jeho kanceláři,“ navrhl Jeffrey s úmyslem omrknout Paulovo hájemství.

Sekretářka se zvonivě rozesmála. „Paul si přeje, abych tam v jeho nepřítomnosti nechodila ani já. Počkejte tady. Bude tu v mžiku.“ A datlovala do počítače.

Jeffrey založil ruce a uvelebil se na židli. Čekal jen pět minut, ale pomýšlel na to, že si advokáta najde sám. Sekretářka Paulovi neoznámila, že přijel sám policejní šéf, ale jeho bílý Lincoln Town Car se státní registrační značkou byl nepřehlédnutelný. Jeffrey zaparkoval přímo před hlavním vchodem.

Znovu se podíval na hodinky a zaznamenal, že uběhla další minuta. Zanechal Lenu u Stanleyových, aby pohlídala obě ženy. Nechtěl, aby Terri dohnal provinilý pocit k nějaké hlouposti, například že by zatelefonovala Esther, nebo ještě hůř, svému strýci Levovi. Jeffrey ženám vysvětlil, že Lena je bude chránit, a ani jedna neprotestovala. Brad sebral Dalea pro kladení odporu při zatýkání, ale nemůže ho v předběžné vazbě držet déle než čtyřiadvacet hodin. Jeffrey vážně pochyboval, že by proti němu Terri vznesla obvinění. Nedávno oslavila třicítku, měla na krku dvě nemocné děti a kvalifikace veškerá žádná. Nejlíp by udělala, kdyby zavolala Patovi Stanleymu a požádala ho, aby uvedl do pořádku záležitosti kolem bratrova domu. Kdyby bylo na Jeffreym, Dale by už dávno bručel v chládku.

„Reverende Warde,“ řekla sekretářka a do místnosti strčil hlavu Lev. „Nevíte, kde je Paul? Má tu návštěvu.“

„A, pan Tolliver,“ zahlaholil Lev a vešel dovnitř. Utíral si ruce do papírového ručníku a Jeffrey usoudil, že byl na toaletě. „Stalo se něco?“

Jeffrey si ho změřil pohledem, stále na pochybách, že Lev neví, co se děje. Rebeka a Terri trvaly na tom, že nemá o ničem ponětí, nicméně pro Jeffreyho byl Lev Ward vůdcem rodiny. Nedovedl si představit, že by se Paulovi dařilo nepozorovaně provádět takové věci pod nosem staršího bratra.

„Čekám na všeho bratra,“ řekl Jeffrey.

Lev se podíval na hodinky. „Za dvacet minut máme poradu. Určitě nebude daleko.“

„Musím s ním ihned mluvit.“

„Můžu vám nějak pomoct?“ nabídl se Lev.

Jeffrey byl rád, že se situace nedramatizuje. „Pojďme do vaší kanceláře,“ řekl.

„Týká se to Abby?“ zeptal se Lev a vedl Jeffreyho do zadní části domu. Měl na sobě vybledlé džíny, flanelovou košili a odřené kovbojské holínky, na nichž se podpatky měnily už možná desetkrát. V kožené pochvě na jeho opasku spočíval nůž na koberce se zatažitelnou čepelí.

„Pokládáte koberec?“ zeptal se Jeffrey, nástroj s mimořádně ostrou čepelí, která dokáže proříznout prakticky cokoli, ho přiměl k větší ostražitosti.

Lev se zatvářil zmateně. „A tak,“ řekl poté, když si jakoby překvapeně uvědomil, co má na opasku. „Otevírám krabice,“ vysvětlil. „V pátek nám vždycky vozí zboží.“ Zastavil se před otevřenými dveřmi. „Prosím.“

Jeffrey si přečetl tabulku na dveřích, stálo na ní: „Chvalte Boha a vstupte!“

„Můj skromný příbytek,“ poznamenal Lev a ukázal dovnitř.

V protikladu k bratrovi jeho působiště nestřežila sekretářka. Kancelář byla vlastně malá, skoro tak malá jako Jeffreyho. Uprostřed stál kovový psací stůl, za ním kolečková židle bez loketních opěrek. Nábytek doplňovaly dvě skládací židle, přímo na podlaze spočívaly knihy navršené na úhledné hromádky. Stěny zdobily dětské kresby, pravděpodobně Zekeho, připevněné připínáčky.

„Promiňte ten binec,“ omlouval se Lev. „Otec říká, že nepořádek v kanceláři svědčí o neuspořádané mysli.“ Zasmál se. „Nejspíš má pravdu.“

„Kancelář vašeho bratra je taková… reprezentativnější.“

Lev se opět zasmál. „Otec ho odmalička vedl ke skromnosti, jenže Paul je dávno dospělý a trochu starý na to, aby ho ohnul přes koleno.“ Zvážněl. „Marnivost je hřích, ale všichni máme nějakou slabost.“

Jeffrey se ohlédl do chodby. Naproti kanceláři byl větší výklenek s kopírkou. „Co je vaší slabostí?“

Zdálo se, že Lev se doopravdy na okamžik zamyslel. „Můj syn.“

„Kdo je Stephanie Linderová?“

Lev zrozpačitěl. „Proč se ptáte?“

„Odpovězte.“

„To byla moje manželka. Zemřela před pěti lety.“

„Určitě?“

„Snad vím, jestli moje manželka zemřela, nebo ne,“ řekl podrážděně.

„Zvědavost je moje slabost. Totiž, dneska se dostavila na stanici vaše sestra Mary a sdělila mi, že má dceru. Nepamatuju si, že by se o ní předtím někdo zmínil.“

Lev se uměl tvářit zkroušeně. „Ano, to je pravda. Má dceru.“

„Dceru, která utekla od rodiny.“

„Genie – Terri, jak si teď říká – dospívala velmi bouřlivě. Vedla dost problematický život.“

„Připadá mi poněkud problematický i teď. Nemyslíte?“

„Vzpamatovala se,“ bránil ji. „Ale je to hrdá žena. Pořád doufám, že se s rodinou smíří.“

„Manžel ji bije.“

Lev překvapeně otevřel ústa. „Dale?“

„Cole ji strčil do bedny stejně jako Abby. Tehdy byla v Rebečině věku. Svěřila se vám s tím Mary?“

Lev se opřel rukama o stůl, jako by doslova neustál situaci. „Proč by…“ Zmlkl, patrně začal konečně chápat, co Cole Connolly prováděl celá léta. „Panebože,“ zašeptal.

„Třikrát, Leve. Cole pohřbil Abby v bedně třikrát. Naposledy se z ní nedostala.“

Lev se zadíval do stropu a Jeffreymu se ulevilo, že se tak snaží zadržet slzy, namísto aby se překotně začal modlit. Jeffrey mu dopřál čas, aby se vyrovnal s emocemi.

Konečně se Lev zeptal: „Komu? Komu ještě to udělal?“ Jeffrey neodpověděl a byl rád, že Levův hlas se otřásá rozhořčením „Mary mi řekla, že Genie odjela do Atlanty, aby podstoupila umělé přerušení těhotenství.“ Uvědomil si, co Jeffrey patrně namítne, a řekl: „Můj otec má na právo počatého života vyhraněný názor, pane Tollivere, a já taky. Přesto…“ Odmlčel se, jako by si potřeboval utřídit myšlenky. „Neobrátili bychom se k ní zády. Nikdy. Všichni děláme věci, které Bůh neschvaluje. To neznamená, že jsme špatní lidé. Naše Genie – Terri – nebylo špatné děvče. V pubertě dělala zlé – dost zlé věci. Hledali jsme ji. Já sám jsem ji hledal. Nechtěla, abychom ji našli.“ Zavrtěl hlavou. „Kdybych věděl…“

„Někdo to věděl,“ podotkl Jeffrey.

„Ne,“ kategoricky nesouhlasil Lev. „Kdyby někdo z nás věděl, co provádí Cole, nesmlouvavě bychom zakročili. Sám bych povolal policii.“

„Nezdá se, že vás těší, když se v něčem angažuje policie.“

„Chráním naše dělníky.“

„Podle mě tím, že se snažíte zachránit cizí lidi, ohrožujete vlastní rodinu.“

Levovi zahrály svaly ve tváři. „Chápu, proč tak usuzujete.“

„Proč jste neoznámil, že se ztratila Rebeka?“

„Vždycky se vrátila. Pochopte, je hrozně tvrdohlavá. Nic nepořídíme…“ Nedokončil větu. „Snad si nemyslíte, že…“ Zajíkl se. „Cole…?“

„Že Cole pohřbil Beku jako jiná děvčata?“ dokončil za něj otázku Jeffrey a upřeně pozoroval Leva, pokoušel se odhadnout, co se mu honí hlavou. „Co myslíte, důstojnosti?“

Lev pomalu vydechl, nebylo pro něho lehké se vším se vyrovnat. „Musíme ji najít. Vždycky chodí do lesa, panebože, do lesa…“ Chtěl vyrazit ven, ale Jeffrey ho zadržel.

„Je v bezpečí,“ uklidnil ho.

„Kde? Doveďte mě k ní. Esther je celá bez sebe.“

„Je v bezpečí,“ zopakoval Jeffrey, víc neprozradil. „Ještě jsme neskončili.“

Lev si uvědomil, že jediná cesta ze dveří vede přes Jeffreyho. Ačkoli by Jeffrey boj jistě vyhrál, byl rád, že vyšší muž netlačí na pilu.

„Vyrozumíte aspoň matku?“ otázal se Lev. „Už se stalo,“ zalhal Jeffrey. „Esther se ulevilo, když se dověděla, že Beka je v bezpečí.“

Lev se usadil pohodlněji, i jemu se ulevilo, ale nezbavil se rozporuplných pocitů. „Je toho na mě moc najednou.“ Ze zvyku se kousal do dolního rtu stejně jako jeho neteř. „Proč jste se ptal na moji manželku?“

„Vlastnila někdy dům v Savannah?“

„Ovšemže ne. Stephanie tu prožila celý život. V Savannah snad ani nikdy nebyla.“

„Jak dlouho tam pracuje Paul?“

„Asi šest let, plus – minus.“

„Proč si vybral Savannah?“

„Máme v té oblasti hodně prodejců a nákupčích. Osobní styk prospívá obchodu.“ Trochu provinile dodal: „Farma je pro Paula moc ospalá. Láká ho život ve městě.“

„Jeho manželka tam s ním nepobývá?“

„Mají šest dětí,“ vysvětloval Lev. „Drtivou většinu času je s nimi doma.“

Jeffrey zaznamenal, že nepochopil smysl jeho otázky, ale v téhle rodině je zřejmě normální, že manželé opouštějí své ženy s dětmi každý druhý týden. Jeffrey neznal moc mužů, jimž by takové uspořádání nevyhovovalo, ale stěží si představil, že by se s ním smířila nějaká žena.

„Navštívil jste někdy jeho dům v Savannah?“ zeptal se.

„Celkem často,“ odpověděl Lev. „Bydlí v bytě nad kanceláří.“

„On nebydlí v domě na Sandon Square?“

Lev zařičel smíchy. „Těžko. To je jedna z nejhonosnějších ulic ve městě.“

„A vaše manželka tam nikdy nebyla?“

Lev zavrtěl hlavou a trochu podrážděně řekl: „Odpovídám na vaše otázky, jak nejlíp umím. Prozradíte mi, k čemu to všechno je?“

Jeffrey usoudil, že teď je na něm, aby trochu povolil. Vytáhl z kapsy originály pojišťovacích smluv a podal je Levovi. „Tohle Abby nechala u Rebeky.“

Lev převzal dokumenty, rozložil je a rozprostřel na desce psacího stolu. „Jak to, kde?“

Jeffrey neodpověděl a Lev na odpovědi netrval. Skláněl se nad psací stůl, přejížděl prstem po stránkách a četl. Jeffrey viděl, jak se mu ve tváři rýsují čelistní kosti, držení těla prozrazovalo hněv.

Lev se napřímil. „Tihle lidé žili na naší farmě.“

„To je pravda.“

Zvedl jednu pojistku. „Tahle je Larryho. Utekl odtud. Cole nám řekl, že utekl.“

„Je mrtev.“

Lev na něho civěl, oči pátraly v Jeffreyho obličeji, jako by z něj mohly něco vyčíst.

Jeffrey vytáhl zápisník a řekl: „Larry Fowler zemřel loni dvacátého osmého července na otravu alkoholem. Z farmy ho odvezl koroner okresu Catoogah v sedmnáct hodin, padesát minut.“

Lev ještě pár vteřin civěl před sebe, nemohl uvěřit. „A co tenhle?“ zeptal se a ukázal pojistku. „Mike Morrow. Loni tu jezdil s traktorem. Má dceru ve Wisconsinu. Cole řekl, že odjel a bude žít u ní.“

„Předávkování drogami. Třináctého srpna, dvanáct čtyřicet.“

„Proč nám říkal, že utekli nebo odešli, když zemřeli?“ zeptal se Lev.

„Budete těžko vysvětlovat, proč v posledních dvou letech zemřelo na vaší farmě tolik lidí.“

Lev se znovu zadíval do pojistných smluv, listoval stránkami. „Vy myslíte… myslíte, že…“

„Váš bratr zaplatil kremaci devíti zemřelých.“

Když pochopil význam Jeffreyho slov, Levův obličej, už tak bledý, dočista zbělel. „Tyhle podpisy…,“ spustil a zkoumal dál dokumenty. „Tohle není můj podpis,“ řekl a ukázal prstem na jednu ze stran. „A tady se nepodepsala Mary, píše levou rukou. A tohle rozhodně není Rachelin podpis. Proč by v její prospěch zněla životní pojistka člověka, kterého vůbec neznala?“

„Proč asi?“

„Tohle je podvod,“ rozhorlil se a bezděčně mačkal stránky, které držel v ruce. „Kdo tohle prováděl?“

„Přepokládám, že mi to povíte vy.“

Na Levově spánku pulzovala žíla. Se zaťatými zuby listoval papíry. „Uzavřel životní pojistku mojí ženě?“

„Nevím,“ odpověděl po pravdě Jeffrey.

„Jak jste zjistil její jméno?“

„Všechny pojistné smlouvy byly uzavřeny v domě na Sandon Square. Podle zápisu ho vlastnila Stephanie Linderová.“

„On zneužil…“ Lev se tak rozlítil, že stěží dokázal mluvit. „Zneužil jméno mojí ženy… k tomuhle?“

Za léta působení u policie viděl Jeffrey spoustu mužů v slzách, ale obvykle se rozplakali, protože ztratili milovanou bytost nebo – a to poměrně často – protože si uvědomili, že je čeká vězení a zmohla je sebelítost. Slzy do očí Leva Warda vehnal ryzí hněv.

„Stůjte!“ křikl Jeffrey na Leva, když se kolem něj prosmýkl. „Kam se ženete?“

Lev utíkal chodbou do Paulovy kanceláře. „Kde je?“ dožadoval se.

Jeffrey zaslechl, jak sekretářka pípla: „Já ne…“

Lev se už řítil k domovním dveřím, Jeffrey těsně za ním. Pastor nebyl v příliš skvělé kondici, ale měl dlouhý krok. Než Jeffrey doběhl na parkoviště, Lev dorazil ke svému autu. Místo aby nasedl, znehybněl.

Jeffrey dokráčel k němu. „Leve?“

„Kde je?“ křikl. „Přenechte mi ho na deset minut. Jen na deset minut.“

Jeffreyho překvapilo, co se skrývá v přívětivém pastorovi. „Vzpamatujte se, Leve.“

„Jak nám to mohl udělat?“ hřímal. „Jak mohl…“ Lev zřejmě v duchu probíral všechna důvodná podezření. Obrátil se na Jeffreyho. „Zavraždil moji neteř? Zavraždil Abby? A Colea taky?“

„Všechno tomu nasvědčuje,“ potvrdil Jeffrey. „Měl přístup ke kyanidu. A věděl, jak ho použít.“

„Můj Bože!“ To nebyl výraz úžasu, ale úpěnlivá prosba Nejvyššího. „Proč?“ dožadoval se vysvětlení. „Proč to udělal? Komu kdy Abby ublížila?“

Jeffrey se nesnažil mu odpovědět. „Musíme najít vašeho bratra, Leve. Kde je?“

Zuřivost připravila Leva o řeč. Jen divoce vrtěl hlavou.

„Musíme ho najít,“ trval na svém Jeffrey, když vtom zacvrlikal v kapse jeho mobilní telefon. Z displeje zjistil, že mu volá Lena. Poodstoupil stranou, aby přijal hovor. „Co je?“

Lena šeptala, ale slyšel ji dobře a zřetelně. „Je tady,“ řekla. „Paul právě zaparkoval.“

16

Leně bušilo srdce až v krku, prudký pulz jí ztěžoval mluvu.

„Nic nepodnikej, dokud nedorazím,“ přikázal Jeffrey. „Ukryj Rebeku. Nesmí ji vidět.“

„Co kdyby…“

„Žádné zatracené kdyby. Dělej, co říkám!“

Lena pohlédla na Rebeku a spatřila v jejích očích děs. Mohla by to skoncovat hned – srazit Paula na zem a zatknout toho ničemu. Jenže co dál? Z advokáta nikdy nedostanou přiznání. Velké porotě se vysměje a ta zamítne obžalobu pro nedostatek důkazů.

„Vyjádřil jsem se jasně?“ otázal se Jeffrey.

„Ano, rozkaz.“

„Postarej se o Rebečino bezpečí,“ pokračoval. „Je naším jediným svědkem. To je teď tvůj hlavní úkol, Leno. Nezvorej to!“ Ukončil hovor, v telefonu to hlasitě cvaklo.

Terri stála u okna a hlásila, co dělá Paul. „Zašel do dílny,“ zašeptala. „Je v dílně.“

Lena popadla Rebeku za ruku a táhla ji ke schodům. „Běž nahoru,“ nařídila jí, ale vyděšené děvče nebylo schopno pohybu.

„Jde dozadu,“ informovala Terri. „Ach, proboha, honem!“ Přeběhla k oknu na konci chodby, aby mohla sledovat jeho další kroky.

„Musíme rychle nahoru, Rebeko!“ naléhala Lena a snažila se přimět děvče, aby se hnulo.

„Co když…,“ začala Rebeka. „Nemůžu…“

„Je v kůlně,“ referovala Terri. „Beko, prosím tě! Běž!“

„Rozzuří se,“ kňourala Rebeka. „Ježíšku na křížku, prosím…“

Terri přeskočil hlas. „Blíží se k domu!“

„Rebeko!“ houkla na ni Lena.

Terri se přihnala zpátky a tlačila zdola Rebeku, kterou Lena táhla do schodů.

„Mami!“ K Terri se vrhl Tim a ovinul jí rukama nohy.

Terri stroze nařídila synovi: „Běž hned nahoru!“ A plácla Tima po zadečku, protože nevyrazil dost rychle.

Otevřely se zadní dveře a všichni ztuhli. „Terri?“ zavolal Paul.

Tim už byl nahoře na schodech, ale Rebeku ochromil na místě strach a dýchala jako raněné zvíře.

„Terri?“ zopakoval Paul. „Kde sakra jsi?“ Jeho kroky pomalu křižovaly kuchyni. „Prokrista, tady je bordel!“

Lena vší silou trhla Rebekou a napůl vlekla, napůl nesla děvče do schodů. Když se doplahočila do patra, lapala po dechu a žaludek jako by jí rozpárali vedví.

„Tady jsem!“ ozvala se Terri strýci a její kroky zapleskaly na dlaždicích cestou do kuchyně. Lena slyšela přidušené hlasy a postrčila Rebeku a Tima do nejbližší místnosti. Příliš pozdě si uvědomila, že jsou v dětském pokoji.

V postýlce vrnělo miminko. Lena očekávala, že se probudí a rozpláče se. Připadalo jí, že uběhla celá hodina, než odvrátilo hlavičku a znovu usnulo.

„Panebože,“ zašeptala Rebeka a modlila se.

Lena přiložila děvčeti ruku k ústům a opatrně je vedla k vestavěné skříni, Tima táhla za sebou. Rebeka ji poprvé pochopila. Lena pomaloučku otevírala dveře skříně a mhouřila oči, sebemenší hluk by upozornil Paula na jejich přítomnost. Neozvalo se ani vrznutí, tak se sklonila, uchopila Tima do náruče a schovala ho za naskládané prošívané přikrývky.

Lena jemně, leč s cvaknutím zavřela dveře a zadržela dech v očekávání, že Paul vtrhne dovnitř. Srdce jí tlouklo tak, že sotva slyšela, jak Paul dole mluví, ale náhle zaduněly jeho těžké kroky a zvuk se nesl ozvěnou vzhůru.

„Tady je svinčík,“ láteřil Paul a Lena podle zvuků poznala, že při své pouti domem poráží věci. Dobře věděla, že dům je jako ze škatulky, stejně jako věděla, že Paul je nebezpečný kretén. „Ježíšikriste, Terri, už zase bereš koks? Koukni na ten chlív! Jak v tomhle můžeš vychovávat děti?“

Terri něco zamumlala a Paul se rozkřikl: „Neodmlouvej!“ Vrátil se do chodby a jeho hlas se odrážel od dlaždic vzhůru jako hromobití. Lena obezřetně po špičkách přešla ke stěně naproti dětskému pokoji, přitiskla se k ní a poslouchala, jak Paul řve na Terri. Chvíli vyčkala, načež se sunula vlevo k zábradlí schodiště, odkud by mohla sledovat, co se děje dole. Jeffrey jí přikázal, aby ukryla Rebeku a nic nepodnikala, dokud nepřijede. Měla zůstat v pokoji, uklidňovat děti a starat se o jejich bezpečí.

Lena zadržovala dech, postoupila těsně k zábradlí a pohlédla dolů.

Paul k ní stál zády. Terri přímo před ním.

Lena se kryla za rohem zdi, její srdce zběsile pumpovalo, cítila, jak jí cuká tepna na krku.

„Kdy se vrátí?“ dotíral Paul.

„Nevím.“

„Kde je můj znak?“

„Nevím.“

Odpovídala mu na všechny otázky stejně, až Paul vyštěkl: „Co vlastně víš, Terri?“

Mlčela a Lena se znovu podívala dolů, aby se přesvědčila, jestli tam ještě je.

„Vrátí se brzy,“ řekla Terri a blýskla očima nahoru k Leně. „Můžeš na něj počkat v garáži.“

„Vyhazuješ mě z domu?“ zeptal se. Lena se rychle stáhla, Paul se otočil směrem k ní. „Proč?“

Lena tiskla ruku k bránici, aby utišila srdce. Muži jako Paul mají téměř zvířecí instinkt. Slyší skrze zdi, vědí, co se za nimi děje. Mrkla na hodinky a počítala, kolik času uběhlo od telefonátu s Jeffreym. Dorazí nejdřív za patnáct minut, i kdyby jel se zapnutým majákem a sirénou.

„Co se sakra děje, Terri?“ uhodil na ni. „Kde je Dale?“

„Pryč.“

„Nezahrávej si se mnou!“ Lena zaslechla charakteristické plesknutí. Srdce se jí málem zastavilo.

„Počkej v garáži, prosím,“ zažadonila Terri.

Paul přeladil do konverzačního tónu. „Proč mě chceš dostat z domu, Terri?“

Ozvalo se další plesknutí. Lena se nemusela podívat, aby věděla, co se děje. Ten odporný zvuk způsobí úder otevřenou dlaní, přesně věděla i to, jaké je ho inkasovat.

Z dětského pokoje se ozval hluk, Rebeka a Tim se pohnuli ve skříni a zapraskala podlaha. Lena zavřela oči a ztuhla, Jeffrey jí přikázal, aby čekala a chránila Rebeku. Nedal jí ovšem žádné instrukce, co má dělat, pokud je Paul najde.

Lena otevřela oči. Věděla přesně, co udělá. Opatrně vytáhla z pouzdra pistoli a pozvedla ji nad zábradlí. Paul byl vysoký. V Lenin prospěch mluvil moment překvapení a toho se nemínila za žádnou cenu vzdát. Už si téměř vychutnávala triumf – Paul se vynoří za rohem v očekávání, že spatří ustrašené dítě, a do arogantní tváře mu bude mířit glock.

„To je jen Tim,“ ujistila ho zdola Terri.

Paul pomlčel, ale Lena slyšela kroky na dřevěných schodech. Pomalé, obezřetné kroky.

„To je Tim,“ tvrdila znovu Terri. Kroky se zastavily. „Je nemocný.“

„Celá tvoje rodina je nemocná,“ posměšně poznamenal Paul a postoupil o další schod; cena jeho mokasín Gucci se rovnala výši měsíční splátky hypotéky na tento malý dům. „Kvůli tobě, Terri. Po všech těch drogách, co jsi do sebe cpala, po všem tom kurvení. Po těch orgiích s orálním a análním sexem. Vsadím se, že zahníváš zevnitř.“

„Přestaň.“

Lena sevřela pistoli, držela ji před sebou, zamířila nad zábradlí a čekala, až Paul vystoupí nahoru, aby ho mohla umlčet.

„Jednou to všechno povím Daleovi,“ řekl a vystoupil o schod výš.

„Paule…“

„Jak myslíš, že mu bude, až se dozví, v čem kvedlá ptáka?“ zeptal se Paul. „Všechno se to v tobě převaluje.“

„Bylo mi šestnáct!“ Rozvzlykala se. „Co jsem mohla dělat? Neměla jsem na vybranou!“

„A tvoje děti teď stůňou,“ poznamenal zjevně potěšený tím, že ji ranil. „Stůňou kvůli tomu, co jsi provozovala. Stůňou všemi chorobami a špínou, kterou jsi prolezlá.“ Leně se z jeho řeči sevřel žaludek nenávistí. Chtělo se jí způsobit hluk, aby rychleji vystoupil nahoru. Pistole ji pálila v ruce, byla připravena vystřelit, jakmile se objeví v jejím palebném poli.

Dál stoupal do schodů. „Nejsi nic než prochcaná kurva.“

Terri neodpověděla.

„Pořád praktikuješ ty svoje fígle?“ řekl a blížil se. Už jen pár kroků a bude tady. Jeho nenávistná slova jí byla víc než povědomá. Jako kdyby k Leně mluvil Ethan. To stoupá po schodech Ethan, aby z ní vymlátil duši.

„Myslíš, že nevím, na co jsi potřebovala ty prachy?“ zeptal se Paul. Zastavil se dva kroky od nekrytého prostoru, tak blízko, že Lena cítila jeho výraznou kolínskou. „Tři sta padesát dolarů,“ řekl a plácl do zábradlí, jako by povedeně zavtipkoval. „To je spousta peněz, Terri. Na co všechno jsi je použila?“

„Splatím ti je.“

„Splatíš mi je, až budeš moct,“ pravil tónem, který jako by patřil jejímu příteli, a ne trýzniteli. „Pověz, k čemu ti byly, Genie. Snažil jsem se ti pomoct.“

Lena zatínala zuby a sledovala stín, který se zastavil na zábradlí. Terri požádala Paula o peníze, aby zaplatila na klinice. Určitě se před ním musela plazit, a než ji propustil, pořádně jí to osladil.

„Na co jsi je potřebovala?“ naléhal a sestupoval zase dolů ze schodů, aby si vychutnal snadnou kořist. Lena v duchu křičela, aby se vrátil, ale za pár vteřin zaslechla hlasité třesknutí jeho podrážek na dlaždicích, jako by ve škodolibé euforii z posledních schodů seskočil. „Na co jsi je potřebovala, děvko?“ Terri neodpověděla a opět jí vyťal políček, plesknutí se vrylo do Leniných uší. „Odpověz, děvko!“

„Zaplatila jsem účet v nemocnici,“ řekla Terri zesláblým hlasem.

„Zaplatila jsi za to, že z tebe vyškrábli prcka.“

Terri sykla. Lena svěsila pistoli a zavřela oči, bolestná reakce jiné ženy ji zasáhla.

„Abby mi to vyzvonila,“ řekl. „Vím všechno od ní.“

„Ne.“

„Sestřenka Terri jí opravdu dělala starosti,“ pokračoval. „Nechtěla, aby ses za svoje hříchy dostala do pekla. Slíbil jsem jí, že s tebou o tom promluvím.“ Terri něco poznamenala a Paul se rozchechtal. Lena postoupila k rohu, pozvedla pistoli a zamířila Paulovi do zad, právě když dal Terri takovou facku, že se rozplácla na podlahu. Popadl ji, zvedl a otočil ji čelem vzad, ale to už se Lena stáhla za roh.

Lena opět zavřela oči a v hlavě se jí odvíjelo jako zpomalený film to, co právě viděla. Popadl Terri, zvedl a otočil ji ke schodům. Pod sakem se mu cosi rýsovalo. Má zbraň? Nosí bouchačku?

„Vstaň, ty běhno!“ odporně skřehotal Paul.

„Tys ji zabil,“ obvinila ho Terri. „Vím, že jsi zavraždil Abby.“

„Pozor na jazyk!“ varoval ji.

„Proč?“ dožadovala se vysvětlení Terri. „Proč jsi ublížil Abby?“

„Zavinila si to sama,“ řekl. „Měli byste si to všichni uvědomit a nenasazovat na dědka Colea.“ Lena čekala, jak Terri zareaguje, jestli mu vyčte, že je horší než Cole, protože všechno řídil a vnukl mu myšlenku, že si ženy zaslouží trest.

Nicméně Terri mlčela a Lena slyšela jen to, jak v kuchyni zavrněla lednička. Vyhlédla zpoza rohu, právě když se Terri vrátil hlas.

„Vím, cos jí provedl,“ řekla a Lena proklela její nezřízenou odvahu. Terri si nemohla vybrat ke své statečnosti nevhodnější chvíli. Brzy, možná za pět minut, přijede Jeffrey.

„Vím, žes jí podstrčil kyanid,“ pokračovala. „Dale ti poradil, jak s ním manipulovat.“

„Vážně?“

„Proč? Proč jsi zavraždil Abby? Nikdy ti nic neudělala. Upřímně tě milovala.“

„Byla to zkažená žena,“ prohlásil, jako by to byl dostatečný důvod. „Cole to věděl.“

„Tys to Coleovi namluvil,“ řekla Terri. „Nemysli si, že nevím, jak to fungovalo.“

„Jak to fungovalo?“

„Namluvil jsi mu, že jsme zkažené. Nasadil jsi mu do hlavy ty šílené myšlenky a on nás trestal.“ Sarkasticky se rozesmála. „Divné je, že mu Bůh nikdy nepřikázal, aby potrestal muže. Tys někdy byl v té bedně, Paule? Pohřbili tě někdy za tvoje děvkaření v Savannah a šňupání kokainu?“

Paulův hlas ovládl vztek. „Jdi, vyhledej prokletou ženu a pohřbi ji…“

„Neopovažuj se citovat Písmo!“

„Vzepřela se Bohu,“ pokračoval. „Ať sklátí je meč…“

Terri verše zřejmě znala. Vzduch prořízl její hněvivý výkřik. „Mlč, Paule!“

„Jejich nemluvňata budou rozsekána na kousky… Z jejich žen, které se čekají, bude vyrván plod.“

„I dábel umí ve své při citovat Písmo.“

Rozesmál se, jako by uznal, že trefila do černého.

„Ztratil jsi víru před tisíci lety.“

„Zrovna ty něco vykládej.“

„Nebudu předstírat, co ve mně není,“ prohlásila pevně a důrazně. Teď to byla žena, která Daleovi vrátila ránu. To byla žena, která se opovážila bránit. „Proč jsi ji zavraždil, Paule?“ Počkala a dodala: „Kvůli životním pojistkám?“

Paul strnul. Terriin poukaz na kyanid ho nepolekal, ale Lena předpokládala, že pojistné smlouvy dodají jejich střetu zcela nový náboj.

„Co o tom víš?“ zeptal se.

„Pověděla mi o nich Abby, Paule. Policie o nich ví.“

„Co vědí?“ Chytil Terri za ruku a zkroutil ji. Lenino tělo se napjalo. Znovu zvedla glock a čekala na příhodný okamžik. „Co jsi jim vyžvanila, ty idiotko?“

„Pusť mě!“

„Utrhnu ti hlavu, krávo pitomá! Co jsi vyžvanila policii, mluv!“

Lena se lekla, protože zničehonic vyrazil z pokoje Tim, proběhl kolem ní a málem se zřítil ze schodů ve snaze dostat se k matce. Lena se pokusila chlapce zadržet, ale sáhla do prázdna a v posledním momentu uskočila, jinak by ji Paul zahlédl.

„Mami!“ vykřikl Tim.

Terri překvapeně vyjekla a Lena vzápětí slyšela, jak říká: „Běž nahoru, Time. Maminka si povídá se strejdou Paulem.“

„Pojď sem, Time,“ vyzval chlapce Paul a Lenin žaludek se zahoupal, když dětské nožky ťapaly z posledních schodů.

„Ne!“ zaprotestovala Terri. „Nechoď k němu, Time!“

„Jen pojď, z tebe je ale chlap,“ lákal ho Paul a Lena na vteřinu vyhlédla. Paul právě zvedl Tima do náruče a chlapec mu zaklesl nohy kolem pasu. Lena rychle ucukla, kdyby se Paul otočil, zahlédl by ji. Otevřela ústa a pronesla němou kletbu, vynadala si, že nevystřelila, když se naskytla příležitost. Otevřenými dveřmi dětského pokoje zahlédla Rebeku, jak se natahuje, aby zavřela zevnitř skříň. Lena v duchu zanadávala i jí, že nezadržela chlapce.

Lena pohlédla dolů, aby posoudila situaci. Paul k ní stál pořád zády, ale visel na něm Tim, dlouhé hubené ruce ovinul kolem Paulových ramen a díval se na matku. Nedalo se odhadnout, co všechno by její devítka na tuto vzdálenost napáchala. Střela může prolétnout Paulovým tělem a zavrtat se do Tima. Jednou ranou by zabila i dítě.

„Pusť ho, prosím,“ požádala Terri, připravena složit výměnou do Paulových rukou vlastní život.

„Pověz, co jsi nakukala policii,“ řekl Paul.

„Nic. Já jsem jim nic neřekla.“

Paul na to neskočil. „Abby předala pojistky tobě, Terri? Je to tak?“

„Ano.“ Hlas se jí zachvěl. „Dám ti je. Ale pusť ho, prosím.“

„Hned je přines, a pak si promluvíme.“

„Prosím tě, Paule. Pusť ho.“

„Běž pro ty smlouvy!“

Terri nebyla protřelá lhářka. Když řekla: „Jsou v garáži,“ Lena věděla, že Paul ji prohlédl. „Skoč pro ně,“ přikázal jí. „Pohlídám Tima.“

Terri zjevně váhala. Paul tedy zvýšil hlas, houkl na ni: „Běž!“ a Terri vykřikla. Když znovu normálně promluvil, Leně to připadalo ještě zlověstnější. „Máš třicet vteřin, Terri.“

„Já nemůžu…“

„Dvacet devět… dvacet osm…“

Domovní dveře se s třeskem rozletěly a Terri vyběhla. Lena stála naprosto tiše, jen srdce jí bušilo tak, že si nezadalo s bubnováním, aspoň se jí zdálo.

Paul dole jako by mluvil k Timovi, ale dbal na to, aby se jeho hlas nesl mnohem dál. „Není nahoře tetička Rebeka, Time?“ zeptal se zvesela, skoro žertovně. „Nepůjdeme tetičku Rebeku navštívit, hm? Co jestli se někde schovává jako krysička, když se jí podobá…“

Tim něco zamumlal, ale Lena mu nerozuměla.

„Správně, Time,“ řekl Paul, jako by hráli nějakou hru. „Půjdeme nahoru, popovídáme si s ní, a pak jí rozbijeme ciferník. Co ty na to, Time? Budeme ji mlátit přes držku, až jí zpřerážíme kosti. Postaráme se, aby ta hezounká tvářinka tetičky Beky dostala takovou nakládačku, že už se na ni nikdo nebude chtít dívat.“

Lena poslouchala a čekala, až vyjde po schodech, aby mu mohla ustřelit hlavu od těla. Nešel. Kruté posměšky patrně patřily k jeho hře. Přesto hrůzu, kterou v ní vyvolával samotný jeho hlas, nedokázala potlačit. Neodolatelně toužila ho odpravit, umlčet navždycky. Aby ho už nikdo nikdy nemusel poslouchat.

Domovní dveře se otevřely a zase přibouchly. Terri ze sebe bez dechu přerývaně chrlila slova: „Nemůžu je najít, dívala jsem se…“

Do prdele. Daleův revolver. Ne. Lena pochopila.

„A víš, že mě to ani nepřekvapuje?“ řekl Paul.

„Co chceš dělat?“ Terri se stále třásl hlas, ale strach získal nový podtext, skryté vědomí nabyté moci. Určitě sebrala revolver. Určitě si myslí, že ho dokáže zastavit.

Terri něco řekla a Paul se rozesmál. „Správně,“ souhlasil, „Tim si myslí, že teta Rebeka je nahoře.“

Lena zaslechla nový zvuk, tentokrát cvaknutí. Okamžitě ho poznala – úderník revolveru byl připraven k palbě.

Paula to překvapilo, ale nijak neznepokojilo. „Kde jsi sehnala bouchačku?“

„Patří Daleovi,“ stručně vysvětlila a v Leně by se krve nedořezal. „Umím s ní zacházet.“

Paul se rozchechtal, jako by revolver byl z plastu. Lena vyhlédla přes zábradlí a sledovala, jak vykročil k Terri. Prošvihla šanci. Teď držel dítě. Měla zasáhnout, když stál na schodech. Měla ho sejmout. Proč poslechla Jeffreyho? Měla se vrhnout vpřed a vystřílet do toho parchanta celý zásobník.

„Umět s něčím zacházet a opravdu to použít – v tom je velký rozdíl,“ řekl Paul. Lena vnímala ostří jeho slov a nenáviděla se za nerozhodnost. Zatracený Jeffrey a jeho příkazy. Ví přece, jak má postupovat. Především má naslouchat sama sobě.

„Vypadni, Paule,“ vyzvala ho Terri.

„Ty tu věcičku použiješ?“ zeptal se. „Co když trefíš svého syna?“ Dobíral si ji, jako by si na něco hráli. „Zkus to. Ukaž, jaký jsi střelec!“

Lena sledovala, jak se mezi nimi zkracuje vzdálenost, Tim spočíval ve strýcově náruči. Nastrkoval před sebe chlapce a provokoval neteř. „Dělej, Genie, předved se! Zastřel vlastní dítě. Jedno už jsi zabila, ne? Proč ne další?“

Terri se třásly ruce. Stála rozkročená, držela revolver před sebou, svírala pažbu oběma rukama. Její odhodlání ochabovalo s každým krokem, o který se Paul přiblížil.

„Ty hloupá štětko,“ provokoval. „Do toho, zastřel mě!“ Dělilo je jen půl metru. „Zmáčkni spoušť, holčičko. Ukaž, jak jsi vyspěla. Braň jednou sebe sama a svůj ubohý život.“ Nakonec natáhl ruku, vytrhl jí zbraň a řekl: „Krávo pitomá!“

„Pusť ho,“ zaprosila. „Pusť ho a odejdi!“

„Kde jsou ty papíry?“

„Spálila jsem je.“

„Ty prolhaná kurvo!“ Praštil ji pažbou revolveru do levé tváře. Terri upadla na podlahu, z úst se jí spustila krev.

Lena cítila, že ji rozbolely zuby, jako by Paul uhodil ji, a ne Terri. Musí něco podniknout. Tohle musí zarazit. Zanechala úvah, poklekla a vzápětí si lehla na břicho. Služební postup vyžadoval, aby se ohlásila a poskytla Paulovi možnost odhodit zbraň. Věděla ovšem, že se nevzdá. Lidé jako Paul se nevzdávají, pokud si myslí, že mají šanci k útěku. V danou chvíli měl dvojí šanci: jednu držel v náruči, druhá spočívala na podlaze.

Lena se připlížila ke schodišti, uchopila pistoli do obou rukou a opřela pažbu o poslední schod.

„No tak, dělej!“ pobízel Terri Paul. Stál zády k Leně a čelem k Terri, Tim měl stále ovinuté nohy kolem jeho pasu. Neviděla Timovo tělo, nemohla tudíž zamířit se stoprocentní jistotou tak, aby nezasáhla taky dítě.

„Znervózňuješ synáčka.“ Tim mlčel. Pravděpodobně viděl matku tolikrát zmlácenou do krve, že to nepovažoval za nic neobvyklého.

„Co jsi řekla policii?“ řekl Paul.

Terri se chránila rukama, protože Paul napřáhl nohu, aby ji kopl. „Ne!“ vykřikla těsně předtím, než ji italský mokasín zasáhl do obličeje. Opět sklesla na podlahu a zanaříkala tak, že Leně za trnulo.

Lena znovu sevřela pevnýma rukama pistoli a zaměřovala cíl. Kdyby se tak Paul přestal hýbat. Kdyby se Tim svezl o kousek níž, okamžitě by skoncovala se strýčkem. Paul netuší, že Lena je nad schody. Dopadl by na podlahu dřív, než by pochopil, odkud ji koupil.

„Mluv, Terri!“ řekl Paul. Terri se nepohnula, natož aby se pokusila vstát. Napřáhl nohu a kopl ji do zad. Terri otevřela ústa a sténavě vydechla.

„Co jsi jim řekla?“ vedl stále svou. Lena viděla, že přikládá revolver k Timově hlavě. Přestala mířit, riziko bylo příliš velké. „Pochop, že ho odprásknu. Vystřelím mu mozeček, rozstříkne se po domě.“

Terri se s vypětím sil zvedla do pokleku. Sepjala ruce jako prosebnice a žadonila: „Prosím, prosím! Pusť ho! Prosím!“

„Co jsi jim řekla?“

„Nic. Vůbec nic!“

Tm se rozplakal a Paul se ho snažil utišit. „Nevyváděj, Time. Strejda Paul potřebuje, aby ses zachoval jako opravdový chlap.“

„Prosím,“ zaúpěla Terri.

Lena zaznamenala periferním viděním pohyb. Rebeka stanula ve dveřích dětského pokoje, zarazila se na prahu. Lena zavrtěla hlavou, a když se Paulova neteř nehýbala, zatvářila se přísněji a usilovnou pantomimou ji vykázala zpět.

Lena se otočila a uviděla, že dole si Tim mezitím podepřel hlavu o Paulovo rameno. Náhle vzhlédl, spatřil nad schody Lenu s namířenou zbraní. Chlapcovo tělo se napjalo. Dívali se jeden druhému do očí.

Paul se nečekaně bleskově otočil, pozvedl revolver a vypálil. Střela ožehla Leninu skráň.

Terri vykřikla, Lena se překulila stranou a doufala, že se dostala z palebného sektoru, když domem otřásl další výstřel. Zapraštěly domovní dveře, rozletěly se a následovalo Jeffreyho: „Ani hnout!“, ale Lena to slyšela jakoby z velké dálky, výstřel ji ohlušil. Zadívala se pod schody a nebyla si jista, jestli jí po tváři stéká pot nebo krev. V předsíni stál Jeffrey a mířil na advokáta. Paul k sobě dál tiskl Tima, revolver u chlapcova spánku.

„Pusťte ho!“ nařídil Jeffrey a vyhledal na okamžik očima Lenu.

Lena si osahávala hlavu, v lepkavé tekutině poznala krev. Zalila jí ucho, ale necítila bolest.

Terri plakala, kňučela, tiskla si ruce na břicho a prosila Paula, aby propustil její dítě. Znělo to jako modlitba.

„Odhoďte zbraň!“ přikázal Jeffrey Paulovi.

„Toho bohdá nebude,“ zavtipkoval.

„Nemáte kam utéct,“ řekl Jeffrey a opět pohlédl na Lenu. „Obklíčili jsme dům.“

Paul se zadíval tím směrem co Jeffrey. Lena se pokusila vstát, ale závrať jí to nedovolila. Podařilo se jí kleknout, pistole upadla na podlahu. Viděla rozmazaně.

„Vypadá to, že potřebuje pomoc,“ klidně poznamenal Paul.

„Prosím,“ žadonila Terri, víceméně uzavřená ve vlastním světě. „Prosím tě, pusť ho! Prosím!“

„Odtud se nedostanete,“ řekl Jeffrey. „Odhodte zbraň!“

Lena ucítila v ústech kovovou pachuť. Přiložila opět ruku k hlavě a ohmatávala si temeno. Nezjistila nic znepokojivého, ale v uchu jí začalo cukat. Opatrně zkoumala chrupavku, až našla zdroj krvácení. Horní část ušního lalůčku, asi půl centimetru, chyběla. Střela ji škrábla.

Lena dosedla na paty, pomrkávala, pokoušela se zaostřit zrak. Terri se na ni dívala, provrtávala ji očima a zároveň jimi Lenu prosila, aby zabránila nejhoršímu.

„Pomozte mu,“ zapřísahala. „Pomozte mému chlapečkovi!“

Lena si otřela krev, která jí stekla do očí, a konečně spatřila, co se Paulovi rýsovalo pod sakem. Mobilní telefon. Ten gauner měl k opasku připnutý mobilní telefon.

„Prosím,“ úpěnlivě prosila Terri. „Leno, prosím!“

Lena namířila zbraň na Paulovu hlavu a spalována trýznivou nenávistí suše pronesla: „Odhoďte bouchačku.“

Paul se prudce otočil i s Timem. Vzhlédl k Leně a vážil situaci. Zjevně tak docela nevěřil, že by ho mohla opravdu ohrozit žena, což jen rozdmýchávalo Leninu nenávist.

Její hlas prostoupila nejzazší hrozba. „Odhoďte zbraň, vy zrůdo!“

Paul poprvé zjevně znervózněl.

„Odhoďte zbraň,“ zopakovala, pevnou rukou mířila pistolí na Paula a vstávala. Kdyby si byla jista přesností zásahu, na místě by ho zabila, vyprázdnila by zásobník do jeho hlavy, až by mu z trupu trčel jen pahýl krční páteře.

„Dělejte, Paule,“ řekl Jeffrey. „Odhoďte zbraň!“

Paul pomalu svěsil revolver, ale místo aby ho upustil na podlahu, namířil na Terriinu hlavu. Věděl, že na něj nevystřelí, pokud se kryje Timem. Tím, že hrozil zastřelením Terri, se znovu pokusil ovládnout situaci.

„Teď byste se měli řídit vlastní radou,“ doporučil.

Terri seděla na podlaze a natahovala ruce k synkovi. „Neubližuj mu, Paule,“ žadonila. Tim se pokusil vytrhnout a rozběhnout se k matce, ale Paul ho zadržel. „Prosím tě, neubližuj mu!“

Paul couval k domovním dveřím se slovy: „Odložte zbraně, a hned!“

Jeffrey ho pozoroval a pár vteřin se ani nepohnul. Nakonec položil pistoli na podlahu a zvedl ruce, aby ukázal, že v nich nic nemá. „Posila je na cestě.“

„Nestihne to,“ opáčil Paul.

„Nedělejte to, Paule,“ domlouval mu Jeffrey. „Nechte chlapce tady.“

„Abyste na mě uspořádali štvanici?“ posměšně zareagoval Paul a vysadil si Tima na bok. Chlapec pochopil, co se odehrává, a ztěžka oddechoval, nedostávalo se mu vzduchu. Paul se přibližoval k východu, chlapcových potíží si nevšímal. „Mám lepší nápad.“ Zadíval se na Lenu. „Teď račte vy, velká čmuchalko!“

Lena počkala, jestli Jeffrey pokývne, a když jí pokynul, sehnula se a položila zbraň na podlahu. Nenapřímila se docela, pistoli měla nablízku.

Tim lapal po dechu a začal chrčet, ne a ne se zhluboka nadechnout.

„To nic,“ zašeptala Terri a po kolenou se sunula za dítětem. „Dýchej, Time. Snaž se a dýchej!“

Paul se blížil ke dveřím a sledoval Jeffreyho, jehož považoval za skutečnou hrozbu. Lena sestoupila o několik schodů a nevěděla, co podnikne, až dojde dolů. Zatoužila rozsápat ho vlastníma rukama, vychutnat si jeho řev v agónii, až do něj zatne spár.

„Neboj, chlapečku,“ utěšovala Terri Tima a postupovala po kolenou k nim. Natáhla ruku a dotkla se synova chodidla špičkami prstů. Chlapec se zalkl a hrudníček se mu otřásal. „Hlavně dýchej!“

Paul byl téměř u dveří. „Nepokoušejte se mě pronásledovat,“ varoval Jeffreyho.

„Dítě neunesete,“ řekl Jeffrey.

„Uvidíte.“

Vykročil, ale Terri sevřela v dlani Timovo chodidlo a oba tak zadržela. Paul jí přiložil hlaveň revolveru k čelu. „Zalez,“ vyzval ji a Lena znehybněla na schodech, nebyla si jista, ke komu promluvil. Sestoupila o schod níž, když Paul křikl na Terri: „Ustup!“

„Má astma…“

„Co je mi po tom,“ vyštěkl Paul. „Uhni!“

„Maminka tě má ráda,“ šeptala Terri pořád dokola, nebrala na vědomí Paulovu hrozbu a nepouštěla Timovo chodidlo. „Maminka tě má moc ráda…“

„Zmlkni,“ zasyčel Paul. Pokusil se vytrhnout Tima, ale Terri provlékla ruku pod Timovou nohou, aby ho snáz udržela. Paul zvedl revolver a udeřil ji pažbou do hlavy.

Jeffrey jediným bleskovým pohybem popadl svou pistoli a namířil Paulovi na prsa. „Vzdejte to!“

„Chlapečku, maminka je tady,“ drmolila Terri. Zakymácela se, ale zůstala klečet a svírala Timovu nohu. „Maminka je s tebou.“

Tim modral a zuby mu cvakaly, jako by mu byla zima. Paul se snažil ho odtrhnout od matky, ale ta nepovolila a říkala synovi: „…má milost postačí pro ty…“

„Jdeme!“ Paul se pokusil Tima matce vyrvat, ale Terri syna nepustila. „Terri…“ Paul znervózněl, připadalo mu, že snad bojuje s rozzuřenou šelmou. „Myslím to vážně, Terri!“

„… má síla dokonale popře slabost…“

„Jdeme, sakra!“ Paul znovu zvedl revolver a zuřivě ji udeřil. Terri se svezla na stranu, ale stačila se druhou rukou zachytit Paulovy košile a přitáhla se, aby se nesesypala.

Jeffrey mířil na Paula, ale ani na kratičkou vzdálenost nemohl riskovat střelbu. Chlapec byl štítem. Jeffrey řešil stejný problém jako Lena. Při špetce smůly by zastřelil dítě.

„Terri,“ promluvila Lena a horečně přemýšlela, jak by pomohla. Sestoupila po schodech až dolů, ale mohla jen přihlížet, jak Terri drží Tima a tiskne zkrvavené čelo k jeho noze. Chlapci se třásla oční víčka. Rty mu zfialověly, obličej přízračně zbělel, plíce se zoufale dožadovaly vzduchu.

„Vzdejte to, Paule,“ nabádal ho Jeffrey.

„Když zeslábnu, posílím se…,“ šeptala Terri.

Paul se snažil vyškubnout Tima, ale Terri nepovolovala, zaklesla se mu za opasek. Napřáhl tedy revolver a švihl jím, ale Terri v posledním okamžiku uhnula hlavou. Revolver jí sjel po tváři, narazil na klíční kost a poskočil Paulovi v ruce. Zazněl výstřel a kulka zasáhla Terri do obličeje. Žena zavrávorala, ale stále pevně držela Paula i chlapce a neupadla. V sanici jí zela díra, trčely z ní úlomky kosti. Krev se jí řinula z obnažené ústní dutiny, cákala na podlahu, zraněná žena reflexivně zatínala ruku do Paulovy bílé košile a zbarvovala ji do ruda.

„Ne,“ vyhrkl Paul a klopýtal zpět ve snaze se jí zbavit. To, co viděl, jím otřáslo, v jeho obličeji se odrážela směs strachu a hnusu. V šoku upustil revolver a málem mu vypadl i Tim, když narazil do domovních dveří.

Terri nepovolovala a svírala Paula s vypětím zbývajících sil. Jeho košile nasákla její krví, náhle ho strhla na podlahu a dopadla na něj. Táhla za košili, táhla a přibližovala se synovi, Tim byl smrtelně bledý, oči měl zavřené. Terri přitiskla hlavu k Timovým zádům, rozdrcenou část obličeje od něj odvrátila.

Jeffrey odkopl revolver z Paulova dosahu a vysvobodil dítě zpod matky. Položil Tima na záda na podlahu a zahájil kardiopulmonární resuscitaci. „Leno,“ obrátil se na ni, nato křikl: „Leno!“

Vytrhla se z transu, a jako by ji řídil autopilot, zavolala rychlovolbou mobilem záchranku. Přiklekla vedle Terri a přiložila jí prsty ke krku. Nahmatala slabý pulz, odhrnula jí vlasy ze znetvořeného obličeje a řekla: „Zase bude dobře.“

Paul se pokusil ji setřást, ale Lena ho okřikla: „Hněte se, a zabiju vás!“

Paul přikývl a roztřásly se mu rty, když v hrůze znovu spatřil Terriinu hlavu na své hrudi. Sám nikdy nikoho takhle nezabil, od realizace svých špinavých záměrů si udržoval odstup. Střela utrhla Terri kus tváře a vyletěla v dolní části krku. Černé tečkování vpečené do pokožky způsobil střelný prach. Kus levé tváře chyběl, zvenčí byl vidět jazyk. Tříšť z kostí se mísila s krví a jakousi šedou hmotou. Do Terriiných vlasů se zasekly úlomky stoliček.

Lena se přiblížila k Terriinu obličeji a řekla: „Terri? Vydržte, Terri!“

Terri pootevřela oči. Dýchala povrchně a pokoušela se promluvit.

„Terri?“

Lena viděla, jak se jí v ústech pohybuje jazyk a otřásá se bílá kost.

„Všechno se spraví,“ utěšovala ji Lena. „Pomoc je na cestě. Držte se!“

Čelisti se ztěžka pohybovaly v zoufalém úsilí vyloudit slova. Nemohla artikulovat, ústa nespolupracovala. Stálo ji zjevně veškeré síly, když řekla: „Já… dokázala jsem to.“

„Dokázala,“ ujistila ji Lena a opatrně, aby s ní nepohnula, ji uchopila za ruku. Poranění páteře bývají zrádná, čím výš dojde k jejímu poškození, tím hůř. Ani nevěděla, jestli Terri vůbec cítí její dotek, ale musela jí být oporou.

„Držím vás za ruku, Terri,“ řekla Lena. „Nezavírejte oči.“

Jeffrey mumlal: „Snaž se, Time,“ a Lena slyšela, jak počítá, rytmickým stlačováním chlapcova hrudníku se snažil nastartovat jeho srdce.

Terriino dýchání se zpomalilo. Oční víčka se zachvěla. „Já… dokázala jsem to.“

„Terri?“ oslovila ji Lena. „Terri?“

„Dýchej, Time,“ naléhal Jeffrey. Sám se nadechl a prudce vehnal vzduch chlapcovými drobnými ústy do jeho plic.

Na Terriiných vlhkých rtech se objevila světlečervená krvavá pěna. V hrudi jí zabublalo a povolily rysy obličeje.

„Terri?“ dožadovala se pozornosti Lena, držela ji za ruku a snažila se do ní vpravit život. V dálce zaslechla vytí sirény. Lena věděla, že se blíží posila, záchranka nemohla přijet tak rychle. A tak lhala.

„Slyšíte?“ zeptala se Lena a ještě pevněji sevřela Terriinu ruku. „Záchranka je na cestě, Terri.“

„Dělej, Time,“ škemral Jeffrey. „No tak!“

Terri zamžourala a Lena poznala, že slyší sirény a vnímá, že pomoc je na cestě. Terri prudce vydechla. „Já… dokázala…“

„Jednadvacet, jednadvacet,“ odměřoval Jeffrey intervaly stlačování.

„Dokázala…“

„Mluvte, Terri,“ nutila ji Lena. „Povídejte. Co jste dokázala? Povězte mi, co jste dokázala?“

Pokoušela se promluvit, zakuckala se a vyprskla krev Leně do tváře. Lena neucukla, setrvávala dál těsně u ní a udržovala s ní kontakt očima, aby jí zabránila odejít do nenávratna.

„Mluvte,“ apelovala na ni Lena a hledala v jejích očích známku toho, že přežije. Proto ji nutila, aby mluvila a vydržela. „Povězte, co jste dokázala.“

„Já…“

„Copak?“

„Já…“

„No tak, Terri. Nepoddávejte se. Nevzdávejte to.“ Lena zaslechla, jak na příjezdové cestě skřípavě zabrzdil hlídkový vůz. „Povězte, co jste dokázala.“

„Já…,“ začala Terri. „Dostala jsem…“

„Co jste dostala?“ Leně se po tvářích řinuly hořké slzy, cítila, že Terriin stisk ochabuje. „Nepoddávejte se, Terri. Co jste dostala?“

Křeč jí zkřivila rty, jako by se chtěla usmát, ale už nevěděla jak.

„Co jste dostala, Terri? Co jste dostala?“

„Já…“ Rozkašlala se a vyprskla další krev. „Dostala jsem se z toho.“

„A je to!“ zvolal Jeffrey, když Tim zachrčel a poprvé se sám nadechl. „Výborně, Time. A dýchej!“

Z koutku Terriiných úst vytékal pramínek krve a tenká stružka pokračovala po tváři, jako když červený fix v rukou dítěte zanechává stopu na bílé čtvrtce. Pahýl čelistní kosti poklesl. Její oči zeskelnatěly. Zemřela.

Lena odjížděla z policejní stanice kolem deváté hodiny večer a připadalo jí, že doma nebyla celé týdny. Dolehla na ni slabost, všechny svaly ji bolely, jako by absolvovala supertriatlon. Po injekci, kterou jí dali v nemocnici, aby zašili ránu způsobenou Paulovou střelou, necítila ucho. Chybějící kousek lalůčku zakryjí vlasy, ale Lena věděla, že kdykoli se podívá do zrcadla, kdykoli se dotkne jizvy, vybaví se jí Terri Stanleyová, její tvář a pokus o úsměv, než tiše zesnula.

Přestože to nepotvrzovala viditelná stopa, Leně se zdálo, že na ní stále lpí Terriina krev – třeba ve vlasech nebo za nehty. Ať dělala, co dělala, stále cítila její pach, chuť, lepkavost. Sebralo ji to, jako by se hluboce provinila, jako by utrpěla hořkou porážku. Nepomohla té ženě. Nepodnikla nic, aby ji ochránila. Terri měla pravdu – obě se topily ve stejném moři.

Když se blížila k domovu, ozval se její mobil a Lena se modlila, aby nevolal Jeffrey a nechtěl, aby se vrátila na stanici. Odečetla na displeji číslo volajícího – nic jí neříkalo. Lena nechala telefon vyzvánět a náhle ji osvítilo. Číslo patřilo Lu Mitchellové. Po tolika letech ho málem zapomněla.

Sáhla po telefonu a div jí neupadl, vzápětí zanadávala, když se jím dotkla zraněného ucha. Lena stiskla tlačítko a ohlásila se. Nikdo se neozval, rozmrzele tedy předpokládala, že aspoň najde vzkaz v hlasové schránce.

Právě když se chystala spojení přerušit, řekl Greg: „Lee?“

„Ano?“ hlesla tak, aby to neznělo dychtivě. „Ahoj. Jak se máš?“

„Slyšel jsem ve zprávách o té ženě,“ řekl. „Bylas u toho?“

„Ano,“ potvrdila a zamyslela se, kdy se jí někdo zeptal na její práci. Ethan byl příliš zahleděný do sebe a Nan příliš delikátní.

„Jak ti je?“

„Viděla jsem, jak umírá,“ řekla Lena. „Držela jsem ji za ruku a přihlížela jsem, jak umírá.“

Slyšela ve sluchátku jeho oddychování a vybavilo se jí, jak naposled vydechla Terri.

„Dobře, žes byla u ní,“ řekl.

„Nevím, nevím.“

„Určitě,“ ujistil ji. „Dobře, že někdo byl s ní.“

Než si uvědomila, co říká, vyhrkla: „Nejsem moc dobrý člověk, Gregu.“

Opět neslyšela ve sluchátku nic než oddychování.

„Nadělala jsem spoustu vážných chyb.“

„Kdo nechybuje?“

„Ne tolik jako já,“ řekla. „Nikdo tolik nechybuje.“

„Nechceš o tom pokecat?“

Přála si víc než cokoli o tom pokecat, vylíčit mu všechno, co se stalo, šokovat ho otřesnými detaily. Ale nezmohla se na nic. Moc ho potřebovala, potřebovala vědět, že stojí na ulici a drží maminčino klubko vlny, zatímco Lu mu plete další ohyzdnou šálu.

„Tak co?“ řekl Greg a Lena horečně hledala, čím vyplnit ticho.

„Líbí se mi to cédéčko.“

Greg ožil. „Poslechla sis ho?“

„Ano,“ odpověděla a nutila se do veselejšího tónu. „Moc se mi líbí ta druhá skladba.“

„Jmenuje se ‚Oldest Story in the World.‘“

„Věděla bych to, kdybys mi zkopíroval i obálku s tituly.“

„Cvičím tě, aby sis jednou zase vyrazila sama koupit cédéčko, šášurko.“ Lena zapomněla na jejich špičkování, teď jako by jí sňalo část tíhy z prsou.

Greg pokračoval. „Celý obal je skvělý. Se spoustou fotek. Ann je na nich k sežrání.“ Uchichtl se. „Ale Nancy bych kvůli ní nevyšoupnul z postele, víš, že si potrpím na tmavovlásky.“

„Ovšem.“ Lena se usmívala se a přála si, aby takhle spolu mluvili nekonečně dlouho a nemusela myslet na Terri, která jí umřela před očima, nebo na Terriiny děti, nyní opuštěné jedinou osobou, která je mohla ochránit. Teď budou mít jen Dalea – Dalea a strach, že zahynou jako jejich matka.

Donutila mozek, aby něco vymyslel. „Dvanáctá píseň je taky pěkná.“

„‚Down the Nile‘? Odkdy máš ráda balady?“

„Přece od…“ Nevěděla odkdy. „Nevím. Prostě se mi líbí.“ Odbočila na příjezdovou cestu za Naninu toyotu.

„‚Move On‘ je pařba,“ řekl Greg, ale Lenina pozornost se přenesla jinam. Rozsvítilo se světlo pod stříškou nad domovními dveřmi. Opřeno o schody stálo Ethanovo jízdní kolo.

„Lee?“

Přestala se usmívat. „Ano?“

„Je ti dobře?“

„Ano,“ vydechla, zmatena tím, co vidí. Co dělá Ethan v domě? Co tam dělá s Nan?

„Lee?“

Ztěžka polkla a vypravila ze sebe: „Musím jít, Gregu. Promiň.“

„Stalo se něco?“

„Ne,“ zalhala. Srdce se jí div nerozskočilo. „Všechno je v pořádku. Jenom teď nemůžu mluvit.“ Ukončila hovor, dřív než stačil odpovědět, položila mobil na sedadlo vedle sebe a nejistou rukou otevřela dveře.

Lena nevěděla, jak vyšla po schodech, ale najednou stála s rukou na klice domovních dveří, zpocená dlaň jí klouzala po kovu. Nadechla se a otevřela.

„Ahoj!“ Nan vyskočila ze židle a postavila se za ni, jako by potřebovala mít před sebou štít. Vyvalila na Lenu oči a promluvila nepřirozeně vysokým hlasem. „Čekáme na tebe. Ach, proboha! Tvoje ucho!“ Zakryla si rukou ústa.

„Je to s ním lepší, než vypadá.“

Ethan poloseděl pololežel na gauči, ruce za hlavou, nohy natažené tak, že překážely do půlky místnosti. Nepromluvil, ani nemusel. Z každého jeho póru prýštila hrozba.

„Jinak ti nic není?“ naléhala Nan. „Leno? Co se stalo?“

„Byl to náročnější zásah,“ odbyla ji Lena a nespouštěla oči z Ethana.

„Ve zprávách toho moc neprozradili,“ řekla Nan. Šinula si to ke kuchyni, zmožena stresem div nevrávorala. Ethan se ani nepohnul, ve tváři se mu rýsovaly lícní kosti, svaly napjaté. U nohou mu spočívala brašna a Lena uvažovala, co v ní asi je. Pravděpodobně něco těžkého. Něco, čím jí ublíží.

„Nedáš si čaj?“ nabídla Nan.

„Ani ne,“ odpověděla Lena a vyzvala Ethana: „Pojď do mého pokoje.“

„Můžeme si zahrát karty, Lee.“ Nan se zachvěl hlas. Byla vyplašená a snažila se to nedat najevo. „Fakt, nezahrajeme si všichni karty?“

„Uvidíme,“ odpověděla Lena. Uvědomovala si, že musí podniknout všechno, co je v jejích silách, aby Nan nevystavila nebezpečí. Tohle si Lena zavařila sama a Nan kvůli tomu nesmí trpět. Je tím povinována Sibyl. Je tím povinována sama sobě.

„Lee?“ zkusila to ještě jednou Nan.

„Nevzrušuj se, Nan.“ Znovu vyzvala Ethana: „Pojď do mého pokoje.“

Nepohnul se hned, dával najevo, kdo je pánem situace. Pak pomalu vstal, protáhl se a předstíral zívnutí.

Lena se k němu obrátila zády a ignorovala jeho natřásání. Přešla do svého pokoje, usedla na postel a čekala, v duchu ho zaříkávala, aby zapomněl na Nan a nechal ji na pokoji.

Ethan se přiloudal dovnitř a podezíravě si ji prohlížel. „Kdes byla?“ zeptal se a tiše zavřel dveře. Jednou rukou svíral brašnu, druhou svěsil podél těla.

„V práci.“ Pokrčila rameny.

Pohodil brašnu na podlahu, jen to zadunělo. „Čekal jsem na tebe.“

„Neměl jsi sem chodit.“

„Pročpak?“

„Byla bych ti zavolala,“ zalhala. „A stavila bych se u tebe.“

„Zničila jsi mi ráfek předního kola,“ vyčetl jí. „Novej mě stál osmdesát vočí.“

Vstala a přešla k toaletnímu stolku. „Zaplatím ti ho,“ řekla a otevřela horní zásuvku. Ukládala peníze do staré krabice od doutníků. Vedle ležel v černém plastovém pouzdře miniglock. Nanin otec byl policista a po Sibylině zavraždění trval na tom, aby si dcera pořídila zbraň. Nan ji předala Leně a ta ji uložila jako pojistku bezpečí do zásuvky. Její služební zbraň ležela v noci vždycky na nočním stolku, ale dařilo se jí usnout jen proto, že v zásuvce v neuzamčeném pouzdru spočíval v pohotovosti další glock.

Teď se mohla zbraně chopit. Sáhnout po ní, použít ji a definitivně tak vymazat ze svého života Ethana. „Co tam šátráš?“ zeptal se.

Lena vytáhla krabici od doutníků a zavřela zásuvku. Položila ji na toaletní stolek a otevřela víko. Ethan natáhl ke krabici svou obrovitou ruku a přirazil víko.

Stál za ní a téměř se jí dotýkal tělem. Krk jí zezadu ovanul jeho dech, když prohlásil: „Nestojím o tvoje prachy.“

Odkašlala si, aby mohla promluvit. „Co chceš?“

Tiskl se k její prdelce, cítila, jak se mu topoří pták. Vysunul obě ruce podél jejích boků vpřed a opřel je o komodu, past prakticky sklapla.

„Nan mi nechce prozradit, kdo je ten cédéčkář,“ řekl.

Lena se kousla do rtu, až to štíplo, ucítila krev. Pomyslela na Terri Stanleyovou, když stanula dopoledne ve dveřích a mluvila na půl úst, aby zatajila, že má poraněný ret. Terri už nemusí dál lhát. Už nebude trávit bezesné noci a přemýšlet, co jí Dale provede příště. Už se nemusí bát.

Ethan se o ni začal třít. Z toho jí bylo nanic. „Moc hezky jsme s Nan pokecali.“

„Nech Nan na pokoji.“

„Chceš, abych ji nechal na pokoji?“ Jeho ruka se prosmýkla k ňadru a popadl ho tak neurvale, že Lena znovu zabořila zuby do rtu, aby nevykřikla. „Tohle je moje,“ připomněl jí. „Rozumíš?“

„Ano.“

„Nikdo se tě nesmí dotknout, jen já.“

Lena zavřela oči a potlačila další výkřik, když přisál rty k jejímu krku.

„Zabiju každýho, kdo se tě dotkne.“ Zaťal ruku do jejího ňadra, jako by ho chtěl odervat. „Jedna mrtvola navíc pro mě hovno znamená,“ syčel. „Rozumíš?“

„Ano.“ Srdce jí v hrudi prudce poskočilo, a vzápětí ho vůbec necítila. Ochromil ji strach, ale stejně náhle zmizel.

Lena se pomalu otočila. Zvedla ruce, ale nevyťala mu políček, něžně je přiložila k jeho tvářím. Zatočila se jí hlava a v závrati jako by odjinud pozorovala sebe s Ethanem. Když se spojily jejich rty, necítila nic. Jazyk ztratil chuť. A nic jí neříkalo ani to, když jeho hrubiánské prsty hrábly pod její kalhotky.

V posteli byl neurvalejší než kdy předtím, jako by do ní vrážel hřeb, zuřil patrně proto, že nekladla odpor. Lena to vnímala přesto jako něco, co se týká někoho jiného, byť se do ní dral tak, až se zdálo, že jí chce rozpárat vnitřnosti. Uvědomovala si bolest, uvědomovala si, jak oddychuje. A taky fakt, že tělo přežívá, i když se vymklo kontrole.

Ethan skončil rychle a Lena si připadala, jako by ji pokousal pes. Převalil se na záda, ztěžka oddychoval, spokojen sám se sebou. Teprve když uslyšela jeho pravidelné tiché chrápání, Leně se pomalu začaly vracet smysly. Vnímala pach jeho potu. Chuť jeho jazyka. Lepkavou vlhkost mezi svýma nohama.

Nepoužil kondom.

Lena se opatrně odsunula, zjitřeně si uvědomovala, jak ji potřísnil. Podívala se na budík, který pomalu odměřoval čas, pozorovala nejdřív minutovou, potom hodinovou ručičku. Jedna hodina. Dvě. Čekala do tří hodin s tím, že vstane. Zadržela dech, naslouchala změnám v rytmu Ethanova chrápání, načež se napřímila a svěsila nohy na podlahu.

Pohybovala se pomalu, jako by kráčela vodou, otevřela horní zásuvku toaletního stolku a vytáhla z ní černé plastové pouzdro. Usedla na podlahu zády k Ethanovi, zadržela dech a otevřela ho. Cvaknutí závlačky zaznělo jako výstřel. Zadržela dech, protože Ethan se na posteli pohnul. Lena zavřela oči a snažila se nepropadnout panice, čekala, zda ucítí v zátylku jeho ruku a prsty sevřou její krk. Natočila hlavu, ohlédla se přes rameno.

Ležel na boku, zády k ní.

Zbraň byla nabitá, náboj v komoře. Držela miniglock v rukou a připadal jí stále těžší a těžší, až povolila a spočinul jí na klíně. Zmenšená verze služební zbraně bude mít zblízka stejně ničivý účinek. Lena zavřela oči a vybavila si, jak jí do tváře vytryskla Terriina krev a zaslechla její poslední, téměř vítězoslavná slova: „Dostala jsem se z toho.“

Lena se dívala na zbraň, černý kov ji chladil v rukou. Otočila se, aby se ujistila, že Ethan stále spí.

Jeho brašna ležela na podlaze, kam ji odložil. Zaskřípala zuby, když otevírala zip, zvuk jí rezonoval v hrudi. Brašna od Swiss Army byla pěkná, s několika oddíly a kapsami. Ethan v ní nosil všechno – peněženku, učebnice i sportovní úbor. Nějaké menší přítěže si nevšimne.

Lena sáhla do brašny a otevřela zip velkého vnitřního zadního oddílu. Byly v něm jen tužky a propisky, jinak nic. Ukryla tam zbraň, zatáhla zip a nechala brašnu ležet na podlaze.

Plazila se k posteli, s pomocí rukou nohou se na ni vyškrábala a centimetr za centimetrem se přibližovala k Ethanovi.

Vydechl, skoro zachrochtal a převalil se, jeho ruka jí přistála na prsou. Lena se zadívala na budík a počítala minuty, které zbývaly do zazvonění, do doby, kdy Ethan definitivně zmizí z jejího života.

17

Sára zkrátila Bobovo vodítko, neboť trhl čenichem směrem od cesty, něco tam zavětřil. Bob coby honicí pes prostě neovládal svůj pud pronásledovat všechno, co běží, a Sára věděla, že kdyby se jí utrhl z vodítka, pravděpodobně by se s ním už nikdy neshledala.

Jeffrey stejně tak zkrátil vodítko Billovi a rozhlížel se. „Králík?“

„Čipmank,“ usoudila Sára a navedla Boba na druhou stranu od cesty. Podřídil se celkem snadno, protože ke genetické výbavě chrtů patří stejně tak lenost. Uskočil z cesty, štíhlá hlava se mu s každým krokem natřásala.

Jeffrey objal Sáru kolem pasu. „Není ti zima?“

„Mhm.“ Zavřela oči a nastavila obličej proti slunci. Oba hlasitě nadávali, když je ráno za pět minut sedm vzbudil telefon, ale Cathyino pozvání na snídani s omeletou je přesvědčilo, aby vylezli z postele. Oba čekala o víkendu spousta práce, ale Sára dospěla k závěru, že plný žaludek je k tomu lépe připraví.

„Napadlo mě, že bychom si mohli pořídit dalšího psa,“ řekl Jeffrey.

Pohlédla na něj úkosem. Bob málem chcípl na infarkt onoho rána, kdy Jeffrey poprvé pustil v koupelně sprchu, aniž se přesvědčil, jestli pes nespí na svém obvyklém místě.

„Nebo kočku?“

Rozesmála se. „Neoblíbil sis ani tu, co máme.“ Pokrčil rameny. „Třeba k nové, kterou vybereme spolu, přilnu.“

Sára mu položila hlavu na rameno. Navzdory Jeffreymu přesvědčení neuměla číst jeho myšlenky, nicméně právě teď přesně věděla, po čem touží. Z toho, co jí vyprávěl o Terri a jejím synovi, Sára pochopila něco, co jí nikdy nepřišlo na mysl. Léta považovala svou neschopnost mít děti za osobní ztrátu, ale teď pochopila, že to jako ztrátu chápe i Jeffrey. Neuměla přesně vysvětlit proč, ale vědomí, že jeho touha byla stejně velká jako její, posouvalo tento stav do polohy nezdaru, který lze překonat.

„Dohlédnu na ty děti,“ řekl Jeffrey a Sára věděla, že mluví o Terriiných dvou dětech. „Pat je na něj pěkně vysazený.“

Sára pochybovala, že Patův bratr si z toho něco dělá, a zeptala se: „Bude o ně Dale pečovat?“

„Nevím. Když jsem mu tlačil na hrudník…,“ spustil Jeffrey a Sára věděla, jak ho trápí, že při resuscitaci zlomil Timu Stanleymu dvě žebra. „Je tak maličký. Kosti má jako párátka.“

„Na jeho nemoc se i umírá,“ řekla Sára, načež si uvědomila, jak surově ta slova zní jeho uším. „Zlomená žebra se zahojí, Jeffrey,“ dodala. „Zachránil jsi Timovi život. Postupoval jsi správně.“

„Zaradoval jsem se, když přijela záchranka.“

„Za pár dní ho propustí z nemocnice,“ ujistila ho a hladila ho po zádech, aby rozptýlila jeho obavy. „Postupoval jsi správně,“ zopakovala.

„Musím myslet na Jareda,“ řekl a její ruka se zastavila. Nedávno se ukázalo, že Jared, mladík, kterého dlouhá léta považoval za jakéhosi vzdáleného synovce, je ve skutečnosti jeho syn.

„Vzpomínám si, že když byl malý, vyhazoval jsem ho do vzduchu. Páni, jak se mu to líbilo! Smál se tak, až se rozškytal.“

„Nell tě určitě chtěla zabít,“ řekla Sára a pomyslela na Jaredovu matku, která držela po celou dobu jazyk za zuby.

„Když mi přistával do rukou, cítil jsem jeho žebra. Smál se na celé kolo. Lítat ve vzduchu, to bylo jeho.“ Pousmál se a dodal, co ho napadlo. „Třeba bude jednou pilotem.“

Kráčeli dál mlčky, ticho narušovaly jen jejich kroky a cinkání kovových identifikačních psích známek. Sára tiskla hlavu k Jeffreyho rameni, momentálně jí to úplně stačilo ke štěstí. Pevněji ji objal a Sára sledovala pohledem psy – představovala si, jaké by to bylo tlačit před sebou golfáče namísto manipulování s vodítkem.

Sára v šesti letech suverénně oznámila matce, že bude mít dvě děti, chlapce a děvče, že chlapec bude blondák a děvče tmavovláska. Cathy si Sáru pro její předčasnou cílevědomost do jejích dvaceti let dobírala. Rodinné žertování přežilo její středoškolská léta, studium medicíny i období praxe sekundářky v nemocnici i vzhledem k tomu, že Sára randila – mírně řečeno – sporadicky. Léta se posmívali její přemoudřelosti, až vtipkování náhle přestalo. Ve dvaceti šesti letech Sára zjistila, že nemůže mít děti. Ve dvaceti šesti letech ztratila dětskou víru, že když člověk po něčem moc touží, dosáhne toho.

Šli dál a Sára s hlavou na Jeffreyho rameni si pohrávala s nebezpečnou představou, jak by asi vypadaly jejich děti. Jared zdědil po Jeffreym snědou pleť, po matce výrazné modré oči. Bylo by jejich dítě zrzavé, mělo by otřesně ryšavé nepoddajné vlasy? Nebo Jeffreyho černou, až modravou hřívu, hustou a vlnitou, kterou člověk musí pořád prohrabovat rukou? Byl by jejich mužský potomek laskavým a něžným otcem a manželem, který by učinil ženu šťastnou, tak jak o tom sama snila?

Jeffrey zhluboka dýchal, hrudník se mu zvedal a klesal.

Sára si osušila oči a doufala, že si nevšiml jejího tichého úletu. „Jak se daří Leně?“ zeptala se.

„Dal jsem jí den volna.“ Jeffrey si taky promnul oči, netroufala si k němu vzhlédnout. „Zaslouží si medaili za to, že dokonale splnila rozkazy.“

„Poprvé je to vždycky událost.“

Trpce se jejímu žertu zasmál. „Panebože, kéž by si sama nezpackala život!“

Ovinula mu ruku kolem pasu a pomyslela si, že oni dva na tom nebyli o moc líp. „Chápeš, že ji těžko můžeš vychovávat?“

Znovu si ztěžka povzdechl. „Ano.“

Pohlédla mu do tváře, oči se mu orosily stejně jako jí.

Po několika vteřinách zamlaskal na Billyho, povolal ho zpátky na cestu. „A přesto, člověku to nedá.“

„Ovšem,“ souhlasila Sára.

Několikrát si odkašlal a řekl: „K polednímu má přijet Paulův advokát.“

„Odkud je?“

„Z Atlanty.“ Jeffrey vložil do odpovědi veškerý odpor, který k metropoli chová.

Sára popotáhla nosem a snažila se uklidnit. „Vážně si myslíš, že Paul Ward se k něčemu přizná?“

„Ne,“ připustil a přitáhl na vodítku Billyho, aby pes přestal zkoumat jakýsi plevel. „Mlčí od chvíle, kdy jsme od něj odtrhli Terri.“

Sára chvíli přemítala o mateřské oběti. „Předpokládáš, že obvinění obstojí?“

„Pokus o únos a střelbu mu přišijeme snadno,“ odpověděl. „Těžko se dá zpochybnit svědectví dvou policistů.“ Potřásl hlavou. „Kdo ví, jak se případ vyvine? K tomu, u čeho jsem byl, snesu přesvědčivé důkazy. Jenže u poroty člověk nikdy neví…“ Zarazil se. „Máš rozvázanou botu.“ Předal jí Billyho vodítko, klekl si a zavázal jí tkaničku. „Páchal těžké zločiny a má na triku vraždy, pokusil se zavraždit Lenu. Za něco z toho se musí dostat za mříže na hodně dlouho.“

„A co Abby?“ zeptala se Sára a pozorovala jeho ruce. Vzpomněla si, kdy jí poprvé zavazoval botu. Šli tehdy lesem a ona si nebyla jista, co k němu cítí právě do okamžiku, kdy si před ní klekl. Teď ho pozorovala a divila se, že někdy nechápala, jak moc ho potřebuje k životu.

„Uhni!“ okřikl Jeffrey Billyho a Boba, kteří chňapali po pohybujících se tkaničkách. Jeffrey dokončil druhou kličku, narovnal se a převzal vodítko. „Ohledně Abby nevím. Podle Terriina svědectví se kyanid dostal do jeho rukou, ale už nám k tomu nic neřekne. A Dale se sotva bude chlubit, že naučil Paula zacházet s těmi solemi.“ Opět ji objal kolem pasu, přitáhl si ji blíž a pokračovali v procházce. „Rebeka je otřesená. Podle Esther bych s ní mohl promluvit zítra.“

„Myslíš, že se od ní dozvíš něco užitečného?“

„Ne,“ přiznal. „Může uvést jen to, že našla po Abby ty dokumenty. Zatraceně, nemůže bezpečně tvrdit ani to, jestli je tam zanechala Abby. Neviděla, co a jak se stalo s Terri, protože byla po celou dobu v té skříni, a nemůže dosvědčit pohřbívání zaživa, protože to by bylo jen svědectví z doslechu. I kdyby to soudce akceptoval, do beden zatloukal ty dívky Cole. Paul má čisté ruce. Moc dobře zahladil stopy.“

„Neumím si představit sebeprotřelejšího advokáta z Atlanty, který by dokázal vytlouct kapitál z toho, že celá rodina bude svědčit proti jeho klientovi,“ řekla Sára. To představovalo pro Paula Warda opravdu vážnou hrozbu. Nejenže padělal podpisy členů rodiny na pojistných smlouvách, ale inkasoval šeky vypsané na jejich jméno a peníze strčil do vlastní kapsy. Padělání, podvod a zpronevěra mu můžou zajistili pobyt ve vězení do vysokého stáří.

„Jeho sekretářka změnila výpověď,“ řekl Jeffrey. „Paul prý ten večer vůbec nepracoval přesčas.“

„Co ti lidé, kteří zemřeli na farmě? Dělníci, na které Paul uzavřel životní pojistky?“

„Možná zemřeli přirozenou smrtí a Paul měl prostě kliku,“ řekl, ale Sára věděla, že tomu sám nevěří. Jenže Jeffrey v tomto směru těžko najde přesvědčivý důkaz, který by potvrdil jeho špinavou hru, obvinění by stálo na vodě. Devět zesnulých bylo pohřbeno žehem a jejich rodiny – pokud nějaké měli – se od nich dávno odvrátily.

„S Coleovou vraždou je to totéž. Na dóze s kávou se nenašly žádné otisky prstů. V bytě sice byly Paulovy otisky, ale taky spousta jiných.“

„Myslím, že Coleovi se dostalo spravedlivé odplaty,“ řekla s vědomím krutosti vlastních slov. Než se seznámila s Jeffreym, Sáru hýčkala hodně černobílá představa o právu a spravedlnosti. Věřila tomu, že soudy konají řádně svou práci, že poroty berou svou přísahu vážně. Soužití s policistou ji přimělo k zásadní revizi představ.

„Odvedl jsi dobrou práci,“ ujistila ho.

„Tomu uvěřím, až jestli bude Paul Ward sedět v cele smrti.“

Sára by spíš uvítala, kdyby seděl doživotně za mřížemi a zemřel přirozenou smrtí, ale nechtěla se s Jeffreym pouštět do polemiky o trestu smrti. V tom nezměnil názor, byť se snažila sebevíc.

Došli k domu Lintonových a Sára spatřila otce, jak klečí u matčina bílého buicku. Umyl auto a právě čistil kartáčkem na zuby paprskovité disky.

„Ahoj, tati!“ Sára políbila otce na temeno hlavy.

„Tvoje matka zajela na tu farmu,“ zabručel Eddie a namočil kartáček na zuby do mýdlové vody. Zjevně ho trápilo, že Cathy navštívila starého přítele, ale rozhodl se, že se odreaguje na zašpiněném autě. „Řekl jsem jí, ať si vezme moji dodávku, ale copak mě někdy poslechne?“

Sára věděla, že jako obvykle se otec nebude obtěžovat, aby vzal na vědomí Jeffreyho přítomnost. „Tati?“ řekla.

„No?“ zabručel.

„Chtěla jsem ti říct…“ Počkala, až k ní vzhlédne. „Jeffrey a já žijeme spolu.“

„A do prdele,“ ulevil si Eddie a věnoval se znovu disku.

„Uvažujeme, že si pořídíme dalšího psa.“

„Blahopřeju.“ Neznělo to nijak slavnostně.

„Taky se vezmeme,“ dodala Sára.

Kartáček na zuby se na okamžik zastavil a Jeffreymu poklesla brada.

Eddie útočil kartáčkem na zuby na asfaltovou skvrnu. Náhle vzhlédl k Sáře a změřil si očima Jeffreyho. „Tumáš,“ řekl a podal mu kartáček. „Jestli se máš zase stát členem rodiny, budeš se taky podílet na plnění povinností.“

Sára od Jeffreyho převzala Billyho vodítko, aby si mohl odložit sako. Podal jí ho a řekl: „Děkuju.“

Obdařila ho nejsladším úsměvem: „Je mi potěšením.“

Jeffrey se chopil kartáčku, poklekl vedle otce a s vervou se pustil do disku.

Eddie to ovšem nepovažoval za uspokojivé. „Pořádně se do toho opři. I moje ženské to umí líp.“

Sára si zakryla rukou ústa, aby nebylo vidět, že se směje.

Nechala je, aby se buď sblížili, nebo pozabíjeli, a uvázala vodítka k zábradlí u schodů. Z kuchyně se ozval halasný smích. Sára vstoupila do domu a připadalo jí, že od poslední návštěvy rodičů uběhla léta, a ne šest dní.

Zastihla Cathy a Bellu skoro přesně tam, kde je opustila – Bella seděla u kuchyňského stolu s novinami, Cathy pracovala u sporáku.

„Co je nového?“ zeptala se Sára, políbila matku na tvář a štípla jí z talíře proužek opečené slaniny.

„Odjíždím,“ oznámila jí Bella. „Tohle je moje snídaně na rozloučenou.“

„To mě mrzí,“ řekla Sára. „Mám pocit, že jsem tě prakticky neviděla.“

„Taky že ne,“ významně poznamenala Bella. Mávla rukou na znamení, že Sáře odpustila. „Tvoje práce tě úplně pohltila.“

„Kam se chystáš?“

„Do Atlanty,“ odpověděla Bella a mrkla na Sáru. „Vyspi se do zásoby a přijeď mě navštívit.“

Sára obrátila oči v sloup.

„Myslím to vážně, hlavinko,“ řekla Bella. „Určitě přijeď.“

„Budu se teď muset ještě trochu víc ohánět,“ začala Sára, ovšem nevěděla, jak jim nejlíp sdělit tu zásadní novinu. Přihlouple se usmívala, vyčkala, než obě posluchačky zpozorní.

„Jak to?“ zajímala se matka.

„Rozhodla jsem se, že se provdám za Jeffreyho.“

Cathy se obrátila zpět ke sporáku. „No, to ti to trvalo. Divím se, že tě ještě chce.“

„Dík,“ hlesla Sára a vyčítala si, že se obtěžovala.

„Nedbej na mámu, drahoušku,“ řekla Bella, vstala od stolu a objala Sáru. „Gratuluju.“

„Moc děkuju,“ odpověděla Sára významně hlavně směrem k matce. Cathy se tvářila, že nic neslyšela.

Bella složila noviny a sevřela je v podpaží. „Nechám vás tu, abyste si popovídaly,“ řekla. „Nevykládejte o mně nic špatného, když vás neuslyším.“

Sára se dívala matce do zad a přemýšlela, proč se nijak nevyjadřuje. Nakonec nevydržela to ticho a řekla: „Myslela jsem, že budeš kvůli mně ráda.“

„Jsem ráda kvůli Jeffreymu,“ prohlásila Cathy. „Dala sis na čas a vychutnala sis to.“

Sára přehodila Jeffreyho sako přes opěradlo Belliny židle a posadila se. Připravila se na lekci věnovanou výčtu svých chyb, proto ji Cathyina slova překvapila.

„Bella říkala, že jsi byla se sestrou v tom kostele.“

Sára přemýšlela, co ještě mohla teta vyzvonit matce. „Ano, madam.“

„Setkala ses s Thomasem Wardem?“

„Ano,“ zopakovala Sára a vynechala madam. „Zdá se, že je to moc milý člověk.“

Cathy zaťukala vidličkou o okraj pánve a otočila se. Založila ruce. „Zeptáš se mě sama, nebo to radši zase zbaběle narafičíš přes tetu Bellu?“

Sára cítila, že rudne od krku nahoru. Prostě to nedomyslela a matka měla pravdu. Sára se zmínila o svých obavách Belle, protože věděla, že teta se obrátí na matku.

Dodala si odvahu a nadechla se. „Byl to on?“

„Ano.“

„Lev je…“ Sára hledala slova a litovala, že přece jen nevyužila služeb Belly. Matka ji probodávala očima jako jehlami. „Lev je zrzavý.“

„Jsi doktorka?“ ostře na ni uhodila Cathy.

„No, to snad…“

„Studovala jsi medicínu?“

„Ano.“

„Tak bys měla něco vědět o genetice.“ Sára neviděla Cathy dlouho tak rozhněvanou. „Umíš si představit, jak by bylo tátovi, kdyby věděl, že sis třeba jen chvíli myslela…“ Zarazila se, snažila se ovládnout zuřivost. „Už jsem ti to dávno řekla, Sáro. Byla to čistě citová záležitost. Ne fyzická.“

„Já vím.“

„Lhala jsem ti někdy v životě?“

„Ne, mami.“

„Tátovi by zlomilo srdce, kdyby věděl…“ Užuž se chystala pohrozit Sáře prstem, ale svěsila ruku. „Někdy mě napadá, jestli máš v hlavě mozek.“ Otočila se opět ke sporáku a chopila se vidličky.

Sára skousla matčinu příkrou reakci, ale uvědomovala si, že matka na její otázku neodpověděla beze zbytku. Neudržela se a zopakovala: „Lev je zrzavý.“

Cathy praštila vidličkou a otočila se. „Jeho matka je taky zrzavá, káčo pitomá!“

Tessa vstoupila do kuchyně, v rukou tlustou knihu. „Čí matka je zrzavá?“

Cathy přibrzdila. „To se tě netýká.“

„Děláš omelety?“ zeptala se Tessa a položila knihu na stůl. Sára přečetla titul: Sebrané spisy Dylana Thomase.

„Ne,“ odsekla Cathy. „Proměňuju vodu ve víno.“

Tessa honem pohlédla na Sáru. Ta pokrčila rameny, jako by nezavdala příčinu k matčinu hněvu.

„Snídaně bude za pět minut,“ oznámila Cathy. „Prostřete.“

Tessa se ani nehnula. „Něco už po ránu mám.“

„A copak?“ zeptala se Cathy.

„Slíbila jsem Levovi, že přijdu do kostela,“ odpověděla a Sára se kousla do jazyka, aby pomlčela.

Tessa zaznamenala napětí a bránila se. „Všichni prožívají těžké období.“

Sára přikývla, ale Cathyina záda rovná jako šíp vyjadřovala nad slunce jasnější nesouhlas.

Tessa se snažila našlapovat opatrně. „Všichni nejsou špatní kvůli tomu, co prováděl Paul.“

„To netvrdím,“ řekla Cathy. „A Thomas Ward je jeden z nejčestnějších lidí, jaké znám.“ Vyzvala pohledem Sáru, aby se taky vyjádřila.

Tessa to zkusila omluvně. „Promiň, že nechodím do tvého kostela, já…“

„Já moc dobře vím, proč chodíš tam, kam chodíš, slečinko,“ vyjela Cathy na Tessu.

Tessa tázavě pohlédla na Sáru, která jen pokrčila rameny, byla ráda, že matka bojuje na jiné frontě.

„Je to dům Páně.“ Cathy namířila ukazováček na Tessu. „Kostel není nějaká šukárna.“

Tessa vyprskla smíchy, ale hned se ukáznila, protože pochopila, že matka to myslí vážně. „O to mi nejde,“ hájila se. „Chodím tam ráda.“

„Protože máš ráda Leviticuse Warda.“

„Možná,“ připustila Tessa, úsměv jí hrál na rtech. „Ano, ale taky ráda chodím do toho kostela.“

Cathy založila ruce v bok a dívala se střídavě z jedné dcery na druhou, jako by nevěděla, co si s nimi počít.

„Fakticky, mami, chci tam chodit,“ řekla Tessa. „Nejen kvůli Levovi. Kvůli sobě.“

Navzdory svému vztahu k víře ji Sára podpořila. „Je to tak, mami.“

Cathy stiskla rty a Sára si v první chvíli myslela, že se rozpláče. Věděla, že víra je pro matku důležitá, ale Cathy ji dcerám nikdy nevnucovala. Přála si, aby si děti zvolily vyznání samy, a Sára teď viděla, jak je matka šťastná, že Tessa tak učinila. V Sáře na okamžik procitla žárlivost, že nemůže udělat totéž.

„Už je snídaně?“ zahlaholil Eddie, ještě než za ním práskly domovní dveře.

Cathyin široký úsměv vystřídal nasupený výraz, otočila se ke sporáku. „Váš otec si myslí, že provozuju rychlé občerstvení.“

Eddie tiše vcupital do kuchyně, z děr na ponožkách mu čouhaly špičky prstů. Následoval ho Jeffrey se psy, kteří popoběhli ke stolu, usedli na podlahu a očekávali, co jim kdo dá od snídaně.

Eddie pohlédl na manželčinu strnulou šíji, pak na dcery a zjevně vycítil napětí. „Auto je umytý,“ sdělil Eddie. Patrně očekával nějakou reakci a Sára si pomyslela, že pokud doufá v medaili, vybral si špatné ráno.

Cathy si odkašlala a nadhozením obrátila omeletu na pánvi. „Děkuju, Eddie.“

Sára si uvědomila, že nesdělila hlavní novinu sestře. Otočila se k Tesse. „Jeffrey a já se budeme brát.“

Tessa nafoukla tváře a řízně vydechla. Následné juchnutí neznělo kdovíjak nadšeně.

Sára se uvelebila na židli a opřela si chodidla o Bobův hřbet. Za poslední tři roky si od rodiny užila tolik dobře míněného blábolu, že očekávala aspoň srdečný stisk ruky.

„Chutnal ti čokoládový dort, co jsem ti tuhle poslala?“ zeptala se Cathy Jeffreyho.

Sára se upřeně dívala na Boba, jako by měl na břiše napsaný smysl života.

Jeffrey ze sebe vysoukal: „A-ano,“ a stihl Sáru sžíravým pohledem, který pocítila, i když se na něj nepodívala.

„Jestli chceš, mám ještě kus v ledničce.“

„Výborně,“ přesládle zanotoval Jeffrey. „Děkuju.“

Sára zaslechla jakési povrkávání a chvilku jí trvalo, než si uvědomila, že vyzvání Jeffreyho mobil. Zalovila v kapse jeho saka, vytáhla telefon a podala mu ho.

„Tolliver,“ ohlásil se. Na okamžik se zatvářil zmateně, vzápětí se zamračil. Vyšel z kuchyně, aby měl soukromí. Sára sice slyšela, co říká, ale bylo to tak kusé, že nechápala, o co jde. „Kdy odjel?“ zeptal se. Následovalo: „Opravdu to chceš udělat?“ Po krátké pauze řekl: „Jednáš správně.“

Jeffrey se vrátil do kuchyně a omluvil se. „Musím běžet,“ řekl. „Eddie, půjčil bys mi svoji dodávku?“

„Klíčky visí u dveří,“ odpověděl k Sářinu překvapení otec, který posledních pět let nenáviděl Jeffreyho do morku kostí nejen naoko.

„Sáro?“ obrátil se na ni Jeffrey.

Sebrala sako a vyšla s ním do haly. „Co se děje?“

„To byla Lena,“ odpověděl vzrušeně. „Volala, že Ethan ukradl v noci bouchačku Nan Thomasové.“

„Nan měla zbraň?“ zeptala se Sára. Nedovedla si představit, že by knihovnice přechovávala něco nebezpečnějšího než entlovací nůžky.

„Prý bouchačku odnesl v brašně.“ Jeffrey si vzal z háčku u dveří Eddieho klíčky. „Před pěti minutami odjel do práce.“

Podala mu sako. „Proč ti to volala?“

„Ethan je pořád v podmínce,“ připomněl jí Jeffrey a stěží potlačoval povznesenou náladu. „Tím pádem si odsedí celý zbytek trestu – deset let vězení.“

Sára tomu nemohla uvěřit. „Nechápu, proč to volala tobě.“

„To je jedno proč,“ řekl a otevřel dveře. „Hlavně že se vrátí do kriminálu.“

Když sbíhal ze schodů, na Sáru dolehl strach. „Jeffrey!“ Počkala, až se otočí. Nevymyslela nic originálního. „Buď opatrný!“

Mrkl na ni, jako by o nic nešlo. „Za hodinu se vrátím.“

„Má zbraň.“

„Já taky,“ neopomněl zdůraznit a zamířil k dodávce jejího otce. Mávl na ni, jako by ji chtěl odehnat. „Běž. Vrátím se, ani se nenaděješ.“

Dveře dodávky zaskřípaly, když je otvíral, a Sára se velmi váhavě obrátila k odchodu.

Zastavilo ji Jeffreyho zvolání: „Paní Tolliverová?“

Sára se otočila, její pošetilé srdce při takovém oslovení poskočilo.

Rošťácky se na ni usmál. „Schovej mi kus dortu.“