Karin Slaughter

Grant County 06. Pavučina

PROLOG

Co jí to jenom dali? Co jí vpravili jehlou do žil? Oči se jí klížily, ale sluch jako by se zbystřil. V uších jí pronikavě pískalo, ale přesto slyšela, jak motor auta přeskakuje, a pneumatiky skřípají na nerovném terénu. Muž na zadním sedadle vedle ní mluvil konejšivě, jako by jí vyprávěl pohádku na dobrou noc. Tón jeho hlasu ji zvláštně uklidňoval. Po chvíli ucítila, jak jí při jeho slovech klesá hlava na prsa. Při každé Lenině úsečné odpovědi prudce narovnala krk.

Ramena ji bolela, jak měla obě paže natažené dozadu. Anebo možná bolest necítila, jenom si ji vsugerovala. Snažila se zaměřit pozornost na jiné věci. Na rozhovor osazenstva automobilu a na to, kam Lena jede. Neustále se však zaobírala vlastním tělem a intenzivně prožívala každý nový vjem.

Nevěděla proč, ale kožená sedadla ji zezadu pálila do nohou, ačkoli venku bylo chladno. Zamrazilo ji. Vzpomněla si, jak kdysi seděla v tátově autě, když se vypravili na dlouhý výlet na Floridu. Bylo to uprostřed srpna a vůz neměl klimatizaci. Otevřeli všechna čtyři okna, ale proti horku to nijak nepomáhalo. V rádiu zapraskalo, ale neozvala se z něj hudba, protože se nedokázali dohodnout na žádné stanici. Rodiče se na předních sedadlech handrkovali, kam mají jet, kolik stojí benzín a jestli otec dodržuje předepsanou rychlost. Před Opelikou mu matka nařídila, ať zastaví u potravin, aby si mohli dojít koupit ledovou kolu a pomerančové sušenky. Když vystupovali z auta, museli se nejdřív bolestivě odtrhnout od sedadel, k nimž se jejich těla v horku přilepila.

Lena s cuknutím zastavila a nechala motor běžet. Jeho tiché předení ženě rezonovalo v hlavě.

Byl tam ještě někdo. Neseděl v autě, ale rýsoval se kdesi v dálce. Auto stálo na fotbalovém hřišti. Rozeznala výsledkovou tabuli, na jejímž displeji zářil obrovský nápis: MUSTANGOVÉ, DO TOHO!

Lena se otočila a oba dva pozorovala. Muž na zadním sedadle se pohnul a zastrčil si pistoli za opasek džínsů. Na hlavě měl lyžařskou kuklu jako vystřiženou z hororu. Byly mu v ní vidět jenom oči a ústa. Ženě to ale stačilo. Zná ho. Kdyby dokázala pohnout rty, vyslovila by jeho jméno nahlas.

Muž řekl, že má žízeň, a Lena mu podala velký polystyrénový kelímek. Bělost materiálu, z něhož byl vyroben, ženu vzadu skoro oslepovala. Najednou také pocítila palčivou žízeň. Pouhá zmínka o vodě jí dokázala vehnat slzy do očí.

Lena se na ni dívala a snažila se jí beze slov cosi sdělit.

Muž se najednou svezl na zadní sedadlo a naklonil se k ženě tak blízko, až ucítila teplo jeho těla a vůni vody po holení. Položil jí ruku zezadu na krk a jemně se jej dotkl prsty. Soustředila se na jeho hlas, protože věděla, že to, co říká, je důležité. Musela ho poslouchat.

„Snad nechcete utéct?“ zeptal se, jako by četl její myšlenky. „Já myslel, že tu zůstanete a poslechnete si, co mám na srdci,“

Lena už zřejmě sevřela kliku dveří. Stáhla ruku a otočila se k muži čelem. „Tak povídejte,“ řekla.

„Kdybych vás chtěl zabít,“ začal, „už byste dávno byla mrtvá. To jistě víte.“

„Ano.“

„Tady vaše kamarádka…“ Pokračoval dál, ale jeho slova se slila v jedno, takže když dolehla k jejím uším, pozbyla veškerého významu. Dokázala se jenom dívat na Lenu a z jejích reakcí odhadovat, jak by se měla zachovat.

Strach. Měla by se bát.

„Neubližujte jí,“ zaprosila Lena. „Má děti. Její muž…“

„Je to smutné, já vím. Ale rozhodla se pro to sama.“

„Tomu říkáte rozhodnutí?“ odsekla Lena. Řekla ještě něco, ale žena na zadním sedadle vnímala jenom hrůzu v jejím hlase. Lena s mužem pokračovali v rozhovoru. Ženu najednou roztřásla zima. K jejímu nosu pronikl ostrý zápach. Znala jej, ale nedokázala si vybavit odkud.

Dveře vozu se otevřely. Muž vystoupil a zůstal stát venku. Přitom z ní nespouštěl zrak. Nevypadal zle, ani rozčileně. Působil odevzdaně. Ten výraz jí byl povědomý. Zná toho muže, jeho chladné oči pod maskou i vlhké rty! Celý život ho měla nablízku.

Co jen to bylo za zápach? Připadal jí důvěrně známý.

Muž cosi zamumlal a v ruce se mu zaleskl jakýsi předmět. Stříbrný zapalovač.

Najednou pochopila. Mozek se jí zděšením rozběhl na plné obrátky a prudce ji bodlo u srdce.

Náplň do zapalovačů. V tom kelímku byla náplň do zapalovačů. Celou ji tou hořlavinou polil. Měla úplně nasáklé všechno oblečení.

„Ne!“ vykřikla Lena a vrhla se k autu.

Zapalovač dopadl ženě na klín a hořlavina se vzňala. Začala hrozivě kvílet a bezmocně se dívala, jak její tělo pohlcují plameny. Rozhodila rukama nad hlavou a skrčila prsty u nohou. Znovu si vybavila dávný výlet na Floridu, vyčerpávající horko a ostrou, nesnesitelnou bolest, s níž se odtrhávala od

1

Sára Lintonová se podívala na hodinky, které dostala od babičky k maturitě. Babička Emma maturovala čtyři měsíce před svatbou a do osmnácti měsíců se jí narodilo první z šesti dětí. Netušila, že za osmatřicet let jí muže vezme rakovina. Emmin otec na vyšší vzdělání pohlížel jako na ztrátu času a peněz, obzvláště u ženy. Emma se mu nevzpírala, protože vyrostla v době, kdy děti rodičům neodmlouvaly. Z jejích vlastních dětí se školního věku dožily jen čtyři, všem však umožnila studovat na střední škole.

Babička Em tehdy Sáře před školou připnula na ruku stříbrný náramek hodinek a řekla: „Nos je a vzpomínej na mne. Podaří se ti všechno, o čem sníš, a já při tobě vždycky budu stát.“

Za studií na vysoké se Sára na hodinky dívala často, obzvlášť na přednáškách biochemie, genetiky a anatomie, které jako naschvál vedli ti nejnudnější a nejméně sdílní profesoři široko daleko. Netrpělivě hleděla na ručičky každé sobotní ráno, když před zavřenými dveřmi laboratoře čekala na profesora, aby jí odemkl a ona mohla dokončit své pokusy. Během povinné praxe v nemocnici v Grady zírala unavenýma očima na bílý ciferník ve snaze spočítat, kolik jí ještě zbývá do konce šestatřicetihodinové směny. Na dětské klinice v Heartsdale pozorně sledovala vteřinovku, zatímco tiskla prsty k dětskému zápěstí a měřila tep, aby zjistila, jestli „hrozně špatně“ znamená závažné onemocnění nebo jenom to, že se dítěti nechce jít do školy.

Sára hodinky nosila skoro dvacet let. Dvakrát na nich musela vyměnit sklíčko, nesčetněkrát měnila baterku a jednou k nim nechala udělat nový náramek, protože nedokázala snést pomyšlení, že by z něj měla odstraňovat zaschlou krev ženy, která jí zemřela v náruči. I při babiččině pohřbu celou dobu hladila jejich ciferník a po tvářích jí přitom stékaly slzy. Najednou si uvědomila, že už nikdy nespatří její nenucený, upřímný úsměv ani radostný záblesk, který se jí pokaždé objevil v očích, když se dozvěděla o nejčerstvějším úspěchu své nejstarší vnučky.

Když se ted Sára na hodinky podívala, poprvé v životě byla ráda, že tam s ní babička není, nevidí zlost v jejích očích a neví, jak moc se cítí ponížená. Seděla v zasedací místnosti, kde jí právě odebrali licenci kvůli zanedbání péče. Žalobu na ni podali rodiče jednoho zemřelého pacienta. Veškerá Sářina snaha, všechny možnosti, jež jí babička mohla jen závidět, všechny úspěchy a diplomy pozbývaly své váhy díky ženě, která ted Sáru nazývala vražedkyní dětí.

Jakmile si právnička všimla, že se Sára dívá na hodinky, naklonila se k ní přes stůl, povytáhla obočí a s křivým úsměvem se jí zeptala: „Máte snad nějakou důležitější schůzku, doktorko Lintonová?“

„Nemám,“ odpověděla Sára co nejklidněji, aby rozezlenou ženu zbytečně neprovokovala. Věděla, že se ji právnička obratně snaží přimět, aby vyřkla něco strašlivého, co navždy zaznamená malý zapisovatel u psacího stroje v rohu. Nemohla se ale tvářit, jakoby nic. Právniččino chování ji nesmírně popuzovalo.

„Celou dobu vás oslovuji doktorko Lintonová,“ prohlásila právnička a přejela pohledem po otevřené složce na stole před sebou. „Anebo bych vám měla radši říkat Tolliverová? Jak vidím, před půl rokem jste se znovu vdala za svého bývalého manžela Jeffreyho Tollivera.“

„Můžete zůstat u té Lintonové,“ ujistila ji Sára. Komíhala nohou pod stolem tak rychle, až jí začínala padat bota. Zkřížila ruce na prsou a zaťala zuby tak pevně, až ji pronikavě zabolela čelist. Nemá tam co dělat! Přála si sedět doma a číst si nebo telefonovat se sestrou. Radši by si procházela chorobopisy nebo třídila staré lékařské časopisy, které v poslední době ani nestíhala číst.

Chtěla, aby jí důvěřovali.

„Takže,“ pokračovala právnička. Zena se na začátku jednání představila, ale Sára si její jméno nepamatovala. Dokázala se soustředit pouze na výraz tváře Beckey Powellové, matky jejího pacienta Jimmyho, který zemřel. Sára ji nesčetněkrát držela za ruku. Viděla v Beckey přítelkyni, jež potřebuje utěšit. Vedla s ní po telefonu nekonečné hovory a přitom se snažila přetlumočit do srozumitelného jazyka žargon atlantských onkologů, jímž matce dvanáctiletého chlapce sdělovali, že její syn umírá.

Beckey se na Sáru od chvíle, kdy vstoupila do místnosti, dívala jako na vražedkyni. Chlapcův otec, s nímž Sára kdysi chodila do školy, jí ani nedokázal pohlédnout do očí.

„Doktorko Tolliverová?“ naléhala právnička.

„Lintonová,“ opravila ji Sára. Žena se usmála, ostatně jako pokaždé, když ji na chvíli zahnala do úzkých. Dělala to tak často, že Sára měla chuť se jí zeptat, jestli netrpí nějakou lehkou formou Touretteova syndromu.

„Sedmnáctého ráno, to bylo den po Velikonocích, jste z laboratoře dostala výsledky rozboru krve Jamese Powella, o které jste zažádala. Je to tak?“

Jamese. Znělo to velmi dospěle. Pro Sáru Jimmy navždycky zůstal šestiletým hochem, který si rád hrál s plastovými dinosaury a čas od času rozkousal nějakou pastelku. Nesmírně hrdě jí tehdy sdělil, že se jmenuje po tátovi.

„Doktorko Tolliverová?“

Konečně se ozval Buddy Conford, jeden ze Sářiných právníků: „Zkraťte ty řeči, zlatíčko.“

„Zlatíčko?“ opakovala po něm právnička. Měla zastřený hluboký hlas, který většině mužů připadá neodolatelný. Sáře bylo jasné, že Buddyho okouzlil. Také pochopila, že její zástupce je bojovnější právě proto, že se mu jeho protivnice líbí.

Buddy se usmál a řekl: „Její jméno přece znáte.“

„Vysvětlete své klientce, že mi má odpovědět na otázku, pane Conforde.“

„Ano,“ řekla Sára dřív, než si mohli vyměnit další impertinenci. Už věděla, že právníci se při taxe tři sta padesát dolarů za hodinu dovedou pěkně rozhovořit. Jakmile začal odtikávat čas, byli schopni dopodrobna rozebírat každičké slovo. Sára měla právníky hned dva. Prvním z nich byla Melinda Stilesová, právní zástupkyně pojišťovny Global Medical Indemnity, které Sára během své kariéry zaplatila skoro tři a půl milionu dolarů. Buddy Conford byl právník, kterého si Sára najala, aby ji hájil před pojišťovnou. Na všech pojistkách Global Medical Indemnity malým písmem stálo, že pokud lékař vědomě zanedbá péči a poškodí tak pacienta, pojišťovna za něj zaplatí pouze část škody. Buddy měl právě něčemu takovému zabránit.

„Doktorko Lintonová? Sedmnáctého ráno?“

„Ano,“ odpověděla Sára. „Podle svých zápisků jsem tehdy dostala výsledky.“

Sharon, vzpomněla si najednou Sára. Právnická se jmenuje Sharon Connorová. Jak může tak hrozná osoba nosit tak nevinné jméno?

„A co jste z nich vyčetla?“

„Že Jimmy má s největší pravděpodobností akutní myeloblastickou leukémii.“

„A jaká byla prognóza?“

„To nespadá do mé kompetence. Nejsem onkolog.“

„To je pravda. Odkázala jste Powellovy na svého známého ze studií, pana doktora Williama Harrise v Atlante, že?“

„Ano.“ Chudák Bili. Také ho do procesu zatáhli, takže si musel najmout vlastního advokáta a bojovat se svou pojišťovnou.

„Ale jste přece lékařka?“

Sára se zhluboka nadechla. Buddy ji instruoval, že má odpovídat jenom na otázky a nereagovat na pichlavé poznámky. Za jeho rady mu královsky platila, takže by se jimi možná měla řídit.

„A jako lékařka jistě víte, co je myeloblastická leukémie, nebo ne?“

„Je to kombinace zhoubných buněčných změn, v jejichž průběhu se v kostní dřeni začnou vyvíjet abnormální krvinky.“

Connorová se usmála a zaútočila: „A začíná změnou normální krvinky v buňku neschopnou normálního dělení?“

„Nedochází u ní k apoptóze.“

Následoval další úsměv, další bod pro protistranu. „U téhle nemoci je ale poloviční šance na vyléčení,“ prohlásila právnička.

Sára mlčela a čekala, až dopadne rána.

„Při léčbě je naprosto zásadní správné načasování, je to tak? U takovéto choroby, v jejímž průběhu buňky doslova ničí samy sebe, tedy, jak říkáte, nedochází k apoptóze, což je normální průběh při zániku zdravé buňky, je zásadní načasování.“

Chlapce by se nepodařilo zachránit, ani kdyby se Sára rozkrájela. To ale nemohla říct nahlas, protože pak by se její slova dostala do oficiálního záznamu a Sharon Connorová by jí je po nějaké době mohla krůtě vmést do tváře.

Advokátka zalistovala v papírech, jako by v nich hledala poznámky. „Chodila jste na medicínu v Emory. A jak jste mne laskavě opravila, studia jste nejenom ukončila mezi nejlepšími, ale dokonce jste byla šestá v celém ročníku.“

Buddyho její žvásty zjevně k smrti nudily. „O diplomu doktorky Lintonové jsme už mluvili.“

„Jenom se to snažím zrekapitulovat,“ oponovala mu žena. Přidržela si před očima list papíru a rychle jej přelétla očima. Nakonec jej odložila a řekla: „Doktorko Lintonová, tyhle informace, laboratorní testy, které se v podstatě rovnaly rozsudku smrti, jste dostala sedmnáctého ráno. A přesto jste o nich Powellovy informovala až o dva dny později. A mne zajímá, proč.“

Sára v životě neslyšela tolik vět začínajících na „a“. Říkala si, že na škole, z níž jízlivá právnička vyšla, jazyku příliš velkou pozornost nevěnovali.

Přesto jí odpověděla: „Odjeli oslavit Jimmyho narozeniny do Disney Worldu. Nechtěla jsem jim to kazit, protože jsem si myslela, že je to na nějakou dobu poslední dovolená, kterou spolu stráví jako rodina. Rozhodla jsem se jim vše povědět až po návratu.“

„Vrátili se sedmnáctého večer, ale vy jste je informovala až devatenáctého ráno, o celé dva dny později.“

Sára otevřela ústa, aby jí odpověděla, ale žena jí nedala příležitost.

„A vás vůbec nenapadlo, že by mohli se svým dítětem okamžitě začít další léčbu a možná mu tak zachránit život?“ Zcela zjevně neočekávala odpověď. „Myslím, že Powellovi by vzhledem k situaci raději dnes měli živého syna než fotografie z Disneyova impéria.“ Postrčila k ní fotografie přes stůl. Snímky přelétly před Beckey a Jimem Powellovými, Sařinými právními zástupci a přistály kousek od místa, kde lékařka seděla.

Jenom nerada se na ně podívala.

Jimmy se opíral o svého otce. Oba měli na hlavách uši jako Mickey Mouše a v rukou drželi prskavky. Za jejich zády kráčel zástup trpaslíků. I na fotografii bylo vidět, že chlapec je nemocný. Kolem očí měl tmavé kruhy a byl tak vyhublý, že jeho křehká paže připomínala spíše tenkou hůlku.

Vrátili se o den dřív, protože Jimmy chtěl domů. Sára netušila, proč jí Powellovi nezavolali na kliniku a syna jí ještě téhož dne nepřivezli, aby se na něho mohla podívat. Možná i bez testu a konečné diagnózy tušili, že se jejich dítě neuzdraví. Možná s ním chtěli pobýt ještě jeden den. Byl to skvělý kluk, laskavý, chytrý a veselý, zkrátka sen všech rodičů. A teď je mrtvý.

Sára cítila, jak se jí do očí derou slzy. Kousla se do rtu tak silně, že se místo smutku rozplakala bolestí.

Buddy jí snímek rozčileně vytrhl z ruky a vrátil jej Sharon Connorové se slovy: „Můžete si doma před zrcadlem začít nacvičovat úvodní projev, zlatíčko.“

Connorová si fotografii vzala s pokřiveným úšklebkem. Advokátka byla živoucím důkazem naprosté pomýlenosti tvrzení, že ženy mají pečovatelské sklony. Sára měla dojem, že se jí v úsměvu černají vykotlané zuby jako čarodějnici.

Connorová se zeptala: „Doktorko Lintonová, stalo se v den, kdy jste dostala Jamesovy laboratorní výsledky, ještě něco pozoruhodného?“

Sáře přeběhl mráz po zádech jako varování, které nedokázala potlačit. „Ano.“

„A můžete nám prozradit, co to bylo?“

„V místním bistru jsem na záchodě našla zavražděnou ženu.“

„Znásilněnou a zavražděnou, je to tak?“

„Ano.“

„A to nás přivádí k vašemu polovičnímu úvazku okresní soudní lékařky. V době, kdy došlo k tomuto znásilnění a vraždě, působil váš manžel, vlastně váš bývalý manžel, jako náčelník okresní policie. Když dojde k nějakému závažnému případu, stávají se z vás blízcí spolupracovníci.“

Sára čekala, co bude následovat, ale právnička zjevně jenom chtěla, aby se tato informace dostala do zápisu.

„Kam míříte, paní advokátko?“ otázal se Buddy.

„Okamžik, prosím,“ zamumlala právnička, vzala do ruky tlustou složku a začala v ní listovat.

Sára se podívala na své ruce, aby se nějak zaměstnala. Zápěstní kůstka hráškovitá, trojhranná, lodkovitá, hlavatá, trapézová, trapézovitá, poloměsíčitá, hákovitá… V duchu vyjmenovávala všechny kosti v lidské ruce a pak přešla k vazům, aby se nějak rozptýlila a nevkročila do pasti, kterou na ni advokátka šikovně líčila.

Když Sára bydlela na ubytovně v Grady, hledači talentů ji pronásledovali tak neodbytně, že přestala zvedat telefon. Nabízeli jí partnerství. Šestimístné platy s ročními odměnami. Přednostní ošetření v jakékoli nemocnici. Osobní asistenty, laboratoře, veškerý kancelářský personál a dokonce vlastní parkovací místo. Nabízeli jí všechno, co si mohla přát. Přesto se nakonec rozhodla vrátit do Grantu a pracovat tam jako lékařka s mnohem nižším příjmem a menším respektem, protože si myslela, že lékaři mají sloužit i mimo velká města.

Neudělala to náhodou také ze samolibosti? Viděla v sobě vzor pro místní děvčata. Většina z nich znala v bílém plášti jen muže. Ženy zastávaly výhradně pozice zdravotních sester, učitelek a matek. Během prvních pěti let na dětské klinice v Heartsdale Sára v podstatě polovinu času strávila přesvědčováním malých pacientů a jejich matek, že opravdu vystudovala medicínu. Nikdo nevěřil tomu, že by žena mohla být dostatečně inteligentní, dostatečně dobrá na to, aby se vůbec dostala na takové místo. Sářino okolí se tvářilo skepticky, i když kliniku koupila od svého partnera, který odcházel do důchodu. Trvalo jí mnoho let, než ji lidé ve městě začali respektovat.

Jenom proto, aby tu dnes takhle seděla.

Sharon Connorová konečně vzhlédla od papírů a zamračila se. „Vás ale také znásilnili, viďte, doktorko Lintonová?“

Sáře vyschlo v ústech. Sevřelo se jí hrdlo a celou ji zachvátila horkost. Zápasila s nepříjemným návalem studu, který nepocítila od doby, kdy se jí naposledy nějaký právník na její znásilnění zeptal. Stejně jako tehdy se jí zamlžil a nakonec zatemnil zrak, takže neviděla vůbec nic a jenom slyšela slova, která jí hučela v uších.

Buddy vyskočil a prudce advokátce oponoval. Přitom jí i Powellovým před obličejem šermoval prstem. Melinda Stilesová z Global Medical Indemnity vedle něho mlčela. Buddy Sáru připravoval na to, že k této situaci dojde, že Stilesová bude jen tiše sedět, nechá Sáru napospas zástupci žalobců a promluví, jenom když si bude myslet, že je nějak ohrožena pojišťovna. Další žena, další nepovedený vzor.

„A tohle chci vidět v tom zatraceném zápisu!“ vykřikl Buddy nakonec a prudce se posadil, až jeho židle odskočila od stolu.

„Beru do úvahy,“ odpověděla Connorová. „Doktorko Lintonová?“

Sára zase začala vnímat. V uších jí zašumělo, jako by se právě vynořila z vody.

„Doktorko Lintonová?“ opakovala Connorová. Záměrně Sářin titul vyslovovala, jako by to bylo něco ohavného. Jako by to nebyla pozice, kvůli níž se Sára celý život dřela.

Sára se podívala na Buddyho, ale ten jenom pokrčil rameny a zavrtěl hlavou na znamení, že nemůže vůbec nic udělat. Předpovídal, že odebrání licence bude pouhou maškarádou, v níž se bude rozpitvávat Sářin život.

Connorová se zeptala: „Nepotřebujete chvilku na vzpamatování, paní doktorko? Vím, že se vám o znásilnění špatně mluví.“ Ukázala na tlustou složku na stole před sebou. Zjevně to byl zápis ze Sářina přelíčení. Právnička si všechno pročetla, znala případ do poslední příšerné podrobnosti. „Pokud jsem to správně pochopila, jednalo se o velice brutální napadení.“

Sára si odkašlala a přinutila se promluvit jako silná, statečná žena: „Ano, to je pravda.“

Connorová nasadila skoro smířlivý tón: „Kdysi jsem pracovala pro okresního zástupce v Baton Rouge. Můžu s klidným svědomím říct, že jsem se za dvanáct let praxe nesetkala s tak brutálním, sadistickým činem, jako byl tento.“

Buddy vyštěkl: „Nechcete přestat s těmi přepjatými emocemi a radši jít k věci, zlatíčko?“

Právnička chvíli váhala a pak pokračovala: „Cistě pro informaci, doktorka Lintonová byla znásilněna na toaletách nemocnice v Grady, kde v rámci praxe pracovala na pohotovosti. Pachatel se na dámské toalety dostal otvorem ve stropě. Doktorka Lintonová byla právě v jedné z kabinek, když na ní doslova přistál.“

„Jistě,“ přitakal Buddy. „Chcete se na něco zeptat, nebo vás jenom baví řečnit?“

„Doktorko Lintonová, skutečnost, že jste byla znásilněna, hrála podstatnou roli ve vašem rozhodnutí vrátit se do okresu Grant, viďte?“

„Měla jsem k tomu i jiné důvody.“

„Ale jste ochotná připustit, že to znásilnění bylo tou nejzávažnější okolností?“

„Řekla bych, že patřilo k mnoha důvodům, kvůli nimž jsem se rozhodla vrátit.“

„K čemu je tohle vyptávání?“ zeptal se Buddy Právníci se do sebe znovu pustili a Sára se natáhla po džbánu s vodou. Nalila si do skleničky a přitom se ze všech sil snažila, aby se jí netřásly ruce.

Spíš cítila, než zahlédla, že se Beckey Powellová zavrtěla. Napadlo ji, jestli se necítí provinile, když vidí, že Sára není zrůda, ale lidská bytost. Doufala, že tomu tak je. Doufala, že Beckey v noci nezamhouří oko, až pochopí, že ať Sáru očerní sebevíc, syna jí to nevrátí. Nijak to nezmění skutečnost, že lékařka pro Jimmyho udělala maximum.

„Doktorko Lintonová?“ pokračovala Connorová. „Myslím, že vzhledem k vašemu brutálnímu znásilnění muselo být psychicky náročné vejít na toalety a nalézt tam ženu, kterou potkal stejný osud. Obzvlášť když k tomu došlo téměř deset let poté, co jste se sama stala obětí.“

„To má být otázka?“ zaútočil Buddy.

„Doktorko Lintonová, vy se se svým bývalým manželem, vlastně současným manželem, nyní pokoušíte o adopci, že? Protože v důsledku onoho znásilnění nemůžete mít vlastní děti.“

Beckey Powellová nedokázala skrýt svou reakci. Sára se na ni poprvé od začátku celé procedury podívala. Její oči nabyly mírnějšího výrazu. Ten však rychle zmizel a vystřídala jej výčitka. Nemáš právo být matkou, když jsi zabila mého syna, říkal Beckyin pohled.

Connorová vzala do ruky povědomý dokument a prohlásila: „Paní doktorko, vy a váš manžel, Jeffrey Tolliver, jste před třemi měsíci zažádali ve státě Georgia o adopci, viďte?“

Sára se pokusila vybavit, co do formuláře napsali a co říkali během povinného rodičovského kurzu, jenž jim v posledních třech měsících zabral veškerý volný čas. Jaké přitěžující okolnosti zde mohla právnička vyčíst? Jeffreyův vysoký krevní tlak? Nebo to, že Sára musí na čtení nosit brýle? „Ano,“ odpověděla.

Connorová prolistovala další papíry a řekla: „Okamžik, prosím.“

Místnost byla maličká a vzduch v ní vydýchaný. Neměla žádná okna a na zdech nevisely žádné obrazy, na které by se člověk mohl dívat. V koutě usychala jakási palma, jejíž listy smutně visely k zemi. Z toho, co tu probíhá, nemůže vzejít nic dobrého. Žádná oběť nemůže rodičům vrátit dítě. Stejně tak žádné zproštění viny Sáře nevrátí ztracenou dobrou pověst.

Sára se zadívala na svou ruku. Vrchní zápěstní vazy, spodní zápěstní vazy, vrchní mezizápěstní vazy…

Sára se za Jimmym zastavila týden před jeho smrtí. Celé hodiny ho držela za ruku, zatímco jí zajíkavě vyprávěl o fotbalu, skateboardu a dalších věcech, které postrádal. Sára mu už tehdy v očích četla přicházející smrt. Jeho pohled se diametrálně lišil od pohledu Beckey Powellové, která nepřestávala doufat, ačkoli znala synovu diagnózu a souhlasila se zastavením léčby, aby zbytečně neprodlužovala Jimmyho utrpení. Právě naděje v matčiných očích Jimmyho udržovala při životě. Jako každé dítě nechtěl svou matku zklamat.

Sára vzala zoufalou Beckey do nemocniční kavárny, posadila se s ní do klidného kouta a držela ji za ruku, stejně jako předtím Jimmyho. Popsala Beckey, jak bude její syn umírat. Nejprve mu vychladnou nohy a potom i ruce, protože se mu zpomalí krevní oběh. Rty mu zmodrají. Začne nepravidelně dýchat, ale nebude přitom trpět. Bude se mu špatně polykat a možná přestane ovládat svěrače močového měchýře. Mysl bude mít roztěkanou, ale Beckey s ním nesmí přestat mluvit a upoutávat jeho pozornost, protože chlapec ještě pořád bude vnímat. Zůstane jejím Jimmym až do posledního okamžiku. Beckeyinou povinností bude doprovázet ho na každém kroku a pak, a to bude to nejtěžší, ho nechat jít dál samotného.

Musí být statečná a nechat Jimmyho odejít.

Connorová si odkašlala a čekala, až ji Sára začne vnímat. „Poté, co jste stanovila konečnou diagnózu, jste Powellovým nenaúčtovala laboratorní testy ani jedinou návštěvu ordinace,“ pronesla. „Pročpak, doktorko Lintonová?“

„Ta diagnóza nebyla konečná,“ opravila ji Sára a pokusila se znovu soustředit. „Mohla jsem jim jenom sdělit své podezření a odkázat je na onkologa.“

„Svého kamaráda ze studií, doktora Williama Harrise,“ doplnila advokátka. „A potom jste Powellovým nevystavila účet za laboratoř ani další návštěvy ordinace.“

„Účty se nezabývám.“

„Ale zadáváte úkoly svým podřízeným, nebo ne?“ Connorová se odmlčela. „Nemusím vám doufám připomínat, že jste pod přísahou.“

Sára spolkla ostrou odpověď, která se jí drala na rty.

„Podle výpovědi vedoucí vaší kanceláře Nelly Morganové jste nařídila, aby téměř dva tisíce dolarů, které vám Powellovi dlužili, odepsala jako ztrátu. Je to tak?“

„Ano.“

„Proč, doktorko Lintonová?“

„Protože jsem věděla, že úhrady za Jimmyho léčení by je finančně zničily. Nechtěla jsem se stát další věřitelkou, která je bude v budoucnosti pronásledovat. Už tak mají dost dluhů.“ Sára se podívala na Beckey, která jí nedokázala pohlédnout do očí. „Mám pravdu, ne? Účty za laboratoře, za nemocnice. Za radiologii a lékárny. Určitě se topíte v dluzích.“

„Doktorko Lintonová, máte odpovídat na mé otázky, ne se ptát,“ připomněla jí Connorová.

Sára se naklonila k Powellovým ve snaze navázat s nimi komunikaci a přimět je rozumně uvažovat. „Copak nechápete, že vám to Jimmyho nemůže vrátit?“

„Pane Conforde, vysvětlete své klientce prosím…“

„Máte vůbec tušení, čeho jsem se musela vzdát, abych si tu mohla otevřít praxi? Víte, kolik let mi trvalo, než…“

„Neoslovujte mé klienty, doktorko Lintonová.“

„Právě kvůli tomuhle jste museli za specialistou až do Atlanty,“ řekla Sára Powellovým. „Podobné případy jako tenhle jsou příčinou, proč tu museli zavřít nemocnici a proč v blízkém okolí města existuje jenom pět doktorů, kteří si mohou dovolit praktikovat medicínu.“

Nedokázali se jí podívat do očí, natož odpovědět.

Sára se vyčerpaně odtáhla od stolu. Tady nemůže jít jenom o peníze. Beckey s Jimmym chtějí něco víc, vysvětlení, proč jejich syn musel zemřít. Smutnou pravdou je ovšem to, že žádné vysvětlení neexistuje. Smrt si zkrátka nevybírá a někdy ji není možné zastavit. A neexistuje viník, jenž by zasluhoval trest. Jejich žaloba může mít za následek jenom to, že za rok, možná za pět let onemocní další dítě, bude trpět další rodina, a nikdo si jim netroufne pomoci.

Nikdo je nebude držet za ruku, ani jim nevysvětlí, co se děje.

„Doktorko Lintonová,“ pokračovala Connorová, „vy jste Powellovým neúčtovala laboratorní rozbory a další ošetření proto, že jste se cítila provinile, je to tak?“

Buddy Sáru instruoval, jak má na tuto otázku odpovědět. Dokonce i tichá advokátka z pojišťovny Melinda Stilesová si přála, aby odpověděla záporně.

„Doktorko Lintonová?“ naléhala na ni Connorová. „Necítila jste se provinile?“

Sára zavřela oči a spatřila před sebou Jimmyho na nemocniční posteli, jak jí povídá o skateboardingu. Pořád na ruce cítila chladný dotek jeho prstů a slyšela, jak jí vysvětluje rozdíl mezi dvěma otáčkami.

Mezičlánkové klouby, záprstní kloub. Pouzdro, distální kloub, vřetenní klouby, loketní kloub…

„Doktorko Lintonová?“

„Ano,“ přiznala nakonec a po tvářích jí začaly kanout slzy. „Ano, cítila jsem se provinile.“

Sára pomaloučku projela Heartsdalem, minula levný obchodní dům, obchod s oděvy a nasměrovala své BMW k železářství. Zastavila před čistírnou uprostřed prázdné ulice a přemýšlela, jestli má vůbec pokračovat v cestě.

Stála před otevřenými vraty grantské technické univerzity. Po hlavní cestě se promenovali studenti převlečení za zlé skřítky a filmové superhrdiny. Halloween proběhl už předchozího večera, ale studenti techniky si z každého svátku dokázali udělat týdenní oslavu. Sára se letos ani neobtěžovala koupit bonbony, protože věděla, že žádný z místních rodičů svým dětem nedovolí, aby zaklepaly na její dveře. Od chvíle, kdy ji Powellovi zažalovali, se jí celé město vyhýbalo. V obchodě před ní uhýbali pohledem dokonce i pacienti, které léčila celé roky. Lidé, jimž skutečně pomohla. Vzhledem k napjatému ovzduší Sára usoudila, že by nebylo moudré, aby se oblékla do čarodějnického převleku a vyrazila na farní večírek, jako to dělala posledních šestnáct let. Narodila se a vyrostla v Grantu a věděla, že čarodějnice se tam upalují.

Odebrání licence trvalo osm a půl hodiny. Během té doby právníci její život proprali do nejmenšího detailu. Víc než stovka rodičů písemně souhlasila s tím, aby Sharon Connorová podrobně prostudovala chorobopisy jejich dětí. Většina z nich doufala, že na tom nakonec něco vydělá. Melinda Stilesová, která se po odchodu svědků začala chovat překvapivě vstřícně, Sáře vysvětlila, že se to stává běžně. Jakmile dojde k žalobě kvůli zanedbání péče, z pacientů se stávají supové. V průběhu případu se objeví ještě další a všichni budou kolem Sáry hladově kroužit. Global Medical Indemnity všechno spočítá a vyčíslí ztráty. Potom posoudí účinnost Sářiny obhajoby a rozhodne se, jestli vzniklou škodu uhradí. Pokud ano, celé to ponižující divadlo s odebráním licence bylo naprosto zbytečné.

Jeden ze studentů na ulici vykřikl a Sára zděšeně stáhla nohu z brzdy. Uviděla mladíka převlečeného za banán v modrých capri kalhotách a žlutém tričku, z něhož mu vylézalo chlupaté vystouplé břicho. Sára nechápala, proč se do ženských šatů nejradši převlékají mládenci s nadváhou. Vyrostl by z Jimmyho Powella podobný kašpar? Kdyby nezemřel, zdědil by otcovu nahrbenou hubenou postavu, nebo by měl matčinu veselou kulatou tvář? Sára věděla, že byl bystrý po Beckey a stejně jako ona měl rád obhroublé kanadské žerty. Všechno ostatní o něm mělo zůstat světu navždy utajeno.

Sára odbočila vlevo na parkoviště kliniky. Své kliniky, již před lety koupila od doktora Barneye. Musela pracovat ještě na půl úvazku jako soudní patoložka, aby si to mohla dovolit. Cedule nad vchodem byla oprýskaná, schody potřebovaly natřít a postranní dveře se za teplých dnů špatně otvíraly, ale všechno to patřilo jí, jenom jí.

Vystoupila z auta a odemkla hlavní dveře. Před týdnem kliniku zavřela. Žehrala přitom na rodiče, kteří souhlasili s otevřením chorobopisů v naději, že ze Sáry vyrazí nějaké peníze. Rozčilovala se nad svým rodným městem, které ji zradilo. Jeho obyvatelé v Sáře viděli pouhý bankomat. Stala se pro ně kanálem, jímž jim do kapes přitečou miliony dolarů uložené na účtě pojišťovny. Nikdo z nich nedovedl dohlédnout důsledky vlastní nenasytnosti. Nechápali, že sazba lékařského pojištění tím stoupne a mnozí doktoři kvůli tomu budou muset zavřít ordinace. Zdravotní péče, již si už tak mnozí nemohli dovolit, se pak pro většinu lidí stane nedostupnou. Žádný z těch nenasytů nedbal na životy, které při své honbě za penězi zmaří.

Jen ať potom zpytují svědomí, až budou muset za nejbližším pediatrem dojíždět hodinu a půl do Rollingsu.

Sára nechala zhasnuto a prošla čekárnou. V budově bylo teplo, třebaže už nastal říjen a venku se ochladilo. Sára si svlékla sako kostýmu a odložila ho na recepční pult. Potom zamířila na toalety.

Z kohoutku tekla ledová voda. Sára se předklonila, aby si mohla opláchnout obličej a zbavit se tak špíny, která jí ulpěla na kůži. Zatoužila po horké koupeli a skleničce vína, ale na to si musí počkat, až bude doma. Ted se jí tam vlastně ani nechtělo. Chtěla být sama, aby se mohla dát trochu dohromady. Zároveň toužila mít nablízku rodiče, kteří ted jsou někde v Kansasu, přesně v polovině cesty přes Ameriku, již dlouho plánovali. Její sestra Tessa žije v Atlantě, kde se konečně snaží využít svého vysokoškolského vzdělání jako asistentka pro sociální případy. A Jeffrey… Jeffrey sedí doma a čeká, až se Sára vrátí ze schůzky, aby mu pověděla o všem, co se tam odehrálo. Ze všech nejvíc chtěla být právě s ním, ale zároveň ho netoužila vidět.

Zadívala se do zrcadla a s hrůzou si uvědomila, že sama sebe nepoznává. Vlasy měla stažené dozadu tak pevně, že jí div nepraskla kůže. Opatrně rukou uvolnila gumičku. Zamrkala přitom bolestí, protože si vytrhla několik vlasů. Umáčela si nažehlenou bílou košili, ale nijak toho nedbala. V kostýmu, který byl pravděpodobně nejdražším kusem oděvu, jaký vlastnila, si připadala hloupě. Buddy trval na tom, aby si kostým z černě látky nechala ušít přesně na míru, aby před komisí vypadala jako bohatá doktorka, a ne jako dcera maloměstského instalatéra, jež se stala pediatričkou. Před soudem pak může být sama sebou, povídal Buddy. Tam může Sharon Connorové ukázat, co v ní doopravdy je, protože tam to protistraně uškodí nejvíc.

Sára takové pokrytectví nesnášela. Nelíbilo se jí, že se má v sebeobraně proměnit v arogantní androgynní potvoru. Nikdy se nesnažila potlačovat svou ženskost, aby lépe zapadla do kolektivu lékařů, mezi nimiž převažovali muži. Ted stačila jedna žaloba, aby z ní udělala ženu zosobňující všechno, co Sára upřímně nesnáší.

„Není ti nic?“

Ve dveřích stál Jeffrey. Na sobě měl tmavě šedý oblek, tmavě modrou košili a kravatu. Na opasku mu z jedné strany visel mobilní telefon a z druhé pouzdro s pistolí.

„Myslela jsem, že jsi doma.“

„Musel jsem dát auto do opravy. Můžu se s tebou svézt?“

Přikývla a opřela se ramenem o zeď.

„Podívej,“ řekl a natáhl k ní ruku se sedmikráskou, kterou nejspíš utrhl v nějaké přerostlé zahradě. „Koukej, co jsem ti přinesl.“

Sára si kvítek vzala a odložila jej na okraj umyvadla.

„Chceš si o tom promluvit?“

Sára sedmikrásku položila rovnoběžně s kohoutkem. „Nechci,“ odpověděla.

„Chceš být sama?“

„Ano. Totiž ne.“ Přiskočila k němu, prudce ho objala kolem ramen a přitiskla obličej na jeho krk. „Bylo to strašné,“ zašeptala. „Úplná hrůza.“

„To se spraví,“ utěšoval ji a pohladil ji rukou po zádech. „Nepouštěj si je k tělu, Sáro. Nenech se od nich znejistět.“

Přitiskla se k němu, aby z něj načerpala novou jistotu. Jeffrey byl celý den v práci a z jeho šatů se linul pach policejní stanice, zvláštní směs oleje na mazání zbraní, pražené kávy a potu. Sářina rodina se rozutekla na všechny strany, a tak pro ni Jeffrey představoval jediný pevný bod v životě. Byl jedinou osobou, která jí dovedla pomoci všechno přežít. Když se nad tím zamyslela, uvědomila si, že to tak vlastně je celých šestnáct let. I když se s ním rozvedla a celé dny se snažila na něho nemyslet, neustále byl s ní.

Jemně, pomalu mu přejížděla rty po krku, dokud nezareagoval. Sjela mu rukama po zádech až k pasu a přitiskla ho k sobě takovým způsobem, že mu muselo být naprosto jasné, na co myslí.

Zatvářil se překvapeně, ale když ho políbila na ústa, odpověděl jí stejným způsobem. Sára v té chvíli netoužila ani tak po sexu jako po pocitu blízkosti, který jej provází. Věděla, že přinejmenším tohle jí jde velice dobře.

Jeffrey se od ní odtrhl jako první. „Necháme si to na doma, ano?“ Uhladil jí za ucho pramen vlasů a dodal: „Udělám večeři, lehneme si na pohovku a…“

Znovu ho políbila a kousla ho přitom do rtu. Přitiskla se k němu ještě pevněji. Jeffrey se nikdy nenechal dvakrát pobízet, ale jakmile jeho ruka zajela k zipu její sukně, Sáře vytanulo na mysli, co ji čeká doma. Hromada nevyžehleného prádla, kapající kohoutek v koupelně pro hosty a roztrhaný papír na polici v kuchyni.

Představa toho, že by si měla svléknout punčocháče, jí připadala obscénní.

Jeffrey se od ní znovu odtrhl a neznatelně se usmál. „Tak pojd,“ řekl, vzal ji za ruku a vedl z toalet. „Odvezu tě domů.“

Když došli doprostřed čekárny, zazvonil mu mobil. Omluvně pokrčil rameny, jako by potřeboval Sářino svolení, že může hovor přijmout.

„Jen si to vezmi,“ řekla souhlasně, protože věděla, že volající se ozve znovu, anebo si pro něho rovnou přijede. „Klidně to zvedni.“

Pořád se tvářil zdráhavé, ale sundal telefon z opasku. Sára viděla, jak se zamračil, když se podíval, kdo mu volá. Potom do přístroje řekl: „Prosím, Tolliver.“

Sára se zády opřela o recepční pult, založila si ruce v bok a pokoušela se něco vyčíst z Jeffreyho obličeje. Byla za policistu vdaná tak dlouho, že jí každý telefonní hovor připadal podezřelý.

„A kde je teď?“ zeptal se Jeffrey do sluchátka. Přikývl a při odpovědi ztuhl. „Dobře,“ řekl a podíval se na hodinky. „Dostanu se tam nejdřív za tři hodiny.“

Ukončil hovor a sevřel telefon v ruce tak pevně, až se Sára lekla, že ho rozmáčkne. „Jde o Lenu,“ řekl stroze právě v okamžiku, kdy se ho Sára chystala zeptat, co se stalo. Lena Adamsová byla jeho podřízená, která měla ve zvyku dostávat se do malérů a zatahovat do nich i Jeffreyho. Sáře stačilo, aby zaslechla její jméno, a zachvátila ji hrůza.

„Myslela jsem, že si vzala dovolenou,“ poznamenala.

„Došlo k nějakému výbuchu,“ objasnil jí Jeffrey. „Lena leží v nemocnici.“

„Je mimo nebezpečí?“

„Není,“ odpověděl a zavrtěl hlavou, jako by nemohl uvěřit vlastním uším. „Právě ji zatkli.“

2

Lena jednou rukou svírala volant a druhou se pokoušela naladit nějakou rozhlasovou stanici. Pokaždé, když se z reproduktorů ozval hlas jakési přihlouplé mladé zpěvačky, se znechuceně zašklebila. Kdy se vlastně hloupost stala prodejním artiklem? Když se dostala ke country stanicím, vzdala to. V kufru auta sice měla přehrávač na šest disků, ale všechny písničky, které na nich byly, jí lezly na nervy. V zoufalství sáhla pod zadní sedadlo a pokoušela se nahmatat nějaké cédéčko. Vylovila odtud jenom tři prázdné obaly. Nad každým z nich pořádně nahlas zaklela. Zrovna když toho chtěla nechat, dotkla se prsty kazety ukryté pod sedadlem řidiče.

Její sportovní toyota byla osm let stará a měla vmontovaný magnetofon, ale Lena netušila, co na kazetě je ani jak se jí dostala do auta. Zastrčila ji do otvoru přehrávače a čekala. Nic se z ní neozvalo, a tak zesílila zvuk. Přitom si říkala, že by ji zajímalo, jestli je páska prázdná nebo ji jenom poničil letní žár. Ještě jednou otočila knoflíkem. Když se ozval začátek písničky „Bad Reputation“ od Joan Jettové, málem dostala infarkt.

Sibyla, Lenino dvojče. Kazetu nahrála dva týdny před svou smrtí. Lena si pořád pamatovala, jak právě tuhle písničku poslouchala před šesti lety, když se řítila po dálnici do Grantu. Vracela se tehdy z laboratoře GBI, Georgijského vyšetřovacího úřadu v Maconu. Cesta se podobala té dnešní. Lena svištěla po rovné mezistátní dálnici, na níž mezi těžkými kamiony a rodinnými karavany kličkovalo několik osobních aut. Zatímco si z plných plic prozpěvovala spolu s Joan Jettovou, její sestru doma v Grantu mučil a potom zavraždil nějaký sadista.

Vytáhla kazetu z přehrávače a vypnula rádio.

Šest let. Leně na jednu stranu nepřipadalo, že od hrozné události uběhlo tolik času, ale zároveň se jí to zdálo jako celá věčnost. Pomalu se dostávala do fáze, kdy na své mrtvé dvojče nemusela myslet už od rána. Obvykle si na Sibylu vzpomněla až v průběhu dne, třeba když zahlédla něco legračního nebo v práci zaslechla nějakou bláznivou historku. To si pak říkala, že to musí povědět sestře, ale za okamžik si uvědomila, že Sibyla si už nikdy žádnou legrační historku nevyslechne.

Lena Sibylu mnohdy považovala za jediného člena své rodiny. Jejich matka zemřela třináct dní po porodu. Otce, který byl policista, zastřelil muž, jemuž chtěl dát pokutu za překročení povolené rychlosti. Ani se nedozvěděl, že jeho mladá žena je těhotná. Dívky neměly žádné další příbuzné kromě matčina bratra Hanka Nortona, jenž je také vychoval. Lena strýce nikdy za součást své rodiny nepovažovala. V dětství ho znala jako feťáka, který se během jejího dospívání proměnil v pokryteckého idiota. Vnímala ho spíš jako dozorce ve věznici, který udával pravidla a měl nad ní neomezenou moc. Lena vždycky toužila uniknout z jeho dosahu.

Zastrčila kazetu zpátky do přehrávače a ztišila zvuk, takže písnička zněla jako zuřivé hrdelní vrčení.

Moje špatná pověst je mi úplně fuk…

Dospívající sestry písničku milovaly. Byla pro ně hymnem vyjadřujícím jejich odpor k Reese, zapadákovu, v němž musely až do své plnoletosti žít. Obě sestry měly tmavou pleť a exotický vzhled, jejž zdědily po babičce, která byla napůl Mexičanka. Nebyly tudíž příliš oblíbené a ostatní děti se k nim chovaly krůtě. Zatímco Lena si to s nimi postupně vyřizovala, Sibyla se věnovala studiu a dřela na stipendia, která potřebovala, aby se mohla dál vzdělávat. Lena po střední škole chvíli tápala a pak se přihlásila na policejní akademii, kde si ji při náboru vyhlédl Jeffrey Tolliver a nabídl jí práci.

Sibyla v té době už pracovala jako profesorka na grantské technice, což Leně pomohlo při rozhodování, zda má na Jeffreyho nabídku kývnout.

Lena si znenadání vzpomněla na své začátky v Grantu. Po životě v Reese jí Heartsdale připadalo jako úžasné velkoměsto. Jejím maloměstským očím se jako metropole jevily i Avondale s Madisonem, jež spolu s Heartsdalem tvořily okres Grant. Většina Leniných spolužáků nikdy nevystrčila nos ze státu Georgia. Jejich rodiče bud pracovali dvanáct hodin denně v továrně na pneumatiky, nebo brali podporu, dřepěli doma a pili. Na dovolenou tam jezdili jenom boháči, za něž se považovali lidé, kteří si mohli dovolit pár dní nepracovat a přitom zaplatit za elektřinu.

Hank měl na okraji Reese malý bar. Jakmile si přestal jeho výnosy píchat do žil, Sibyla s Lenou si v porovnání se sousedy žily docela dobře. Jejich domek měl sice prohnutou střechu a na zadní zahradě stál dlouhá léta na špalcích prastarý náklaďák, ale vždycky měly co jíst, a když začala škola, Hank děvčata pokaždé vzal do Augusty a koupil jim nové oblečení.

Lena by mu za to měla být vděčná, ale žádný vděk nepociťovala.

Když bylo dvojčatům osm let, Hank jednou po flámu najel autem na Sibylu. Právě si s Lenou hrály venku se starým tenisákem. Lena jej hodila moc daleko a Sibyla vyběhla na příjezdovou cestu a sehnula se, aby míček sebrala. Vtom ji do spánku udeřil zadek couvajícího auta. Dívka příliš nekrvácela, jenom měla na čele táhlou tenkou ránu, ale neštěstí bylo dokonáno. Při nehodě přišla o zrak. Hank mohl běhat z jednoho setkání Anonymních alkoholiků na druhé a mohl se ze všech sil snažit obě neteře podporovat, ale Lena v něm už napořád viděla člověka, jenž přejel její sestru. Nedokázala zapomenout na překvapený výraz Sibylina obličeje, když se kácela k zemi.

Přesto ted Lena seděla v autě a marnila jeden cenný den dovolené, aby se na toho mizeru jela podívat. Hank jí celé dva týdny nezavolal, což bylo podezřelé. Obvykle jí obden nechával vzkaz na záznamníku, ačkoli se mu ozvala jen zřídkakdy. Lena strýce naposledy viděla před třemi měsíci, když nepozván přijel do Grantu, aby jí pomohl se stěhováním. Jeffrey jí pronajal svůj dům, když zjistil, že předchozí nájemnice, které studovaly na vysoké, z něj udělaly nevěstinec. Hank s Lenou prohodil jenom pár slov, když jí pomáhal s krabicemi, a Lena vůči němu byla podobně sdílná. Když se chystal odjet, chtěla mu zahanbeně navrhnout, aby s ní zašel do nové restaurace v její ulici, ale než stihla otevřít ústa, Hank už s výmluvami nasedal do svého starého otřískaného mercedesu.

Už tehdy ji mělo napadnout, že něco není v pořádku. Hank si nikdy nenechal ujít příležitost, aby s ní mohl strávit nějaký čas, ačkoli mu to přinášelo bolest. Mělo jí to dojít, když za ní přijel až z Reese. Vždyť je přece policistka! Měla si všimnout, že se děje něco podezřelého.

Také se neměla dva týdny rozmýšlet, jestli mu zavolá.

Nakonec se jí ozvala Hankova sousedka Charlotta, která jí řekla, že se má na strýce přijet podívat.

„Je na tom dost špatně,“ sdělila jí Charlotta. Když se z ní Lena pokusila vytáhnout něco bližšího, zamumlala, že se musí podívat na jedno ze svých dětí, a zavěsila.

Lena při vjezdu na okraj Reese ztuhla. Nemohla to město ani vystát. V Grantu se dokázala zařadit, ale tady jí navždy zůstala nálepka siroty a rebelky, zkrátka neteře Hanka Nortona. Na Sibylu by se tak nikdy nedívali, ale Lena byla navždy zaškatulkovaná jako výtržnice.

Po cestě minula tři kostely, které stály v těsné blízkosti za sebou. Vedle baseballového hřiště se tyčil obrovský billboard, který hlásal: „Dnešní skóre: Vyhrává Ježíš“.

„Proboha,“ zamumlala, když zatočila do Kanuga Road a po paměti se proplétala úzkými uličkami k Hankovu domu.

Ještě neskončilo vyučování, ale od střední školy vyjíždělo tolik aut, že okamžitě ucpala ulice města. Lena zpomalila. Doléhala k ní směsice hudby z rádia, která otřásala sportovními bouráky, jejichž pneumatiky kvílely na asfaltu.

Ve vedlejším pruhu zastavil mládenec ve starém modrém mustangu, který rámusil jako tirák a měl kovovou palubní desku. Pokud člověk v takovém autě narazil do patřičného stromu, byl na místě mrtvý. Lena se podívala do strany a spatřila adolescenta, který na ni nepokrytě zíral. Kolem krku mu visely zlaté řetězy a v odpoledním slunci se leskly. Kratičké rezaté vlasy měl tak napomádované, že spíš než chlapce z jižanského maloměsta připomínal nějakou mořskou příšeru. Zjevně ho ani nenapadlo, že vypadá pitomě, a vesele pokyvoval hlavou do rytmu rapové hudby, která se valila z reproduktorů jeho sterea. Přitom na Lenu významně zamrkal. Lena se odvrátila a pomyslela si, že by moc ráda viděla, co by ten rozmazlený bílý fracek dělal v Atlantě v pátek večer. Určitě by se podělal strachy a hodně rychle by si přestal hrát na gangstera.

Na příští křižovatce odbočila a jela k Hankovi oklikou, aby se vyhnula zácpě a puberťákům. Strýci se nejspíš nic hrozného nestalo. Lena věděla, že Hank má stejně jako ona sklon k náladovosti. Pravděpodobně zrovna procházel nějakým pochmurným obdobím. Dozajista se rozzlobí, až na prahu svého domu uvidí vetřelkyni. Vůbec by se mu nedivila.

Na příjezdové cestě stál za Hankovým starým mercedesem bílý cadillac. Lena zastavila blízko u chodníku, vypnula motor a přemýšlela, koho má asi Hank na návštěvě. Možná, že se u něho sešli Anonymní alkoholici. V tom případě doufala, že řidič cadillaku se jenom trochu déle zdržel a jinak už je dávno po schůzce. Strýc těm svépomocným nesmyslům propadl stejně jako předtím drogám a alkoholu. Lena věděla, že je schopný někam jet šest hodin jenom proto, aby si poslechl určitého přednášejícího nebo navštívil jisté setkání, pak se otočit a zase jet šest hodin zpátky, aby mohl časně odpoledne otevřít bar kvůli prvním opilcům.

Prohlížela si dům a v duchu si říkala, že od jejího dětství ještě víc zchátral. Střecha byla mnohem promáčknutější a barva na dřevěném obložení oprýskala natolik, že z ní na stěnách zbyla jenom tenká čára z bílých teček. Dokonce i schránka na dopisy vypadala ošuntěle. Někdo ji nejspíš rozmlátil pálkou a Hank ji pak se svou pověstnou šikovností páskou přilepil zpátky na shnilý dřevěný kůl, kam patřila.

Lena vystoupila z auta a sevřela klíčky v dlani. Z dlouhé cesty jí zdřevěněly nohy. Předklonila se, aby si je protáhla.

Najednou vzduch proťal výstřel. Lena vyskočila a sáhla po zbrani. Vtom si uvědomila, že služební pistoli nechala v příruční přihrádce svého auta. Zároveň jí došlo, že domnělý výstřel vlastně bylo jenom bouchnutí dveří Hankova domu.

Ze dveří vyšel podsaditý holohlavý muž s neskutečně svalnatými pažemi. I na vzdálenost několika metrů bylo dobře vidět, jaké má životní krédo. Na pravém boku mu visela velká pochva s loveckým nožem. Od poutka opasku k zadní kapse s peněženkou se táhl tlustý kovový řetěz. Muž seběhl po rozvrzaných schodech a přitom odpočítával bankovky ze štosu, který svíral v masitých prstech.

Když zvedl hlavu a spatřil Lenu, pohrdavě si odfrkl. Nasedl do bílého cadillaku, vycouval do ulice a prudce šlápl na plyn, až mu od širokých pneumatik stříkalo bláto. Auto bylo skoro o metr delší a nejméně o půl metru širší než Lenina toyota. Bylo tak vysoké, že nepřehlédla přes jeho střechu. Mělo tmavě tónovaná boční okna, ale řidič obě přední stáhl, takže na něho Lena velmi dobře viděla.

Zastavil tak blízko, že se na ni bokem auta přitiskl. Pronikavě se na ni zadíval. Čas se zastavil a Lena zjistila, že řidič je starší, než si původně myslela. Uvědomila si, že jeho oholená hlava není módním výstřelkem, ale že doplňuje velký červený hákový kříž, který má vytetovaný na obnaženém bicepsu. Horní ret a bradu měl porostlé hustými černými vousy, ale Lena dobře viděla, jak se jeho masité vlhké rty stáhly do úšklebku.

Lena u policie pracovala dostatečně dlouho, aby bezpečně poznala kriminálníka. Řidič se zase dostatečně dlouho věnoval kriminální kariéře, aby dovedl bezpečně poznat policistku. Ani jeden z nich nehodlal ustoupit, ale muž nakonec situaci vyřešil jediným potřesením hlavy, jako by chtěl říct: „Tak téhle kosti je fakt škoda“. Z rukávů košile mu vylézaly mohutné svaly. Zařadil a odsvištěl.

Lena stála na místě a zírala za ním. Pět, šest, sedm… Odpočítávala sekundy a zůstávala stát uprostřed ulice. Čekala, až cadillac zatočí za roh a muž za volantem ji nebude moci sledovat ve zpětných zrcátkách.

Jakmile jí auto zmizelo z dohledu, přistoupila ke svému vozu a zpod sedadla spolujezdce vytáhla velký zavírací nůž, který tam měla schovaný. Strčila si ho do zadní kapsy kalhot a pak si z přihrádky vzala pistoli. Přesvědčila se, že zbraň je zajištěná, a připnula si ji i s pouzdrem k opasku. Nechtěla by toho člověka znovu potkat. Obzvláště neozbrojená.

Vykročila ke strýcovu domu a pokoušela se nepřemýšlet nad tím, z jakého důvodu byl gauner uvnitř. Na cadillac si sotva vydělal v místní továrně na pneumatiky. A zcela určitě by nevyšel z něčího domu s takovým balíkem peněz v ruce, kdyby si nebyl jistý, že mu je nikdo neukradne.

Cestou k domu se jí třásly obě ruce. Dveře měly roztřískané futro, jak do nich někdo pořádně práskl nebo je rozkopl dokořán.

U kliky trčely ztrouchnivělé třísky a rezavějící kov, takže je Lena radši otevřela špičkou boty.

„Hanku?“ zavolala dovnitř a stěží odolávala pokušení tasit zbraň. Muž v cadillaku byl pryč, ale stopy po něm z místnosti ještě nevyprchaly. Stalo se tam něco špatného. Možná tomu zdaleka není konec.

Lena se za svou policejní kariéru naučila naslouchat svému instinktu. Když začínala, musela se spoléhat jenom na něj. To se nedalo nastudovat na akademii. Člověk musel vnímat svůj vnitřní hlas, jinak mu hrozilo, že ho hned při prvním výjezdu zastřelí sjetý feťák, který se domnívá, že ho chtějí unést mimozemšťané.

Lena vytáhla pistoli a namířila ji na podlahu. „Hanku?“ zvolala.

Nikdo neodpovídal.

Opatrně procházela domem. Nedokázala rozeznat, jestli jej někdo prohledal nebo jestli se jenom Hank nějakou dobu neobtěžoval vstát a uklidit. Vzduch nepříjemně páchl po spáleném plastu a cigaretách, jež Hank kouřil jednu za druhou. K tomu se ještě přidával závan tuku z kuřete, které si každý večer objednával domů. Na pohovce v obýváku se válely rozházené noviny. Lena se předklonila, aby se podívala, jak jsou staré. Většina z nich vyšla před měsícem.

S pistolí v ruce opatrně postupovala dál po chodbě. Pokoj, který kdysi sdílela se Sibylou, měl dokořán otevřené dveře. Postele uvnitř byly vzorně ustlané. Hankův pokoj vypadal úplně jinak.

V nohách postele ležely zmuchlané přikrývky. Vypadalo to, jako by tam spal někdo, koho trápily zlé sny. Uprostřed nepovlečené matrace se skvěla nehezká hnědá skvrna. Koupelna se ztrácela pod nánosem špíny. Omítku pokrývala plíseň a ze stropu se odchlipovaly kusy mokrého štuku.

Lena se zastavila před zavřenými dveřmi do kuchyně a namířila na ně pistoli.

„Hanku?“ zvolala znovu.

Ticho.

Strčila do lítaček, až jim zaskřípěly panty.

Hank seděl zhroucený na židli u stolu. Před ním stál komín letáků od Anonymních alkoholiků. Hned vedle Lena našla zavřený kovový kufřík, který velmi dobře znala z dětství.

Bylo v něm strýcovo nádobíčko.

Feťáci se drželi svých ustálených zvyků stejně, jako se drželi drog. Používali stejný druh stříkaček, napichovali si stejnou žílu… Zvyk pro ně představoval těsnou železnou košili a vymanit se z něj bylo skoro tak náročné jako zbavit se závislosti. Člověk nejdřív naklepal sáček s bílým práškem, a ten pak vysypal na lžíci. Škrtl zapalovačem a počkal, až se prášek změní na kapalinu a ta se začne vařit. Pak přišla na řadu stříkačka. Někdy stačilo samotné bublání, aby se feťák dostal na půl cesty do sedmého nebe. Hankův kufřík na nádobíčko byl z modře natřeného kovu. Barva z něj už prýskala, takže pod ní prosvítal šedý podklad. Klíček od svého pokladu strýc schovával v zásuvce s ponožkami, což si snadno domyslelo i malé dítě. Kufřík byl zamčený, ale Lena si dovedla velmi přesně vybavit, co je uvnitř. Injekční stříkačky, alobal, zapalovač a cigaretové filtry. Lžíci, na níž prášek zahříval, Lena také dobře znala. Byla ze zašlého stříbra a zdobené držadlo měla zahnuté, aby se vzniklým okem dal protáhnout ukazovák. Hank s ní Lenu jednou načapal a pořádně ji seřezal. Lena dodnes nevěděla, jestli to bylo proto, že se mu hrabala ve věcech, nebo protože nechtěl, aby také začala s drogami.

Lena se opřela o kuchyňskou linku a nepouštěla zbraň z ruky. Hank se konečně pohnul a podíval se na ni skelnýma očima. Lena věděla, že nedokáže zaostřit, že ji nevidí a je mu to úplně jedno. Z otevřených úst mu ukápla slina. Podle všeho si celé týdny nenasadil zubní protézu, neumyl se ani neučesal. Rukávy košile měl vyhrnuté, takže byly vidět paže poseté zahojenými vpichy. Mezi nimi se vyjímaly nové hnisající rány. Bujela v nich infekce způsobená žíravinou, zásypem nebo něčím jiným, co Hank přidával do svinstva, jež si píchal do žil.

Zbraň vylétla do vzduchu. Leně připadalo, jako by stála vedle nějaké cizí ženy, která s prstem na spoušti svírá pistoli a říká: „Co to sakra bylo za chlapa?“

Hank otevřel ústa a Lena v nich spatřila tmavě červené bezzubé dásně. Drogy Hanka připravily o celý chrup. Úplně strýce sežraly.

„Odpověz mi,“ zavelela a namířila mu na obličej.

Strýc se pokusil promluvit, ale jazyk mu bezvládně vypadl z úst. Lena zbraň pro jistotu uchopila oběma rukama, aby na něho nevystřelila. Uplynula celá věčnost. Lena nedokázala přesně říct, kolik času uběhlo, nedovedla odhadnout, jestli se to odehrává v přítomnosti nebo zda zůstala polapená v minulosti. Jako by se vrátila o třicet let nazpátek, kdy jako holčička nedokázala pochopit, proč se strýček blaženě usmívá, když mu z nosu i uší crčí krev. V domě bylo příšerné horko a Hank nesnesitelně páchl. Lena si zápach také pamatovala z dětství a věděla, že Hank se o sebe schválně nebude starat. Nebude se chtít umýt, protože špína mu ucpe póry a droga se tak v jeho těle udrží déle.

Lena váhavě položila pistoli na kuchyňskou linku a stoupla si k Hankovi zády. Pokoušela se potlačit v sobě vzpomínky na minulost. Najednou se jí vybavil bezvládný strýc na zahradě a pracovnice sociálky, jež si pro ni a sestru přijely. Sibyla plakala a Lena křičela. Po tvářích se jí začaly koulet horké slzy a najednou se znovu stala bezbrannou, bezmocnou holčičkou, pro niž ten zatracený feťák znamenal jedinou naději.

Otočila se a vrazila mu takovou facku, až se zhroutil na podlahu.

„Vstaň!“ zařvala Lena a kopla do něho. „Koukej vstát, ty hovado!“

Hank zaúpěl a schoulil se do klubíčka. Lena si uvědomila, že i oslabené tělo se snaží ze všech sil chránit. Nejradši by strýce ztloukla pěstmi. Zatoužila rozbít mu obličej tak, že by ho nikdo nepoznal. Jako dítě probděla a proplakala hodně nocí, jež trávil mimo domov. Ráno ho nacházela na podlaze, jak leží tváří ve vlastních zvratcích. Pořád u nich přespávali nějací cizí chlapi. Většinou to byli odporní, zlí mužští s oplzlými úsměvy a tlustými nenechavými prsty. Hank tomu nikdy nevěnoval pozornost, protože mu záleželo jenom na tom, aby se mohl sjet.

„Byl to tvůj dealer?“ zeptala se Lena strýce. Přitom se jí zvedl žaludek. „Dodává ti?“

Hank něco zašeptal. Špinavé lino na podlaze se zbarvilo krví.

„Kdo?“ zavřeštěla Lena a sklonila se nad jeho zkrouceným tělem, aby zaslechla, co říká. Chtěla slyšet dealerovo jméno. Byla odhodlaná najít si ho, odvézt ho někam do lesa a tam mu prohnat kulku hlavou. „Co to bylo za chlapa?“

„Byl to…,“ zasípal Hank.

„Řekni mi, jak se jmenuje,“ přikázala mu Lena a klekla si vedle něho. Pěsti měla zaťaté tak pevně, až se jí nehty zaryvaly do dlaní. „Řekni mi, kdo to je, ty jeden pitomce.“

Otočil k ní hlavu a namáhavě se na ni pokusil zaostřit. Znovu se mu začaly klížit oči. Lena ho chytila za mastné plavé vlasy a trhla mu hlavou nahoru, takže se na ni musel podívat. „Kdo je to?“ opakovala.

„Ten člověk…“

„Tak kdo?“ zeptala se znovu Lena. „Kdo je to?“

„Ten člověk,“ zamumlal Hank a zavřel oči, jako by ho pouhá snaha udržet je otevřené nesmírně vyčerpávala. Větu nicméně dokončil: „Zabil tvou matku.“

3

Od okamžiku, kdy James Oglethorpe poprvé stanul na georgijské půdě, se stát neustále někdo snažil rozčlenit na správní celky, jež by dokonale splňovaly jeho představy. První pokus přišel v roce 1741, kdy se správci rozhodli území rozdělit na dvě kolonie, Savannah a Fredericu. Když se Georgia stala královskou kolonií a za své oficiální vyznání přijala anglikánství, byla rozdělena na osm farností. Po revoluci bílí zabrali území Creeků a Cherokeeů na jihu pro vlastní potřeby a o něco později zkonfiskovali další cherokeeskou půdu na severu.

V polovině devatenáctého století už nezbývalo žádné indiánské území a pánové se rozhodli, že stávající okresy rozdělí na menší správní celky. Už v roce 1844 v Georgii existovalo 137 okresů, což nahrávalo politikaření. Aby se jejich počet ještě nezvýšil, došlo ke změně ústavy. V roce 1945 byla provedena další úprava, aby se zakryly mezery v zákonech, díky nimž mezitím vzniklo dalších 16 okresů. Jejich počet se nakonec ustálil na sto padesáti devíti. Každý měl svého vlastního zástupce ve státním sněmu, vlastní okresní město, daňovou soustavu, školy, soudy, politický systém a místně voleného šerifa.

Jeffrey toho o okresu Elawah moc nevěděl. Možná jenom to, že jeho zakladatelé si název vypůjčili od indiánů, které předtím připravili o půdu. Do okresního města Reese se Sárou dorazili až za tmy a podle toho, co viděli, to rozhodně nebyla žádná metropole. Lena nepatřila mezi lidi, kteří rádi vykládají o svém dětství. Když ted Jeffrey městem projížděl, naprosto ji chápal. Pustou bezútěšnost toho místa nedokázala skrýt ani milosrdná tma.

Jeffrey sice studoval americké dějiny na univerzitě, ale tady zjišťoval, že v žádné knize se nepíše o tom, že na Jihu stále existují místa, která ustrnula na úrovni doby po občanské válce. Pro obyvatele chudších čtvrtí Reese představovaly tekoucí voda a domovní rozvody, jež ostatní Američané považovali za samozřejmost, velký luxus. Jeffrey pocházel ze Sylacaugy v Alabamě, která byla také chudá, ale ne takhle. Reese patřilo k hnijícím vředům Ameriky, jichž si někdo všiml pouze tehdy, když do nich vtrhla živelná pohroma.

„Tady nahoru a doleva,“ řekla Sára, která Jeffreymu předčítala šerifovy instrukce, jež si vlastnoručně poznamenal.

Jeffrey zatočil a podíval se na Sáru ve světle pouliční lampy, dopadajícím do kabiny auta. Převlékla se do džínsů a svetru, ale pořád se tvářila ustaraně. Nevěděl, jestli je to kvůli odebrání licence nebo kvůli Leně. Když mu sama nabídla, že s ním pojede, překvapilo ho to. Lenu rozhodně neměla v lásce. Obě ženy spolu sice vycházely slušně, ale Sára se s Jeffreym v poslední době několikrát do krve pohádala právě kvůli mladé vyšetřovatelce. Vadila jí Lenina paličatost a prudkost. Co Sára pokládala za trestuhodné přehlížení vlastního bezpečí, vnímal Jeffrey jako výborné předpoklady pro úspěšnou policejní kariéru.

Jeffrey na Sářině špatném mínění o Leně nesl svůj díl viny. Doma totiž mluvil jenom o tom, co nezvládla. Nikdy se s manželkou nebavil o tom, co se Leně dařilo. Uměla dobře vyslýchat a někdy se dokonce dovedla i poučit ze svých vlastních chyb. Jeffrey na počátku své dráhy udělal několik parádních bot, takže kolegyni dokázal snáze odpustit. Lena mu hodně připomínala sebe samého, když byl v jejím věku. Možná, že Sára to cítila stejně. Před deseti lety z Jeffreyho Tollivera také nebyla bůhvíjak nadšená.

Jeffrey odhadoval, že Sára se mu nabídla jako doprovod, poněvadž nechtěla zůstat sama doma. Nebo jenom zatoužila na chvíli odjet z města. Nijak se mu nelíbilo, jak se obyvatelé Grantu k jeho ženě zachovali. Za poslední dva měsíce si v hlavě sesumíroval seznam lidí, kterým už nikdy nepromine pokutu za rychlou jízdu.

„Tudy nahoru,“ řekla Sára a ukázala na uličku, která vypadala jako slepá.

„Jsi si jistá?“

Sára se znovu zadívala na instrukce na papíře. „Tady je napsáno, že u restaurace s grilem máme zahnout doprava.“

Jeffrey zpomalil a naslepo sáhl za hlavu, aby v kabině rozsvítil.

„Tady je,“ řekla Sára a stiskla tlačítko vedle zpětného zrcátka. Manželčino BMW se na silnici jen vznášelo, ale ze všech udělátek uvnitř Jeffreyho už bolela hlava.

Vzal jí z ruky papír a zvedl ho ke světlu.

„Ne že bych to po tobě nedokázala přečíst,“ poznamenala Sára. „Píšeš jako učitel na prvním stupni.“

Jeffrey ukázal na navigaci na palubní desce, na jejímž displeji poslední půl hodiny svítil nápis „Pro toto místo neexistují souřadnice“. „Kolik jsi jim za tu věc musela připlatit?“ zeptal se.

„Co to má společného s tvým rukopisem?“ opáčila Sára.

Neodpověděl a dál hleděl do svých poznámek. Viděl, že si opravdu napsal „vpravo u restaurace s grilem“.

Jeffrey list Sáře vrátil a zatočil vpravo. Jel pomalu, protože silnice byla plná výmolů. Právě se chystal otočit, když Sára zahlédla povědomou modrou značku s velkým H. O něco dál spatřili jasně osvětlené parkoviště a za ním budovu, která na první pohled vypadala jako nemocnice.

„Pátá ulice,“ přečetla Sára z cedule. Když vjeli na parkoviště, mlčela.

Nemocnice se nacházela naproti dvěma obchodům s rychlým občerstvením. V obou už bylo zavřeno. Dvoupatrová budova vypadala příšerně. Byla postavená z litého betonu, tvárnic a červených cihel. Připomínala prašivého psa, kterého někdo vykopl na ulici. Na parkovišti stálo několik málo aut, většinou kamionů se zablácenými koly a chromovanými nárazníky, pokrytými samolepkami z automobilových závodů a rybami symbolizujícími křesťanství. Reese bylo od Heartsdale vzdálené téměř tři hodiny cesty, ale stejně vypadalo jako typické jižanské maloměsto.

Jeffrey zaparkoval na volném místě hned u vchodu na pohotovost. Nevystoupil z auta, ani nevytáhl klíčky ze zapalování. Zůstal sedět na místě a přemýšlel o hrstce informací, které dostal. Lena se zapletla do nějakého výbuchu a ted leží v nemocnici. Zatkli ji.

Co zase provedla?

To byla Sářina slova. Manželka nedovedla pochopit, proč Jeffrey za Lenou celé roky stojí. Netušila, jaké to je, když člověk vyroste bez jakékoli rodičovské opory, když si o něm všichni myslí, že skončí stejně jako jeho rodiče, protože bude opakovat jejich chyby.

Kdyby to tak opravdu bylo, musel by se Jeffrey upít k smrti stejně jako jeho otec, a Lena by… Jak by dopadla Lena, vlastrě vůbec nevěděl. Měla velikánské štěstí, že si odmítla vzít za vzor Hanka Nortona. Z ostatních lidí, kteří v Lenině životě hráli nějakou roli, se Jeffrey setkal pouze s jediným. Byl to její bývalý přítel, zločinec a neonacista, kterého Jeffrey s nesmírným potěšením strčil zpátky za mříže.

„Poslyš,“ řekla Sára jemně. „Není ti něco?“

„Ne, vůbec nic,“ odpověděl a otočil se k ní. „Sáro, já vím, jak se na Lenu díváš, ale…“

„Nech si to pro sebe, že?“ dokončila za něho Sára. Upřeně se jí zadíval do tváře a pokoušel se z ní vyčíst, jestli ji jeho požadavek rozzlobil nebo přímo rozzuřil. Ani jedno se jí v obličeji nezračilo. Dokonce se usmála. „Pojd, ať to máme co nejdřív za sebou a můžeme se vrátit domů.“

„Dobrý nápad,“ řekl Jeffrey, vypnul motor a vystoupil z auta. Ucítil cigaretový kouř a spatřil dva záchranáře, kteří se opírali o sanitku a tlacháním si krátili čekání na další výjezd. Jeden z nich na Jeffreyho zamával a Jeffrey mu pozdrav oplatil pokývnutím. Pak přistoupil k Sářiným dveřím a otevřel je.

„Nevím, co se z toho vyklube,“ varoval ji.

„Můžu počkat v autě,“ navrhla. „Nechci se do toho zbytečně plést.“

„Vždyť se do ničeho plést nebudeš,“ odpověděl, ačkoli si tím nebyl tak jistý. Otevřel zadní dveře a vzal si ze sedadla sako. „Mohla by ses na ni podívat a zkontrolovat, jestli jí nic neschází.“

Sára zaváhala. Jeffrey věděl, co jí táhne hlavou, že v poslední době se jako doktorka moc necítí a že se žalobou na krku už svým schopnostem nedůvěřuje tak jako dřív. „Já ale opravdu…“

Jeffrey na ni nenaléhal. „Tak dobře,“ řekl. „Ale pojd už.“

Skleněné dveře pohotovosti se před nimi otevřely. V čekárně seděl jenom stařec v kolečkovém křesle a jakási mladá žena. Oba měli na obličejích roušky a sledovali televizi zavěšenou na stěně. Jeffrey si vzpomněl na to, že nedávno ve zprávách viděl varování zdravotníků, že se objevil kmen chřipky, který zahubí celé Spojené státy.

Za recepčním pultem seděla žena bez roušky. Když Jeffrey spatřil kyselý výraz jejího obličeje, bylo mu zcela jasné, že žádnou nepotřebuje, protože by dokázala spolehlivě zastrašit všechny bacily v širokém okolí.

Otevřel ústa, ale než mohl promluvit, žena na pult rázně hodila blok a řekla: „Tady to vyplňte a pak jděte po žluté do kanceláře. Tam se dohodněte na způsobu placení a pak se sem vraťte. U všech objednaných pacientů máme asi dvouhodinové zpoždění, takže pokud to není opravdu vážné, radši se vraťte domů a pokuste se z toho vyspat.“

Jeffrey vytáhl odznak a položil jej na pult vedle bloku. „Přišel jsem za šerifem Valentinem,“ řekl.

Žena si přejela jazykem po spodních zubech, takže to vypadalo, jako by v ústech měla špetku šňupacího tabáku. Nakonec si hlasitě povzdechla, vzala si blok zpátky a obrátila se k počítači. Několikrát klikla myší a rozbalila na monitoru pasiáns, který do té doby hrála.

Jeffrey se podíval na Sáru, jako by mu mohla podat vysvětlení toho, jak nemocnice vlastně funguje. Sára ale jenom pokrčila rameny. Jeffrey už si myslel, že pro recepční tím věc skončila, ale žena si najednou znovu zhluboka povzdechla a pak řekla: „Jděte po zelené k výtahu, vyjedte do třetího patra a pak se dejte po modré a pokračujte dál až na sesternu. Tam vám možná pomohou.“

Jeffrey se podíval na podlahu a spatřil na ní čtyři barevné čáry. Dvě vedly do jakési chodby, jedna k výtahu a poslední, červená, směřovala k východu za jejich zády.

Jeffrey vzal odznak, zastrčil jej zpátky do kapsy a vykročil za Sárou směrem k výtahu. Když se k němu přiblížili, jeho dveře se jako zázrakem otevřely. Podlahu kabiny pokrývala načervenalá vrstva špíny a vzduch uvnitř páchl po dezinfekci a zvratcích.

Sára se zarazila a řekla: „Možná bychom měli radši jít po schodech.“

„Ale co modrá značka?“ zažertoval Jeffrey.

Pokrčila rameny a nastoupila. Následoval ji, a když byl uvnitř, stiskl tlačítko s číslem tři. Všiml si přitom, že je tam trojka a dvojka, ale jednička chybí. Oba čekali, až se dveře výtahu zavřou. Ani se nepohnuly, takže Jeffrey znovu stiskl tlačítko s trojkou. Pořád nic. Zkusil dvojku a dveře se zavřely. Kdesi nad jejich hlavami zahučela strojovna a výtah se rozjel vzhůru.

Sára řekla: „Neměla jsem sem jezdit,“

Strašlivě ho mrzelo, že se tam jeho žena cítí nepatřičně. „Já ale chci, abys tu zůstala,“ ujistil ji. Pro větší přesvědčivost ještě dodal: „Potřebuji tě tady.“

„To není pravda,“ odporovala. „Ale tu malou lež oceňuji.“

„Sáro…“

Otočila se a začala si prohlížet nástěnku přišroubovanou k zadní stěně výtahu. „Perník zabíjí,“ hlásal plakát, na němž byly fotografie krásné blondýnky, která se po necelém roce užívání pervitinu proměnila v ohyzdnou bezzubou trosku s hnisavými ranami na původně dokonalém těle. Pod obrázky bylo číslo, přes jehož poslední dvě číslice někdo nakreslil joint a zbytek začmáral. Většinu zbývajícího místa na tabuli zabíral plakát s návodem, jak poskytovat první pomoc. Byl poničený způsobem charakteristickým pro veřejné vývěsky, skvěly se na něm oplzlé říkanky, telefonní čísla lehkých ženštin a vzkazy různým lidem, aby se šli vycpat.

Dveře výtahu se konečně otevřely a zvonek nad nimi zacinkal. Před Sárou a Jeffreym se objevila špatně osvětlená chodba. Jeffreyho napadlo, že sestry nejspíš zhasly, aby pacienti mohli spát. Naproti nim červeně zářila cedulka NOUZOVÝ VÝCHOD se šipkou směrem na konec chodby. Jeffrey se rozhlédl a podržel výtah otevřený. Měl dojem, že se museli ocitnout v nesprávném poschodí.

„Tamhle je ta čára,“ zašeptala Sára a ukázala na modrou značku na podlaze. Jeffrey si všiml, že vede vpravo kolem nouzového schodiště a mizí za rohem. Podíval se doleva, ale spatřil jenom další dveře pokojů a další cedulku označující nouzový východ.

Vydali se po značce směrem k sestemě. Když tam dorazili, Jeffrey si uvědomil, že chodba je kruhová a kdyby se dali vlevo, došli by na totéž místo.

„Kvůli tomuhle lidi nesnáší nemocnice,“ řekl tlumeně Sáře. „Když se ti tam nepřitíží, tak se tam určitě zblázníš.“

Sára obrátila oči v sloup a Jeffrey si vzpomněl na to, jak jí prvně prozradil, že nenávidí nemocnice. Téměř automaticky mu na to odpověděla: „Nemocnice nemá rád nikdo.“

Sesterna byla otevřená obdélníková místnost nacpaná až ke stropu chorobopisy a listy barevného papíru. Stál tam psací stůl s lampou, jež vrhala ostré světlo na podložku na jeho desce. Na stole ležely noviny otevřené na stránce s křížovkou, kterou někdo zčásti vyplnil. Jeffrey odhadoval, že člověk, který u stolu seděl a musel náhle odejít, právě svačil, protože vedle podložky ležel načatý balíček sušenek a stála tam otevřená plechovka dietní koly.

Sára se opřela o stěnu a založila si ruce na hrudi. „Sestra asi zrovna obchází pokoje,“

„Tak tu na ni počkáme,“ odpověděl jí manžel.

„Mohli bychom se pokusit najít Lenu sami.“

„To by se šerifovi asi moc nelíbilo.“

Zvědavě se na něho podívala, jako by ji překvapilo, že se takovou věcí vůbec zabývá.

Zrovna jí na to chtěl něco říct, když se mu za zády ozvalo spláchnutí toalety. „Tak to se asi akorát vrátila,“ poznamenal.

Čekali dál. Sára se stále opírala o zed a Jeffrey přecházel sem a tam a přitom si četl cedulky, které visely na dveřích některých pokojů. „Žádné tekutiny.“

„Žádná pevná strava“. Nebo „Kontrola stolice.“

Ve špitále zkrátka vědí, jak člověka zdeptat, pomyslel si.

Ozvala se tekoucí voda a potom zaskřípal zásobník na papírové utěrky. Krátce nato se otevřely dveře a vstoupil prošedivělý muž v policejní uniformě. Když spatřil Jeffreyho, zarazil se a zeptal se: „Vy jste náčelník Tolliver?“

„Jeffrey,“ řekl oslovený a přistoupil k příchozímu, aby mu podal ruku. V té chvíli zjistil, že před ním nestojí šerif. Podle odznaků na hnědošedé uniformě poznal, že muž je jenom jeho zástupce.

„Tohle je moje žena, doktorka Sára Lintonová.“

„Donald Cook,“ představil se muž, potřásl Jeffreymu rukou a kývl na Sáru. Měl zvučný, dunivý hlas a vůbec se nestaral o to, jestli nevzbudí některého z pacientů. „Omlouvám se, že jsem vás nechal čekat.“

Jeffrey šel rovnou k jádru věci. „Jak to vypadá s mou vyšetřovatelkou?“ zeptal se.

„Neměli jsme s ní žádné potíže,“ odpověděl Cook. „Je potichu jako myška.“

V jiné situaci by Jeffrey zažertoval o záměně totožnosti. „Má popáleniny?“ zeptal se místo toho. „Váš šerif povídal, že došlo k nějakému výbuchu…“

„Nadýchala se zplodin, je trochu pořezaná a má pár škrábanců. Doktor říká, že se z toho dostane.“

Jeffrey očekával, že se Sára začne vyptávat na Lenin stav, ale manželka jenom tiše naslouchala jejich rozhovoru. Takhle se obvykle nechovala. V nemocnici vždycky byla ve svém živlu. Myslel si, že alespoň požádá o Lenin chorobopis nebo se pokusí vyhledat lékaře, který má právě službu.

Sára ho ovšem také většinou takhle nedoprovázela. Jeffrey uhodl, že se mu nechce vměšovat do práce. „Povězte mi, co se přihodilo,“ požádal šerifova zástupce.

„Nejlepší bude, když se na to zeptáte Jaka,“ odpověděl muž, nacpal se za stůl a se zaúpěním dopadl na židli. Zvedl telefon a omluvil se: „Je mi líto, ale nemůžu vám nabídnout žádnou židli.“

Pak si nasadil na nos brýle, aby viděl na tlačítka přístroje, a dodal: „Včera večer tu měli jednoho feťáka, co jim poblil úplně všechny židle. Udělali by nejlíp, kdyby je všechny vyhodili a koupili nové.“

„To nevadí,“ odpověděl Jeffrey a zastrčil ruce do kapes. Snažil se udržet, aby zase nezačal rázovat po místnosti. Sára si své myšlenky nechávala pro sebe, ale Jeffrey viděl, že je překvapená stejně jako on. Lenin strážce byl k smíchu. Správně by měl sedět u dveří jejího pokoje a ne se tady cpát sušenkami a trůnit na záchodě, kdy se mu zachce. Sára měla pravdu. Jeffrey si místo hraní na diplomata měl Lenu vyhledat sám.

Cook úplně zbytečně zvedl ruku na znamení, že mají být zticha, a řekl do sluchátka: „Jaku? Už je tady. Jo, a přivedl si s sebou nějakou doktorku.“ Kývl hlavou, zavěsil a řekl Jeffreymu: „Jake povídal, že akorát parkuje před barákem. Jenom si zajel domů na večeři. Říkali jsme si, že vám to sem chvilku potrvá.“

„Za co ji zatkli?“ zeptal se Jeffrey. Muž neodpovídal, a tak se ho pokusil trochu pobídnout: „Poškození cizí věci? Vážné zanedbání povinnosti?“

Cook s úšklebkem opáčil: „Ne tak docela,“

Jeffrey dobře věděl, co to znamená. Obvinili ji z nějaké triviality, aby získali čas a přišli na to, jak jí přišít něco závažného. Se smíšenými pocity se podíval na Sáru. Udělal chybu, že ji s sebou vzal. V nemocnici jí určitě všechno připomínalo odebrání licence a to, že kdesi v Grantu se skrz naskrz propírá její profesní i soukromý život.

Jenom nerad se vrátil zase k Leně. „Můžeme se na ni jít podívat?“ zeptal se šerifova zástupce.

„To bych vám ani neradil,“ mínil Cook a vytáhl z balíčku další sušenku. Jeffreymu zakručelo v břiše. Teprve ted si uvědomil, že nevečeřel. Cook to nejspíš zaslechl, protože mu nabídl: „Vezměte si.“ Jeffrey zavrtěl hlavou a muž se s balíčkem obrátil k Sáře, která rovněž odmítla.

Cook se uvelebil na židli a spokojeně žvýkal. Přitom povytáhl obočí a prohlásil směrem k Jeffreymu: „Pěkná šlamastyka.“

Jeffrey věděl, že Cook to jenom hraje. Nejspíš se ve službě příšerně nudil, a tak si řekl, že když bude kolegovi odjinud mávat před nosem návnadou, bude to zábavnější než luštit křížovku. Nepočítal ovšem s tím, že ryba mu může sežrat návnadu a uniknout. Jeffrey se podíval na hodinky a pomyslel si, že už promarnil dost času. Hloupostmi se mohl zabývat i doma.

„Rád bych za ní zašel,“ obrátil se k šerifovu zástupci.

„Ten výbuch nebyla náhoda,“ opáčil Cook varovně.

Jeffrey zaslechl, jak se Sára za jeho zády pohnula. „Opravdu?“ zeptal se.

„No jistě.“

Jeffrey se neovládl a otázal se: „Myslíte, že moje podřízená v tom má prsty?“

„Vždyť jsem vám to už řekl…“

„Promluvte s Jakem.“

„Fajn,“ řekl Cook a dál chroupal. Na uniformu mu přitom padaly drobky. Zničeho nic prohlásil: „Pracoval jsem s Calvinem Adamsem.“

Jeffrey uhodl, že má na mysli Lenina otce.

„Byl to fajn chlap, tenhle Cal,“ pokračoval Cook. „Zastavil chlápka, co jel moc rychle, a dostal dvě do hlavy. Jako by mě zabili s ním.“

Jeffrey nereagoval, ale sám velice dobře věděl, jaké to je, když člověk přijde o kolegu. Pak ho to pronásleduje až do konce života.

V něčem to je možná horší, než kdyby mu zabili člena rodiny nebo partnera.

Cook se dál rozvaloval na židli a propletl si prsty na vypouklém břiše. „Myslel jste, že jsem šerif, že jo?“

„Co prosím?“ zeptal se Jeffrey, který ho na chvíli přestal vnímat. „Ano,“ doznal po chvíli, když mu došlo, na co se ho muž ptal. „Promiňte.“

„Tuhle uniformu nosím dobrých čtyřicet let,“ oznámil mu Cook hrdě. „Když jsem se konečně rozhoupal a kandidoval na místo šerifa, prohrál jsem s Jakem.“ Jeffrey věděl, že šerifové se do úřadu volí. V duchu poděkoval Bohu za to, že nemusí každé dva roky vést kampaň, aby si udržel svůj post. Když se ale člověk na takové místo dostal, nebylo to vůbec špatné. Penze a výhody, jaké dostávali šerifové, patřily u policie k nejlepším.

„Jake Valentine,“ zasmál se Cook. „To je jméno. Spíš jako pro seriálového herce. Tomu holobrádkovi ještě teče mléko po bradě.“

Jeffrey neměl náladu drbat šerifa. Chtěl se dozvědět něco víc o výbuchu. Jestli ho někdo připravil, zda jsou nějací další ranění a co s tím má společného Lena. Věděl, že Cook mu sám od sebe nic nevyklopí, a tak se ho zeptal: „Znáte Hanka Nortona?“

„Jasně, že znám. Je to pěkný dáreček, to vám tedy povím.“

Jeffrey pocítil úlevu nad tím, že muž o Lenině strýci mluví v přítomném čase. „Dostal se v poslední době do nějakých potíží?“ zeptal se Cooka.

„Před třemi týdny jsme u něho nachytali nějakého dealera, co tam prodával. Zavřeli jsme to tam, ale Norton byl úplně mimo, takže si toho nejspíš ani nevšiml.“

„Myslel jsem, že už nebere.“

„Jestli ten nebere, tak moje žena byla panna, když jsem si ji vzal,“ opáčil Cook. Vzápětí zbělel, protože si uvědomil, že je tam s nimi Sára. „Promiňte,“ omluvil se jí. Pak se loktem opřel o stůl a oslovil Jeffreyho: „Heledte, Norton v tom jede odjakživa. Začal někdy v šestnácti nebo sedmnácti. Takový člověk moc dlouho čistý nevydrží.“

„Jede v pervitinu, ne?“

„Tak nějak,“

Ozvalo se cinknutí výtahu a Jeffrey zaslechl, jak se otevírají dveře. V chodbě bylo slyšet dvoje kroky. Dvojice, jež se k nim blížila, se spolu tlumeně bavila. Jeffrey spatřil zdravotní sestru a muže, jenž nemohl být nikdo jiný než šerif Jake Valentine.

Šerif mladičké sestřičce barvitě líčil šarvátku s opilým řidičem. Dívka mu očima doslova visela na rtech. Cook měl naprostou pravdu. Valentine vypadal stěží na osmnáct. Byl vysoký a hubený, takže si musel opasek se zbraní utáhnout až na poslední dírku a jeho konec mu na kalhotách visel jako jazyk. Na horním rtu mu rašilo několik vousů, z čehož se dalo usuzovat, že se snaží vypěstovat knírek. Vlasy na hlavě se mu leskly pomádou, s jejíž pomocí se pokusil vytvořit patku. Byl o dost vyšší než Jeffrey, ale šel nahrbený a vystrkoval hlavu kupředu, což mu ubíralo na výšce. Jeffreyho napadlo, že šerifova matka svého syna v dětství nejspíš musela denně napomínat, aby chodil rovně.

„Ale Jaku!“ vykřikla sestřička a šťouchla šerifa do paže.

Cook zaúpěl na znamení, že zkazku o opilci za volantem už mnohokrát slyšel. Nahlas řekl jenom: „Jaku, je tady ten náčelník.“

Když Valentine před sestemou spatřil Jeffreyho, zatvářil se překvapeně. Jeffreyho to trochu zarazilo. Nejenže o něm Cook šerifa informoval po telefonu, ale v chodbě nebyla taková tma, aby si ho nevšiml.

„Jake Valentine,“ představil se mladík a napřáhl k Jeffreymu ruku.

„Tolliver,“ řekl Jeffrey a udělal stejné gesto. Valentine působil křehce, ale měl pevný stisk. „A tohle je moje žena, doktorka Sára Lintonová,“ dodal Jeffrey.

Sára si s šerifem potřásla rukou a přinutila se k úsměvu.

Zdravotní sestra odešla za přepážku a Valentine jako mávnutím proutku zvážněl. „Mrzí mne, že se setkáváme za takových okolností,“ řekl Jeffreymu se Sárou.

„Můžete nám vysvětlit, co se stalo?“

Valentine ukázal na svého zástupce a prohlásil: „Myslel jsem, že Don vám už všechno pověděl.“

„Řekl jsem si, že to potěšení přenechám tobě,“ opáčil Cook a zamrkal přitom na Jeffreyho.

„Můžeme do vaší kanceláře, Darlo?“ zeptal se šerif sestry.

„Jak je ctěná libost,“ odpověděla a zalistovala chorobopisem, který držela v ruce. „Když budete něco potřebovat, řekněte mi.“

„No, já bych vlastně moc rád věděl, jak se má moje podřízená,“ pravil Jeffrey. „Lena Adamsová.“

„Je na tom dobře,“ odpověděla sestra. „Jenom se trochu nadýchala kouře. Za pár dní bude v pořádku.“

„Prima,“ ozval se Valentine, jako by mluvila s ním. „Tudy nahoru,“ dodal. Ustoupil dozadu a ukázal Jeffreymu se Sárou, že mají jít před ním.

Sára navrhla: „Můžu zůstat tady, jestli…“

„Jen pojd,“ přerušil ji Jeffrey. Nechtěl ji nechávat samotnou, obzvlášť když se chovala tak tiše.

Kráčel po chodbě za Sárou a nenápadně si četl jména pacientů na všech dveřích, které míjeli.

Valentine jim polohlasně vysvětloval: „Našli jsme ji včera večer u střední školy. Bydlím naproti, takže jsem ty plameny viděl z obýváku.“

Jeffrey zpomalil, aby ho šerif mohl dohnat. Nelíbilo se mu, že mu kráčí v patách.

Valentine pokračoval: „Podle nás to byl Cadillac Escalade. Neměl espézetky, takže ho zatím nemůžeme najít. Stál přímo uprostřed fotbalového hřiště. Velitel hasičů tvrdí, že na něm jsou zjevné stopy po hořlavině, nejspíš po benzínu.“

„Okamžik,“ zarazil ho Jeffrey. Chtěl si to ujasnit. Informovali ho, že došlo k výbuchu, při němž byla Lena zraněna. Jeffrey si celou dobu myslel, že se to stalo uvnitř nějaké budovy. „On hořel ten cadillac? Ten vybuchl?“

„Přesně tak,“ přikývl Valentine a tiše dodal na vysvětlenou: „To auto stálo přímo na penaltové čáře. Takový oheň jsem v životě neviděl. Než se nám povede zjistit totožnost těla, potrvá to pěkně dlouho. Náš patolog Fred Bart povídal, že oběti dokonce horkem popraskaly zuby.“

Sára se zarazila a otázala se: „V tom autě se našlo nějaké tělo?“

„Ano, na zadním sedadle,“ přisvědčil šerif.

Sára stiskla rty a zadívala se na podlahu. Zpráva o mrtvole ji nepřekvapila, ani nijak nevyděsila. Jeffrey věděl, co si myslí. Tak je to nakonec tady. Lena svou tvrdohlavostí a čirou nevšímavostí vůči druhým zavinila něčí smrt.

Valentine si její mlčení mylně vyložil jako nepochopení. „Možná to neříkám dost jasně. Omlouvám se, ale myslel jsem, že Don…“

„Povídal, že nám to vysvětlíte vy,“ ozval se Jeffrey.

„Dobře,“ přikývl znovu Valentine a zatvářil se, jako by nemohl uvěřit tomu, co mu Jeffrey povídá. „Pojdte, půjdeme tamhle,“ řekl a ukázal na zavřené dveře.

Jeffrey se otočil. Byl přesvědčený, že si šerif dělá legraci. Stáli totiž před skladem prádla.

„Budeme tam mít trochu soukromí,“ prohlásil Valentine, ačkoli byli sami.

Sára si zkřížila ruce na hrudi a nejistě se na sklad podívala.

„Je to nutné?“ zeptal se Jeffrey šerifa.

„Aspoň se nebudeme muset bát, že někoho vzbudíme,“ odpověděl Valentine a jediným pohybem ruky otevřel dveře. „Až po vás,“ dodal.

Jeffreyho jeho taktika rozčilovala, ale prozatím se uvolil s ním spolupracovat. Ted bylo nejdůležitější, aby zjistil, do jaké bryndy se Lena namočila. Nahmatal vypínač a rozsvítil. Napravo spatřil vyrovnané komínky povlaků a prostěradel, nalevo ležely ručníky. Ulička mezi regály byla uzounká. Takhle maličké nebyly ani cely v okresním vězení.

Sára zjevně hodlala počkat na chodbě, ale Jeffrey jí pohybem ruky naznačil, aby vstoupila před ním. Valentine, který zůstal vzadu, za nimi zavřel dveře. Sklad se ještě zmenšil.

„Takže,“ začal šerif klidným hlasem a usmál se na ně. Ležérně se opřel o jednu z polic, jako by se s kamarády bavil o fotbale. „Včera večer asi v jedenáct jsem seděl doma u televize, když jsem si najednou všiml, že od školy šlehají plameny. Hned jsem zavolal hasiče, protože jsem si myslel, že tam zase hoří. Děti se ji totiž párkrát pokusily zapálit, ale když je hasiči trochu pokropili, daly se na ústup. To je dobře, protože místní hasiči jsou sami dobrovolníci a bývá těžké je sem dostat. No, tak jsem se tedy oblékl a šel se podívat do školy, co se tam děje. Bylo to rychlejší. Říkal jsem vám, že bydlím naproti.“

Hovořil dosti květnatě, takže Jeffreyho napadlo, pokolikáté asi svou historku opakuje. Pokusil se jít k jádru věci. „Takže jste na hřišti uviděl hořící auto?“ zeptal se.

„Jo,“ přitakal Valentine. „Včera v noci byla tma jako v pytli, ale plameny šlehaly vysoko, takže jsem viděl, že na tribuně někdo sedí. Zamířil jsem k němu, protože jsem si myslel, že se tam nějaký blbeček vyjel trochu povyrazit, a našel jsem tam slečnu Adamsovou, tedy vaši vyšetřovatelku. Seděla v té nejspodnější řadě a kolem ní bylo plno sazí. Byla od nich celá černá. A nohu měla na kanystru od benzínu.“

„Utrpěla nějaké popáleniny?“ zeptal se ho Jeffrey.

„Žádné. Ale někdo ji pěkně zbil,“ odpověděl šerif. „Na jedné tváři měla jelito jako od rány pěstí a z pusy jí tekla krev. Sotva popadala dech. Ještě nikdy jsem neviděl nikoho takhle zřízeného. Možná se s ženou moc často dívám na detektivky, protože ze všeho nejdřív mě napadlo, že ta ženská upálila svého manžela. Víte, jak to myslím. Že to přehnal a zmlátil ji, a ona ztratila nervy…“ Valentine luskl prsty. „A tak jsem si sedl vedle ní a pokusil se s ní promluvit.“

„Co vám řekla?“ zeptal se ho Jeffrey.

„Nic,“ přiznal šerif. „Snažil jsem se ze všech sil, ale nic jsem z ní nedostal.“

Jeffrey si dokázal živě představit, jak asi Lena na Valentinovu snahu reagovala. Šerif měl štěstí, že se mu nevysmála do obličeje.

Valentine pokračoval: „Její totožnost jsme zjistili až dneska ráno, když jsme při prohlídce školního parkoviště objevili její auto. V přihrádce jsem našel její odznak a napadlo mne, že bych vám mohl zavolat.“

Jeffrey přešel skutečnost, že šerif s prohlídkou místa činu počkal až do druhého dne. „Neměla u sebe žádné doklady?“ zeptal se ho.

„Vůbec žádné. Našli jsme u ní jenom balzám na rty. Řidičák ležel v autě a odznak v příruční přihrádce, jak jsem vám už říkal. Kapsy měla prázdné, nic neměla schované ani na těch…“ Šerif nedořekl. Pak se začervenal a dokončil větu: „…na intimních místech.“

„Nebyla ozbrojená?“ zeptal se znovu Jeffrey. Věděl, že Lena kromě služební pistole někdy nosí v zadní kapse kalhot ještě velký zavírací nůž, ale to šerifovi prozatím nehodlal sdělovat.

„Nebyla. Neměla u sebe vůbec žádné zbraně.“

„Byl na místě ještě někdo? Nějací další ranění?“

„Ne. Jenom oběť v cadillaku a slečna Adamsová.“

„Měla na sobě benzín? Našli jste na jejích botách a šatech nějakou hořlavinu?“

„Nenašli, ale kanystr byl prázdný.“

„Měla u sebe sirky nebo zapalovač?“

„Kromě toho balzámu na rty vůbec nic. Celý jsem ho rozebral, abych zjistil, jestli v něm něco není, ale byl to opravdu jenom balzám.“

„Našly se na kanystru její otisky?“

„To nejsem schopen říct. Je starý a hodně zrezivělý. Poslali jsme ho do laboratoře v Maconu, ale sám určitě víte, jak dlouho jim všechno trvá.“

Jeffrey přikývl. Obyčejné případy, které neměly prioritu, laboratoř zpracovávala minimálně šest měsíců.

Co nejzdvořileji se Valentina zeptal: „Neuražte se, ale z čeho jste ji obvinili?“

„Z ničeho závažného,“ doznal Valentine. „Budu k vám naprosto upřímný, náčelníku. Oba děláme ve stejné branži. Moc toho na ni nemáme, ale jistě uznáte, že jsme ji našli za hodně podezřelých okolností. Kromě toho při výslechu moc nespolupracovala.“

Jeffrey musel přiznat, že by se nejspíš zachoval úplně stejně, kdyby na místě vraždy našel osobu neochotnou spolupracovat. Nahlas ale jenom zopakoval: „Z čeho jste ji obvinili?“

Valentine se zatvářil zahanbeně a začal vypočítávat na prstech: „Maření úředního výkonu. Bránění ve vyšetřování. Nepředložení platného dokladu.“

Jeffrey opět přikývl. Ve vyjmenovaných situacích si Lenu uměl velmi dobře představit. Sám nedovedl spočítat, kolikrát bránila ve vyšetřování doma v Grantu, a to se jednalo o případy, na nichž pracovala.

„Už jste ji obžalovali?“ otázal se.

„Soudce za ní dnes ráno přišel do nemocnice.“

Jeffrey v duchu rychle spočítal, kolik má peněz na účtě. Výplata mu měla dorazit až za týden. Bude muset počkat, až ráno otevřou v bance, aby mohl převést něco ze svých úspor na běžný účet a z toho pak vybrat hotovost přes bankomat.

„Kam mám poslat kauci?“ zajímal se.

„Kauce byla zamítnuta,“ zněla odpověd.

Jeffrey se snažil skrýt svůj úžas. Rychle si dal dohromady, jak k tomu nejspíš došlo. Šerif byl ve svém úřadu krátce, ale už měl soudce v hrsti. Jeffrey se rozhodl, že se ho pokusí přivést k rozumu. „Myslíte, že by vám mohla utéct?“ zeptal se ho. „Narodila se tu. Má tady známé. Přes deset let patří k mým nejlepším lidem.“

„Já vám rozumím.“

„Nemůžete přece strčit policistku do vězení. Vždyť ji tam rozsápou.“

„Nesedí za mřížemi,“ připomněl mu Valentine. „Leží tady v nemocnici.“

„Můžu vám říct jenom to, že pokud ji chcete držet ve vazbě, měl byste k tomu mít hodně dobrý důvod.“ Jeffrey se v té hře vyznal stejně dobře jako Jake Valentine. Pracoval u policie mnohem déle než on. Ať se ti křupani jdou vycpat. Jeffrey má v hrsti státní soudce.

Valentine zjevně nebyl tak hloupý, jak vypadal. „Nemám v tom prsty, náčelníku, to vám klidně odpřisáhnu, na kolik biblí budete chtít. Nemůžu za to, že nechce mluvit.“

„Co to znamená?“

„Jenom to, co už jsem říkal. Že vaše podřízená drží jazyk za zuby.“

Jeffreymu to konečně došlo. „Od té doby, co jste ji našli na hřišti, neřekla jediné slovo?“

„Přesně tak. Ani slovo. Neřekla si o pití, ani se nepokusila zjistit, jak na tom je nebo kdy ji odsud pustí. Nepromluvila s právníkem, kterého jí určil soud, neodpověděla soudci, když se jí zeptal, jestli se cítí vinná nebo nevinná. Jenom leží v posteli a zírá na strop. Averyho, to je ten soudce, tím popudila tak, že ji ani nenechal spoutat a rovnou nařídil psychiatrické vyšetření.“

Jeffrey nevěděl, co si o tom má myslet. Lena dokázala být pěkně zatvrzelá, ale její mlčení mu nedávalo smysl. V ohni někdo přišel o život. Jak tomu mohla nečinně přihlížet?

Nakonec promluvila Sára: „Možná má poškozený krk po tom…“

„Doktor tvrdí, že může bez problémů mluvit,“ přerušil ji Valentine. „Problém je v tom, že ona prostě nechce.“

Jeffrey pořád nechápal, proč Lena mlčí. „Co vám řekl psychiatr?“

„S ním také nepromluvila ani slovo,“ odpověděl šerif. „Pokud já vím, tak za celou dobu neřekla ani ň. Jenom leží v posteli a zírá na strop. Dokonce jsem přemluvil Darlu, aby s ní zkusila prohodit slovo. Bezvýsledně.“

„A nemůže to být nějaký posttraumatický stres? Není třeba v šoku?“ napadlo Jeffreyho.

Valentine se zatvářil pochybovačně. Jeffrey jeho pocity vlastně sdílel.

„Pověděli jste jí, že přijedu?“

„Ne. Myslel jsem, že bude nejlepší, když ji chvilku nechám vydusit.“

Jeffrey se pokusil představit, jak by postupoval na šerifově místě. Chtěl se na případ podívat ze všech možných úhlů. „Zjistili jste už, kdo je ten mrtvý?“ zeptal se.

„Auto bylo moc horké, takže jsme ho mohli odtáhnout až odpoledne.“

„Setkal sé váš patolog s něčím podobným?“ zajímal se Jeffrey. Ohořelá mrtvola měla naprosto zásadní význam. Byla to jediná věc, která mohla objasnit, co se na fotbalovém hřišti přihodilo.

V Georgii se okresní soudní lékaři volili a post obvykle zastával ředitel místního pohřebního ústavu nebo jiný člověk, který se nebál dotknout mrtvého těla. Skutečnost, že v Grantu se toho ujala Sára, jež měla doktorát z medicíny, byla ojedinělým úkazem. Jeffrey jen těžko odhadoval, kdo je v Elawah pověřen péčí o nebožtíky.

Valentine prohlásil: „Fred Bart je dobrý chlap. Když něco zjistí, dá mi vědět. I když musím říct, že se netvářil moc optimisticky. Když dostanete na stůl takhle zřízené tělo, je těžké vůbec určit, jestli to byl muž nebo žena, natož jak ten člověk přišel o život.“

Pokrčil rameny a podivně se usmál. „Co to tady plácám? Určitě sám víte, jak to funguje,“

Jeffreyho otázku však šerif nezodpověděl. Jeffrey se pokusil nenápadně zjistit, co je pan Bart zač. „Sára u nás pracuje jako soudní patoložka. A k tomu je pediatrička.“

„Ach tak,“ opáčil Valentine a odtáhl se od polic. Přitom se na Sáru usmál. „To je fajn. Moje žena je učitelka. Pořád mě opravuje a říká mi, že mám sedět rovně.“

Jeffrey měl na jazyku ještě další otázky, ale vnitřní hlas mu říkal, že Valenine by mu na žádnou z nich neodpověděl. „Proč jste mi zavolal?“ zeptal se ho zběžně.

„Velel mi to selský rozum,“ odvětil Valentine. Nejdřív se zdálo, že zůstane jen u toho, ale potom dodal: „Budu k vám upřímný, náčelníku. Vaše vyšetřovatelka je malá ryba. Připadá mi, že by neublížila ani mouše. Neumím si dost dobře představit, že by se dokázala dopustit nějakého zvěrstva. V tomhle případu jde o něco víc. Myslel jsem si, že když z ní nedostanu nic já, možná se to povede vám.“ odmlčel se. „Přinejmenším byste nám mohl ušetřit hodně času a peněz, kdybyste zjistil, kdo je ta osoba v autě.“

Jeffrey silně pochyboval, že by mohl šerifovi být jakkoli nápomocen, ale nahlas řekl: „Dobře. Ted mě zavedte za Lenou.“

Valentine opět Jeffreyho se Sárou pustil před sebe. Jeffrey správně uhodl, že to není z úcty ke zkušenějšímu kolegovi, ale spíš kvůli tomu, že šerifa doma učili, aby se ke starším lidem choval slušně.

Po cestě k Leninu pokoji si Jeffrey pokoušel srovnat v hlavě, co mu šerif před chvílí řekl. Bylo to jednoduché. Policie Lenu našla na místě, kde shořelo auto s nějakým člověkem, jehož není možné identifikovat. Co na tom fotbalovém hřišti pohledávala? Co měla společného s mrtvolou v autě? Kdo způsobil ten výbuch? V hlavě mu zněla Sářina nevyřčená otázka: Co zase provedla?

Jeffrey nově zvolenému šerifovi nezazlíval, že Lenu zatkl. Za daných okolností by se zachoval úplně stejně. Byla první osobou, na niž padalo podezření, a její mlčení situaci nijak neusnadňovalo. Lena ovšem nikdy neměla pověst osoby ochotné ke spolupráci.

Stále měl v živé paměti, jak ji uviděl poprvé. Nakoukl do tělocvičny policejní akademie, kde studovala, a spatřil ji, jak visí v polovině šplhacího lana a ze všech sil se snaží dostat až nahoru. Pot se z ní jen lil, takže se na laně sotva udržela. Tělocvična byla prázdná. Lena tam šplh trénovala ve svém volném čase. Jeffrey její marnou snahu vylézt až nahoru sledoval skoro půl hodiny, pak zašel za velitelem a požádal ho o Leninu složku.

Jeffreyho si na post policejního náčelníka zvolili starostové tří měst, z nichž se skládá okres Grant County. Chtěli, aby trochu rozvířil stojaté vody a dovedl místní policii do jednadvacátého století. Lena byla první ženou v historii, kterou tam přijali na jiné než kancelářské místo. Jeffrey v ni vkládal veškeré své naděje a choval přesvědčení, že se rozhodl správně, ačkoli skutečnost tomu někdy neodpovídala. Když před několika týdny jeho služebně nejstarší detektiv Frank Wallace oznámil, že koncem roku odchází do důchodu, Jeffrey to přijal s klidem, protože si říkal, že Lena bez problémů zvládne větší zodpovědnost. Spletl se snad? Znamená to, že Lena celých patnáct let, co ji zná, jenom něco předstírá?

Pro nastalou situaci určitě existuje nějaké vysvětlení. Každý zločin má nějaké pozadí, nějaký motiv. Jeffrey ho jenom musí najít.

V jednom se ale šerif nemýlil. Lena má do chladnokrevné vražedkyně hodně daleko.

„Tak jsme tady,“ ozval se Valentine a ukázal na dveře, na nichž visela cedule s Leniným jménem. Ležela v rohovém pokoji na konci chodby. Kdyby Jeffrey se Sárou nešli od výtahu po té pitomé modré značce, našli by Lenu sami, aniž by museli ztrácet čas s Cookem.

„Možná bychom se Sárou měli jít dovnitř sami,“ řekl Jeffrey. Pokud jim má Lena něco povědět, sotva to udělá před člověkem, který ji zatkl.

„No…,“ začal Valentine a poškrábal se na bradě. Na chvíli se nad Jeffreyho návrhem zahloubal. Na opačném konci chodby cinkl výtah. Cook si nejspíš šel pro další sušenky.

„Pojdme dovnitř,“ neustupoval Jeffrey, jemuž se nechtělo čekat, až se šerif rozmyslí.

Pokoj byl ponořený do šera, stejně jako chodba. Našli Lenu přesně tak, jak ji Valentine popsal. Ležela bez hnutí na zádech s rukama připoutanýma k posteli. Její paže bezvládně spočívaly na matraci. Oči měla zavřené, ale Jeffrey nedovedl odhadnout, jestli spí nebo jenom vyčkává. Mladý šerif měl pravdu. Byla skutečně hodně potlučená a na dolním rtu měla zaschlou krev. Kůži na jedné tváři si někde úplně sedřela. Zdravotní sestry jí nejspíš neotřely krev ani černé šmouhy kvůli podlitinám, které se Leně černaly po obličeji. Byla celá zmazaná a zbitá.

Jeffrey ze sebe nedokázal vypravit jediné slovo, takže uvítal, když Sára přistoupila k posteli a oslovila pacientku jménem.

Lena překvapeně otočila hlavou. Když spatřila Jeffreyho se Sárou, otevřela doširoka oči. Vymrštila se na posteli a několikrát trhla pásky na rukou, jako by se cítila ohrožená. Snažila se od Sáry a Jeffreyho odtáhnout co nejdál, až se jí nohy zamotaly do přikrývek.

„Ne,“ zašeptala Lena. „To nemůže být pravda. To ne.“

„Já jsem to věděl,“ ozval se šerif a spokojeně se usmál. „Věděl jsem, že umíte mluvit.“

„To ne,“ opakovala Lena, která si všímala pouze Sáry. V hlase jí zaznívala nenávist. „Vypadni odsud. Okamžitě vypadni.“

„Leno…,“ pokusil se do toho vložit Jeffrey.

Kolegyně veškerou nenávist namířila proti Sáře. „Jsi snad úplně blbá? Řekla jsem, že máš jít pryč. Padej!“

Sára údivem otevřela ústa. V Jeffreyho nitru se začínal vařit vztek. Výhružně na svou podřízenou zasyčel: „Nech toho, Leno.“

„Vypadni!“ zaječela Lena a vzepjala se na posteli. „Odvedte ji odsud,“ otočila se pak prosebně k šerifovi. „Řeknu vám, co budete chtít. Ale hlavně ji odsud odvedte.“

Valentine se zatvářil nejistě a pak kývl směrem ke dveřím se slovy: „Možná by měla…“

„V žádném případě,“ odporovala mu Sára. Mluvila tak tiše, že si Jeffrey nebyl jistý, jestli vůbec něco vypustila z úst. Vtom se k nim jeho žena obrátila a požádala je: „Nechte nás chvilku o samotě, prosím.“ Ještě se otočila přímo na manžela a řekla: „Prosím tě o to.“

Nečekala na odpověd, vzala z držáku v nohách postele tabulku s Leninou diagnózou a začetla se do ní. Dávala tím oběma mužům najevo, že mají opustit místnost. Jeffrey jasně viděl, že se k tomu nutí a nejradši by šla někam pryč. Vůbec nechápal, proč chce v pokoji zůstat.

Lena se teprve teď obrátila k Jeffreymu a nařídila mu: „Odved tu svou bábu pryč. Nechci ji tady.“

Jeffrey se mladé ženě upřeně zadíval do očí, aby jí dal jasně najevo, že její slova nezůstanou bez následku. Dokázal snést hodně, ale žádný z jeho podřízených si nesměl dovolit urážet jeho ženu.

Sára vzhlédla od Leniny diagnózy a řekla: „To je v pořádku. Nechte nás chvilku o samotě.“

Jeffreymu se to nijak nelíbilo, ale nakonec jenom ucedil: „Počkáme na chodbě.“ Přistoupil ke dveřím a otevřel je, aby šerif mohl vyjít z místnosti. Valentine na Lenu chvilku nerozhodně zíral. Nakonec potřásl hlavou na znamení, že se jen velmi nerad podřizuje, a vyšel na chodbu.

Jeffrey ho následoval. Zavřel za sebou dveře a postavil se před ně tak, aby u nich stál dostatečně blízko a zároveň nikomu nebránil ve vstupu.

„Tak,“ ozval se Valentine a dotkl se své zbraně. Zjevně by se nejradši vrátil do pokoje. „Takovou reakci jste asi nečekal, co?“ zeptal se Jeffreyho.

Jeffrey mu musel v duchu dát za pravdu. Nahlas se ho zeptal: „Kde je Lenin strýc, Hank Norton?“

Valentine zíral na dveře, jako by je chtěl rozrazit pohledem.

Jeffrey se nehodlal nechat odbýt a pokračoval: „Je to její nejbližší příbuzný. Copak jste se s ním nespojili?“

Valentine přikývl. „Zkoušeli jsme to, ale nebyl doma.“

Z pokoje k nim doléhaly tlumené zvuky, ale Jeffrey neslyšel žádný křik. Naznačil šerifovi, že by měli kousek popojít. „Stavili jste se u Hanka doma?“

Valentine se nehýbal z místa. „Nemůžu ho nikde najít. Zašel jsem k němu včera večer a dneska ráno. Zavřeli mu bar. Před pár týdny se tam stala taková…“

„Cook mi o tom pověděl.“

„Jo tak,“ řekl Valentine a po tváři mu přelétl stín podezření. Šerif svému zástupci zjevně nedůvěřoval. Jeffreyho napadlo, jak úspěšně asi místní sbor pracuje. Nejspíš je dost malý a šerif může mít nanejvýš pět zástupců. Valentine upíchl Donalda Cooka v nemocnici, aby ho měl pod dohledem. Jeffrey by se nicméně ochotně vsadil, že starý ostřílený harcovník má mezi policisty víc kamarádů než jeho mladý nadřízený.

„Máte alespoň tušení, kdo by mohl být ten člověk v autě?“ zeptal se Jeffrey šerifa.

„Zádní pohřešovaní nebyli hlášeni. Nikdo nehlásil ani pohyb podezřelých osob v okolí. Cadillac nikomu nechybí. Je to záhada.“

Alespoň bylo vidět, že neseděl celou noc na zadku. „A co Hank Norton?“ otázal se Jeffrey.

„Ten jezdí mercedesem, který je starší než já,“ objasnil mu šerif.

„To jsem nemyslel,“ vysvětlil mu Jeffrey a zavrtěl hlavou. „Nemůže to tělo v autě být on?“

Valentine s pokrčením ramen odpověděl: „Vím jenom to, že za testy DNA budu muset vyhodit polovičku rozpočtu na celý kvartál.“

Jeffrey šerifovy problémy s rozpočtem chápal, ale nebylo mu jasné, proč se Valentine víc nesnaží zjistit totožnost ohořelé oběti. Možná už má nějaký tip a nechce o něm nikomu říct.

„Povídal jste, že Lena na oblečení žádnou hořlavinu neměla, ale nenašlo se něco na jejích botách?“ zeptal se.

Valentine si s odpovědí dával na čas. „Měla na sobě takové ty… No, ty na podpatku, bez pásku.“

„Lodičky?“ zeptal se Jeffrey, jemuž připadalo podivné, že si Lena nevzala tenisky, když měla volno.

„Jasně, lodičky. Moje žena nosí takové ty, co mají rády hippísačky a lesby. Víte jaké? Ty s korkovou podrážkou. Nevím, jak se jim říká, ale ona na ně nedá dopustit.“

Jeffrey se pokusil vrátit k věci. „Našlo se něco na jejích botách?“ opakoval.

„Jenom saze a špína, nic zvláštního. Nepřipadalo mi nutné posílat je do laboratoře.“ Valentine bojovně vystrčil bradu a zeptal se: „Nebo myslíte, že jsem udělal chybu?“

Jeffrey pokrčil rameny. Na šerifově místě by peníze radši utratil za identifikaci oběti než za prozkoumání Leniných bot, ale na to se ho Valentine neptal. „To je vaše věc,“ řekl nahlas.

Za rohem znovu zacinkal výtah. Jeffrey se snažil přijít na něco, kvůli čemu by museli ještě chvíli zůstat na chodbě, protože chtěl Sáře dát co nejvíc času. „Kde je jednička?“ zeptal se.

„Cože?“

„Ve výtahu,“ vysvětlil mu Jeffrey. „Na tlačítkách je napsaná jenom dvojka a trojka. Kde je první patro?“

„V suterénu,“ pravil Valentine. „Na hlavu, co?“

„Jak se tam dá dostat?“

„Musíte po schodech nebo to obejít zadem.“

Jeffreyho začalo zajímat, kolik mrtvých musel místní patolog zhruba ohledat. „Máte tam hodně těl?“

„Tel?“ Šerif se nejdřív zatvářil zděšeně, pak se tiše zasmál a řekl: „Márnice je vedle skladu konfiskátů. V suterénu je prádelna, sklad a tak podobně.“

„To je zvláštní,“ poznamenal Jeffrey ve snaze zachytit se alespoň něčeho. „Proč zrovna tam?“

Valentine pokrčil rameny a podíval se na hodinky. Potom pohlédl na dveře.

Jeffrey se ho ještě pokusil zdržet: „Bude potřebovat nějakou terapii? Nebo léčbu?“

„Kvůli tomu ohni?“ řekl Valentine a potřásl hlavou. „Ne. Doktor povídal, že za pár dní bude v pořádku.“

„A co obvyklí podezřelí?“

„Co tím myslíte?“

„Místní hříšníci,“ vysvětlil mu Jeffrey. „Lidi, o které se průběžně zajímáte.“

„Tak to jste mě tedy dostal, náčelníku,“ opáčil Valentine a potřásl hlavou.

„Víte,“ začal Jeffrey opatrně, aby šerifovi nepřipadal povýšený. „Když se u nás stane nějaká nepravost, například když někdo ukradne auto nebo televizi, obvykle mívám celkem jasno, čí práce by to mohla být.“

„Jo tak,“ přikývl Valentine. „Jasně, chápu. Akorát že u nás auta na hřišti tak často nehoří.“

Jeffrey předstíral, že jeho sarkastickou poznámku neslyšel. „Máte tu nějaké žháře?“ zeptal se.

„Takové věci se dějí ve velkoměstech.“

„Ani bych neřekl,“ zpražil ho Jeffrey.

Valentine se podrbal na bradě. „Myslím, že to měl být nějaký vzkaz,“

„Jaký vzkaz?“

„To ví jenom vaše kolegyně. Mimochodem,“ dodal a kývl směrem ke dveřím. „Myslím, že si s ní vaše žena povídá už dost dlouho.“

Jeffrey mohl jen doufat, že si ženy něco řekly. Následoval Valentina zpátky do pokoje. Našli tam Sáru, jak se opírá o stěnu vedle koupelny. Postel byla prázdná a pásky na končetiny z ní visely dolů. Z koupelny se ozývalo šumění sprchy.

„Přemluvila jsem ji, aby se umyla,“ vysvětlila jim Sára.

„Odmlouvala?“ zajímal se Valentine.

Sára zavrtěla hlavou a Jeffrey na ní viděl, že nelže.

„Tak to jste nám moc nepomohla,“ poznamenal šerif nakvašeně. Podíval se na hodinky a pak na dveře koupelny. „Jak dlouho tam je?“ zeptal se.

„Chvíli.“

Valentine zkusmo vzal za kliku, ale bylo zamčeno. „Proboha, ženská, copak vás vůbec nenapadlo jít s ní dovnitř?“

Sára se chystala odpovědět, ale Jeffrey ji předběhl. „Dávejte si pozor na jazyk,“ varoval šerifa.

Valentine si ho nevšímal a hlasitě zaklepal na dveře. „Slečno Adamsová? Okamžitě otevřete!“ Sáhl k opasku pro vysílačku a řekl do ní: „Jsi tam, Cooku? Pojd sem.“ Z aparátu se nikdo neozval, a tak Valentine ramenem vrazil do dveří, aby je otevřel.

Sára znovu otevřela ústa, ale nevydala ani hlásku.

„Cooku?“ řekl znovu Valentine do vysílačky, ale opět bez odezvy. Pak na dveře zabušil pěstí. „Slečno Adamsová, otevřete, než napočítám do tří!“ zvolal.

Ve vysílačce to zapraskalo a ozval se protáhlý hlas Dona Cooka: „Co je, Jaku?“

„Sežeň univerzální klíč od koupelen a koukej sem naklusat!“ vyštěkl do aparátu Valentine. Potom vysílačku zastrčil zpátky za opasek a znovu zatlačil do dveří. „Poslyšte, slečno Adamsová, stačí, když vyjdete ven a všechno bude zase v pořádku.“

„Nemá u sebe něco ostrého?“ zeptal se Jeffrey Sáry.

Valentine se otočil a čekal, co Sára odpoví.

Ta zavrtěla hlavou. „Myslím, že ne.“

„Myslíte, že by se mohla pokusit nějak si ublížit?“ zajímal se Valentine.

„Nemám nejmenší ponětí,“ opáčila Sára úsečně. „Nejsem její psychiatr.“

„Do prdele,“ zasyčel Valentine a znovu zabušil na dveře. „Slečno Adamsová!“

„Ale ne…“ ujelo Sáře polohlasně. Šerif do dveří třískal tak hlasitě, že ji neslyšel.

„Co…,“ začal Jeffrey a zvedl hlavu. Otázka se mu zadrhla v hrdle. Velice přesně odhadl, k čemu za zamčenými dveřmi došlo.

Vešel Cook s klíčem v ruce a zeptal se: „Co se děje?“

Valentine mu vytrhl klíč z ruky a zastrčil ho do zámku. Do pokoje vnikl hustý oblak páry. Šerif vešel do koupelny a odhrnul závěs sprchy. Byla prázdná.

„Do hajzlu,“ zaklel. Nad záchodovou mísou zel otvor po odsunutém stropním panelu. „Zatraceně!“ zařval šerif a kopl do zdi. Pak přikázal Cookovi: „Prohledej celou nemocnici. Vem si na to posily.“ Když Cook odešel, Valentine se otočil k Sáře a řekl jí do obličeje: „Ty mrcho.“

Jeffrey po něm skočil, chytil ho za límec a praštil jím o zed. „Ještě jednou takhle promluvíte s mojí ženou a budete se mnou mít dost co dělat. Rozuměl jste mi?“ Valentine se mu pokusil vysmeknout, ale Jeffrey ho stiskl ještě pevněji. „Tak rozuměl jste?“ opakoval.

Valentine najednou ochabl, takže vypadal jako kotě, které někdo chytil za krk. „Nechala utéct pachatelku,“ bránil se schlíple.

Jeffrey se nechtěl dívat na Sáru, protože věděl, že si myslí totéž, co on. Lena ji napálila, jinak se to nazvat nedalo.

Pustil šerifa.

„Parchante,“ zasyčel Valentine a zamračeně si rovnal košili. Odstrčil Jeffreyho a vyšel na chodbu. Jeffrey ho následoval do vedlejšího pokoje. Postel tam byla prázdná a nikdo v ní zjevně ani předtím neležel. „Nechala ji utéct,“ vrčel Valentine. „Nemůžu uvěřit tomu, že jsem zůstal venku a nechal se od vás oblbovat, zatímco vaše žena ji pustila na svobodu.“

„Sára v tom prsty nemá.“

„Víte co, udělejte pro sebe něco,“ vyjel na něho Valentine. „Vezměte si tu svoji paničku, naskočte s ní do auta a vypadněte z mého rajónu.“

Jeffrey nepotřeboval, aby mu to opakoval. Beze slova se otočil a šel pro Sáru.

Celá zkoprnělá stála v Lenině pokoji a říkala: „Jak jsem mohla být tak pitomá? Jak jsem mohla…“

Jeffrey ji vzal za loket a odvedl z místnosti. „Ted o tom nebudeme mluvit.“

„Vůbec jsem sem neměla jezdit.“

Jeffrey ji vyvedl na chodbu. Uviděl dva policisty, které šerif přivolal. Oba vypadali starší než Don Cook a stejně schopní služby jako on.

Valentine na ně začal štěkat rozkazy a mezitím řval do vysílačky, aby mu poslali další posily. „Chci, abyste mi ji našli ještě dnes!“

Jeffrey přivolal výtah a zatímco na něj čekali, díval se do chodby. Snažil se přitom představit, kudy asi Lena unikla. Podle všeho odstrčila panel nad záchodem a vylezla poklopem ve stropě na půdu, kudy se dostala do koupelny vedlejšího pokoje. Odtud se pak nejspíš proplížila po schodech do suterénu. Výtahem by se dostala leda do čekárny pohotovosti. Jeffrey byl ovšem přesvědčen, že i kdyby chtěla utéct tudy, stěží by si jí někdo všiml. Recepční by nejspíš ani nezvedla oči od karetní hry na monitoru.

Dveře výtahu se otevřely. Jeffrey Sáru postrčil dovnitř. Mezerou mezi zavírajícími se křídly ještě zahlédli, jak kolem prošel Valentine s jedním policistou. Nejspíš šli prohledat suterén.

Jeffrey stiskl tlačítko s dvojkou a zase zauvažoval, proč zdviž nejezdí do prvního patra. Možná, že nemocnice má ještě nákladní výtah, o němž se Valentine nezmínil. Lena jím mohla sjet dolů, ale co potom? V prádelně by našla jenom prostěradla, povlečení a ručníky. Možná tam je nějaký lékařský pokoj, možná převlékárna pro uklízečky. Mohla tam sehnat oblečení a peníze. Jeffrey si říkal, že si nejspíš vzala, co potřebovala, a pak nemocnici co nejrychleji opustila.

„Jak jsem mohla být tak pitomá?“ opakovala Sára a nevěřícně vrtěla hlavou. V očích měla slzy. Jeffrey ji nesčetněkrát viděl rozzlobenou, ale nejstrašnější mu vždycky připadalo, když se vztekala sama na sebe.

„Pověz mi, co ti přesně řekla,“ nařídil jí.

„To samé co předtím. Ze máme odjet. Skoro se na mě ani nepodívala.“ Hřbetem ruky si otřela slzy z bledého obličeje. „Promiň,“ omluvila se mu. „Za tohle všechno můžu já.“

„Stál jsem na chodbě,“ pokusil se ji uchlácholit Jeffrey. „Využila mě stejně jako tebe.“

„Ne tak jako…“ Sára nedokázala dokončit větu, a tak jenom zavrtěla hlavou. „Odvázala jsem ji od postele, Jeffrey. Pustila jsem ji na svobodu.“

„Chtěla, abys ji odvázala?“

„Ne. Vlastně ano. Ne přímo. Povídala, že si připadá špinavá, že je celá zmazaná. Přistoupila jsem prostě k posteli a odepnula jí ty pásky. Vůbec jsem o tom nepřemýšlela. Ještě jsem jí pomohla vstát.“

„Nic jiného neříkala?“ naléhal na ni jemně Jeffrey.

„Omluvila se mi.“ Sára se zasmála své vlastní hlouposti. „Předstírala, že se hrozně bojí. Třásly se jí ruce a koktala. V takovém stavu jsem ji viděla naposledy, když umřela Sibyla. Spolkla jsem jí to s navijákem. Ježíši, já jsem tak pitomá.“

Jeffrey ji vzal kolem ramen, protože nevěděl, jak jinak by ji mohl utěšit. Lenino počínání ho rozzuřilo natolik, že nedokázal střízlivě uvažovat.

„Únikový východ ve stropě,“ řekla Sára. „Kdo jiný než já by měl vědět, že se tudy dá dostat ven…“

Jeffrey věděl, co se jí před lety stalo v nemocnici. Věděl, že násilník na ni skočil ze stropu. Měl pocit, jako by mu Lena vrazila nůž do zad a Sára jím nechtěně otočila. „Nemůžeš za to, Sáro. Nejsi policajt,“ řekl manželce.

„Tak proč jsem se sem cpala?“ ohradila se bojovně. „Měla jsem zůstat v autě. Měla jsem zůstat doma, tam patřím.“

Dveře výtahu se otevřely a Jeffrey se Sárou spatřili další dva policisty, kteří běželi přes čekárnu ke schodům.

„Pojd odsud,“ řekl Jeffrey a vzal manželku za paži. Sotva došli k východu, ozval se za nimi Valentinův hlas.

„Počkat!“ vykřikl šerif a rozběhl se, aby je dohonil. Byl celý zadýchaný od běhání po schodech. Napřáhl k nim dlaň a přikázal: „Dejte mi klíčky od svého auta.“

Kdyby tam nebyla Sára, Jeffrey by ho hodně rychle poslal k čertu. Takhle mu jenom beze slova hodil klíčky, aby to měl co nejrychleji z krku.

Když Valentine na přívěsku spatřil logo BMW, pohlédl na Jeffreyho způsobem, jakým se člověk dívá na pouliční flundru. Policajti v bavorácích nejezdili, přinejmenším ne ve městě, v němž se narodil Jake Valentine.

„Patří mé ženě,“ vysvětlil mu Jeffrey. Sára se na auto nadřela jako blázen. Jeffrey si pomyslel, že by se klidně mohla vozit třeba v rolls roycu.

Valentine stiskl tlačítko na přívěsku a odemkl jím všechny dveře. Najednou se zarazil a hlesl: „Prádelna.“ Nespouštěl přitom z Jeffreyho oči. „Ptal jste se, co je v přízemí.“

„Jenom jsem hledal téma k hovoru.“

„Nechte si ty kecy.“

„Jdu si tamhle sednout,“ oznámila jim Sára a vykročila k lavičce u vchodu.

Valentine se na Jeffreyho znovu nepřátelsky podíval a přistoupil k autu. Jeffrey věděl, že uvnitř nic nenajde. I kdyby si Lena vozu všimla, bez klíče by nedokázala otevřít dveře ani kufr. Nepomohla by si, ani kdyby rozbila okno. Auto mělo nastavený bezpečnostní systém tak, že jakmile se někdo pokusil dostat dovnitř, zablokovaly se všechny vnitřní zámky a nebylo možné otevřít je ani z kabiny. Jeffrey v bavoráku jednou zůstal uvězněný, když Sára ve spěchu nechtě zvenčí zavadila o zámek, protože běžela do domu zvednout telefon. Kdyby tehdy neměli otevřené střešní okno, jímž Jeffrey vylezl ven, zůstal by tam zavřený několik hodin.

Šerif okny jasně viděl, že sedadla i podlaha jsou prázdné, ale stejně pro jistotu otevřel dveře, sundal si klobouk a nahlédl dovnitř, jako by mohl Lenu najít schovanou pod palubní deskou. Potom auto obešel a otevřel kufr. Našel tam jenom lékárničku a igelitové tašky, které Sára hodlala hodit do recyklace v supermarketu.

Valentine zabouchl kufr a obrátil se k Jeffreymu se slovy: „Předpokládám, že kdybych ji nechal hledat, protože se mi nelegitimovala, vypadal bych jako úplný pitomec.“

„To je správná úvaha,“ přitakal Jeffrey. Šerif se pustil na tenký led, už když proti Leně vznesl předchozí obvinění. Ted musel postupovat obezřetně. Oba věděli, že pokud nyní udělá nějakou chybu, může to úplně pohřbít další obvinění, která proti ní v budoucnu vznese.

„Takže,“ poznamenal Valentine a rozhlédl se po parkovišti. „Tamhle je Darlin džíp. Ten červený chevrolet patří někomu z úklidu, ten terénní ford je Georgeův a v tamtom rohu stojí Bittyin range rover. Je tu od čtvrtka. Bitty sem přijela s pícháním v boku a nakonec se z toho vyklubalo slepé střevo.“

Žádná další auta na parkovišti nestála, takže se ho Jeffrey zeptal: „A kde máte služební auto?“

Valentine se nevesele zasmál a odpověděl: „Don má v kufru svůj nejlepší rybářský prut, takže ho musel dát někam do bezpečí. Obě naše auta jsou vzadu za nemocnicí. Pošleme všechny zaměstnance dolů do šaten, aby prohlédli své skříňky, jestli jim něco nechybí. Musel jsem někoho poslat k Hankovi, protože se tam Lena možná objeví.“ Hodil klíčky zpátky Jeffreymu a pokračoval: „Když vezmu, že jsem musel kvůli vaší ženě čekat a vy jste mne zdržoval na chodbě, tak může mít dobrých dvacet minut náskok.“

Jeffrey se s Valentinem neměl chuť dohadovat o tom, že je přiměl vstoupit do skladu prádla, jenom aby jim ukázal, kdo je tam pánem. „Minimálně dvacet,“ poznamenal.

„Prozradte mi jednu věc, dochází vám vůbec, že jste právě dopomohl podezřelé osobě k útěku?“

Zničeho nic začal být agresivní. Jeffrey odstoupil od auta a odpověděl: „Ani ne.“

„Tak takhle pracují protřelí policajti, jo?“ útočil na něho zuřivě Valentine. „Za všech okolností drží spolu, i když překračují zákony. Musí chránit spolubratry, co?“ Jeho hlas s každým slovem nabíral na intenzitě. „Vůbec by mě nepřekvapilo, kdybyste v tom s Donem jeli spolu. Stačí pár sviňáren, a nový šerif bude vypadat jako blbec.“

„Dávejte si přede mnou pozor na jazyk, Jaku,“ varoval ho Jeffrey.

„Mohl bych ji zatknout,“ pohrozil mu Valentine a zlobně mávl rukou směrem k Sáře. „Mč? jsem ji zatknout.“

Jeffrey k němu obrátil veškerou svou pozornost. „Oba víme, že nic takového neuděláte,“ podotkl.

„Fakt? Ale tohle ano,“ opáčil Valentine a rozmáchl se pěstí. Jeho paže místo přímého pohybu vpřed opsala půlkruh, takže Jeffrey měl dostatek času na to, aby mu ruku srazil a ještě mu pěstí uštědřil ránu do břicha. Valentine hlasitě zalapal po dechu a zkroutil se bolestí. Kdyby ho Jeffrey včas nezachytil, padl by před ním na kolena.

„Panebože,“ zaúpěl šerif a chytil se za břicho. „Ježíšíkriste…“

Sára vstala z lavičky, ale Jeffrey zavrtěl hlavou na znamení, že má zůstat tam, kde je. Potom přikázal Valentinovi: „Narovnejte se.“

Šerif se o to pokusil, ale kolena mu vypověděla službu.

Jeffrey ho chytil za límec a postavil ho na nohy. „Zhluboka dýchejte,“ poradil mu, jako by mluvil s dítětem. „Za chvíli to přejde.“

„Pusťte mě,“ řekl Valentine a odstrčil ho od sebe. Musel se přidržet auta, aby se nesvezl zpátky na zem. „Jste o dost silnější, než vypadáte,“ vydechl.

Jeffrey gestem naznačil Sáře, že je všechno v pořádku. „Kdo vás naučil takhle mávat pěstmi?“ zeptal se šerifa.

„Mám čtyři starší sestry,“ vypravil ze sebe Valentine namáhavě. To vysvětlovalo, proč se pere jako děvče. „Do háje. Neměl jsem to dělat. Neměl jsem vás praštit.“

Jeffrrey mu nechtěl zdůrazňovat, že se ho nestihl ani dotknout. Postavil se tak, aby měl Sáru za zády a Valentina před sebou, a řekl: „A ted mě hodně dobře poslouchejte, Jaku. Už jsem vás jednou varoval. Ještě jednou budete vyhrožovat mé ženě a zmlátím vás tak, že vás doma nepoznají. Rozumíte mi?“

Valentine zakašlal a přikývl.

„Můžete se postavit?“

„Myslím, že ano.“

Jeffrey čekal, až se pohne od auta.

„Omlouvám se,“ řekl Valentine. „Snadno se rozčílím.“

„Ale neříkejte.“

Šerif Jeffreyho požádal: „Jestli se vám ozve, dáte mi vědět?“

Jeffreyho jeho otázka zaskočila, takže mu po pravdě odpověděl: „To nevím.“

Valentine na něho chvíli hleděl a pak znovu přikývl. „Díky za upřímnost.“

Jeffrey sledoval, jak šerif klopýtá k hlavnímu vchodu do nemocnice. Dveře se otevřely a muž vešel dovnitř. Sára dál postávala vedle lavičky a Jeffrey na ni mávl, ať k němu přijde.

„Co jste spolu měli?“ zeptala se ho.

„Vysvětlím ti to později. Ted musíme pryč.“

Chtěl jí otevřít dveře, ale Sára ho zarazila a nasedla se slovy: „Já to zvládnu sama.“

Jeffrey obešel auto a hodlal usednout za volant, když se na parkoviště vřítil bílý sedan a s kvílením brzd zastavil na prázdném místě hned vedle nich. Vystoupil z něj statný plešatý muž ve flanelové košili s utrženými rukávy a v džínsech pocákaných od nafty. Na opasku mu visel těžký kovový řetěz a na levém boku měl obrovský lovecký nůž.

Jeffrey sledoval, jak vytahuje nůž z pochvy a pokládá jej na sedadlo, protože zřejmě ví, že ho s ním do nemocnice nepustí. Rozhodně nevypadal na to, že vůbec nějakou zbraň potřebuje. Jeffrey odhadoval, že váží hodně přes sto kilogramů a většinu té váhy tvoří svaly.

Zabouchl dveře sedanu, až se auto celé otřáslo. Muži se po obličeji táhly hluboké jizvy, jako by se nedávno dostal do křížku s tygrem a prohrál. Zadíval se na Jeffreyho a bojovně na něho vyštěkl: „Na co čumíš, debile?“

Jeffrey zajel rukou pod bundu, jako by sahal po služební zbrani. Měl ji schovanou pod předním sedadlem Sářina auta, ale to gauner netušil. „Nedělejte zbytečné potíže,“ řekl Jeffrey.

„Jdi do prdele i se svýma potížema,“ odsekl muž a vyrazil k pohotovosti.

Jeffrey se podíval na prosklené dveře nemocnice a uviděl přes ně Jaka Valentina, jak se naklání přes pult a baví se s recepční. Když do čekárny vešel holohlavý muž, oba vzhlédli. Valentine se podíval směrem k Jeffreymu, ale byl příliš daleko, takže mu nebylo vidět do obličeje. Něco kriminálníkovi řekl a přitom mávl rukou, jako by ho chtěl uklidnit. Prohodili spolu pár slov, muž se obrátil a vyšel zase ven. Když míjel Jeffreyho, zabručel: „Hovado.“ Jeffrey si nebyl jisty, komu nadávka patří.

Valentine z nemocnice vyšel ve chvíli, kdy bílé auto vycouvalo ze stání, nadskočilo a řítilo se pryč.

Jeffrey se podíval do BMW, jak se tváří Sára. Pak se zeptal Valentina: „To byl váš kamarád?“

„Místní dealer. Přijel se mrknout na jednoho ze svých hochů,“ odpověděl Valentine. „Řekl jsem mu, ať se vrátí v návštěvních hodinách.“

Jeffrey se na něho zpříma zahleděl, protože mu připadalo, že šerif lže. Zdálky se mu jejich výměna názorů zdála na pouhé zamítnutí návštěvy příliš živá. Ozbrojený chlap navíc nepůsobil jako někdo, kdo se nechá snadno odbýt.

„Poslyšte,“ řekl Jeffrey, sáhl do zadní kapsy svých kalhot a vytáhl z ní několik vizitek. Na jednu z nich cosi napsal, pak vzal další a podal ji šerifovi. „Dole je číslo mého mobilu. Pokud najdete moji kolegyni, zavolejte mi.“

Valentine se na navštívenku nedůvěřivě podíval a opatrně si ji vzal.

Jeffrey zbytek vizitek zastrčil zpátky do kapsy, nasedl do auta a vyjel z parkoviště. Po cestě z města ani on, ani Sára nepromluvili. S dvacetiminutovým náskokem se Valentine mýlil. Jeffrey se domníval, že Lena před ním vede maximálně o patnáct minut.

V duchu si kladl stejné otázky, jaké se nejspíš právě honily hlavou také šerifovi. Kam mohla Lena jít? Ke komu se mohla uchýlit?

K němu. Lena s každým problémem chodila za Jeffreym. Obracela se na něho s drobnými požadavky, jako bylo například svezení do práce. Svěřovala se mu s velkými potížemi, k nimž patřilo chování jejího přítele, připitomělého bojovníka za nadřazenost bílé rasy. Ted se ale jednalo o něco zcela jiného. Tentokrát zašla příliš daleko. Valentine měl pravdu v jedné věci, Sára napomohla Leně k útěku, ať to udělala úmyslně, nebo čirou náhodou. Lena je policistka. V zákonech se vyzná lépe než mnozí právníci. Naprosto přesně věděla, do čeho Sáru zatahuje, a bylo jí to úplně jedno.

Sára přerušila ticho otázkou: „A co ted?“

„Pojedeme domů,“ odpověděl Jeffrey. Cítil, že se na něho dívá a pokouší se zjistit, jestli to myslí vážně. „Opravdu, Sáro. Vracíme se.“

„Ty tady Lenu necháš shnít?“

„Po tom, co ti řekla? Co ti provedla?“ Jeffrey rozhodně potřásl hlavou. „Končím s ní. Je mi fuk, co s ní bude dál.“

„Viděl jsi, jak reagovala, když jsme vešli do pokoje?“

„Slyšel jsem, co říkala,“ odpověděl. Když si na to vzpomněl, znovu se rozzlobil. „Nedá se nic dělat, Sáro. Zneužila tě a já jí za to nebudu ještě pomáhat.“

„Nikdy jsem ji neviděla tak vyděšenou. Obvykle bývá naprosto klidná.“

Jeffrey si odfrkl: „V tvé přítomnosti možná ano.“

„Máš pravdu, nikdy mi neukázala svou slabou stránku. Vždycky se tváří jako tvrdá a neporazitelná holka,“ přisvědčila Sára, ale nevzdávala se: „Jenže v tom pokoji nic nehrála, Jeffrey. Pak možná ano, ale když nás uviděla, byla úplně zděšená.“

„Tak proč mi nic neřekla? Nebo aspoň tobě? Byla s tebou přece o samotě a dobře věděla, že nepoběžíš za šerifem, abys mu všechno vyzvonila. Proč se ti nesvěřila?“

„Protože má strach.“

„V tom případě měla být zticha a neměla tě do toho zatahovat.“

Sára mu opatrně odpověděla: „Jsem ráda, že se za mě stavíš, ale přemýšlej chvilku. Lena věděla, že kdyby mi něco udělala, reagoval bys na to přesně tak, jako ted. Nechtěla, abych odsud odjela já, Jeffrey. Chtěla, abys odjel ty.“

Jeffrey pevně sevřel volant, aby nemusel připustit, že Sára může mít pravdu. „Odkdy se ty stavíš za Lenu Adamsovou?“

„Od…“ Sára se zajíkla. „Od té chvíle, co jsem ji viděla vyděšenou natolik, že byla ochotná riskovat cokoli, jen aby tě dostala z tohohle města.“

Znovu si to vybavil a přehrál si, jak se Lena chovala. Sára měla pravdu. Lena strach nepředstírala. Nepodívala se Jeffreymu do očí, protože věděla, že velice dobře pozná, když lže.

„Už jsem ji viděla v nejedné nepříjemné situaci, ale ještě nikdy jsem ji nezažila takhle zděšenou,“ řekla Sára.

Jeffrey chvíli neodpovídal a znovu si v duchu přehrával Leninu reakci. Pokoušel se přijít na to, co mohla mít společného s mrtvolou ve shořeném cadillaku.

„Povídala, že bych se měla začít bát,“ poznamenala Sára.

„Řekla ti proč?“

„Najednou se začala litovat a říkala, že zkazí všechno, na co sáhne. Zdálo se mi, že je to jenom sebelítost. Ted si myslím, že si uvědomila, že jí plán nevyšel, a rozhodla se na to jít jinak.“ Sára potřásla hlavou a pokračovala: „Je hrozně vyděšená, Jeffrey. Tak vyděšená, že je v případě nutnosti ochotná tě od sebe odpudit. Jsi jediný pevný bod v celém jejím životě. Co může být tak strašného, že je ochotná tě ztratit?“

„A víš, že má možná pravdu?“ opáčil Jeffrey, aby nemusel odpovídat na její otázku. „Třeba opravdu bude lepší, když se do toho nebudu plést.“

Sára se přiškrceně zasmála a poznamenala: „Jenomže ty se na to nevykašleš.“

„Ty si jsi nějak jistá.“

„Sedm, osm, nula, ABN,“ řekla a odmlčela se, jako by čekala nějakou reakci. „Nenapsal sis na vizitku náhodou tohle? Poznávací značku toho bílého auta?“

Jeffrey vytáhl vizitku a přečetl si číslo na jejím rubu. Stálo tam 780 ABN. Opět se projevila Sářina vynikající paměť. Podíval se na svou ženu. Hleděla ven z okna a nechávala si své myšlenky pro sebe. Přestala litovat, že s ním jela do nemocnice. Místo toho ji mrzelo, že tam jel on a nechal se Lenou znovu zatáhnout do nebezpečí.

Sára měla za manžela policistu a naučila se od něho nevěřit na náhody. Gangster v bílém sedanu se objevil necelou půlhodinu poté, co Lena utekla. Sára sice seděla dost daleko, ale tetování na mužově paži viděla velice dobře.

Červený hákový kříž nemohla přehlédnout.

4

Sára měla u ucha telefon a chodila s ním po motelovém pokoji. Připadala si trochu jako pes, jehož pohyb omezuje délka vodítka. Sára i Jeffrey si vydechli úlevou, když předchozího večera při výjezdu z Reese spatřili na motelu Sladký domov ceduli VOLNÉ POKOJE. Sotva však Jeffrey otevřel dveře jednoho z nich, Sára okamžitě zalitovala, že se rozhodli zůstat. Měla dojem, že se ocitla v nějakém jiném světě. Až do té chvíle se domnívala, že podobné díry existují jenom v béčkových filmech a knihách od Raymonda Chandlera. Stačilo, aby jen pomyslela na plesnivou předložku v koupelně, a žaludek se jí obrátil naruby. V motelu navíc nebyl signál, takže ani Sáře, ani Jeffreymu nefungoval mobil. Sára musela použít všechny dezinfekční polštářky, které našla ve své autolékárničce, aby jimi očistila místní telefon a odvážila se na něj vůbec sáhnout.

„Cos to povídala?“ otázala se jí na druhém konci matka. Právě byla někde v Kansasu. Sářini rodiče se vydali na svou dobrodružnou cestu po Státech teprve před dvěma týdny, ale z Cathyina hlasu bylo zřejmé, že by se nejradši okamžitě vrátila domů.

„Povídala jsem, že to s tátou není tak zlé,“ odpověděla Sára matce. Překvapilo ji, že před ní musí otce obhajovat. Cathy a Eddie Lintonovi byli svoji přes čtyřicet let, ale Sára od samého začátku dobře věděla, že jejich vysněná společná dovolená nedopadne dobře. Její rodiče spolu netrávili příliš mnoho času ani ve vlastním domě, natož v malém uzavřeném prostoru. Sářin otec byl většinou v práci nebo něco kutil v garáži, zatímco matka obvykle měla nějakou schůzku, musela organizovat jakési shromáždění nebo se účastnit vleklého křesťanského setkání. Jejich nezávislost byla tajemstvím šťastného manželství. Při pouhé představě, jak se spolu mačkají v karavanu, který si na dvouměsíční cestu napříč Amerikou pořídili, Sáru rozbolela hlava.

„Nikdy jsem netušila, jak dokáže být otravný,“ nepřestávala si stěžovat Cathy. Nejspíš zrovna byla v kuchyni karavanu, protože Sára slyšela, jak otevírá a zavírá skříňky. „Copak je to tak složité, napojit se na kanalizaci? Vždyť je to instalatér, proboha živého.“ Zhluboka si povzdechla a pokračovala: „Dvě hodiny, Sáro. Trvalo mu to celé dvě hodiny.“

Sára mlčela, ačkoli matka v něčem měla pravdu. Na druhou stranu si pomyslela, že otec se nesnadného úkolu ujal nejspíš proto, aby ho na místě netrefil šlak.

„Posloucháš vůbec, co ti říkám?“ zeptala se jí Cathy.

„Jistě, mami,“ zalhala Sára. Měla na sobě tlusté ponožky a pokoušela se palcem nohy odstranit z koberce pod oknem přilepenou lentilku. „Dvě hodiny.“

Matka chvilku mlčela a pak řekla: „Pověz mi, co se stalo.“

Sára vzdala marný boj s lentilkou, která se jí neustále lepila na ponožku. Začala zase přecházet po místnosti. „Už jsem ti to říkala. Nechala jsem ji utéct. To jsem jí rovnou mohla otevřít dveře a odvézt ji na letiště.“

„To jsem nemyslela,“ nedala se Cathy. „Dobře víš, o čem mluvím.“

Ted si pro změnu povzdechla Sára. Předchozího večera v nemocnici byla vlastně ráda, že ze sebe udělala hlupačku, protože Lenin útěk jí poskytl nový podnět k přemýšlení, když v noci nemohla spát. Matčina otázka jí však neúprosně připomněla odebrání licence.

„Myslím, že se snaží postavit obžalobu na mém znásilnění. Chtějí tvrdit, že jsem dosud velice rozrušená, a tudíž jsem nebyla schopná Powellovým povědět pravdu o Jimmyho leukémii. A že umřel, protože jsem s tím den počkala.“

„To je přece naprostá hloupost.“

„Jejich právnička dovede mluvit hodně přesvědčivě,“ poznamenala Sára a vzpomněla si přitom na ženu s krokodýlím úsměvem. „Dokázala to vsugerovat i mně.“

Na druhé straně se ozvalo klapnutí další skříňky. „Vůbec se mi nechce věřit, že ti takovou věc mohla udělat ženská,“ řekla Cathy. „Je to nechutné. Kvůli tomuhle se ženy nikdy nikam nedostanou, jelikož jim jiné ženy pořád hází klacky pod nohy.“

Sára na to nic neříkala, protože na feministickou přednášku zrovna neměla náladu.

„Vrátím se domů, jestli potřebuješ pomoc,“ nabídla se Cathy.

Sáře málem vypadl telefon z ruky. „Ne, díky, já to zvládnu. Přece si kvůli mně nepokazíš dovolenou…“

„Do háje,“ zasyčela Cathy, která klela jen zřídka. „Musím jít. Tvůj otec se právě podpálil.“

„Mami?“ řekla Sára a přitiskla si telefon k uchu. Matka už ale zavěsila.

Sára chvíli držela sluchátko v ruce a přemítala, jestli nemá znovu zavolat, ale nakonec si řekla, že kdyby se stalo něco opravdu závažného, matka by mluvila jinak. Nakonec sluchátko položila a přistoupila k velkému oknu, z něhož bylo vidět na motelové parkoviště. Sára je měla skoro celé dopoledne zatažené závěsem, protože usoudila, že sedět sama potmě bude méně depresivní než zírat na prázdné parkoviště. Ted o kousek poodhrnula polyesterový závěs a vpustila dovnitř tenký paprsek světla.

Bezútěšný pohled skvěle doplňoval plastový stůl s několika bílými židlemi u okna. Sára složila prodřený ručník, jímž předtím zakryla jednu ze židlí, a posadila se na něj. Najednou ji přepadlo naprosté vyčerpání. Když si ale vybavila, že by měla znovu zalézt pod zažloutlou odrbanou přikrývku na zatuchlé posteli, rychle pomyšlení na odpočinek zapudila.

Ráno vyrazila koupit kávu, ale nakonec místo ní pořídila čisticí prášek s dezinfekcí na vany a houbu, která páchla, jako by ji už někdo používal. Měla v úmyslu uklidit pokoj nebo alespoň trochu umýt koupelnu, aby nebyla tak odporná. Jakmile si však představila, že by se měla koupených věcí chopit a začít konat, zjistila, že na to nemá energii. Kromě toho si říkala, že by radši měla uklízet svůj vlastní dům.

Pokusila se v duchu vyjmenovat povinnosti, které na ni čekají doma v Grantu. Měla by složit prádlo nahromaděné na posteli v pokoji pro hosty, spravit netěsnící odpad dřezu a jít se psy na procházku kolem jezera. Ve skutečnosti nic z toho neudělala od té doby, co zavřela kliniku. Většinu času totiž posedávala a dumala o žalobě Powellových. Když jí zavolala sestra z Atlanty, Sára nedokázala mluvit o ničem jiném. Když se Jeffrey vrátil z práce, bavila se s ním zase jenom o žalobě. Pociťovala neustálé nutkání s někým svou záležitost probírat, až na ni nakonec její matka jednoho dne vyjela: „Proboha, Sáro, začni něco dělat. I pacienti v blázinci musí aspoň plést košíky.“

Když však vyšla z domu, bylo to ještě horší. Ať vyrazila na nákup, šla vyzvednout Jeffreyho oblek z čistírny nebo jenom hrabala listí před domem, neustále měla pocit, že ji pozorují cizí oči. A nejen to. Cítila i jejich odpor. Lidé se jí vyhýbali, a když s někým promluvila, bylo to jen krátce a z jejího protějšku čišel chlad. Sára o tom neřekla ani Jeffreymu, ani rodičům. Věděla jen, že se její deprese s každým setkáním prohlubuje.

Ted si Leninou zásluhou mohla na seznam svých pochybení připsat další položku. Jak to, že se nechala tak snadno ošálit? Proč se zachovala jako naprostý idiot? Sára celou předchozí noc minutu po minutě rozebírala čas strávený s Lenou a snažila se přijít na to, jestli mohla jednat jinak a ovlivnit tak výsledek jejich setkání. Nenapadalo ji nic než to, že se projevila jako úplný pitomec.

Lena klečela na posteli, protože pásky, jimiž byla připoutaná, jí nedovolovaly vstát. Jakmile Jeffrey s šerifem odešli, uklidnila se a napětí v jejích pažích povolilo.

Sára ji pozorně sledovala a všimla si, jak se při každém výdechu chvěje. „Co se děje, Leno? Čeho se tak bojíš?“ zeptala se jí.

„Musíte odsud pryč. Oba,“ opáčila Lena tichým, zlověstným tónem. Když zvedla hlavu, oči jí zděšeně plály. „Musíš odsud dostat Jeffreyho.“

Sáře se zastavilo srdce v hrudi. „Proč? Hrozí mu nějaké nebezpečí?“ zeptala se.

Lena se místo odpovědi zadívala na své ruce a na zamotané přikrývky. „Každý, s kým se setkám, všechno, čeho se dotknu, jde do háje. Musíte se ode mne držet dál.“

„Ty si vážně myslíš, že tě v tom necháme?“ otázala se jí Sára. Mluvila sice v množném čísle, ale obě dobře věděly, že má na mysli svého manžela. „V tom autě někdo přišel o život, Leno. Pověz mi, co se přihodilo.“

Lena jenom odevzdaně zavrtěla hlavou.

„Řekni aspoň něco, Leno.“

Ani ted nedostala žádnou odpověd. Tehdy se Lena nejspíš rozhodla k svému činu. Když zjistila, že se jí nepodaří Sáru ovlivnit, rozhodla se ji alespoň využít.

„Jsem hrozně špinavá,“ řekla tónem, z něhož bylo patrné, že se nejedná jenom o povrchní špínu. „Připadám si hrozně špinavá.“

Podívala se na Sáru očima zalitýma slzami. Hlas dokázala ovládnout, ale ruce v klíně se jí pořád třásly. „Potřebuji se umýt. Musím to ze sebe dostat.“

Sára bez přemýšlení přistoupila k posteli a rozepnula pásky, jež k ní Lenu poutaly. „Uzdravíš se,“ konejšila ji přitom. „Musíš mi věřit. Anebo mám dojít pro Jeffreyho?“

„Nechod,“ odporovala Lena. „Jenom… Jenom se potřebuji umýt. Nech mne…“ Rty se jí chvěly a nevypadala, že by se chtěla prát. Klesla ke straně postele a pokusila se postavit na roztřesené nohy. Sára ji podepřela v pase a pomohla jí vstát.

Už tehdy to jenom hrála, pomyslela si Sára. Při každém pohybu působila velice zranitelně. Nic nenasvědčovalo tomu, že by dokázala vylézt na záchodovou mísu a protáhnout se stropem ven, natož uniknout pronásledování.

Sára jí na její divadlo dokonale naletěla. Dovedla ji do koupelny a celou dobu se jí držela za zády, aby se o ni mohla v případě potřeby opřít. Bylo to automatické gesto, jemuž se naučila během prvního týdne lékařské praxe. Sára Lenině pomalému tempu přizpůsobila i chůzi.

Po cestě do koupelny myslela na to, že Lena není žádná fftukna. Patřila k lidem, kteří by radši vykrváceli, než by přiznali, že je někdo pořezal. Sáru napadlo, jestli se doktoři nespletli v diagnóze a jestli by se neměla podívat na výsledky Lenina rentgenu, vyhrabat někde stetoskop a zjistit, jaké medikamenty jí dali. Možná by měla vyšetřit tělní tekutiny nebo udělat krevní testy. Došlo u Leny následkem šoku při výbuchu k poškození mozku? Nebo upadla a uhodila se do hlavy? Ztratila vědomí? Pokud se nadýchala kouře, mohlo by ji to i zabít. Je to nebezpečnější než oheň. Může mít nějakou sekundární infekci, vodu na plicích, poškozené tkáně… Sáru napadaly nejrůznější možné varianty úrazů. Uvědomila si, že zase přemýšlí jako lékařka. Poprvé po několika měsících si připadala užitečná.

U dveří koupelny ji Lena pohybem ruky zarazila a dala jí najevo, že potřebuje soukromí. Než se tam zavřela, otočila se k Sáře a řekla: „Moc se omlouvám.“ Její slova zněla tak věrohodně, že Sára nedokázala uvěřit, že před ní stojí stejná žena jako ta, která ji od sebe ještě před pěti minutami hystericky odháněla. „Opravdu se velice omlouvám,“ opakovala Lena.

„To nic,“ ujistila ji Sára s úsměvem na znamení, že Lena v té šlamastice už není sama. „Promluvíme si o tom později, ano? Přivoláme Jeffreyho a společně vymyslíme, co dál.“

Lena jenom přikývla. Nejspíš se bála, aby jí neselhal hlas.

„Počkám tady na tebe,“ prohlásila Sára.

Své slovo opravdu dodržela. Cekala za dveřmi, pitomě se usmívala a přitom si říkala, jak ted Leně pomůže. Ta už mezitím nejspíš uháněla po schodech a smála se tomu, jak jí Sára krásně usnadnila útěk.

Když ted Sára seděla u plastového stolu v bezútěšném motelovém pokoji, cítila, jak jí ponížením hoří tváře.

„Ty jsi ale pitomá,“ řekla nahlas a vstala, dřív než z ní židle vysaje poslední zbytky života.

Cathy měla pravdu. Sára potřebuje nějakou aktivitu. Vzala prášek a podivně páchnoucí houbu a vyrazila ke koupelně. Umyvadlo se z nějakého důvodu nacházelo venku vedle dveří. Bylo zasazené v dlouhém pultu s hranami opálenými od toho, jak na ně obyvatelé pokoje odkládali cigarety, když… Co vlastně? Když si čistili zuby?

Radši na to ani nemyslela.

Vzala prášek na vany, trochu ho nasypala do umyvadla a začala drhnout jeho vnitřek. Přitom si dávala pozor, aby z oprýskaného plastového odpadu neodrolila zbývající kousky chrómu. Pořádně se do práce opřela a jako o život se prokousávala letitými nánosy špíny.

Pýcha předchází pád, pomyslela si. Celé roky byla miláčkem učitelů, nejlepší studentkou s vyznamenáním, měla před sebou skvělou budoucnost. A k čemu to bylo? Na Emory University ji přijali ještě před maturitou. Na fakultě medicíny ji uvítali s otevřenou náručí a dali jí tak vysoké stipendium, že její otec zbytek školného hravě doplatil. Na omezený počet míst pro stážisty v gradyské nemocnici se každý rok hlásily tisíce uchazečů. Sára si ani nemusela podávat přihlášku někam jinam. Dobře věděla, že v Grady místo dostane. Vždycky si byla tak jistá svými schopnostmi a inteligencí, že ji nikdy v životě nenapadlo, že by v něčem nemusela uspět.

Výjimkou byl den, kdy se jí nepodařilo zabránit jedné hubené záškolačce v útěku z nemocnice v Elawah.

„Ty jsi ale pitomá,“ opakovala Sára. Nechala umyvadla a vešla do koupelny. Nejprve se dala do čištění záchodu. Vzala si na to štětku zavěšenou na stěně a radši vůbec nepřemýšlela o tom, proč má tmavě šedé štětiny. Když si klekla vedle vany, vzpomněla si, jak jí matka před lety ukazovala, jak se myje koupelna. Vysvětlila jí, kolik prášku má použít a že porcelán má jen jemně otřít houbou.

Sára si dřepla a pomyslela na to, že jednou, možná už brzy, bude sama vlastnímu potomkovi ukazovat, jak má mýt vanu nebo luxovat koberec v obýváku. Třídění prádla mu bude muset objasnit Jeffrey, protože Sára z pračky neustále tahala původně bílé ponožky obarvené na růžovo. Ale mohla by jejich dítě alespoň brát na nákupy. Jeffrey považoval za vyváženou stravu mražené hotové jídlo ze supermarketu, což možná vysvětlovalo, proč musí brát léky na vysoký tlak.

Sáře najednou jako nůž projela hlavou myšlenka na to, jak by to asi vypadalo, kdyby v obchodě narazila na Beckey Powellovou. Co kdyby se najednou objevila, když by Sára zrovna stála u masa a držela svého potomka za ruku? Jak by Sára svému synovi či dceři objasnila, proč ji Beckey Powellová nenávidí? Jak by malému vysvětlila, že v očích celého města svou neschopností zabila jiné dítě?

Sára si hřbetem ruky otřela čelo. Od pronikavého zápachu dezinfekce jí slzely oči. Přála si, aby tam Jeffrey byl s ní a svou přítomností jí pomáhal nemyslet na špatné věci. Poté, co vyplnili formuláře k adopci, začali hrát hru na „co kdyby“. „Co když dostaneme kluka, který nebude mít rád fotbal?“ nebo „Co když to bude holčička, která bude mít ráda růžovou a bude chtít, abychom jí pletli copy?“

Sára ale tušila, že její muž nemá na žádné hry ani pomyšlení.

V terénním voze našli mrtvolu, s níž měla něco společného Lena. Jeffrey po setkání s Jakém Valentinem nabyl přesvědčení, že místní policie se nebude namáhat zločin řešit a všechno jednoduše přišije Leně. Odešel brzy ráno, aby se dohodl na postupu se svým známým z GBI Nickem Sheltonem. Sáru nechal v motelu.

Nahnula se nad vanu a spláchla prášek do odpadu. Potom do ní ještě trochu přisypala a začala nanovo. Houba už sice byla úplně zničená, ale Sára svou práci hodlala dotáhnout až do konce. Přeložila houbu v půli a začala drhnout černý okraj vany, který nikdo celá desetiletí neumyl.

Polohlasně zaklela a znovu zalitovala, že není doma. Tam by se alespoň nemotala Jeffreymu do práce a on by mohl v klidu podnikat potřebné kroky. Tady může leda vydrhnout koupelnu, aby si měl kam odložit kartáček na zuby. Jako na povel se z ní stala dokonalá hospodyňka, ale k čemu? Aby se Lena mohla bez problémů dostat z města?

Sára věděla, že Jeffrey vždycky striktně nedodržuje předepsaná pravidla. Kdyby byl předchozího večera sám, využil by toho, že na sesterně nikdo není, a Lenu by si našel. Kdyby do jejího pokoje přišel on, možná by se mu Lena svěřila. Třeba by neutekla a pověděla by mu, proč se z nemocnice potřebuje dostat. Určitě by se Jeffreyho nepokusila využít. Na to si ho příliš váží.

Na rozdíl od Sáry.

Cathy jí řekla, že ženy jsou samy sobě těmi nejhoršími nepřáteli. Patří Sára mezi Leniny nepřátele? O tom pochybovala. Sára manželův vztah k jeho pětatřicetileté podřízené sice nikdy nechápala, ale nebyla tak hloupá, aby na ni žárlila. Nehledě na to, že Lena je na hony vzdálená typu ženy, který Jeffreyho přitahuje. Jejich vzájemná náklonnost připomínala spíš vztah staršího bratra a jeho nezvedené mladší sestry. Sára si s tím nedělala těžkou hlavu.

Možná Lenu nemá v lásce, protože je přebornicí na špatné volby. Když zemřela její sestra Sibyla, upadla do hluboké deprese. Dokonce ji museli dočasně vyloučit z policejního sboru. Tehdy začala chodit s Ethanem Greenem. Právě tehdy ztratila veškeré Sářiny sympatie.

Sára by jako lékařka měla chápat, jak taková situace vznikne. Hluboký zármutek může vyústit v depresi a ta zase může vést k určitým chemickým změnám v organismu. Jejich následkem pak není možné prolomit začarovaný kruh bez pomoci léků, psychoterapie nebo obojího. Sára za posledních několik měsíců depresi zažila na vlastní kůži. Ani to jí však nepomohlo pochopit, proč se Lena dala dohromady s Ethanem.

Sára o tom tématu četla v ženských časopisech, znala statistiky a studovala příčinné vztahy. Deprese vede k větší zranitelnosti, jež přitahuje predátory. Asi jako když žralok ve vodě ucítí pach krve. Pokud se žena navenek tváří jako hrdinka, ještě to neznamená, že se nemůže stát obětí domácího násilí. V některých případech se jí stane dokonce snáz. Člověk se dokáže tvářit jako drsňák jenom do doby, než přijde zlom.

Sára dovedla pochopit, že se některé inteligentní ženy mohou zaplést s nesprávným člověkem. Pak mu jenom ustupují, nakonec se schoulí a čekají na ránu. Nedovedla se však přenést přes skutečnost, že si Lena nechává líbit chování svého čtyřiadvacetiletého přítele, který ji týrá a do krve bije.

Lena tím mužským snad byla posedlá a nedokázala se ho zbavit. Možná, že kdyby Ethan byl drogou, Sára by Leninu závislost dokázala pochopit snáz. Heroin, pervitin, opium… Tím by se Lenina posedlost dala vysvětlit, protože feťák nedokáže bez dávky vydržet ani den. Kdyby byla členkou nějaké sekty, dalo by se pochopit i vymývání mozku, jež snášela. Jenomže v jejím případě neexistoval žádný důvod, proč si takové zacházení nechat líbit. Sára se domnívala, že Lena nejspíš trpí nějakou poruchou osobnosti. Měla dobrou práci, vlastní peníze i sociální zázemí. Vždyť pracovala u policie. Ethan byl násilník v podmínce, jehož Lena mohla zatknout. Jako policistka měla zákonnou povinnost hlásit každý případ domácího násilí, i když se jeho obětí stala ona sama.

Přesto řešení své situace nechala na Jeffreym. Prozradila mu, že Ethan nosí v batohu zbraň. Jeffrey se o tom se Sárou tvrdošíjně odmítal bavit, ale Sára si byla jistá, že Lena Ethanovi zbraň do batohu sama nastrčila. Nebyla totiž schopná zbavit se svého tyrana jinak než zbabělým úskokem. Ethanovi hrozilo desetileté uvěznění. Lena schovala zbraň a pak zavolala Jeffreyho, aby špinavou práci odvedl za ni.

A Jeffrey samozřejmě přiběhl jako poslušný pes.

Není ale právě tohle důvodem, proč Sára svého muže miluje? Právě proto, že odmítá lámat nad druhými lidmi hůl, ačkoli ostatní je považují za ztracené případy? Sára nemá právo kritizovat zaslepené ženy, které si nechávají ubližovat od mužů. Sama se za Jeffreyho vdala dvakrát. Poprvé ho opustila, když ho po příchodu domů našla v posteli s jinou. Jeffrey se ovšem po rozvodu změnil. Dospěl. Musel se hodně snažit, aby si Sáru znovu získal. Vynaložil velké úsilí, aby mu zase začala věřit a jejich vztah mohl fungovat dál. Milovala jeho proměnu tak vášnivě, až se toho někdy děsila.

Nezůstávala Lena s Ethanem, protože se bez něho cítila osamělá, ačkoli ji neustále tloukl? Nesvíral se jí žaludek opuštěností stejně jako Sáře, když spolu nebyli? Zbláznila se do něho natolik, že ho nedokázala opustit?

Sára hodila zbytky houby do koše a opláchla vanu. Až se Jeffrey vrátí, bude zírat. Sára si nevzpomínala, kdy naposledy tak důkladně vydrhla jejich vlastní koupelnu. Většinu domácích prací nesnášela a dělala je jenom proto, že v tak malém městě, jako je Heartsdale, by se její matka brzy dozvěděla, že si najímá uklízečku. Cathy zastávala názor, že domácí práce utužují charakter, a pokud za ně člověk platí druhým, a navíc ženám, projevuje se jeho zkažená povaha. Sáře matčin puritánský pohled na uklízení připadal přitažený za vlasy. To, že udělala maturitu o rok dřív, nebyla náhoda. Matka se totiž domnívala, že jediným přijatelným důvodem k osvobození od úklidu jsou domácí úkoly.

Sára si umývala ruce a v myšlenkách se vrátila k Leně. Zalitovala, že nemůže Ethana Greena odstranit z jejich životů stejně jednoduše jako prášek z vany. Viděla ho jenom jednou. Lépe řečeno, viděla jeho potetované tělo. Tatéři ho museli zdobit celé hodiny. Sára napočítala nejméně deset obrázků, ale ze všech jí v paměti utkvěl především jeden, velký černý hákový kříž, který měl Ethan na srdci. Co člověka vede k tomu, aby v sobě pěstoval nenávist? A jaká asi je Lena, když s takovým člověkem dokázala žít, toužit po něm, milovat se s ním, a přitom necítit odpor k ohavnému symbolu na jeho těle?

Když Sára předchozího večera seděla v autě na nemocničním parkovišti, viděla, jak se holohlavý muž v bílém sedanu dívá na Jeffreyho. Dobře věděl, že Jeffrey je policista, a bylo mu to úplně jedno. Také si všimla červeného hákového kříže na jeho paži. Když mu Jeffrey dal najevo, že se nenechá zastrašit, Sára se o něho začala velice bát. Ještě ted při té vzpomínce pociťovala hrůzu.

Zazvonil telefon a Sáře poskočilo srdce v hrudi. Rozběhla se do pokoje a zvedla sluchátko. „Prosím?“ řekla do něj a čekala na odpověd. Místo slov však slyšela jenom praskání a čísi zrychlený dech. „Prosím?“ zopakovala a pak bez zjevného důvodu dodala: „To jsi ty, Leno?“

Ve sluchátku se ozvalo tiché cvaknutí a pak bylo ticho.

Sára položila telefon a celá se přitom roztřásla. Podívala se na hodinky a pak ještě pro jistotu na budík na nočním stolku. Jeffrey na schůzku s Nickem Sheltonem odešel před necelými dvěma hodinami. Řekl jí, že jí po cestě zpátky zavolá, ale Sára netušila, kdy to asi bude.

Její zrak zabloudil k jídelnímu lístku z bistra naproti motelu, na jehož zadní stranu si naškrábala pár poznámek. Vzala jej do ruky a pokusila se rozluštit své vlastní písmo.

Jeffrey Sáře přidělil úkol. Byla mu nesmírně vděčná, že se jí snaží dodat pocit užitečnosti, ale to, co jí zadal, by zvládla i cvičená opice. Když se vrátila z obchodu, zavolala Jeffreyho zástupci Franku Wallaceovi a požádala ho, aby podle poznávací značky zjistil něco o majiteli bílého sedanu, který viděli u nemocnice. Franka její žádost zaskočila, ale vyhověl jí a zadal značku do počítače. Přitom si něco bručel pod vousy. Sára Franka znala hodně dlouho, protože s jejím tátou chodil hrát poker. Z telefonátu ale neměla dobrý pocit, neboť oba dobře věděli, že se do policejních záležitostí nemá co plést.

Frank značku našel během okamžiku. Sára rukou zašmátrala po něčem, na co by si mohla dělat poznámky. V jednom šuplíku našla jídelní lístek. Bílý chevrolet vlastnila korporace Whitey’s Feed & Seed. Její název byl slovní hříčkou, jež jasně naznačovala víru v nadřazenost bílé rasy.

Takže nacista v bílém sedanu má i smysl pro humor.

Sára domluvila s Frankem a rozhodla se trochu jednat na vlastní pěst, čehož by opice jistě schopná nebyla. Pokusila se najít zakládací listinu firmy Whitey’s Feed &Seed. Po necelých dvaceti minutách telefonu se státním zastupitelstvím zjistila, že jejím výkonným ředitelem a předsedou správní rady je jakýsi Joseph Smith. Sára předpokládala, že se jedná o skutečné jméno, nikoli o odkaz na mormony, a zavolala na informace o telefonních číslech a adresách. Ve státě Georgii žilo přes tři sta lidí toho jména. Ani jeden z nich kupodivu nebydlel v Elawah ani blízkém okolí.

Frank našel místo adresy majitele auta jenom P. O. Box, ale úřednice na zastupitelstvu dala Sáře místní adresu. Byla to Třetí ulice č. 339. Pokud se Reese podobá ostatním maloměstům, je projektováno do tvaru mříže. Nemocnice stála na Páté ulici. Sára věděla, že je od motelu vzdálená necelých deset minut autem, což znamenalo, že Třetí ulice se musí nacházet v okruhu několika kilometrů.

Sára hleděla na jídelní lístek, který počmárala v místě s nabídkou zákusků. Za celé dopoledne stihla zavolat matce, umýt koupelnu, znovu poskládat všechno oblečení, které si s manželem přivezli, a nechat sestře v hlasové schránce tři vzkazy, ať jí zavolá, než jí nudou zakrní mozek. Neměla co na práci, ledaže by ji nechali ještě zamést parkoviště.

Venku zařvala motorka, až se rozdrnčelo okno. Sára vyhlédla ven skulinou mezi závěsy, ale spatřila už jenom zadek motocyklu, jenž se řítil na hlavní ulici. Obloha potemněla, ale Sára odhadla, že pršet začne nejdříve za několik hodin.

Odtrhla z jídelního lístku adresu, kterou na něj napsala, a vedle předkrmů nechala Jeffreymu vzkaz. Když byla ráno v obchodě, všimla si, že tam visí mapy města. Třetí ulice je určitě blízko.

Shrábla klíče ze stolu a bez rozmýšlení opustila pokoj.

5

„Pověz nám něco o mámě,“ škemraly Lena se Sibylou u strýce, sotva se naučily mluvit. Zoufale toužily po jakékoli informaci o ženě, která zemřela, sotva jim dala život. Hank se vždycky vymlouval, že nemá čas, protože se musí starat o chod baru nebo jít na nějakou schůzku, ale nakonec se vzdal a zavzpomínal s nimi na piknik za letního dne nebo na výlet k příbuzným, kteří už dávno nežijí. Jejich matka byla nesmírně aktivní a neustále někomu pomáhala. Tu pomohla člověku ležícímu ve škarpě, tam zase pečovala o nemocného příbuzného, dokud se úplně nezotavil. Andělská Angela vždycky stavěla zájmy ostatních na první místo. Vzdala se vlastního života, jen aby její dvojčata mohla žít, a ted na Sibylu s Lenou shlíží z nebes.

Příběhy o Angele zněly jako neuvěřitelné pohádky i dětským uším, ale Lenu se Sibylou vyprávěnky o matčině velkorysosti a jejím velkém srdci nikdy nepřestaly bavit. Sibyla se ji pokoušela napodobovat a snažila se na druhých lidech vidět jenom to dobré. Pro Lenu Angela Adamsová představovala neviditelnou metu, k níž se nikdy ani nepřiblíží, natož aby se jí vyrovnala.

A ted jí Hank tvrdí, že její matka nezemřela při porodu, ale že ji zabil dealer drog, a ne ledajaký. Hankův dealer.

Jedna z prvních věcí, kterou jim strýc o jejich matce pověděl, bylo to, že Angela zaujímala jednoznačně zamítavé stanovisko vůči drogám a alkoholu. Celé roky se musela dívat, jak si její starší bratr pomalu kope hrob. Nakonec ho vymazala ze svého života a nehodlala ho do něj už nikdy vpustit. Hankovi na tom tehdy nezáleželo. Bylo mu šestadvacet a netoužil ani po rodině, ani po sexu, penězích či autech. Zajímalo ho pouze to, aby se mohl včas sjet.

Hank říkal, že Angela ze svého manžela Calvina Adamse vymámila slib, že nikdy nebude chodit s kolegy do hospody. Calvin svou ženu velice miloval, takže slib dodržel a alkoholu se skoro nedotkl. Přinejmenším nikdy nepil před svou mladou manželkou.

Samozřejmě se nedalo odhadnout, jak dlouho by mu to vydrželo, kdyby se dožil vyššího věku. Po třech měsících manželského štěstí ale Cal zastavil jedno auto kvůli překročení povolené rychlosti. Řidič ho dvakrát střelil do hlavy a ujel. Policie ho nikdy nechytila. Když Lenin otec dopadl na zem, byl už mrtvý.

Na manželově pohřbu Angela zjistila, že je těhotná. Ačkoli nepatřila k přecitlivělým ženám, kterým se při první příležitosti podlomí kolena, u Calvinova hrobu omdlela. Po sedmi měsících odešla do nemocnice, aby tam porodila svá dvojčata, a už se odtud nevrátila. K otravě krve nedochází často, ale bývá smrtelná. Novopečená maminka se infekci bránila dva týdny, ale životně důležité orgány nakonec selhaly a lékaři ji odpojili od přístrojů. Rozhodl o tom její nejbližší žijící příbuzný Hank Norton.

Hank častokrát říkal, že to bylo nejtěžší rozhodnutí v jeho životě.

Zjevně si to všechno vymyslel.

Angela Nortonová byla drobná žena s naprosto nevýraznou tváří. Jakmile se však usmála, nebylo možné ji přehlédnout. Měla tmavou pleť po své matce, která byla napůl Mexičanka. Její bratr naproti tomu vypadal jako hrouda tvarohu. Kromě toho se sestrou nesdílel náboženské zanícení, jež zdědila po matce katoličce. Angela se vášnivě ráda starala o druhé, zatímco Hank se vášnivě rád staral jen o své drogy.

Lena už byla dospělá, takže věděla, že v každém správném příběhu se dějí dobré i špatné věci. Teď si uvědomila, že Hank sám sebe vždycky líčil pouze v těch nejčernějších barvách.

Angela Nortonová se s Calvinem Adamsem seznámila na pouti pořádané její farností. Měl na starosti šerifovu tombolu a Angela zatoužila vyhrát košík pečivá, který byl mezi cenami, třebaže hazard je hřích. Když se s hezkým mladým policistou setkala, sotva odrůstala dětským střevíčkům. Byla plachá, ale zároveň také chytrá a vtipná. Navíc byla také velice laskavá a starostlivá.

Angelina a Hankova matka zemřela mladá při automobilové nehodě. Neměla žádné příbuzné a jejího manžela, profesionálního vojáka, zabili ve Vietnamu, ještě když byly děti malé. Cal neměl sourozence. Oba rodiče mu zemřeli, když mu bylo kolem dvaceti.

Ve městě neměl žádné další příbuzné, žádné strýčky ani tetičky. Nikoho, koho by Lena a Sibyla mohly navštěvovat.

Calvin Adams udělal skvělou kariéru. Na střední škole platil spíše za outsidera, takže když začal pracovat pro šerifa, překvapilo to hodně lidí. Stal se z něho dobrý policista. Byl přísný, ale spravedlivý. V každém sporu se vždycky snažil zůstat nestranný. Byl na svou funkci náležitě pyšný, ale nikdy se na nikoho nevytahoval. S Angelou se velice milovali a to, co se jim přihodilo, byla tragédie.

Hank seděl u sestřiny postele a čekal, až dodýchá. Potom čerstvě narozená dvojčata odvezl z nemocnice domů, protože nehodlal svou vlastní krev nechat napospas státu. Nebyl na nastalou situaci vůbec připravený, takže vystlal dva velké šuplíky prostěradly a polštáři a přeměnil je na provizorní dětské postýlky. Když své malé svěřenkyně uložil ke spánku, prošel celý dům a zničil veškerý alkohol.

Častokrát prohlašoval, že ten večer od základu změnil jeho život. Se svým starým dobrým známým se prý rozhodl skoncovat poté, co se podíval na dvě bezmocná miminka nacpaná do šuplíků na ponožky a uvědomil si, že jedině on je může zachránit před vousatou sociální pracovnicí.

Tohle Leně vykládal. Celý život ji postupně krmil samými smyšlenkami. Vzpomínala na deštivá odpoledne, kdy si se Sibylou hrály na osud vlastních rodičů. Předváděly tragický konec jejich krátkých životů a přitom se střídaly v roli skvělé, laskavé Angely. Jejich rodiče se tolik milovali. Určitě by si strašně rádi své dcerky pochovali. Kdyby zůstali naživu, všechno by bylo úplně, ale úplně jiné.

Anebo ne?

Hank častokrát tvrdil, že se svých závislostí vzdal právě toho večera, kdy si z nemocnice přinesl své neteře. Lena to ale zažila na vlastní kůži, takže znala pravdu. Alkoholu doopravdy nechal až po osmi letech. Osm let se na celé týdny nakládal do lihu a pořádal večírky, které trvaly několik dní a přitahovaly policii. Celou tu dobu jim lhal… Jenom lhal.

Lena s ním v tom domě žila a všechno viděla na vlastní oči. Přesto ji ani jednou nenapadlo, že by jí narkoman mohl o rodičích lhát. Proč by to také dělal? Co by tím asi získal? Lena se posadila s ručníkem na hlavě na svou postel a začala si jím sušit vlasy. Měla na sobě starou Hankovu parádní košili. Oblékla si ji, než s ním vlezla do sprchy, aby ho alespoň trochu omyla. Byl tak hubený, že přes gumové rukavice, které si na to natáhla, cítila všechny kosti v jeho těle. Kolem zápěstí a kotníků se mu táhly šrámy připomínající stopy po provaze. Lena věděla, že si je pravděpodobně způsobil sám, když se škrábal tak, až se mu kůže sloupala jako pomerančová kůra.

Svilušky. Feťácký svrab. Závislácké štěnice. Pro příznaky způsobené pervitinem existovala různá pojmenování. Droga u závislých vyvolávala svědění, kvůli němuž si až do krve rozdírali pokožku. Jeffrey se účastnil policejního vzdělávacího programu, v jehož rámci dvakrát do roka zasvěcoval středoškolské studenty do drogové problematiky. Lena si velmi dobře pamatovala, jak mu musela asistovat při první hodině. Když slyšela, jak její nadřízený vykládá o chemických reakcích, jež závislým kožní potíže způsobují a vedou k tomu, že si drásají tělo, rozbušilo se jí srdce.

Pervitin způsobuje zvýšení tělesné teploty, která vyvolává nadměrné pocení. Jak se pot odpařuje z pokožky, ničí ochrannou vrstvu mazu pokrývající svrchní vrstvu kůže. Dochází přitom k podráždění nervových zakončení, takže závislý má pocit, jako by mu něco lezlo pod kůží. Potom je schopen udělat cokoli a použít jakýkoli nástroj, jen aby se svého trápení zbavil.

Lena jednou sledovala, jak Hank vzal sekáček na led a začal se jím škrábat na paži. Nepřestal, dokud si úplně nerozdrásal kůži. Před chvílí viděla jizvu, která mu zůstala v místě, kde mu ji museli sešít. Měl po těle plno ran, jež všem bolestivě připomínaly, jak si dokázal ubližovat, jenom aby si ulevil.

Nikdy v životě ale nevypadal tak špatně jako ted.

Proč? Proč se zase vrátil k drogám, když se s nimi ze všech sil snažil skoncovat? Proč se Hank vrhl na něco, čím pohrdal? Určitě pro to existuje nějaký důvod. Musel dostat nějaký popud k tomu, aby si po letech zase vzal dávku.

Byl to ten dealer? Kupoval si Hank drogy od člověka, který zabil Leninu matku?

Lena si dosušila vlasy, vstala a podívala se na sebe v zrcadle nad toaletním stolkem. Kolem hlavy jí trčely tmavé kudmy, z nichž ještě odkapávala voda. Proč se sem vrátila? Jak to, že zase sedí na své posteli ve svém starém pokoji a suší si vlasy poté, co smyla nánosy špíny ze strýcova vyzáblého těla?

Je dospělá. Má práci a svůj vlastní domov. Hank už jí nemůže nic diktovat. Nijak na něm nezávisí.

Proč se tu tedy zdržuje?

„Lee?“ ozvalo se za ní a ve dveřích se objevil Hank v roztrhaném županu.

Měla úplně stažené hrdlo, ale kupodivu ze sebe dokázala vypravit: „Teď s tebou nemůžu mluvit.“

Zjevně mu to bylo úplně jedno. „Chci, abys odjela. Zapomeň, co jsem ti řekl. Prostě se vrať domů a dál si žij po svém.“

„Zastřelil ten člověk mého otce?“

Hank se jí podíval přes rameno. Lena věděla, že za ní visí plakát Ricka Springfielda ještě z dob jejího dospívání.

„Řekni mi pravdu,“ udeřila na strýce. „Řekni mi, jak doopravdy umřeli.“

„Tvého otce zastřelili, to přece víš, Lee. Ukazoval jsem ti článek z novin. Tobě i tvé sestře.“

Na to si vzpomínala, ale copak mu může věřit? Může po takové době vůbec důvěřovat i své paměti?

„A co má matka?“ zeptala se. „Říkal jsi, že ji zabil ten chlap.“

Strýc ztěžka polkl a odpověděl: „Zabila ji ztráta tvého táty, to jsem chtěl říct.“ Podrbal se na krku a pak na bradě. „Ten chlap, kterého jsi viděla, to neudělal. Zabili ji jemu podobní lidé. Gauneři, od kterých se musíš držet co nejdál.“

„Lžeš,“ prohlásila s neotřesitelnou jistotou.

Začal si škrábat ranku za uchem. Lena věděla, že za chvíli sebou začne škubat, protože bude potřebovat další dávku drogy.

„Kdy jsi s tím začal?“ zeptala se ho. „Kdy jsi do toho zase spadl?“

„To je úplně jedno.“

„Tak mi alespoň pověz proč,“ nevzdávala se, ačkoli mluvila skoro prosebným tónem. „Proč ses k tomu vrátil, Hanku? Hrozně ses snažil…“

„Na tom nezáleží,“ zněla odpověd.

„Už jsi starý,“ pověděla mu. „Tentokrát to nezvládneš. To si rovnou můžeš jít vybrat rakev.“

„Bude stačit, když mě hodíš do nějaké díry,“ prohlásil. „Stejně tam patřím.“

„Mám tě snad litovat?“

„Máš tady odsud vypadnout,“ odsekl. Na okamžik zněl jako starý známý Hank, který udává pravidla a člověk ho bud poslechne, nebo si může sbalit svých pět švestek a táhnout k čertu.

„Neodejdu, dokud mi nepovíš pravdu,“ řekla mu Lena. „Zůstanu tady, dokud mi nevysvětlíš, proč si takhle ubližuješ.“

„Vrať se do Grantu. Vrať se do práce, ke svým kamarádům a na mě zapomeň.“

Vstala z postele a sevřela ručník v ruce. „Nežertuji, Hanku. Neodejdu, dokud mi nepovíš pravdu.“

Nedokázal se jí podívat do očí. „Nemám, co bych ti řekl. Tví rodiče jsou mrtví. Na tom nic nezměníš.“

„Mám právo vědět, co se stalo.“

Pevně stiskl rty, zavrtěl hlavou a měl se k odchodu. Lena ho chytila za paži, aby ho zastavila. „Řekni mi, co se stalo mé matce. Řekni mi, kdo ji zabil.“

„Já jsem ji zabil!“ vykřikl a pokusil se vymanit z jejího sevření. „Chceš vědět, kdo ti zabil maminku? Já. Byl jsem to já! A ted se vrať domů a nech mrtvé odpočívat v pokoji.“

Ucítila, jak jí po něčem sjely prsty. Uvědomila si, že mu do masa tiskne zlomenou jehlu. Chtěla ho pustit, ale najednou prudce přitiskl dlaň na její ruku a přidržel ji tam, kde byla.

V očích se mu objevily slzy. Výraz jeho obličeje zjemněl, jako by na chvilku dokázal dohlédnout dál než ke své potřebě další dávky. „Ty a tvá sestra jste byly sluncem mého života. To si dobře zapamatuj.“

Lena se mu vytrhla. Spatřila kapičku zaschlé krve pod jeho krční tepnou, kam si píchl drogu, zatímco si sušila vlasy.

Odkašlala si a pokusila se spolknout knedlík, kteiy se jí udělal v krku. „Jestli si probodneš tepnu…“

„No jo,“ zabručel odevzdaně.

„Napuchne ti krk,“ pokračovala. „A udusíš se.“

„Jed domů, Lee,“

„Hanku…“

„Já vím, co bude,“ přerušil ji. „Nechci, abys u toho byla, až se to stane.“

Za dvacet let, které uplynuly od Leniny poslední návštěvy Okresní knihovny v Elawah, se nezměnilo vůbec nic. Výjimkou byl stolek s počítačem, který stál u zdi vmáčknutý mezi milostné romány a beletrii. Dokonce i ošuntělá halloweenská výzdoba vypadala stejně jako před lety. Knihovna byla vyzdobena fialovými kostlivci v oranžových cylindrech, černými kočkami se třpytivými ocasy a kotly s čarodějnickými lektvary. Chyběla jenom plastová dýně plná bonbonů, která obvykle stávala na informační přepážce. Lena podle momentálního složení čtenářstva usoudila, že knihovnici se za ně nechtělo zbytečně vyhazovat peníze. Většinu času trávila ve výtahu s pojízdným košem plným knih a tvářila se tak kysele, že předčila všechna halloweenská strašidla.

Když byly Lena se Sibylou malé, sestra v knihovně trávila velké množství času. Byla dobrou studentkou a neustále se hrbila nad domácími úkoly nebo vědeckými časopisy, které jí tehdejší knihovnice, slečna Nancy, objednávala v Braillově písmu. Lena se jenom potloukala kolem regálů a polohlasem nadávala, dokud je Hank nevyzvedl a neodvezl domů. Využíval knihovnu jako školní družinu a přicházel si pro své neteře, až když zavřel bar.

Lena nyní litovala své mladické nerozvážnosti a nezájmu o to, jak to v knihovně chodí. Sibyla byla slepá, ale dokázala by si ted sednout ke čtečce mikrofiši a bez problémů najít potřebné informace, zatímco Lena si s přístrojem nedokázala poradit. Byla tak nešikovná, že se jí podařilo úplně rozmotat dvě ruličky filmu s uloženým archivem tiskovin. Když se knihovnice vrátila ze suterénu a uviděla, co Lena provedla, zatvářila se ještě kyseleji než předtím.

„Půjčte mi to, než to rozbijete,“ vyjela na Lenu a filmy jí sebrala. Měla na sobě nápadné šperky, mluvila příliš hlasitě a chovala se nepříjemně. V ničem nepřipomínala slečnu Nancy. Byla navoněná odporně sladkým parfémem, jímž se marně snažila překrýt zápach cigaret. Lena odhadovala, že do suterénu chodí kouřit, aby ji žádný ze čtenářů neviděl.

Do přízemí veřejnost nesměla, což bylo stejné i před dvaceti lety. V budově knihovny původně sídlila radnice, která časem přestala městské správě stačit. Postavili ji v padesátých letech a měla veškeré znaky moderní architektury, od čítárny z betonu, kde si člověk snadno mohl rozbít hlavu, po kryt v suterénu. Lena se do něj jednou vplížila, aby tam s nesmírným zklamáním objevila staré volební seznamy a smlouvy o nemovitostech. Žádné pornografické knížky ani mrtvoly, o nichž se povídalo, že jsou v útrobách knihovny schované, tam nenašla. Původní funkci místnosti bez oken připomínalo jen několik kovových postelí v koutě a vysoké police nacpané kanystry s vodou a hovězími konzervami.

Lena usoudila, že ted celý prostor páchne po kamelkách bez filtru, protože tam chodí kouřit ta nejpříšernější knihovnice na celém světě.

„To bych opravdu ráda věděla, na co tohle chcete,“ vyjela na ni žena s mikrofiši v ruce. „Víte alespoň, co hledáte?“

„Jeden určitý den,“ odpověděla trpělivě Lena. „Šestnáctého července 1970.“

„No jo,“ zamumlala knihovnice tónem, který Lenu nechal na pochybách, zda ji vůbec poslouchala. Tvářila se, že je pro ni důležitější navinout oba filmy zpátky do obalů. Na zápěstí se jí na pružném řemínku houpal klíč od výtahu, který v pravidelných intervalech nepříjemně cinkal o kovový stolek.

Lena se na židli opřela, aby knihovnice, jež se nad ní skláněla, měla větší prostor. Přitom se snažila nedávat najevo svou netrpělivost. Nakonec vstala, aby se vyhnula ráně loktem, která jí neustále hrozila, a nechala ženu usednout na židli místo sebe. Když byla Lena malá holka, v knihovnách bývalo ticho a klid. O to se slečna Nancy pokaždé postarala. Hovořila „hlasem na blízko“, což znamenalo, že mluvila tak, aby ji slyšeli pouze ti, kdo od ní byli vzdálení jen na pár kroků. Stejným hlasem směli mluvit i návštěvníci knihovny. V době její služby se nesmělo běhat ani křičet a ona sama by zcela jistě nikdy neklela jako námořník, když se snažila něco najít na mikrofiších.

U stolu za Lenou seděla skupinka puberťaček. Měly před sebou rozložené knihy, ale ani jedna z nich se do nich nedívala. Místo toho se celou dobu hihňaly. Když do knihovny vešla Lena, jedna z nich si jí všimla a rychle se podívala do knížky, kterou držela v ruce. Leninu pozornost upoutalo něco úplně jiného.

Místnost byla malá a v jejím středu se nacházelo asi šestnáct knihoven. Lena kolem všech prošla bez povšimnutí a snažila se dohnat štíhlou ženu, která se schovávala za puberťačkami.

Charlottu Warrenovou objevila v oddělení literatury pro děti, kde se před Lenou zřejmě snažila skryt. Když k ní Lena konečně došla a pozdravila ji, měla nos zabořený do Pipi dlouhé punčochy.

„Ježíši, Lee,“ řekla s předstíraným překvapením, jako by to nebyla právě ona, kdo Leně zavolal a pověděl jí, že by se měla přijet podívat na strýce.

„Našla jsem Hanka,“ řekla jí Lena.

Charlotta vrátila knížku na polici a pečlivě ji zarovnala mezi ostatní tituly. Schválně si dávala na čas. Měla vyšisované plavé vlasy a tichý hlas. Už od dětství jí bylo předurčeno, aby se stala typickou americkou matkou, která se chová podle vzoru Oprah a Marthy Stewartové.

„Jak dlouho to s ním jde z kopce?“ zeptala se jí Lena.

„Asi tak měsíc.“

„Je v tom až po krk.“

„Proto jsem ti také zavolala.“

„Od koho to kupuje?“

„Jejda,“ ujelo Charlottě. Podívala se stranou a postrčila si tlusté brýle na nose. „Nic o tom nevím, Lee. Jednou jsem ho prostě viděla a nevypadal dobře, tak jsem si řekla, že bys o tom měla vědět.“

„Nevím, co pro něho můžu udělat,“ připustila Lena. „Pevně se rozhodl zemřít.“

„Má silné deprese od té doby, co Sibyla…“ Charlotta vůbec nemusela dokončovat větu. Obě dobře věděly, co má na mysli. Začala si hrát se zlatým křížkem, který jí visel na řetízku na krku. „Chtěla jsem jí jít na pohřeb, ale děti byly ve škole a já jsem…“ Hlas jí znovu selhal. „Pořád jsi u policie?“

„Ano,“ přitakala Lena. „A co ty, pořád jsi učitelka?“

Charlottin úsměv pohasl. „Už šestnáctým rokem,“ řekla.

„To je dobře,“ Lena se snažila vymyslet něco dalšího. „Sibyla učila hrozně ráda,“ dodala.

„Vdala jsem se. Víš o tom?“ zeptala se Charlotta. Lena zavrtěla hlavou, a tak Charlotta dodala: „Mám tři děti. Larry, to je můj muž, je skvělý otec. Dělá přesčasy, aby děti měly všechno, co potřebují. Chodí na všechny fotbalové zápasy, na školní divadlo a na koncerty školní kapely. Je to opravdu dobrý mužský, Lee. Mám štěstí.“

„To bych řekla.“

„Chodíš s někým?“

„Ne,“ zavrtěla Lena rázně hlavou. Rozhořely se jí tváře.

Charlotta se jí podívala přes rameno, jako by se obávala, že je někdo zaslechne. „Musím odvézt dceru domů a…“ Plačtivě se zasmála. „Bože, jsi jí neskutečně podobná.“

Dotkla se rukou Leniny tváře a nechala na ní svou dlaň spočinout déle, než bylo vhodné. Oči se jí zalily slzami a rty se jí rozechvěly potlačovaným citem.

„Charlotto…“

Charlotta ji vzala za ruku a pevně ji stiskla. „Postarej se o Hanka, Lee. Sibby by si to přála.“

Lena se dívala, jak přistupuje k jedné z dívek u stolu. Charlotta byla o několik let starší než Lena se sestrou, ale byla Sibylinou nejbližší přítelkyní. Od raného dětství až po střední školu tvořily nerozlučnou dvojici. Trávily celé hodiny v Sibylině pokoji, chodily spolu do kina a každé jarní prázdniny spolu jezdily na Floridu. Když se Sibyla odstěhovala na kolej, přestaly se vídat, ale jejich přátelství v podstatě nikdy neskončilo.

V jedné věci měla Charlotta pravdu. Sibyla by si opravdu přála, aby se Lena o Hanka postarala. Milovala ho jako vlastního otce. Kdyby byla naživu a zjistila, co provádí, zabilo by ji to. Co kdyby se ale dozvěděla, že jim Hank celou dobu lhal? Jak by se k němu chovala pak?

„Máte to nastavené,“ vyštěkla na Lenu z druhé strany místnosti knihovnice a mávla rukou směrem ke čtečce, jako by se jí nehodlala dál zabývat.

„Děkuji,“ odpověděla Lena. Žena už strkala klíč do zámku výtahu, aby co nejrychleji unikla do podzemí.

Lena se vrátila k přístroji. Potřebné informace mohla získat lepším způsobem. Mohla zavolat Jeffreymu a požádat ho, aby matčino jméno vyhledal v policejní databázi. Mohla zajít za šerifem a požádat ho o otcův spis. Případně mohla vystopovat Hankova dealera, přiložit mu k hlavě pistoli a oznámit mu, že pokud ještě někdy s jejím strýcem jenom promluví, vystřelí mu mozek přímo před jeho nablýskaným bílým autem.

Právě v dealerovi tkvěl problém. Jeffrey by určitě chtěl vědět, proč Lena hledá matčino jméno. Ba co hůř, nejspíš by jí chtěl pomoci. Nemohla mu dost dobře prozradit, že její strýc se zase dal na drogy a řekl jí pár šíleností, které si ted chce ověřit. Jeffrey by vyrazil do Reese, ještě než by stačila položit telefon.

Kdyby zainteresovala šerifa, mohla by také vzbudit nevítanou pozornost. Hank v drogách jel hodně natvrdo. Možná ho dokonce sledovali. Navíc Calvina Adamse zavraždili před víc než třiceti lety. Veškeré dokumenty týkající se jeho případu už byly dávno ztracené nebo skartované.

Musela se spokojit s možnostmi, které se v dané situaci nabízely. Pro začátek pátrání se nejlépe hodila knihovna. Hank toho Leně nalhal už tolik, že mu přestala věřit. Musela začít od píky a k pravdě se postupně dopracovat. Až zjistí něco víc a bude lépe vědět, na čem je, bude se možná moci obrátit na Jeffreyho o pomoc. Pracovala s ním dost dlouho na to, aby věděla, co ho bude zajímat. Ted se musí pokusit najít odpovědi alespoň na nějaké otázky.

Lena se posadila k zařízení a přelétla úvodní stránku novin Elawah Herald.

VRAŽDA ŠERIFOVA ZÁSTUPCE

Naklonila se co nejblíž k obrazovce zařízení a pečlivě text pročítala. Nevzpomínala si na článek, který jí Hank ukázal, když byla malá, ale určitě to byl ten samý. Obsahoval všechny podrobnosti. Zastavení rychle jedoucího automobilu. Mrtvý přímo na místě. Žádní podezřelí.

Takže alespoň o tom jí Hank nelhal.

Lena zmáčkla tlačítka na přístroji, přeskočila další vydání novin a pomalu se vracela zpátky. Herald vycházel každý týden a měl kolem patnácti, maximálně dvaceti stránek. Vražda jejího otce byla před lety nejsledovanější událostí ve městě. Objevovala se na úvodní straně během celého následujícího měsíce a novináři v podstatě jenom dokola opakovali totéž. Dvě rány do hlavy. Žádní podezřelí.

Zrychlila prohlížení a doufala, že kvůli týdnu, kdy zemřela její matka, nebude muset měnit film. Když našla rok 1971, zpomalila na počátku března. Hledala matčino jméno v nekrolozích, pak projela noviny z následujícího týdne a pak ještě z dalšího. Právě když se své marné hledání chystala vzdát, objevila na úvodní straně z 19. září fotografii.

Hank měl pouze jeden snímek své sestry. Byl to nepřirozeně vybarvený polaroid. Angele Nortonové na něm bylo asi sedmnáct nebo osmnáct let. Stála na neznámé pláži na Floridě a na sobě měla nenápadné jednodílné plavky s modrobílými kostičkami a širokou mašlí v pase. Vlasy měla vyčesané nahoru, paže držela podél těla a pózovala jako modelka. Bylo to v době, kdy se mladičké dívky snažily vypadat starší a dospělejší. Leně se vždycky líbil výraz matčina obličeje. Měla našpulené rty a vážné oči zvýrazněné modrými stíny a nápadnou černou linkou jako Kleopatra. Působila jako typická žena na počátku sexuální revoluce.

Když bylo Leně se Sibylou šest let, Hank zaplatil jednomu malíři, aby jim k narozeninám vytvořil Angelinu podobiznu. Její portrét visel nad pohovkou v obýváku. Stal se nedílnou součástí Lenina života, takže mu už téměř nevěnovala pozornost.

Na fotografii v novinách se ale pozorně zadívala. Angela Adamsová, rozená Nortonová, seděla ve starém houpacím křesle, které Lena znala z Hankova domu. V každé ruce držela miminko v za vino vačce.

Nad hlavou měla napsáno TRUCHLÍCÍ VDOVA A JEJÍ DVOJČATA.

6

Jeffrey seděl v zadním boxu bistra a poslouchal zprávy nahrané v hlasové schránce svého mobilu. Káva, kterou v bistru podávali, byla příšerně silná. Když se k Jeffreymu přiblížila servírka, aby mu dolila, s úsměvem jí naznačil, že nechce. Přitom si pomyslel, že kdyby se toho dehtu ještě trochu napil, rozskočila by se mu hlava. Už tak mu hučelo v uších a k tomu se ještě přidávalo šumění deště venku za oknem, takže měl pocit, jako by strčil hlavu do včelího úlu.

Stiskl na mobilu tlačítko, jímž zrychlil vzkaz od starosty Heartsdale. Starosta ho žádal, aby se dostal na kobylku skupině vandalů, jež v jeho ulici převrací popelnice. Podle jeho názoru se jednalo o první známky toho, že město začínají ovládat zločinecké gangy.

Poslední zprávu do schránky nahrál prodejce plastových stavebních desek, jenž s Jeffreym chtěl mluvit o úžasně výhodných cenových nabídkách. Jeffrey zaklapl mobil. Sára mu nevolala a nezvedala telefon v motelu. Doufal, že se jenom dlouho koupe. Potom si vzpomněl na špínu, kterou předešlého večera viděl na dně, a zadoufal, že se místo koupele šla projít na čerstvý vzduch. Měl o ni starost. Chovala se nezvykle tiše ještě předtím, než ji Lena napálila. Častokrát se v noci probudil a zjistil, že je vzhůru a leží k němu zády schoulená do klubíčka.

Ráno ji jen nerad zanechal samotnou, obzvláště když musela zůstat v tom příšerném pokoji. Vůbec mu nebylo po chuti, že ji musí vystavovat nepěkné odvrácené straně života, o jejíž existenci až do předchozího večera nic netušila. Jeffrey v motelu rozpoznal hodinový hotel, v němž si přicházeli na své řidiči kamionů, prostitutky a nezřídka také nevěrní manželé. Sám v podobných motelech strávil nejeden večer s nejednou ženou, takže takové zařízení snadno identifikoval. I úplný hlupák by pochopil, že to není normální motel. Když se ubytovávali, recepční se Jeffreyho zeptal, na kolik hodin bude pokoj chtít.

Jeffrey Sářino BMW zaparkoval tak, aby na ně bylo dobře vidět z ulice pro případ, že by je Lena hledala. Osobně se však domníval, že kolegyně je už dávno na půl cesty do Mexika. Částečně doufal, že tam zůstane. Zlobil se na ni, protože mu nedůvěřovala a hlavně protože napálila Sáru. Sám na sebe zuřil kvůli tomu, že vůbec dopustil, aby k tomu všemu došlo.

V jednom měla Sára pravdu, a to když tvrdila, že Lena byla předchozího večera vyděšená. Zjevně usoudila, že když se jí nepodařilo přimět Jeffreyho k odjezdu, bude nejlepší, když uteče. Otázkou však zůstávalo, proč chtěla Jeffreyho setřást. Čeho se mohla tak bát, že odmítla jeho pomoc? Osobu uvnitř cadillaku někdo zabil. Aby se Jeffrey proti Leně postavil, musela by provést něco opravdu hrozného. Možná by se s ní nerozkmotřil, ani kdyby měla na svědomí vraždu. Musí existovat nějaké vysvětlení, proč se do případu s cadillakem zapletla. Lena vždycky hrála vabank, ale nikdy nikoho nevystavila nebezpečí.

Jeffrey se nedokázal ubránit úvaze, jestli tělo na zadním sedadle sežehnutého auta náhodou nepatří Hanku Nortonovi. Po cestě do bistra zavolal na svou policejní stanici v Grantu, aby si z Leniny osobní složky nechal zjistit Hankovu adresu. Pokusil se zavolat na číslo, které mu Lena dala, ale nikdo se mu nehlásil. Navigace v Sářině autě adresu kupodivu našla. Jeffrey to považoval za znamení, že by se tam měl zajet podívat, jestli Hank Norton náhodou není doma. Dům vypadal opuštěně, ale Jeffrey to připisoval skutečnosti, že ho nikdo za posledních třicet let neopravil ani nenatřel. Byl by vystoupil a podíval se tam sám, ale naproti přes ulici stálo zaparkované policejní auto patřící někomu od šerifa. Když je Jeffrey míjel, řidič mu zamával.

Pokud by tělo v cadillaku patřilo Hankovi, vysvětlovalo by to, proč Lena utekla. Se strýcem sice nevycházela zrovna nejlépe, ale kdyby mu někdo zkřivil jediný vlásek na hlavě, vydala by se mu po stopě jako ohař. Kdyby ho zabila sama… Jefifrey nehodlal pokračovat v temných spekulacích. Po téměř dvaceti letech, co Lenu znal, by měl dobře vědět, jestli jeho podřízená patří mezi kladné hrdiny anebo mezi padouchy.

Předešlé noci v nemocnici měla možnost požádat ho o pomoc, ale radši se rozhodla vzít nohy na ramena. Zjevně chtěla něco podniknout na vlastní pěst. Jeffrey jí v tom hodlal zabránit. Je členkou jeho sboru a zapletla se do násilného trestného činu. Z nemocnice před něčím utíkala. Před něčím, co Jeffreymu za žádnou cenu nechtěla sdělit. Jeffrey se rozhodl vypátrat, co se stalo. Chtěl vědět, jestli se Lena k požáru auta jenom nachomýtla nebo zda jej sama založila. Jake Valentine vůbec nevěděl, co má dělat. Lenu z té bryndy může vysekat jedině Jeffrey.

Bylo by to samozřejmě mnohem snazší, kdyby měl alespoň trochu ponětí, co se vlastně děje.

Když projel kolem Hankova domu, zavolal na Geoigijskou správu věznic, aby se ujistil, že Ethan Green pořád sedí za mřížemi. Příjemná žena na druhém konci ho sice ujistila, že Ethan je stále v káznici, ale Jeffrey její informaci vyhledané v počítači příliš nevěřil. Pro jistotu ještě zavolal do vězení Coastal a promluvil si přímo s dozorcem. Když mu muž potvrdil, že Ethan opravdu v nápravném zařízení přebývá, ulevilo se mu. Nebyl ovšem takový hlupák, aby kriminálníka úplně vyškrtl ze svého seznamu podezřelých.

Ethan Green sice prohlašoval, že se napravil, ale tím nemohl zakrýt skutečnost, že je odmalička neonacistou. Vyrostl v neonacistické rodině a zavřeli ho spolu s kamarády stejného ražení. Jeffrey viděl černé hákové kříže a další nechutné obrázky, které měl mladík vytetované na kůži. Dalo se snadno předpokládat, že sotva se vrátil do vězení, zase se se svými kamarády dal dohromady. Zvířata jeho druhu dokážou přežít jedině ve smečkách. Otázkou zůstávalo, jak daleko sahá Ethanova moc za zdmi vězení. Muž, kterého Jeffrey potkal u nemocnice, měl na paži červený hákový kříž. Je spolčený s Ethanem? Poslal uvězněný neonacista jednoho ze svých druhů na Lenu? To by vysvětlovalo její strach. Ale neobjasňuje to, proč odmítá jeho pomoc.

Podíval se na hodinky a v duchu se sám sebe zeptal, co mohlo Nicka Sheltona zdržet. Oblastní zástupce GBI pro jihovýchod měl hodně práce. Bistro si pro setkání vybrali, poněvadž je oba měli na půl cesty. Bylo dostatečně daleko od Reese a zvědavců z řad jeho obyvatel, a dostatečně blízko k Maconu, takže Nick nemusel nadlouho opustit kancelář. Když si s ním Jeffrey domlouval schůzku, nebyl příliš sdílný. Doufal, že Nick mu bude schopen podat nějaké doplňující informace o Jaku Valentinovi a o tom, jak si vede ve funkci šerifa. Nick Shelton pracoval na případech, které přesahovaly hranice okresů, a Elawah pod něho spadal. Právě on mohl Jeffreymu povědět, jestli je v Reese činná nějaká neonacistická skupina. Jako agent GBI se pyšnil tím, že zavírá darebáky do vězení. Rád se předváděl, ale zároveň byl po čertech dobry policajt.

Měl skoro hodinu zpoždění.

Jeffrey vzal mobil a vyťukal číslo motelového pokoje. Když ráno odcházel, poprosil Sáru, aby se spojila s Frankem Wallacem v Grantu, ale oba dobře věděli, že je to jenom záminka, aby jí během dopoledne mohl zavolat a zkontrolovat ji. Jeffrey vážně pochyboval o tom, že jim totožnost majitele bílého sedanu nějak výrazně pomůže. Tento druh práce obvykle zadával služebně mladším podřízeným.

Jeffrey naslouchal vyzvánění telefonu a při každém dalším tónu se mu sevřela hrud. Vtom Sára konečně zvedla sluchátko.

„Jeffe?“

„Nějak nemůžeš popadnout dech, zdá se mi,“ řekl jí s úlevou nad tím, že slyší její hlas.

„Šla jsem se trochu projít,“ odpověděla a pak se dala do vysvětlování proč. Když se dostala k tomu, jak kupovala mapu, Jeffrey sevřel telefon tak pevně, že mu málem vyskočil z ruky.

„Takže,“ pokračovala Sára celá vzrušená svou procházkou. „Byla to jenom prázdná parcela, ale řekla jsem si, že bych mohla zajít na okresní úřad a podívat se, čí jméno je na vkladovém listu v katastru nemovitostí. A hádej, kdo to je?“

Jeffrey neměl slov. Jedna věc bylo zjistit majitele vozidla z relativního bezpečí motelového pokoje. Vlézt do neonacistického pelechu, nebo na ještě horší místo, ovšem bylo něco jiného.

„Haló?“ řekla Sára. „Jsi tam?“

Jeffrey si odkašlal a pokusil se mluvit klidně, místo aby automaticky zareagoval otázkou, co to ksakru provádí. „Jo, jsem,“ odpověděl.

„Povídala jsem, že bych mohla zajít na okresní úřad a…“

Ostře ji přerušil: „Potřebuji, abys zůstala v motelu, Sáro. Nikam nechoď a nikam už nevolej. Zůstaň v tom zatraceném pokoji a do ničeho se nepleť.“

Ted pro změnu zmlkla Sára.

Jeffrey pokračoval se zaťatými zuby: „Nemůžu pracovat, když se o tebe pořád bojím.“

Chvilku jí trvalo, než se zmohla na odpověď. „Dobře,“ řekla.

Jeffrey z jejího tónu pochopil, že se zlobí, ale v tu chvíli nemohl dělat nic jiného. „Slib mi, že tam zůstaneš, dokud se nevrátím,“ řekl.

Na druhém konci bylo zase ticho. Jeffrey si najednou uvědomil, že se zmýlil. Sára se nezlobila. Byla zklamaná sama ze sebe, protože ho rozhněvala. Jeffrey téměř slyšel, jak se plísní za to, že provedla další hloupost.

„Já vím, že jsi mi jenom chtěla pomoct, Sáro, ale když si představím, jak se sama potloukáš po okolí… Tady nejsi v Grantu. Nevyrostla jsi tu a místní tě neznají. Není to bezpečné, Sáro. Rozumíš mi?“

„Ano.“

„Miláčku…“ Zavrtěl hlavou, protože se mu nedostávalo slov. „Prostě zůstaň v pokoji, prosím tě. Budu se snažit vrátit co nejdřív.“

„Ne,“ odporovala. „Dělej svoji práci. Máš pravdu. Já tu počkám.“

Jeffrey si najednou připadal jako naprostý idiot. Podíval se výlohou bistra ven a spatřil Nicka Sheltona, jak vystupuje ze svého kombíku.

„Ty za nic nemůžeš,“ řekl Sáře. „Poslyš, právě dorazil Nick.“

„Tak fajn,“ odpověděla. „Povíme si to, až se vrátíš.“

Nepraštila telefonem, ačkoli Jeffrey by byl radši, kdyby to udělala. Sára se nerada podvolovala. Byla tvrdohlavá, sebevědomá a náročná. Měla všechny vlastnosti, jaké muž může u ženy chtít.

V poslední době však sledoval, jak se z ní stává oběť, která jenom trpně přijímá rány. Jeffrey v ní chtěl znovu probudit bojovnici, která se umí rozzlobit. Přál si, aby mu řekla, ať se jde vycpat, že ona dobře ví, co dělá. Že vlastně může být rád, že s ním tady v té díře ztrácí čas a pomáhá mu, když by mohla doma ošetřovat pacienty. Chtěl, aby na něho zařvala, aby se ostře ohradila proti Powellovým a všem ostatním vyžírkům, kteří se ji snaží deprimovat.

Chtěl po svém boku zase mít svou skvělou, krásnou ženu.

„Brýden, náčelníku,“ zahlaholil Nick Shelton, který vstoupil skleněnými dveřmi do bistra. Dlouhé hnědé vlasy se mu deštěm lepily k hlavě. „Promiňte, že jdu pozdě.“

Jeffrey vstal a potřásl mu rukou. „To nevadí,“ řekl.

„Leje tam jak z konve,“ podotkl Nick a zavolal na servírku: „Bylo by tam pro mě trochu čerstvého kafe, zlatíčko?“

Zeširoka se na něho usmála a odpověděla: „Ale samozřejmě.“

„Nenalévejte mi to plné, ano? Nechte tam asi takhle místa,“ instruoval ji a palcem a ukazovákem naznačil výšku okraje.

„Hned to bude,“ opáčila servírka, zachichotala se a mrkla na něho. Jeffreyho sotva pozdravila, když přišel. Nick v těsných džínách a s masivním zlatým řetězem kolem krku se jí asi líbil víc.

Agent GBI se díval za odcházející servírkou a s uznalým úsměvem hodnotil její velké pozadí. „Možná, že k tomu kafi dostanu ještě sladoučký zákusek,“ poznamenal.

Jeffrey se pokusil odvést jeho pozornost od servírky otázkou: „Jak se vám vede, Nicku?“

„Ále, makám jako šílenec,“ opáčil dotázaný a sáhl do zásobníku s ubrousky. Několik z nich roztrhal, než se mu podařilo vytáhnout jeden celý. „Stát mi kvůli protiteroristickým opatřením snížil rozpočet na polovinu. Máme tady gangů, dealerů a vrahů, že je nestačíme chytat, ale musíme vyhazovat peníze za opatření proti teroristům, kteří by Elawah nebo Grant ani nedokázali najít na mapě. Vlastně by se vůbec nemuseli obtěžovat. My se totiž za pár let sami vybijeme.“

Jeffrey ještě nezažil, aby si Nick na něco nestěžoval. Nechtěl ještě přilévat do ohně svými vlastními problémy. „To mě mrzí, že máte potíže, Nicku,“ poznamenal.

„Bob Burg ted na severu dělá nějakého konzultanta a má za to dvacetkrát tolik, co mu platil stát.“

Jeffreyho to začínalo zajímat. Bob Burg pracoval na stejné pozici jako Nick, jenomže měl na starosti okresy na jihovýchodě Georgie. „Co se stalo?“ zeptal se.

Nick si potrhanými ubrousky otřel déšť z obličeje a pravil: „Nejspíš si spočítali, že čas, který promarním odbíháním domů, abych se vyspal a vzal si čisté spodky, by se dal využít lépe. Vyhodili ho a dali mi na starost jeho území.“

„Vyhodili Boba?“

„Prý obě funkce sloučili v zájmu zefektivnění práce,“ zacitoval Nick jako kniha. „Je to banda nablblých kancelářských krys, která vůbec neví, jak to vypadá v terénu. A to radši ani nemluvím o bonusech, které začali vyplácet těm nahoře za to, že takovéhle blbiny vymýšlejí.“ Posadil se ve chvíli, kdy ke stolu přišla servírka. „Díky, zlatíčko. Jste úžasná,“ zavrkal a mrkl na ni. Žena se zahihňala a odvinila se pryč.

Nick pokračoval: „Vůbec se Bobovi nedivím, že s tím praštil, ale nechal po sobě strašný binec a já to ted za něho musím uklízet. Chybí nějaké papíry, spisy nejsou kompletní.“

„Tak to je mi líto.“

Nick jenom pokrčil rameny na znamení, že se nedá nic dělat. „Jak to vypadá se Sárou?“ zeptal se.

„Je v pohodě,“ zalhal Jeffrey, aby zaplašil smutek, který pociťoval.

Nick se na něho pronikavě zadíval přes hrnek a poznamenal: „Slyšel jsem, že jste si ve městě už našli pár kamarádů.“

„Tady se taky nic neutají, co?“

„Nestává se každý den, aby místní elitní jednotce utekl vězeň,“ opáčil Nick a zamrkal na něho. „A aby za svou námahu ještě dostala pěstí do břicha.“

Jeffrey s úšklebkem dodal: „Říkal si o to.“

„O tom nepochybuji.“

„Povězte mi, co o Jaku Valentinovi víte.“

Nick vzal ze stolu cukřenku a zvesela pravil: „Jo, Jake Valentine. Chlapec byl u policie sotva dva dny a už se chtěl stát šerifem.“ Zatímco mluvil, sypal si do kávy cukr. „Na úřad se třásl jeden starý korzár, Don Cook se jmenuje. Jenomže lidi ve městě už měli dost tatíků, co jenom posedávají na zadku, berou za to peníze a je jim jedno, že celé Reese jde do háje.“

„Pervitin?“ zatipoval Jeffrey. V Americe snad neexistovalo jediné město, které by zhoubný bílý prášek nesužoval. Dal se levně koupit a ještě levněji vyrobit. Jakmile jej člověk začal brát, nedokázal s tím přestat. Ničil životy všech, kdo s ním přišli do styku. Patřili mezi ně i někteří policisté, kteří se bezděčně chytili do pasti v nastražených laboratořích, jež s nimi vybuchly.

„Přesně tak,“ potvrdil Nick a odložil cukřenku. Vzal konvičku se smetanou a pokračoval: „Jake je sice trochu zelenáč, ale je to hodný kluk.“

„Mně připadalo, že ještě nemá ani řidičák.“

„To je sice pravda, ale je ochotný se učit, což se o většině ostatních rozhodně nedá říct. Dám ruku do ohně za to, že jestli ve funkci vydrží dost dlouho na to, aby se trochu otrkal, bude z něho hodně dobrý šerif.“

„Nepřipadá mi, že by ho jeho podřízení moc podporovali.“

„Někteří se mu na to možná vykašlou, ale jenom když půjde opravdu do tuhého.“ Potom ještě dodal: „A mimochodem, Don Cook nemá takovou moc, jak si myslí.“

„Víte něco o Jakově předchůdci?“

„To byl AI Pfeiffer. Dobrý policajt, ale když mu hodili oknem do obýváku zápalnou bombu, radši odešel do důchodu.“

Jeffrey si nebyl jistý, jestli se nepřeslechl. „Cože?“ zeptal se.

Nick přikývl a naplnil si hrneček až po okraj smetanou. „Zaútočili na jeho dům. Taktak zachránil ženu a vnuka. Sám měl na obličeji a obou rukách popáleniny třetího stupně a přišel o prst. Nedal to k soudu, protože nikdo nechtěl vypovídat. Neexistovali žádní svědci, zápisy z ohledání místa činu, prostě nic. Stalo se to za bílého dne v neděli odpoledne. Berte to jako varování, náčelníku. S těmihle chlapci není žádná legrace. Na to až příliš dobře vydělávají.“

„Neonacisté?“ zeptal se Jeffrey.

„Správně,“ opáčil Nick a pozorně se na něho zadíval. „Něco mi říká, že už jste se s nimi setkal.“

Jeffrey věděl, že ted je na něm, aby se svěřil. „Včera večer jsem před nemocnicí potkal jednoho chlapíka, vypadal jako ostřílený kriminálník. Na paži měl vytetovaný velký červený hákový kříž.“

„O tom se tu ví,“ prohlásil Nick a mávl rukou, jako by spolu jenom tak drbali. „Používá ho Bílé bratrstvo. Docela zajímavá partička nácků. Vznikla někdy v padesátých letech jako vězeňská skupina. Zvenku integrace, uvnitř segregace. Bílým chlapcům v celách se nezamlouvalo, že mezi ně přicházejí černí hoši, a tak to dávali najevo, jak jen mohli.“ Nick se naklonil kupředu a ztišil hlas. „V padesátých letech ve federálních a státních věznicích sedělo pětašedesát, možná sedmdesát procent bělochů. Vlastně to odpovídalo rasovému rozvrstvení venku,“

„Aha.“

„A ted je to obráceně. V některých vězeních je šedesát až osmdesát procent barevných. Z bělochů se tam stala menšina a většina vězňů jsou černoši a hispánci.“

„A pak vznikají gangy.“

„Jo. Mrzáci, Krvelační, Hošani, Rošťáčci, MS-13, Nacističtí tajní.“

„Což nás přivádí zpátky k pervitinu,“ doplnil Jeffrey.

„Jsou to rychle vydělané peníze, takže o ně vždycky bude rvačka. Vždycky se najde nějaký pitomec, který bude chtít všemu velet. Bílí jdou po bílých a černí po černých. Jediná barva, která je doopravdy zajímá, je zelená na dolaiovkách. Takže třeba Árijci začnou Tajným nakazovat, co mají dělat, a ti je na oplátku pošlou do háje. Do toho jim zastánci bílých začnou vyčítat, že zaprodávají vyšší rasu… Abych to zkrátil, všichni si musíme pořád dávat velký pozor.“

„Která skupina používá černý hákový kříž?“

„Vlastně všichni s výjimkou Bílého bratrstva.“ Protože předpokládal, na co se ho Jeffrey zeptá, rovnou mu odpověděl: „Zásadně spolu nevycházejí po dobrém. Když do jedné cely strčíte řekněme Bílého bratra s Tajným, jakmile se jeden druhému podívají na tetování, dopadne to, jako když jsou dva kohouti na jednom smetišti. Živý odtud vyjde jenom jeden.“

„Opravdu?“

„Válka mezi nimi zuří už tak dlouho, že si nikdo pořádně nepamatuje, jak vlastně začala. Když se někdo ke gangu přidá, musí mimo jiné přísahat, že zabije každého hajzla, který kope za druhý tým. Než si člověk nechá vytetovat ten kříž, měl by si to pořádně rozmyslet, protože pak už je to na celý život. Jedno, jestli má červenou nebo černou barvu. Než spolu tyhle dvě odnože uzavřou příměří, to se dřív dočkáme míru na Středním východě.“

Jeffreymu se ulevilo. Ethana Greena mohl z událostí v Reese prozatím vynechat.

Nick se odtáhl od stolu a vzal hrnek s kávou do obou dlaní. „Slyšel jste o tom případu s Pekelnými anděly na západním pobřeží?“ zeptal se.

Jeffrey zavrtěl hlavou.

„Skupinka pěkných gaunerů. Většinu dospělosti proseděli v lapáku bez šance, že se dostanou ven, takže pro ně lidský život nemá vůbec žádnou cenu. Bez mrknutí oka zapíchli pár lidí. Federálové se je snažili postavit na roveň organizovaným zločineckým bandám a pak jim zatnout tipec. Během soudu ta hovada museli násilím držet na zemi. Jeden z nich měl už škraloup kvůli tomu, že pobodal svého právníka plnicím perem. Nemají co ztratit, jenom v chládku čekají na svou příležitost. Ví, že se na slunce budou celý život dívat skrz mříže, takže je jim jedno, kolik mrtvých za sebou zanechají.“

Jeffreymu ztuhla krev v žilách. „Vraťme se k tomu Bílému bratrstvu,“ řekl.

„Správný název je vlastně Bratrstvo čisté bílé rasy, ale to je přece jenom trochu dlouhé.“

„Povězte mi o nich něco víc.“

„V posledních pěti, možná deseti letech mu šéfují dva bratři, Carl a Jerry Fitzpatrickové. Carl je zrovna ve vězení a Jerry žije se zbytkem rodiny v sídle za miliony dolarů. Považuje se za kazatele Bílé cesty.“

„Takže právo věrný?“

„A sadista k tomu,“ doplnil Nick. „S Jerrym nejsou žádné žerty. O zatoulané ovečky se stará zásadně sám. Najde si je a potom s nimi pořádně zatočí, aby si zbytek stáda zapsal za uši, že sejít z pravé cesty se nevyplácí. I dospělí chlapi jako hory s dvaceti zářezy na pažbě se dokáží úplně podělat, když si představí, že by po nich Jerry mohl jít.“

„To ho ještě nikdy nechytili?“

„Ale ano, dokonce ho už mnohokrát obvinili, ale nakonec z toho pokaždé vyvázl. To víte, svědci většinou změní názor, když jim někdo strhá nehty nebo se jim ztratí děti.“

„Kde je to jeho sídlo?“

„V jednom městečku v New Hampshire. Jmenuje se Keene.“

„To je zvláštní, ale čím to, že se člověku pokaždé uleví, když zjistí, že tihle pánové jsou Yankeeové?“

Nick si v předstíraném překvapení přitiskl ruku na hrud a prohlásil: „Rasisté na liberálním Severu? Co si to dovolujete, pane?“

„Do nebe volající,“ přitakal Jeffrey a nikoli poprvé se v duchu sám sebe zeptal, proč se zbytek Ameriky snaží věřit, že rasismus existuje pouze ve státech bývalého Jihu. Jako kdyby události ve Watts a Harlemu nebo případy Rodneye Kinga a Abnera Louimy byly na severním území naprosto výjimečné.

Nick pokračoval: „FBI bratry Fitzpatrickovy sleduje, ale nejsem si jistý, jakou mají prioritu. Ten humbuk kolem přistěhovalců, co se ted rozjel, funguje jako bezplatná propagace neonacismu. Výroky, že bychom měli uzavřít hranice a vyhostit lidi s divnými jmény, najednou nikomu nepřipadají extremistické.“

„To je fajn, že Fitzpatrickové dostali šanci,“ poznamenal Jeffrey. „Za co ten jeden sedí?“

„Za zastřelení dvou policajtů.“

„Má New Hampshire trest smrti?“

„Právě jenom za tohle,“ opáčil Nick. „Problém je v tom, že nejvyšší trest se tam dává až od sedmnácti. Když Carl stiskl spoušť, do sedmnáctých narozenin mu zbývaly dva týdny. Dostal doživotí bez možnosti podmíněného propuštění. Je to chytrý chlapec, tenhle Carl. Ve vězení se seznámil s těmi správnými lidmi, nadělal si pár dobrých kontaktů, vypracoval se a, jak už to tak bývá, umlátil svého šéfa činkou a převzal vedení organizace. Zkrátka se dovedl vyšvihnout.“

Jeffrey se pokoušel nemyslet na zastřelené policisty a na to, jak se s jejich ztrátou asi vyrovnaly jejich rodiny. „A jak si tedy ti Fitzpatrickovi vydělávají?“ otázal se.

„Tvrdě dělají do pervitinu. Hodně tvrdě. Tak, že jsou ochotní vraždit. Mají pod palcem všechno, co projde jihovýchodní cestou, od Floridy na sever. Někteří členové klanu jsou multimilionáři. Jedinou nevýhodou jejich podnikání je to, že se málokdy dožijí třicítky.“

Tohle Jeffrey věděl. „A?“

Nick si při řeči přisypával cukr do kávy. „Tvrdí, že jsou privilegovaní. Bílá barva kůže je prý nadřazuje všem ostatním a měli by tedy vládnout. Vidí v tom boží poslání.“ Kolem jejich stolu prošla servírka a Nick na ni zamrkal. Pak se otočil zpátky k Jeffreymu s otázkou: „Vyznáte se v dějepisu, vidte?“

„Tak trochu.“

„Tak já vám trochu doplním vzdělání,“ začal Nick. „Bílé bratrstvo založil jeden veterán z druhé světové. Byl to člen Národní gardy odněkud ze západu a jmenoval se Jeremiah Todd. Tvrdil, že patřil k pěším oddílům, které pomáhaly osvobodit Dachau.“ Nick ochutnal kávu a znovu si do ní přilil smetanu. Jeffrey v sobě potlačil touhu sebrat mu hrnek z ruky a mrštit jím do místnosti. Místo toho naslouchal jeho vykladu. Nick pokračoval: „Když se Todd vrátil z Německa, začal všem vykládat, že je to jenom uměle nafouklá bublina, že novináři jenom dělají mnoho povyku pro nic. Vždyť byl osobně přímo na místě a viděl to na vlastní oči. Pár Židů tam prostě dělalo potíže ve snaze zničit Ameriku.“

Jeffrey pocítil silné znechucení. „Takže on popíral holokaust?“

„Přesně tak.“

„Jak přišel na červený hákový kříž?“

„Než se dostal k moci Hitler, a to tedy nelžu, měl Toddův oddíl Národní gardy červený hákový kříž na uniformě.“

Jeffrey ho doplnil: „Domorodí Američané ho používali jako symbol štěstí.“

„Správně,“ potvrdil Nick. „Mnohé jižní a západní divize používaly domorodé dorozumívací značky. Národní garda jim během války samozřejmě nařídila, aby je změnily, ale divize, v níž sloužil Jeremiah Todd, tu svou nosila na uniformách ještě na začátku třicátých let. Víte přece, jací tihle hoši jsou. Nevzdávají se tradic nijak snadno.“

„Jak se Todd dostal do vězení?“

„Přepadl pár obchodů se zbraní v ruce, snad s pistolí nebo s nožem. Podrobnosti neznám. Stačí, když řeknu, že ten blbec se do vězení dostal stejným způsobem jako všichni ostatní.“

„Předpokládám správně, že je mrtvý?“

„Asi před dvaceti lety se dostal s někým do křížku v jídelně kvůli rohlíku,“ informoval ho Nick. „Ale nějací pravověrní po něm zjevně zůstali a ti šířili jeho evangelium dál, až do New Hampshire. Gangy ve věznicích se zase obrozují, obzvlášť ty, co hlásají nadřazenost bílých. Když se člověk dostane dovnitř, musí se k něčemu přihlásit. Musí si vybrat ochránce, aby ho nepobodali jeho soukmenovci, neznásilnili ho Árijci anebo ho nezmlátili barevní. Uvnitř vězení to zdaleka nekončí. Pokud jim tam někdo něco provede, podají si jeho rodinu venku. Jak jsem říkal, většina z nich nemá co ztratit. Co horšího se jim ještě může stát? Dostanou sedmé doživotí? Budou mít vycházku jenom hodinu týdně místo dvou? Vědí, že odtud nikdy nevytáhnou paty, tak co?“

„A prodávají drogy i venku?“

„Uvnitř i venku,“ potvrdil Nick. „Armageddon musí někdo financovat a tihle hoši na něj rozhodně nepůjdou vydělávat prací.“ Nick upil kávy a zeptal se: „Jak do toho zapadá Lena?“

„O tom nemám nejmenší ponětí,“ přiznal Jeffrey.

„Hrozně rád bych viděl, jak se Jake tvářil, když zjistil, že mu pláchla.“

„Rozhodně se u toho nesmál, to vám garantuji.“

„Víte, proč zdrhla?“

Jeffrey zavrtěl hlavou a poznamenal: „Jako bych někdy věděl, z jakého důvodu co provádí.“

Nick se uznale zasmál. „Vždycky to byla ženská jako vítr.“

Jeffrey neměl náladu probírat s ním Leniny vlastnosti. „Jak to, že toho o těch lidech tolik víte?“ zeptal se místo toho.

„Vzpomínáte si na Amandu Wagnerovou?“

Jeffrey se s vyjednavačkou o rukojmích setkal před několika lety, když do Grantu povolali GBI, aby rozřešila jistou zapeklitou situaci. „Co má tohle společného s taktikou?“

„Nic. Wagnerová dala dohromady nový tým, který řeší násilné činy přesahující hranice okresů. Takový útvar rychlého nasazení, který se má prokousat byrokratickými nástrahami, hahaha. Tihle hoši, myslím Bílé bratrstvo, už na severu nadělali hodně potíží.

V Cherokee, Rabunu, Whitfieldu. Amanda před pár měsíci svolala do Atlanty všechny terénní pracovníky. Předložila nám holá fakta a upozornila nás, na co se máme zaměřit.“

„A co to je?“

„Většinou hlavně červený hákový kříž. V malých městech vyrábějí pervitin ve velkém a odtud ho přes Atlantu, New York a New England distribuují až do Kanady. Ani pořádně nevíme, kolik lidí do té organizace patří. Odhady se pohybují mezi několika stovkami a několika tisíci.“ Odmlčel se a zavrtěl hlavou. „Je to pořád to samé. Vyhledávají neplnoleté kluky, kteří si připadají nepochopení a izolovaní. Jsou pro ně jakousi náhradní rodinou, která jim vštípí určitý hodnotový systém, jenž jim poskytne odpověd na otázku, proč jsou chudí, i když jsou bílí. Živí v nich nenávist a pak jim strčí do rukou zbraně. Sám jste to viděl, náčelníku. Tihle kluci se párkrát dostanou do vězení, pokaždé je pustí, no a pak je jednoho dne zavřou za něco velkého. Pak se dozvíte, že velí na jednom bloku, hrabou pěkné peníze a udělují rozkazy svým vojákům venku. Jen se podívejte na Carla Fitzpatricka. Snad si nemyslíte, že by na svobodě dokázal soustředit tolik moci?“

Jeffrey se najednou začal cítit nesnesitelně unavený. Nebyl si jistý, jestli to má něco společného s Lenou. Jakýsi vnitřní pocit mu napovídal, že z té věci s neonacisty nevzejde nic dobrého. „Povíte Amandě, že jsou činní v Elawah?“

„Právě ona mi o nich řekla,“ zněla odpověd. „Ale víte stejně dobře jako já, že GBI nemůže začít vyšetřovat, dokud ji místní policie přímo nepožádá o pomoc.“

Jeffrey věděl, že Nick má pravdu. Stejně dobře věděl i to, že GBI se někdy snaží připravit dopředu, pokud předpokládá, že ji nějaké město požádá o pomoc. „Našel jste nějaké informace o skupině z Elawah?“ zajímal se.

„Moc ne,“ přiznal Nick. „Vypadá to, že má dost pevnou strukturu. U některých gangů přesně víte, kdo všemu velí, protože ten gauner chce, abyste to věděl. Nedávají se ke gangům, aby se schovávali za máminy sukně. Chtějí být pěkně vidět a hrát si na velké kluky. Líbí se jim, jak se na ně lidé bázlivě dívají, když jedou po ulici.“

„Ale v Elawah to tak není?“

„Správně. V Elawah ne. Navíc to ani není styl Bratrstva,“ přitakal Nick. „Fitzpatrickové to dělají tak, že zaháčkují pár klíčových osob ve městě a pokud se vyskytnou nějaké potíže, pošlou na místo člověka zvenku, aby problém pomohl vyřešit. Tím pádem si nikdo neušpiní ruce a neexistuje žádný viník, pokud někoho chytí. Konec světa berou smrtelně vážně. Jednoho dne přijde Ježíš, vyhladí všechny barevné a Carl a Jerry Fitzpatrickové budou všemu vládnout.“

Jeffrey se začal cítit stísněně. O pravověrných se všeobecně vědělo, že je jim všechno jedno, protože nemají co ztratit. Do čeho se to Lena namočila?

Nick pokračoval: „V Elawah žijí asi dva nebo tři zanícení stoupenci, kteří dělají špinavou práci. Neptejte se mě, jak se jmenují, protože já to nevím. Trochu jsme se v tom pošťourali, ale pak to nějak usnulo. Člověk, který jim velí, se rozhodně nehodlá ukazovat. Jako čaroděj ze země Oz. Takhle nějak jejich organizace funguje. Nechtějí se ukazovat ani vytahovat. Nejde jim o bílé maso. Zajímají je jenom peníze a moc.“

Jeffrey se opřel a sledoval, jak si Nick znovu přisypává cukr do kávy. „Co šerif?“ zeptal se ho.

„Valentine?“ Nick zavrtěl hlavou. „Jake v tom nejede. Na toho je to moc důmyslné. Tomuhle šéfuje někdo hodně trpělivý a hodně mocný.“

Měl na mysli někoho staršího a vyspělejšího. „Cook?“

„Vsadil bych se, že si občas vezme úplatek, ale že by v tom jel?“ Nick znovu zavrtěl hlavou. „Neřekl bych.“

„A co Pfeiffer? Třeba začal chtít moc peněz, a tak mu do obýváku hodili bombu.“

„To by dávalo smysl, kdyby jako šerif neměl nástupce. Víte, jak to chodí, když odejde autorita, začne rvačka o její místo. Jenže žádná rvačka nenastala. Kdybyste se podíval na čistotu, zjistil byste, že po Pfeifferově odchodu se zvýšila.“

Jeffrey věděl, že protidrogové útvary svou úspěšnost měří podle čistoty drogy prodávané na ulici. Méně čistý materiál v oběhu znamenal úspěch v narušení zásobovacího kanálu. Pokud byla droga čistší, znamenalo to, že zločinci vítězí nad zákonem.

Jeffrey se Nicka zeptal: „O jak vysoké peníze se tu může jednat?“

„Jenom v Elawah?“

Jeffrey přikývl.

„Takovou částku vy ani já neuvidíme za celý život. Leda při ukládání důkazního materiálu do trezoru. Nedávno v Atlantě udělali zátah a chytili při něm dva chlápky s opancéřovanou dodávkou napěchovanou krystalickým pervitinem. V novinách se psalo, že má cenu přes tři sta milionů,“

Jeffrey si takovou částku ani nedovedl představit. „Proč ten bývalý šerif, ten Pfeiffer, neoslovil GBI?“

„Na to se ho budete muset zeptat sám,“ odpověděl Nick, sáhl do zadní kapsy kalhot a vytáhl z ní navlhlý list papíru „Když jste povídal, že jste v Reese, myslel jsem si, že možná budete mít pár otázek, na které vám nebudu schopen odpovědět. Trochu se mi to namočilo,“ řekl omluvně a rozbalil papír. „Ten starouš odsud bydlí dost daleko, takže budete potřebovat dobrou mapu. Půjčím vám svou, když mi slíbíte, že mi ji vrátíte.“

Jeffrey očima rychle přelétl adresu a všiml si, že město leží minimálně čtyři hodiny cesty z Reese. „On nemá telefon?“ otázal se.

„Nejbližší inženýrské sítě jsou od něho tak daleko, že by mě dost překvapilo, kdyby měl alespoň elektriku.“

Jeffrey se znovu zadíval na kus papíru, který mu Nick podával. Okres Elawah nespadal do jeho pravomoci a místní policisté nebyli jeho lidé. Jake Valentine se ani slovem nezmínil o tom, že by potřeboval nějakou pomoc, a i kdyby to udělal, Jeffrey neměl v popisu práce tahat ho z trablů. Přijel na pomoc Leně, ne aby honil bandu nácků. Potíž byla v tom, že se skoro neměl čeho chytit. Věděl, že může leda pokračovat v tom, co započala Sára, a jít se podívat do výpisu z katastru nemovitostí.

Sára. Nemůže ji jen tak nechat samotnou v motelovém pokoji a odjet někam až k hranicím s Floridou. Když ji vezme s sebou, nebude to vypadat tak oficiálně. Nick se zmínil, že Pfeiffer je ženatý. Sára by trochu zabavila manželku a Jeffrey by jejímu muži položil pár nepříjemných otázek.

Nick k němu stále napřahoval ruku s papírem. „Tak co bude, šéfe?“ zeptal se ho.

Jeffrey znovu zaváhal a vzpomněl si na hrůzu v Lenině hlase, když Sáře říkala, aby okamžitě odjeli. Nehodlal nikomu nic nalhávat, obzvlášť ne sám sobě. „Budu si od vás muset půjčit tu mapu,“ odvětil.

7

Motel Sladký domov na okraji Reese pro Lenu předešlého večera představoval jediné místo, kde mohla přespat. Dvoupatrová budova z tvárnic vypadala jako vystřižená ze starého krváku. Lena mu v dětství říkala Hampejz. Byl pro ni místem, kam chodili souložit lidé, kteří se nechtěli blíž poznat. Lena v šestnácti právě tam přišla o panenství. Chodila s dvaatřicetiletým Benem Carverem, na němž jí připadal přitažlivý snad jenom jeho věk. Byla s ním nuda a jeho inteligence hraničila s demencí. Zrovna se s ním chtěla rozejít, když Hank zjistil, že spolu chodí. Zakázal jí dál se s Benem stýkat. Večer nato už ležela na zádech v Hampejzu.

Nemohla tvrdit, že se jednalo o nejnudnější tři minuty v jejím životě, ale nebylo k tomu daleko. Musela přiznat, že když jí Ben druhý den nezavolal, rozhodně jí kvůli tomu nepukalo srdce. Lenu děsila představa, že by mohla otěhotnět, takže myslela jenom na to. Ben sliboval, že použije kondom, ale Lena se cítila tak trapně, že se o tom nepřesvědčila. Nedokázala se nijak chránit.

V jediné lékárně ve městě odmítali předepisovat antikoncepční pilulky. Pokud věděla, vlastní ji pořád stejný člověk. Vsadila by se, že ten darebák úplně klidně prodává svobodným mužům viagru po deseti dolarech za pilulku.

Ne že by antikoncepce fungovala stoprocentně. Vždycky existovala téměř mizivá možnost, že pilulka nezaúčinkuje nebo že se kondom protrhne. Než se pak člověk nadál, seděl na tvrdé umělohmotné židli na klinice v Atlantě a čekal, až ho zavolají na sál.

Lena si ten den pamatovala do nejmenšího detailu, včetně sedadel židlí a plakátů na stěnách. Hank přecházel sem a tam po parkovišti a něco si přitom mumlal. S Leniným rozhodnutím nesouhlasil, ale svým podivným způsobem ji až do konce podporoval. „Nemám právo soudit druhé,“ povídal. „Všichni chybujeme.“

Byla to opravdu chyba? Většina lidí bleskově potvrdila, že v případě znásilnění je interrupce v pořádku. Jako by skutečnost, že akt pro oběť nebyl příjemný, mohla vyvážit předsudky, s nimiž se k zákroku stavěli v ostatních případech. Lenin vztah s Ethanem se dal charakterizovat nejrůznějšími způsoby, jako bouřlivý, plný násilí, brutální… Někdy ale také býval něžný a téměř láskyplný. Lena s Ethanem ve skutečnosti většinou spala dobrovolně. Častokrát se ho začala dotýkat jako první, aby ho přivábila do postele. Dokázala by si vzpomenout, kdy přesně počali svůj omyl a jestli to tehdy bylo dobrovolné nebo ne? Uměla by rozlišit mezi bitím a milováním?

Bylo jejich nenarozené dítě opravdu pochybením?

Lena se posadila na posteli. Už na to nechtěla myslet.

Došla k umyvadlu a z tašky vytáhla kartáček na zuby. Předchozího večera jej nechtěla na umyvadlo odložit. Kdoví, co se na jeho popraskaných umělohmotných rozích odehrálo. Místnost byla ještě odpornější, než jak si ji pamatovala z mládí. Koberec byl změklý plísní, takže se jí do něj bořily boty. Povlečení na posteli bylo tak nechutné, že raději spala oblečená. Celou noc se převalovala, budila se a zase usínala. Vyrušil ji i sebemenší zvuk a bála se, aby se k ní noční recepční nepřikradl s univerzálním klíčem a nepokusil se ji znásilnit. V podobných místech se to běžně stávalo.

Celou noc měla při ruce pistoli.

Z mysli jí nešla fotografie z novin. Když se zrovna nebála, že ji někdo znásilní nebo zabije, vrtal jí hlavou osud její matky a lži, které o ní celý život vykládal jejich strýc. Už jí bylo zcela jasné, že Angela Adamsová nezemřela po dvoutýdenním kómatu v nemocnici. Zůstala naživu ještě minimálně šest měsíců po narození dvojčat. Když ji fotografovali do novin, chovala je v náruči a pózovala. Přitom povídala reportérovi, že manželova nevyřešená vražda je výsměchem slušnosti. „Milovala jsem Calvina víc než sebe,“ řekla mu. „Měl by ted stát vedle mne jako pyšný otec těchto nádherných dětí.“

Její slova Leně připadala přeslazená, ale působivá. Matka je milovala. Ztráta manžela ji hluboce ranila. Vždyť své dcery držela v náruči.

Lena přecházela po pokoji se zubním kartáčkem v ústech. Kdy Angela doopravdy zemřela? Jak se to vlastně stalo? Hank povídal, že ji zabil gangster, kterého Lena potkala před strýcovým domem.

Byla si jistá, že jí pověděl pravdu, nebo přinejmenším svou verzi pravdy.

Chtěl ale Hank říct, že ten člověk její matku zabil doopravdy? Rozhodně byl dost starý na to, aby se dalo uvažovat, že zastřelil Calvina Adamse. Byl to právě on, kdo si policistovu vraždu před lety objednal? Zůstala kvůli němu Angela sama se dvěma dětmi? Bylo toho na ni moc? Viděla v sebevraždě jediný způsob, jak se zbavit bolesti? To by Lena chápala. Sama o tom častokrát uvažovala.

Sebevražda by vysvětlovala, proč Hank lhal o čase a způsobu Angeliny smrti. Nechtěl holčičky zatěžovat matčiným odchodem z tohoto světa. To Lena dovedla pochopit a možná i odpustit. Takové lži měly svou logiku.

Matčina sebevražda by vysvětlovala, proč se Hank své problémy pokouší řešit stejným způsobem. Lena jako policistka věděla, že sebevražedné sklony se v rodinách častokrát dědí. Byla si jistá, že pokud Hank bude pokračovat stejným tempem, do konce měsíce skončí na prkně. Ubližoval si naprosto dobrovolně. Podle Leny má strýc obrovskou vůli k životu. Jinak by přece nedokázal dvacet let přežívat na nějakém svinstvu. Stejně tak by najednou nerezignoval na život, pokud by k tomu neměl dostatečně pádný důvod.

Lena vyplivla zubní pastu do umyvadla a vypláchla si ústa balenou vodou.

Hank sice bral drogy, ale vždycky se přitom choval opatrně. Možná se považoval za narkomana na úrovni, který má drogu pod kontrolou, a pohrdal těmi, kdo se jí nechávají zcela ovládat. Ačkoli měl výpadky a tělo mu hyzdily otevřené rány, v jednom byl opatrný. Důsledně pečoval o své žíly. Právě jimi se látka vpravovala do krevního oběhu, takže je potřeboval mít v dobrém stavu. Zásadně nevařil s pomocí stejné jehly, jakou si píchal, protože zbytky ze lžíce ji mohly zalepit, takže by potom na paži zanechala větší jizvu. Vždycky si bral čistou stříkačku, nové dezinfekční proužky a vitamin E, aby vpichy byly co nejmenší. Než si šlehl, nekouřil, protože po nikotinu se hůř hledaly žíly a jehla se do paží nezapichovala ve správném místě.

Samozřejmě míval období, kdy mu jeho potřeba zatemňovala mozek. Prozrazovaly to jeho jizvy na předloktích a občasná ztráta citu v rukou a nohou, která byla následkem jejich nedostatečného prokrvení. Na narkomana se ovšem vždycky choval dost zodpovědně.

Až dosud.

Lena pustila sprchu, ale pak si to rozmyslela. Připadalo jí, že když bosýma nohama stoupne do zašedlé vany, jenom se o ni ušpiní. Zkontrolovala zámek na dveřích, potom se rychle svlékla a natáhla na sebe čisté kalhotky a džínsy, které na sobě měla předešlého dne. Z tašky vytáhla tričko a oblékla si je. Nespouštěla přitom oči ze dveří.

Po včerejšku bylo jasné, že Hank jí nic neřekne. Netušila, proč s ní odmítá mluvit, ale věděla, že je stejně tvrdohlavý jako ona. Mohla do něho horem dolem hučet, mohla ho prosit nebo dokonce bít. Věděla, že nepromluví, dokud sám nebude chtít. Podle toho, jak včera vypadal, se dalo předpokládat, že pokud se nestane nějaký zázrak, s největší pravděpodobností si své tajemství vezme do hrobu.

Lena se na sebe podívala do zrcadla nad toaletním stolkem. Bylo nakloněné k posteli a v rozích mělo vyrytou umělou krajku. Konečně v něm viděla jenom sebe a ne Sibylu. Sestra zůstala navždy uvězněna v minulosti. Nikdy se jí kolem očí nenadělají tenké vrásky a nebude jí vidět bledá jizva na levém spánku. Na hlavě se jí nezačnou objevovat šedé vlasy, jaké si před týdnem Lena našla a odevzdaně vytrhala pinzetou. Kdyby Sibyla zůstala naživu, nikdy by se na svět nedívala tvrdým, chladným pohledem plným vzdoru.

Sibyla se nikdy nedozví, že jejich matka nezemřela po porodu a žila dostatečně dlouho, aby své děti mohla sevřít v náruči. Nezjistí, že se Hank nakonec úplně oddal své závislosti, přesně jak to Lena vždycky předpovídala. Nebude stát u jeho hrobu a proklínat jeho slabost.

Hank zemře. Lena věděla, že pokud se mu nedostane lékařské pomoci, sám se ze své současné situace nikdy nevyhrabe. Kdykoli na něho pomyslela, nevybavil se jí Hank, jenž posledních pětadvacet let vzorně docházel na setkání Anonymních alkoholiků a přispěchal Leně na pomoc, kdykoli to potřebovala. Na mysli jí vytanul narkoman, jehož znala v dětství. Feťák, jemuž byla injekční stříkačka milejší než jeho neteře. Když Lena pomyslela na to, v jakém rozkladu se strýc nachází, zavalil ji vztek, jaký může cítit jenom dítě vůči svému rodiči. Jsi to jediné, co mi na světě zbylo, a opouštíš mě kvůli droze, která nás nakonec všechny zahubí, vyčítala mu v duchu.

Tohle si ale narkomani neuvědomovali. Neviděli, že neničí jenom své životy, ale i životy lidí kolem sebe. Lena si v dětství někdy před spaním klekla u postele a modlila se, aby to Hank definitivně zpackal a vbodl si jehlu příliš hluboko. Nebo aby si vzal příliš silnou dávku a konečně zemřel. Představovala si, jak ji se sestrou někdo adoptuje a konečně budou mít tatínka s maminkou, kteří se o ně postarají. Budou mít čistý domov, pravidelný režim a jídlo, jež nepochází z konzervy. Když ted viděla, v jakém je Hank stavu, okamžitě si na ty bezesné noci vzpomněla.

Jakýsi vnitřní hlas jí našeptával, aby ho nechala zemřít.

Lena se posadila na postel a zavázala si tkaničky bot. Když ted bude myslet na Hanka, nikam se nedostane a maximálně skončí v posteli se záchvatem sebelítosti. Nevěděla přesně, co bude dělat, ale ze všeho nejdřív musela ze špinavého pokoje vypadnout. Knihovní archiv mikrofiši končil rokem 1971. Čítárna se skladem novin se nacházela v zadním traktu přilehlé pojišťovny, takže stará vydání z prostorových důvodů pravděpodobně nearchivovalL Rozhodla se, že se alespoň pokusí spojit s redaktorem týdeníku, jenž se živil odklízením zvířat přejetých na mezistátní dálnici.

Lena se domnívala, že by se jí mohlo povést vyhledat přes příslušnou státní instituci matčin úmrtní list, ale potřebovala k tomu číslo Angelina sociálního pojištění, místo jejího narození a poslední známou adresu. Ze svého rodného listu vyčetla pouze datum narození obou rodičů. Možná, že v nemocnici uchovávají doručovací adresy pacientů nebo nějaké jiné relevantní informace, ale na to by potřebovala oficiální povolení. Nejdřív si říkala, že se zajde podívat na okresní úřad, ale když tam zavolala, ozvala se jenom nahraná hlasová zpráva, že mají zavřeno, protože jim z podlah odstraňují azbestové dlaždice.

Motel stál hned vedle Hankova baru a Lena se rozhodla, že začne tam. Bouda oficiálně nebyla na území Reese. Podobně jako v mnoha jiných amerických okresech i v Elawah platil zákaz prodeje alkoholických nápojů. Když si člověk chtěl koupit něco ostřejšího k pití, musel přejet okresní hranice do Seskatogy. Díky tomu policie většinu víkendů strávila seškrabáváním puberťáků ze silnice vedoucí z města.

Lena otevřela dveře svého pokoje a zavřela oči před bodavými paprsky světla. Několikrát zamrkala, aby mu uvykla, a podívala se na podlahu balkonu. Všimla si, že nalevo od její nohy je na betonu křídou namalované červené X.

Klekla si a přejela prsty po značce. Nevzpomínala si, jestli ji tam zahlédla i předešlého večera, když se v motelu ubytovala. Setmělo se, ale balkon byl dostatečně osvětlen prastarým venkovním neonem. Lena se při vstupu do pokoje na zem ani nepodívala. Soustředila se na základní úkony, jako bylo vtáhnout dovnitř tašku, najít v ní kartáček na zuby a padnout do postele.

Lena se podívala na konečky svých prstů, na nichž ulpěla křída ze země. Značka neměla žádný skrytý význam. Leda to, že místní pokojská práci moc nedá. Podle zanedbanosti Lenina pokoje se dalo soudit, že se v zaměstnání nepřetrhne.

Lena vstala a rozhlédla se. Ze zálohy na ni nikdo nevyskočil, takže vkročila na balkon a rozhlédla se po parkovišti. Až na její auto a motorku zaparkovanou na místě pro invalidy bylo prázdné.

Podívala se znovu na zem. Viděla X. Nebyl to ani hákový, ani křesťanský kříž. Jenom obyčejná červená značka.

Lena si otřela ruku do kalhot a vykročila přes balkon ke schodům. Upírala oči na podlahu, aby zjistila, jestli některý z ostatních pokojů není označený stejně jako ten její. Neobjevila nic neobvyklého. Po zemi se válely nedopalky cigaret, odpadky a uschlé listy ze stromu, ačkoli nejbližší les byl několik metrů za budovou.

Zastavila se na recepci na kávu. Vedle konvice stála krabička s nápisem, že jeden kalíšek stojí padesát centů. Lena do kasičky vhodila dolar a nalila si. Přitom se dívala na parkoviště.

„Dobrý ráno,“ ozval se za ní mužský hlas. Otočila se a uviděla, že na ni nepromluvil muž, ale pubertální mládenec. Byl to ten zrzavý rádoby gangster z mustangu, kterého předešlého dne viděla před školou.

„Neměl bys sedět ve škole?“ zeptala se ho.

„Mám volno kvůli práci,“ odpověděl a opřel se o zed. Měl na sobě velké triko, jehož ramena mu sahala až k loktům. Byl trochu při těle, ale podle velkých rukou a nohou se dalo soudit, že z toho během několika let vyroste. Zrzavé vlasy a pihy na obličeji ovšem nezmizí nikdy.

„Jmenuji se Rod,“ řekl. „Chcete pár halloweenských bonbonů?“

„Ne, díky.“ Lena si vzpomněla na výzdobu v knihovně. Halloween skončil přede dvěma dny. Ani si pořádně nepamatovala, kdy přesně byl.

„Jste policajtka?“ vyptával se mladý recepční.

Její civil ho zřejmě neošálil. „Proč myslíš?“ opáčila.

„Podle toho, jak mluvíte.“

Ochutnala kávu a potlačila v sobě nutkání zvracet. „Odkud víš, jak mluví policajti?“

„Viděl jsem to v televizi.“

Lena vylovila svou minci z kasičky a poznamenala: „Nesmíš věřit všemu, co vidíš v televizi.“

„Junior se na ni dívá celou noc,“ pravil mládenec. Pravděpodobně měl na mysli recepčního, který na Lenu předchozího večera zíral, jako by v životě neviděl ženskou. „Pod pohovkou má pár pornokazet. Pan Barnes o tom neví. To je majitel,“ vysvětloval jí hoch. Se širokým úsměvem jí nabídl: „Jestli chcete, můžete se na některé podívat.“

„Snad ani ne,“ odpověděla Lena a měla se k odchodu. Najednou si to ale rozmyslela, protože ji napadlo, že by mohla něco zkusit. „Poslyš,“ otočila se zpátky k hochovi. Stále se opíral o stěnu a čekal, co bude. „Tuhle jsem potkala jednoho muže,“ začala a postavila kalíšek na kliku dveří, aby působila pokud možno nezúčastněně. „Měl na paži hákový kříž.“

Mládenec se odlepil ode zdi a zeptal se vysokým hlasem: „Myslíte hákový kříž, jako nosil Hitler?“

„Jo.“

„Frajer.“

„Tobě takový člověk připadá jako frajer?“

„No, jasně. Teda, vlastně, jasně, že to není správný,“ zablekotal a znovu se opřel o stěnu. „Chtěl jsem říct, že… Jako že je frajer, když se za to nestydí.“ Potom o něco tišeji dodal: „Pár lidí tady ve městě má ve skříni bílý hábit s kapucí.“

„Kdo například?“

„No…“ Chlapec si najednou uvědomil, že by mohl situace využít ve svůj prospěch, a navrhl: „Co kdybychom to probrali vzadu v kanceláři?“

„A co kdybys mi zavolal, až ti na bradě narostou nějaké vousy?“ opáčila Lena a otevřela dveře zrovna ve chvíli, kdy dovnitř vcházela jakási žena.

„Ježíšmarjá,“ zasyčela příchozí, které Lena nechtěně polila košili kávou. Byla už postarší. Prošedivělé vlasy měla vyčesané nahoru a ovázané pruhem modré látky. Byla štíhlá a zhruba stejně vysoká jako Lena. Táhl z ní alkohol. „Koukej na cestu, náno,“ zahartusila.

„Promiňte,“ omluvila se Lena, ale žena se na ni dál mračila, jako by to udělala naschvál.

„Vypadni odsud,“ vyštěkla, odstrčila Lenu stranou a vešla do kanceláře. Práskla za sebou dveřmi tak, až se obrázky na zdi zahoupaly.

Lena se zeptala chlapce za recepčním pultem: „Co je jí?“

„Uklízí tu.“

To vysvětlovalo, proč motel vypadá jako prasečí chlívek. „Je vždycky takhle milá?“ zajímala se Lena.

Zrzek ještě nevstřebal její odmítnutí, a tak jenom pokrčil rameny a odsekl: „Aspoň se nesvezla po mně.“

Lena vyšla z motelu a v duchu ženu litovala. V brlohu, jakým je Sladký domov, by rovněž pracovala s velkým sebezapřením. Takovou práci člověk mohl bez potíží dělat zamlada, ale pokojské muselo táhnout na šedesát. Měla by trávit důchod na Floridě a ne za pár šupů uklízet v motelu.

Lena kráčela přes parkoviště a v duchu si vyčítala, že si nevzala bundu. Nechtěla se pro ni ale vracet do svého příšerného pokoje. Mlha začínala ustupovat slunci a Lena věděla, že za několik hodin bude ráda, že na sobě má jenom tričko s krátkým rukávem.

Přešla ulici a vylila zbytek kávy do strouhy. Se zájmem sledovala, jestli tekutina nerozežere betonové dno. Vedle motelu, přímo naproti Hankově baru, stál obchůdek s potravinami. Lena hodila prázdný kelímek do koše a vstoupila do obchodu, který vlastně fungoval jenom jako prodejna laciného piva. Když chodila na střední školu, častokrát se večer kradla z Hankova domu a scházela se za prodejnou s ostatními známými firmami.

V obchodě byla naplno puštěná klimatizace, aby ochladila vzduch ještě předtím, než přijde vedro. Lena prošla kolem automatu na kávu a vzala si z regálu colu. Při placení měla nejasný pocit, že ženu u pokladny odněkud zná. Nejspíš spolu chodily na střední školu, ale ani jedné z nich se nechtělo pouštět do hovoru. Lena hodila drobné do dózy u pokladny a vyšla ven.

Postávala na chodníku a čekala, až trochu prořídne provoz. Motel stál přímo naproti přes ulici a Lena si všimla, že nějací tvůrčí vandalové vytloukli žárovky z neonového poutače, takže v noci se „Sladký domov“ proměnil v „Sado“. Měli na svědomí ještě něco dalšího? Udělali právě oni červenou značku před Leninými dveřmi? Znepokojovala ji. Přemýšlela o tom, jak dlouho tam znamení je a jestli se jím někdo nepokouší něco naznačit. Pokud ano, Leně jeho význam naprosto unikal. Kolem projel kamion a Lena se rozhlédla. Naskočila jí husí kůže. Vnitřní hlas jí říkal, že ji někdo sleduje.

Pokud možno nenápadně se ohlédla přes rameno. Pokladní v obchodě zírala výlohou na ulici.

Lena si najednou vzpomněla, že se jmenuje Candy. Přezdívali jí Kukuřice, protože o ní kdosi prohlásil, že chodí, jako by měla v zadku zaražený kukuřičný klas.

Lena si někdy říkala, že by se na střední školu ani za nic nevrátila.

Silnice se vyprázdnila. Lena otevřela colu a vykročila na druhou stranu. Přitom se v duchu ptala sama sebe, jak je možné, že Hankův pajzl mohl vynášet dostatek peněz na to, aby strýc zaplatil Sibylino studium a za Lenu složil kauci víckrát, než jí bylo milé přiznat. Bouda patřila k místům, kde všichni přítomní začali vypadat hezky až brzy ráno. Nad barem se vznášel temný oblak zoufalství. Když se k němu Lena přiblížila, celá se otřásla.

Bar neměl nad vchodem žádný poutač. Nebyl ani potřeba, protože všichni dobře věděli, co je to za místo. Přední strana střechy byla došková, ale asi před patnácti lety se do ní dala plíseň a Hank se ji neobtěžoval opravit. Nátěr dveří byl vyvedený tak, aby připomínal trávu, a nad vchodem visely oranžové a červené žárovky. Podobným způsobem jako dveře byly zvenku natřeny i stěny, ale barva byla tak oprýskaná, že se nedalo poznat, na co se člověk dívá. Bar měl v celé přední stěně zasazena velká okna, jež někdo před dávnými léty zamaloval černou barvou, takže připomínala shnilé dřevo.

Nová na stavbě byla snad jedině žlutá úřední páska na dveřích. Hank Leně neprozradil, že mu zavřeli podnik. Pro návštěvu BATF, Úřadu pro alkohol, tabák a střelné zbraně, existovala jenom dvě možná vysvětlení. Budto Hanka nachytali, jak prodává alkohol nezletilým, nebo ho přistihli při prodeji drog.

Lena se dveře pokusila otevřít, ale byly zamčené. Hmátla nad sloupek zárubně, kde obvykle býval náhradní klíč, ale nenašla jej tam.

Vzdala to a obešla bar ze strany. Vlastně vůbec nepotřebovala jít dovnitř. Hankova kancelář, která se podobala kadibudce, byla schovaná u potoka za podnikem.

Lena se ji pokusila pro všechny případy otevřít, ale také byla zamčená. Hank to musel udělat sám, protože na boudě nebyly žádné stopy po úřední pásce. Federálové se nejspíš ani neobtěžovali zajistit si povolení k prohlídce. Úplně jim stačil prodej drog v baru.

Postavila plechovku na zem a oběma rukama zatlačila do okénka umístěného vysoko nad potokem, ale to se ani nepohnulo. Pomohla si tedy kamenem a netvrzené sklo se roztříštilo na tisíce střepů. Několik jich spadlo do otevřené coly. Lena ze země sebrala klacek a vytloukla jím z rámu zbylé sklo. Představa, že by měla lézt dovnitř, aniž ví, co ji tam čeká, se jí ovšem moc nezamlouvala. Okno bylo navíc hodně vysoko a možná se k němu ani nedalo dostat bez žebříku. V životě už provedla větší hlouposti, které se jí ted bolestně připomněly.

Naštvaně kopla do stěny. Nejradši by se neviděla. Ozval se dutý zvuk. Lena do desky kopla ještě jednou, až ze dřeva odlétly třísky. Pokračovala, dokud se v boudě neudělala dostatečně velká díra. Skrčila se, prostrčila dovnitř ruku a vytáhla odtud růžovou skelnou vatu. Spolu s ní se ven vyvalil oblak prachu a Lena se rozkašlala. Napadlo ji, jestli náhodou nedýchá azbestové výpary. Kolem otvoru byly kusy černé plísně a výkaly zvířat, na která pro jistotu ani nemyslela. Za hromadou skelné vaty spatřila obložení Hankovy kanceláře. Postupně vykopala překližku, která se s praskotem uvolňovala od zrezivělých hřebíků.

Za chvíli už stála ve strýcově kanceláři.

Oklepala si špínu z džínsů a rozhlédla se po vypínači. Máchla rukou, aby se vymotala z pavučiny, když si uvědomila, že je to šňůrka lampy. Zatáhla za ni a holá žárovka nad její hlavou se blikavě rozsvítila, aby vzápětí s hlasitým prasknutím zhasla.

Lena zaklela. V autě měla baterku, ale nechtělo se jí pro ni vracet. Místo toho se ve světle, které dovnitř pronikalo rozbitým oknem, dala do hledání náhradních žárovek, které Hank míval schované v zásuvce psacího stolu. Elektřinu si do kanceláře zavedl sám za pomoci několikametrové prodlužovačky, již protáhl kusem kovové trubky a zapojil do zásuvky v baru. Světlo v boudě nevypadlo poprvé. Lena ve spodní zásuvce našla krabici žárovek a jednou rukou vyšroubovala z objímky tu, jež právě praskla. Přitom se snažila nemyslet na to, co by ve tmě mohla nahmatat. Když přišroubovávala novou, pod nohama jí zakřupalo rozbité sklo. V objímce zapraskalo. Žárovka se nakonec rozsvítila a Lena před jejím teplem ucukla rukou.

Její obavy nebyly liché. Hanka při vyměňování žárovky několikrát málem zabil proud.

Rozhlédla se po zatuchlé místnosti, jejíž stěny byly polepené plakáty od výrobců piva a tvrdého alkoholu. Na Lenu z nich shlížely polonahé ženy, jež vyzývavě olizovaly hrdla láhví, které držely v ruce. U zadní stěny byly naskládané bílé krabice s dokumenty z dob, kdy podnik prosperoval. Mezi ně byl vecpán psací stůl se dvěma židlemi. Kolem se válely krabice na boty plné účtenek.

Lena před šesti lety seděla na jedné z těch pitomých plastových židlí naproti Hankovi a pila jednu whisku za druhou, až se jí z toho dělalo zle. Snažila si tehdy dodat odvahu k tomu, aby mu řekla, že Sibyla je po smrti.

Dal se právě tehdy znovu na drogy? Stala se mu osudnou informace, že zemřela jeho milovaná neteř?

Nebo to začalo před šesti měsíci, když Hank Lenu odvezl na potrat? Čekal venku před klinikou, kouřil jednu cigaretu za druhou a poslouchal rozhořčené demonstranty, kteří pochodovali kolem s nechutnými transparenty a vykřikovali cosi o pekle a věčném zatracení. Podle nich by se Lena a ostatní osazenstvo kliniky mělo za své hříchy dávno smažit v pekle.

Měla ho na svědomí ona? Začal si znovu píchat kvůli jejím vylomeninám?

Určitě mu k tomu dopomohl i chlapík s červeným hákovým křížem, tím si Lena byla jistá. Musí toho člověka najít a zjistit, pro koho pracuje. Takoví jako on mají jenom svaly. Někde v pozadí musí stát nějaký mozek. Lena si usmyslela, že jakmile ho najde, zamkne ho v jeho vlastním domě a ten potom podpálí.

Posadila se na Hankovu židli, v níž to zapraštělo. Horní zásuvka stolu byla zamčená, a tak Lena ze zadní kapsy kalhot vytáhla perleťový nůž a otevřela jej. S jeho pomocí zámek rychle povolil. V zásuvce našla Hankovu šekovou knížku, několik žetonů do kasina a náhradní klíče od baru. Ostatní šuplíky obsahovaly složky, které se většinou vztahovaly k podniku. Byly tam dopisy od dodavatelů, výplatní páska, daňová přiznání a pojistka. Lena prolistovala šekovou knížku a našla poslední výpis z účtu s datem starým tři týdny. Tehdy měl strýc na účtě asi šest tisíc dolarů.

Bude muset zjistit u šerifa, kdy úředníci zavřeli bar. Zdalipak se na stanici ještě pořád naparuje ten starý pitomec AI Pfeiffer? Lena se usmála při představě, jak vstupuje do jeho kanceláře a strká mu pod nos svůj zlatý odznak. Pfeiffer měl roztomilý zvyk stavět mladé holky kvůli rychlé jízdě a a důkladně je prohledávat. Lenu také několikrát zastavil a trochu si na ni dovoloval. Když pochopila, o co mu jde, kopla ho mezi nohy. Rovnou ji bez obvinění strčil za mříže. Ani jí nedovolil zavolat domů. Strávila šest hodin v cele a teprve pak se na policejní stanici objevil Hank, který ji přišel nahlásit jako pohřešovanou osobu.

Pořád si jasně vybavovala výraz jeho obličeje. Když ji spatřil vycházet z vězení, na okamžik se mu oči zalily slzami a zajíkl se úlevou nad tím, že se jí nic nestalo. Stejně rychle se ale rozzlobeně zamračil a vrazil jí pohlavek s dotazem, co zase dělá za pitomosti a proč si zahrává s policií. Nechtěl nic slyšet. Pfeiffer s ním chodil do Anonymních alkoholiků a Hank mu upřímně poděkoval, že ji oficiálně neobvinil.

Ale výraz jeho obličeje…

Lena proměnu jeho tváře viděla už tolikrát, že Hanka začínala považovat za schizofrenika. Výraz milujícího poručníka ochotného snést jí modré z nebe se vmžiku proměnil ve zlou grimasu pedanta, který jí vyhrožoval, že z ní vytluče duši.

Ted ještě začal znovu hrát svou starou roli narkomana, jenž čeká, až definitivně spadne opona.

Opřela se lokty o desku stolu a položila si hlavu do dlaní.

V boudě bylo horko jako v peci a Lena cítila, jak jí po zádech stékají pramínky potu. Nehnula se ale z místa, poslouchala šumění potoka a myslela na Hanka. Na to, jak vypadal, když ho myla, a jak drsně jí přikazoval, aby odešla.

Pro jeho pád do propasti jistě existuje nějaké vysvětlení. Nezvládl uzavření svého baru a začal kvůli tomu zase brát? Lena se rozhlédla po kanceláři plné krámů a pokusila se zauvažovat jako Hank. Neměl to místo rád a v baru vždycky viděl jenom zdroj obživy. Skoro zvráceně se radoval z toho, že se léčí z alkoholismu a má dost sil celý den nalévat druhým, aniž by si sám lízl. Byla to pro něho celou dobu jenom berlička?

Lena se odstrčila od stolu a noha jí přitom sklouzla po kusu papíru. Sehnula se, aby jej zvedla, ale v půli pohybu se zarazila a zazírala na modrý list vytržený z bloku, který ležel na betonové podlaze. Hleděla na řádky úhledného rukopisu, jaký se kdysi vyučoval na všech školách. Slova se dala snadno přečíst, ale Lena list přesto zvedla a usadila se na židli, aby si jej mohla pořádně prohlédnout. Musela stránku pročíst ještě dvakrát, aby porozuměla obsahu všech slov.

Prohrabala psací stůl ve snaze najít zbytek dopisu. Další tři stránky objevila pod krabicemi od bot a ještě několik dalších našla zapadlých za stolem. Když je poskládala dohromady, zjistila, že v ruce nedrží jeden, ale tři dopisy. Všechny byly napsány během posledních dvou měsíců. Měla pocit, jako by se někomu hrabala v deníku. Některé části byly nezajímavé a pisatel v nich jenom dopodrobna líčil, jak chodí nakupovat a jak vyzvedává děti ze školy. Některé informace byly velice osobní a patřily k těm, jež člověk sdílí jenom s velmi blízkým přítelem.

Lena dočetla a přitiskla roztažené prsty na hromádku dopisů, jako by se z nich snažila vydedukovat jejich skutečný obsah.

Jak jen mohla být tak slepá?

8

AI Pfeiffer bydlel v místě, které se nacházelo co nejdál od Elawah a přitom leželo na území Georgie. Dug Rut bylo pohraniční město na okraji bažiny Okefenokee. Jeffrey se Sárou se museli vydat do močálu, jenž proslul zejména aligátory a komáry, kteří dokáží zabít člověka. Jeffrey si jako středoškolák jednou v létě naplánoval, že s dvěma kamarády v bažině stráví několik prázdninových týdnů. Ve stejném roce však do kin přišel film Vysvobození, který ho od plavby močálem bezpečně odradil, ačkoli ho natočili v georgijských horách.

Jeffrey si něco málo o bažině pamatoval z knížek. Věděl, že v ní pramení řeky Suwannee a Saint Maryš, které se vlévají do Mexického zálivu a Atlantiku. V rezervaci žily stovky ohrožených ptáků a savců a dařilo se tam rostlinám, jaké byly k vidění ve fantastických filmech. Místo bylo na míle vzdáleno civilizaci a lidé, kteří je obývali, odtud obvykle za celý život nevytáhli paty. Někteří obyvatelé ještě na počátku dvacátého století netušili, že už skončila občanská válka. Zpráva o míru ovšem jejich životy nijak zásadně nezměnila.

Cesta do močálu ubíhala v naprostém tichu. Když se Jeffrey vrátil do motelu, Sára s ním nechtěla mluvit. Kupodivu umyla koupelnu, což doma obvykle dělala, jenom když ji Jeffrey naštval nebo když k nim měla přijít na návštěvu její matka. Jeffreymu dokonce připadalo, že je pyšná na to, jak se jí podařilo hnusné vybavení koupelny vycídit. Když se Jeffrey šel vymočit, zadíval se do vany a musel v sobě potlačit silnou touhu namířit proud moči mimo mísu a pokazit Sářino dílo. Kdyby toužil po manželce, kterou baví mýt záchod, oženil by se se svou středoškolskou láskou z Alabamy.

Sára zdvořile naslouchala podrobnostem o Bratrstvu, jež Jeffrey získal od Nicka. Nechala ho vykládat, jak na východním pobřeží kvete obchod s pervitinem, a vzala na vědomí, že Elawah možná patří k místům, která drogový kartel obhospodařuje. Přikyvovala, ale k ničemu se nevyjádřila. Nezeptala se ho, co si slibuje od rozhovoru s Alem Pfeifferem, ani co mají všechny jeho informace společného s Lenou. V hloubi duše by byl docela rád, kdyby ji to zajímalo. Jeffrey sám si kladl podobné otázky a nenacházel na ně odpovědi. Kdyby to probral se Sárou, možná by se v problému lépe zorientoval.

Jeffrey měl po dvou hodinách jízdy pocit, že Georgii dávno opustili. Dálnici už nelemovala réva kudzu ani zakrslé borovice, ale palmy zasazené v písku. Když stáhl okénko, do auta zavanul slaný přímořský vzduch promísený s pronikavým zápachem výkalů, z čehož Jeffrey usoudil, že se nacházejí po větru od papírny. O hodinu později odbočil na vedlejší silnici a vjel na malý kousek georgijského území, jež od Floridy dělila jenom řeka Saint Maryš. Skoro neviděl na cestu, protože měl přední sklo zapatlané od nejrůznějších brouků, kteří se mu o ně roztříštili. Někteří byli velcí jako Jeffreyho pěst.

Právě se chystal zastavit, aby se podíval do mapy, když spatřil obvyklé známky toho, že se blíží k hranici mezi dvěma jižními státy. Prodávaly se tu pražené buráky, čerstvé potraviny, rachejtle a holky s úplně obnaženými obrovskými prsy. Sára prohlásila, že potřebuje na záchod, a Jeffrey zastavil na odpočívadle na floridské straně. Vystoupil, aby se trochu zorientoval, a pak zase usedl zpátky za volant, protože nemohl snést sluneční žár venku. Zavzpomínal na své dětství, kdy na začátku listopadu nosil bundu a doufal, že bude sněžit, aby nemusel do školy.

Otočil klíčkem v zapalování a pustil naplno klimatizaci, která mu začala ovívat obličej chladným proudem vzduchu. Jeffrey si znovu rozložil mapu na klíně a podíval se, kudy má jet. Musel přitom mhouřit oči, aby přečetl Nickovo písmo v místech, kam si agent GBI poznamenal názvy ulic a orientační body, jichž si kartograf bud nevšiml, nebo je nepovažoval za významné. Nick se za Alem Pfeifferem nikdy nevypravil a na mapě byla podrobně označená jenom cesta do Dug Rut, nikoli až k domu bývalého šerifa. Jeffrey měl k dispozici jenom jeho adresu, West Road Six 8. Nebyl to špatný začátek, ale Jeffrey potřeboval podrobnější informace.

Sára usedla zpátky vedle něho a podala mu láhev vody.

„Díky,“ řekl Jeffrey.

„Nemáš za co.“

Hleděl na ni a marně přemýšlel, co by ještě řekl.

Manželka ukázala na mapu a zeptala se ho: „Víš, kam máš jet?“

„Budu muset zastavit u nějaké pumpy blíž k městu a zeptat se na cestu.“

„Fajn,“ pravila a zapnula si bezpečnostní pás.

Jeffrey čekal, jestli neřekne ještě něco, ale Sára mlčela. Podal jí tedy mapu a začal couvat. Sára mapu složila do úhledného obdélníku.

Jeffrey se vrátil na dálnici a pokračoval směrem k Dug Rut. Po necelé míli se ocitli v krajině, na níž bylo patrné, že kdysi bývala součástí systému kanálů, jež vláda nechala na počátku dvacátého století vybudovat ve snaze vysušit bažinu. Podobný osud měl i kus země v New Yorku, kde je dnes Central Park. Na rozdíl od něj se ale bažinu Okefenokee nepodařilo zničit. Několik málo močálů, které v Americe ještě zbyly, nejspíš patřilo k posledním místům na celém kontinentě, kde člověk dokázal vyžít jenom z toho, co mu poskytla země. Snadno z ní získal obživu, obydlí, léčiva i průzračně čistou pitnou vodu. Jeffreyho napadlo, jak dlouho asi bude trvat, než člověk i všechny tyto zdroje úplně zničí.

Město Dug Rut nebylo nijak zajímavé. Měli tam vlastně jenom hospodu a poštu. Na Hlavní ulici stálo několik obchodů, ale všechny byly zavřené a jejich majitelé se ani neobtěžovali do výloh vystavit cedule, že je pronajmou. Celé město působilo smutně. Když Jeffrey minul stopku, pomalu přestával doufat, že objeví nějakou benzínku.

Otočil auto uprostřed ulice a zamířil zpátky k poště. Když před ní zaparkoval, Sára zůstala sedět na svém místě. Strčil do ní se slovy: „Nečekáš, že se jich půjdu ptát na cestu, vid? Nevypadal bych jako chlap.“

Usmála se na něho sevřenými rty a vystoupila z auta.

Jeffrey sledoval, jak kráčí k budově. Džíny jí na zadku plandaly, a Jeffrey si uvědomil, že zase zhubla. Vůbec se mu to nelíbilo. Sára byla vždycky štíhlá, ale ted mu připadala vysloveně hubená. Když se s ní miloval, cítil na hrudníku její žebra. Její boky postrádaly ženskost a pas byl příliš útlý. Zezadu vypadala skoro jako chlapec.

Jeffrey se zhluboka nadechl a pozvolna vydechl. Před osmi lety Sára jednou přišla dřív z práce a našla ho v posteli s jinou ženou. Nejen v posteli, ale přímo v akci. Výraz jejího obličeje, v němž se mísila bolest ze zrady se zlostí, na Jeffreyho poprvé v životě opravdu zapůsobil. Musel pak zapojit veškerý svůj um, aby si ji znovu získal. Nejsložitější bylo přimět ji, aby s ním vůbec promluvila. Jakmile s ním přestala komunikovat skrz zaťaté zuby, začal pracovat na tom, jak ji dostat do postele. Nebylo to tak snadné jako poprvé, ale Jeffrey považoval za velký úspěch, že se vedle ní zase směl probouzet. Před půl rokem ji skoro prosil na kolenou, aby si ho vzala. Vlastně o to doopravdy žadonil a jednou před ní dokonce poklekl. Sára dost dlouho otálela, ale nakonec souhlasila.

A ted se mu skoro ztrácí před očima.

Sára vyšla z pošty a Jeffrey znovu zabořil nos do mapy, aby se na ni nemusel dívat.

„Byli hrozně milí,“ řekla mu, když vedle něho usedla. V ruce držela formulář, na nějž si udělala nějaké poznámky. „Povídali, že je to asi tři míle na západ.“

„Co kdybychom místo toho zajeli na Floridu?“ prohodil Jeffrey, aniž si uvědomil, jak ho to vůbec napadlo. Jeho slova jako by zaplnila prázdnotu v autě.

Sára se usmála a zavrtěla hlavou. Vzápětí ale dodala: „A popíjeli na pláži koktejly?“

Podíval se na ni a zvesela doplnil: „Celou bych tě namazal opalovacím olejem.“

„A až bych se spálila, tak ještě mlékem s aloe,“ dodala Sára zvesela a obrátila se k němu se slovy: „Na Hlavní musíš odbočit doleva.“

„Já to s tou Floridou myslím vážně.“

„Já s odbočením doleva také.“

Natáhl k ní ruku a přejel jí prsty po rtech. „Jsi krásná, víš to?“ zašeptal.

Políbila mu prsty a pak jeho ruku nasměrovala zpátky k volantu. „Doleva,“ opakovala. „A pak vpravo do Katčiny uličky.“

Jeffrey vycouval a vyjel na Hlavní. Když dojeli k ulici vysypané štěrkem, zpomalil a pokoušel se na ručně psané ceduli přečíst název. Než našel tu správnou, musel to udělat třikrát. Katčina ulička byla hrbolatá úzká cesta, kterou podle všeho nikdo moc nepoužíval. Jak se vzdalovali městu, krajina kolem se rychle měnila. Projížděli rovinatou, bažinatou částí Georgie, v níž přímo z temně hnědé vody vyrůstaly obrovské cypřiše s širokými kmeny a větvemi porostlými plaménkem. Všude kolem bylo slyšet cvrčky, ptačí zpěv a kvákání žab. Občas se ozval hrdelní aligátoří řev, jenž pronikl zavřenými okny do auta.

Podle zatáček na silnici usoudili, že jedou podél říčky, která na Nickově mapě chybí. Jeffrey zpomalil, aby serpentinami mohl projet a nenarazil přitom do žádného protijedoucího vozidla. Představoval si, že se odněkud vynoří offroad s místním řidičem, který nebude chtít nikomu uhýbat, i kdyby měl Jeffrey podle předpisů přednost.

Žádný offroad nepotkali. Když Sára řekla, aby na následující křižovatce zatočil vpravo na další opuštěnou štěrkovou silnici, Jeffrey zažertoval o tom, že si s sebou měli vzít červenou nit.

Po dvou mílích spatřili velkou rezavou schránku u rozbité cesty a Jeffrey zastavil, aby se mohli podívat na její číslo. Cedule byla tak zašlá, že ani jeden z nich na ní nedokázal nic rozluštit. Když ale nahlédli do poznámek, zjistili, že jsou na správném místě.

Jeffrey vjel na cestu a zastavil, aby ji mohl přeskočit zajíc. Sotva se rozjel, musel znovu zastavit kvůli několika slepicím. Když pomaloučku přešly na druhou stranu, Jeffrey šlápl na plyn, až se za autem zaprášilo. Nechtěl k sobě upoutávat pozornost, ale nakonec bylo možná moudré upozornit na svou přítomnost člověka, kterému do domu hodili bombu.

„Páni,“ vyjekla Sára překvapeně, když uviděla Pfeifferův dům.

Jeffrey její údiv sdílel. Obydlí bývalého šerifa bylo mnohem honosnější, než by si představoval. Stálo na svahu porostlém hustým trávníkem, přes nějž k říčce dole vedla cesta z kamenů. Budova byla zmenšeninou plantážnického domu s dvěma velkými bílými sloupy, které nesly balkon v horním patře. Velká francouzská okna dovnitř vpouštěla odpolední slunce a za chladnějších dnů se dala otevřít. Celé spodní patro lemovala veranda.

Jeffrey zastavil na parkovišti před sídlem.

„Pěkný baráček,“ poznamenala Sára.

„Zůstaň v autě, ano?“ navrhl jí Jeffrey. „Půjdu se podívat, jestli jsme tu správně.“

Otevřela ústa, aby něco řekla, ale rozmyslela si to a místo toho jenom přikývla.

Když Jeffrey vystoupil z auta, zaslechl vrcení klimatizace po straně domu, které přehlušovalo vrzání cvrčků i ptačí zpěv. Jediným zvukem přírody, který přístroj nedokázal přebít, bylo šumění bílých peřejí v říčce pod domem. Jeffrey se pátravě rozhlédl po elektrických drátech a napadlo ho, že jsou asi zakopané do země. To by Pfeiffera stálo pěkný balík peněz, protože vedení elektřiny pod zemí bylo třikrát dražší než dráty ve vzduchu. Jeffrey předpokládal, že bývalý šerif si jistě nechal do domu rovnou zavést i telefonní linku. Jak se mu podařilo utajit své číslo před Nickem Sheltonem? Možná telefon přihlásil na manželku nebo jiného rodinného příslušníka. AI Pfeiffer si zjevně dal dost práce, aby si zajistil naprosté soukromí.

Jeffrey zastrčil ruku do kapsy, aby skryl nervozitu. Nahmátl klíčky od auta a uvědomil si, že Sára si v něm nemůže zapnout klimatizaci ani stáhnout okénko. Ohlédl se a ona na něho kývla a zamávala mu.

Kráčel po cestě nahoru. Jak se přibližoval k domu, stále víc mu připadalo, že je tam všechno podezřele nové. Bělost stěn bodala do očí a schody vedoucí na verandu vypadaly příliš čistě na to, aby byly původní. Jeffrey po nich vykročil a došlo mu, že dům nejspíš stavěla nějaká místní firma, která se specializuje na stavby v jižanském plantážnickém stylu. Nechat si postavit sídlo v tak odlehlém místě muselo stát dost peněz.

AI Pfeiffer si z šerifské penze, invalidního důchodu a úspor žil pohodlně. Jeffrey by si takové místo na stará kolena nevybral, ale samota měla určité výhody, obzvlášť pokud člověk patřil mezi typy, jež otvírají dveře s puškou v ruce.

„Co tady chcete?“

Právě když se Jeffrey chystal zaklepat, dveře se rozlétly a do obličeje mu zblízka mířila hlaveň. Najednou si uvědomil, že ve chvíli, kdy zvedal ruku, zaslechl rychlé cvaknutí, jak uvnitř někdo nabil zbraň. Stačil jeden neopatrný pohyb prstem a Jeffrey mohl být po smrti. Možná, že se muž jenom vyděsil. Neustále těkal očima Jeffreymu za záda, aby se ujistil, že je sám.

Jeffrey nevytahoval ruku z kapsy. Nahmatal přívěsek klíčů a stiskl ovladač zámku. Pevně doufal, že BMW je v dosahu jeho signálu.

„Jestli nezmizíte, než napočítám do tří, ustřelím vám makovici,“ pohrozil mu muž.

„Jste AI Pfeiffer?“

„Kdo jiný bych asi byl?“

„Mám tady…“ začal Jeffrey a vytáhl ruku z kapsy, aby mohl sáhnout pro policejní odznak. Okamžitě se ale zarazil, protože muž se k němu přiblížil a přitiskl mu hlaveň pod pravé oko.

„Ty si myslíš, že jsem úplný blb, vid, chlapče?“ zeptal se Pfeiffer a přitom ho celého poprskal.

Jeffrey pomalu zvedl obě ruce nad hlavu. Chtěl se podívat za sebe, aby zjistil, kde je Sára a jestli je v bezpečí. Srdce mu tlouklo jako splašené, takže skoro neslyšel, jak muži odpovídá: „Jsem od policie.“

Pfeifferovi se ruka se zbraní ani nezachvěla, ale v očích se mu zračil strach. „Já vím, co jsi zač,“ prohlásil.

„V tom autě sedí moje žena. Nechci, aby se jí něco stalo,“ řekl Jeffrey.

Bývalý šerif se mu podíval přes rameno a opáčil: „Mně je úplně jedno, kdo to je. Jestli z toho auta vyleze, je po tobě.“

Jeffrey se na Ala Pfeiffera podíval přes hlaveň pušky a uviděl, že se ze všech sil snaží ovládnout třes v rukou. Také si povšiml stop po zápalné bombě. Kůži na jedné polovině obličeje měl kropenatou a povislou a z levého oka mu zbyla jenom škvíra. Měl na sobě nažehlenou bílou košili s krátkými rukávy, takže byly dobře vidět jeho popálené paže. V očích měl slzy, ale Jeffrey netušil, jestli si je má vyložit jako znamení bolesti nebo strachu. Zblízka to vypadalo jako obojí dohromady.

Jeffrey o krok ustoupil, aby se zbavil nepříjemného tlaku pod okem. „Jsem policejní náčelník v Grantu,“ vysvětlil muži ve dveřích.

Pfeiffer mu namířil na hrud. „Mně je úplně jedno, kdo jsi. Pro mě za mě můžeš být třeba sám prezident. Vypadni z mého pozemku!“

„Proč se bojíte policajta?“

„To sám dobře víš. Jinak bys tu nebyl.“

„Jenom si s vámi chci popovídat.“

„Vypadám na to, že mám náladu se vybavovat?“

„Potřebuji vědět…“

„Vidíš tu pušku, chlapče?“ přerušil ho Pfeiffer a postoupil o krok blíž, takže se hlaveň zaryla Jeffreymu do hrudi. Pfeiffer byl o půl hlavy menší a o dvacet let starší, ale měl rozhodný hlas. „Slyšel jsi mě, hochu?“ zeptal se, a aniž by čekal na odpověd, pokračoval: „Řekl jsem ti, že si s nikým nechci o ničem povídat, rozumíš? O ničem.“

„Jenom jsem…“

„Vrať se a vyřiď jim to, jo? Řekni jim, že AI Pfeiffer tě poslal k čertu, odkud jsi taky přišel.“

„Kdybyste jenom…“

„Vypadni z mého pozemku!“ zařval stařec. „Zalez zpátky do toho svého bouráku a pamatuj si, že jestli se tu ještě jednou objevíš, rozsekám tě na kusy a hodím tě aligátorům. Rozuměl jsi?“

Jeffrey už neodporoval, protože si byl naprosto jistý, že AI Pfeiffer je ochotný svou pohrůžku do puntíku vyplnit. „Jasně,“ odpověděl.

„A ted maž,“ poručil mu Pfeiffer a odstrčil ho hlavní.

Jeffrey kráčel pozadu, protože se ke starci nechtěl otočit zády, dokud to nebude nevyhnutelně nutné. Se zlostí se dokázal vypořádat, ale strach lidi zbavoval rozumu. Jeffrey chtěl být co nejdál z dostřelu pro případ, že AI Pfeiffer usoudí, že by ho neměl nechat vyváznout bez jediného škrábnutí.

Sotva se otočil, starý šerif jeho zlou předtuchu vyplnil.

První rána šla nejspíš do vzduchu, ale byla dost hlasitá. Jeffrey se přikrčil. Zaslechl Sářin výkřik a po něm další výstřel. Ten už byl jako varování mnohem výmluvnější. Kousek od Jeffreyho boty se do štěrku zarylo několik broků. Jeffrey vzal nohy na ramena, ale uklouzl na uvolněném kameni a oběma dlaněmi dopadl na tvrdou cestu.

„Do prdele,“ zaklel a postavil se. Nehodlal se nechat zabít a už vůbec neměl chuť dělat terč nějakému šílenci. Zvedl ruce nad hlavu a zařval: „Budete mě muset zastřelit zezadu, pokud jste takový formát!“

Pfeiffer do pušky vložil další patronu.

„Ne!“ zavřeštěla Sára a zamávala pěstmi. „Jeffrey!“

Jeffrey postupoval s rukama nad hlavou k autu a nastavoval Pfeifferovi záda jako snadný cíl. Zadíval se na Sáru, která těsně u okna ustrnula v pohybu. Ve středním sloupku BMW byl zabudovaný mechanický zámek. Sára to jistě věděla, protože jí o něm řekl, když ho nechal do auta vmontovat. Tehdy žertovala, že když se zasekne, budou muset dojet až do Atlanty pro zámečníka.

Sára v autě pohybovala ústy. Jeffrey jí odezíral ze rtů. „Rychleji, přidej, no tak přidej…“ volala.

Připadalo mu, že se k autu dostává celou věčnost. Záda mu úplně hořela. Nebylo to žhnoucím sluncem na obloze, ale tím, že ho má Pfeiffer přímo na mušce.

Čas se zase rozběhl v okamžiku, kdy usedl za volant. Nemohl se trefit klíčky do zapalování. Sára mu je vytrhla z ruky a nastartovala za něho.

„Jed,“ zaprosila. „Hlavně rychle.“

Zařadil zpátečku a prudce sešlápl plyn. Střelil očima do zpětného zrcátka a spatřil v něm Ala Pfeiffera, jak stojí rozkročený na svém místě. Byl napřímený, jako by spolkl pravítko, a hlavní pušky mířil do vzduchu. Když viděl, jak rychle ujíždějí, samolibě se usmál. Jeffrey na chvilku stáhl nohu z plynu a vycouval od domu pomaleji, aby si ten starý darebák o sobě tolik nemyslel.

Vraceli se stejnou cestou, kterou přijeli. Když se dostali zpátky na hlavní silnici, auto se v zatáčce prudce zhouplo na jednu stranu. Jeffrey se opatrně podíval na Sáru. Svírala madlo na dveřích tak pevně, až jí zbělely klouby na rukou.

Když projeli kolem pošty, Sára Jeffreymu přikázala: „Zastav.“

Jeffrey zpomalil. Obával se, že manželka začne zvracet.

„Zastav,“ opakovala Sára a otevřela dveře.

Jeffrey prudce sešlápl brzdu. Sára vyskočila ještě dřív, než auto úplně zastavilo.

Jeffrey se za ní přes sedadlo vysoukal ven a začal: „Budeš…“

Sára se k němu otočila a vrazila mu pořádnou facku. Překvapilo ho to natolik, že zůstal jako opařený sedět na místě. Ještě nikdy na něho nevztáhla ruku.

Sáhl si na tvář a přejel si po ní zevnitř jazykem. „Můžeš mi laskavě vysvětlit, proč jsi to udělala?“

Sára se chytila rukou za ústa a začala přecházet z místa na místo. Jeffrey věděl, že když se rozzlobí tak, jako ted, nedokáže křičet. Slova se jí zadrhla v hrdle a hlas měla tak tichý, že ji skoro nebylo slyšet.

„Sáro…“

„Ty jsi takový pitomec,“ zašeptala. „Ty jsi takový neskutečný, namyšlený pitomec!“

Jeffrey se usmál, protože věděl, že ji to vytočí na nejvyšší míru. Netušil, proč se zlobí, ale věděl, že pokud mu vrazí ještě jeden políček, situace začne být hodně vážná.

Pohlédl na silnici, na níž se objevil malý zelený offroad. Když projížděl kolem nich, zpomalil, aby se na ně řidič mohl pořádně podívat. Od chvíle, kdy vjeli do Dug Rut, nepotkali jediné auto. Takovou událost město nevidělo nejspíš od vztyčení stopky na konci Hlavní ulice.

Sára počkala, až offroad odjede, a pak se manžela zeptala: „Proč jsi zpomalil?“

„Kdy jsem…“ Zarazil se a vzpomněl si na to, jak stáli na příjezdové cestě. Když si všiml spokojeného výrazu na Pfeifferově tváři, zpomalil.

„Ty jsi prostě nemohl dopustit, aby měl navrch, vid? Tys musel zpomalit a ještě trochu ho popíchnout, co?“ Zavrtěla hlavou a oči se jí zalily slzami. „Jsi stejně příšerný jako Lena. Taky s lidmi hrozně rád hraješ na to, kdo koho dřív namíchne. Jako by to nebyla otázka života a smrti.“ Poklepala si rukou na hrud a dodala: „Tady jde o můj život, Jeffrey. A o tvou smrt.“

Jeffrey se pokusil zlehčit situaci slovy: „Nemířil na mě. Jenom mě chtěl varovat.“

„Tak to jsi mě tedy ohromně uklidnil.“

„Takovým lidem nemůžeš dát najevo strach.“

„Ty nemůžeš nikomu dát najevo strach,“ opravila ho. „Ten chlap držel pušku, Jeffrey. Nabitou pušku.“

„Byli jsme mimo dostřel.“

„Mimo dostřel?“ opakovala po něm nevěřícně. Výstražně zvedla ukazovák na znamení, že má mlčet. „Zamkl jsi mě v autě. Ten chlap ti mířil na obličej a tys mě zamkl v autě.“

„Nechtěl jsem, aby se ti něco stalo.“

„A kdo se staral o tvou bezpečnost?“ zeptala se. „Nejsem malé dítě, Jeffrey. Nejsem vyděšená holčička, kterou někdo musí vodit za ručičku přes ulici.“

„A já jsem dítě?“ opáčil Jeffrey.

Sára neodpověděla, protože její pozornost upoutalo cosi za manželovými zády. Zelený offroad se vracel. Zpomalil, aby se řidič mohl znovu, lépe podívat. Auto mělo tónovaná okna, ale když se Jeffrey ohlédl, rozeznal přes ně dvě tmavé siluety. Napadlo ho, že muž za volantem se možná nepřijel jenom kouknout, co se děje, ale že má možná za úkol dokončit, co AI Pfeiffer začal.

„Zalez do auta,“ nakázal Sáře.

Manželka neodporovala. Rychle nasedla do vozu a Jeffrey ji následoval. Skočil zpátky za volant, nastartoval a vyjel na silnici, aniž by se obtěžoval podívat, jestli se po ní něco neblíží. Když pohlédl do zpětného zrcátka, spatřil v něm, že offroad se znovu otočil.

„Obrátili to,“ řekl Sáře.

Sára si beze slova zapnula bezpečnostní pás.

Jeffrey sešlápl plyn až k podlaze a BMW se mírně zhouplo. Offroad také zrychlil a sledoval je po úzké klikaté silnici. Jeffrey měl úplně zpocená záda. Zelené auto teprve po dlouhých dvou minutách sjelo na prašnou cestu. Řidič bud ztratil zájem, anebo pochopil, že na bavoráka nemá šanci.

Anebo Jeffrey se Sárou trpí stihomamem.

„Setřásli jsme je,“ řekl Sáře, ačkoli situaci sledovala v zrcátku na sluneční cloně.

Sára pevně stiskla rty a zadívala se z okna.

„Není ti nic?“ zeptal se Jeffrey.

„Proč jsme sem jezdili?“

„Cože?“

„Proč jsme sem jezdili?“ Mluvila už zase normálně, ale Jeffrey slyšel, že se ještě úplně neuklidnila. „Proč jsi sem chtěl jet?“

„Vždyť jsem ti to říkal. Potřeboval jsem mluvit s Alem Pfeifferem.“

„Ale proč? Co sis od toho sliboval?“

„Chtěl jsem vědět, proč odjel z Reese.“

„Odjel odtud, protože se ho někdo pokusil zabít i s celou rodinou,“

Jeffrey si najednou ze všeho nejvíc přál, aby mlčela. „Patří to k mé práci, Sáro. Snažím se přimět lidi, aby se mnou mluvili, i když se jim nechce,“ řekl.

„Jenže zatím na tebe žádný z nich nestřílel, pokud si pamatuji,“

Neodpovídal, protože měla pravdu.

„Co má tohle společného s Lenou?“ zeptala se ho.

„Nevím,“ odpověděl po pravdě.

„A jak nám to pomůže zjistit totožnost člověka v cadillaku a důvod, proč ho zabili?“

„To taky nevím.“

„Tak vidím,“ poznamenala a kousek spustila okno, aby dovnitř mohlo vniknout trochu vzduchu, „že nevíš plno věcí.“

V autě konečně zavládlo ticho. Jeffrey tomu byl rád, protože mohl v klidu sledovat prázdnou dálnici před sebou a počítat kilometry. Sotva si vzpomněl na střelu, jež se mu zavrtala vedle nohy, narostl mu v krku knedlík. Rána z pušky mu pořád zněla v uších. Proč zpomalil? Co mu velelo stáhnout nohu z pedálu plynu a pokusit se zastrašit nepřítele, který ho málem zabil?

Pfeiffer měl pušku Remington Wingmaster, kterou používala většina policistů v zemi. Jeffrey Sáře lhal, když tvrdil, že ve chvíli, kdy zpomalil, už byli mimo dostřel. Pokud Pfeiffer uměl střílet, a to se u něho po téměř padesátileté službě dalo předpokládat, dokázal by kteréhokoli z nich složit jediným pohybem prstu.

Musí Sáru dostat pryč. Měla pravdu, když tvrdila, že je stejný jako Lena. Bylo to tím, že oba pracovali u policie a věděli, že určitému typu lidí člověk zkrátka nesmí ukázat své slabiny. Jeffreyho slabinou byla Sára. Když spatřil zbraň v Pfeifferově ruce, ze všeho nejdříve pomyslel na Sářino bezpečí. Zamkl ji v autě, protože nechtěl, aby vyběhla ven a dostala přímý zásah do hlavy. Nemohl se starat o své bezpečí, dokud byla v ohrožení ona. Tento problém může vyřešit jedině tak, že ji pošle zpátky do Grantu.

Proč ale zpomalil? Proč tedy se Sárou zůstal na dostřel, jenom aby starci něco dokázal? Vždyť ji mohl zabít!

Teprve po půlhodině jízdy začal volněji dýchat. Po dalších třiceti minutách si uvědomil, že se mu ruce lepí k volantu, protože si při pádu do štěrku roztrhl levou dlaň.

Jeffrey zastavil u první benzínové pumpy.

Sára se podívala na palivoměr, jako by se chtěla přesvědčit, že se nezbláznil. Jeffrey nezastavil kvůli benzínu. Ručička na měřidle však ukazovala, že nádrž je skoro prázdná, a tak si řekl, že by mohl rovnou natankovat. Nevěděl, jestli si Sára všimla krve na volantu nebo jeho rukou, protože nic neříkala.

Pod Jeffreyho sedadlem stále leželo pouzdro s jeho služební zbraní. Sáhl pro ni, a než vystoupil z auta, připnul si ji na opasek. Ztuhlými prsty chvíli zápasil s uzávěrem nádrže, až se mu nakonec podařilo dostat čerpací pistoli do správného místa. Když natankoval, vyrazil k obchůdku. Sotva vstoupil skleněnými dveřmi dovnitř, musel se sehnout, aby ho do čela neudeřil kravský zvonec visící na zárubni.

„Promiňte,“ omluvil se mu prodavač, ačkoli potutelný výraz jeho tváře prozrazoval, že se rád dívá, jak si nic netušící zákazníci dělají na hlavě boule. „Asi to budu muset dát pryč.“

Jeffrey se na mládence významně podíval a odkráčel dozadu na toalety. Tam na sebe pohlédl do zrcadla a uviděl, že má vlasy zplihlé potem a košili špinavou od štěrku. Jeho ruce vypadaly otřesně. Jeffrey ze zásobníku na zdi vytáhl papírovou utěrku, aby mohl sáhnout na kohoutky, aniž by je přitom umazal od krve. Ruce ho pod proudem studené vody bolestivě pálily, ale vydržel to a pokusil se rány vyčistit.

„Ježíšikriste,“ zamumlal, když se znovu podíval do zrcadla. Zavrtěl hlavou a pokusil se ještě jednou projít události předešlých hodin. Chtěl si s Pfeifferem pohovořit jako policajt s policajtem a mimo službu trochu probrat situaci v Elawah, aby přesně zjistil, do čeho se Lena vlastně namočila. Mají v tom prsty neonacisté? Může mu Jake Valentine nějak pomoci? Dá se vůbec místní policii věřit?

Pfeiffera z města vyhnala zápalná bomba, takže Jeffrey vážně pochyboval o tom, že by mohl mít nějakou skutečnou moc. Když si odmyslel Pfeifferovo samolibé uspokojení ze střelby, uvědomil si, že bývalého šerifa pohled na policistu na jeho prahu vyděsil.

Existuje jediný důvod, proč se jeden policista může bát druhého, a tím je korupce. Otázkou zůstává, který šerifův spolupracovník je nepoctivý. Jeffrey by na první místo pomyslného žebříčku podezřelých nestavěl zrovna Jaka Valentina, ale člověk si nemůže být nikdy jistý. Jasným favoritem je šerifův zástupce Donald Cook, jehož Nick označil jako člověka, který je ochotný sem tam si něco vzít. Cooka jeho práce rozhodně neuspokojuje. Nijak neskrýval, že podle něho je jeho šéf úplný pitomec.

Když o tom přemýšlel, stejně se neustále vracel k Sářině otázce, co to má společného s Lenou?

Nic. Je to jen několik cestiček, které se možná sbíhají a možná také ne. Neonacisté prodávají drogy a Hank Norton je bere. Ethan Green je neonacista a gangster v bílém sedanu také. AI Pfeiffer se děsí policistů a Lena jim utekla.

Lena byla u toho, když kdosi přišel o život. Jeffreymu něco uniká. Nějaká informace, jež by všechno spojila. Lena musela k útěku z nemocnice mít nějaký důvod. I k tomu, že s Jeffreym neprohodila jediné slovo. Dovedla být příšerně tvrdohlavá, ale nebyla hloupá. Pro její chování musí existovat logické vysvětlení.

Jeffrey ze zásobníku vytáhl další tenkou utěrku, namočil ji a očistil si obličej, jak nejlépe dovedl. Nevynechal ani krk a hrudník, na nichž ulpěla krev. V ruce mu ještě škubalo, ale snažil se tomu nevěnovat pozornost a kráčel zpátky do obchodu.

„Tak kolik to dělá?“ zeptal se prodavače a vytáhl platební kartu.

„Je mi líto,“ pravil mladík a ukázal na ceduli nad svou hlavou, na které stálo: „Důvěřujeme Bohu. Všichni ostatní platí hotově.“

„Dobře,“ řekl Jeffrey, který si předešlého odpoledne ještě před cestou do Reese vybral peníze z bankomatu. Ukázal na léky za prodavačem a požádal ho: „Přidejte mi k tomu ještě pár balení aspirinu.“

„Třicet osm dolarů a padesát tři pence,“ řekl mu prodavač, hodil léky na pult a vzal si bankovky, které mu Jeffrey podával. „Máte špatný den?“

Jeffrey jedno balení aspirinu roztrhl zuby a opáčil: „Hádejte.“

Chlapík se naježil: „Heledte, nemusíte se hned vztekat.“ Otevřel pokladnu a vrátil Jeffreymu drobné. „Budte opatrný,“ řekl.

„Vy taky,“ vypravil ze sebe Jeffrey, uhnul před zvoncem a vyšel ven.

Sára dál mlčela. Jeffrey vyjel na silnici a zamířil zpátky k dálnici.

Dostal se na ni, až když zapadalo slunce. Aspirin na bolest hlavy vůbec nezabral. Sára toho určitě už měla dost. Když konečně dorazili do Elawah, skláněla hlavu ke straně a vydávala tiché mlaskavé zvuky, podle nichž Jeffrey vždycky poznal, že spí.

Jeffrey vzal nenačatou láhev vody, kterou mu Sára koupila na odpočívadle, a celou ji vypil. Rčení o splnění hloupého přání bylo pravdivé. Ještě ráno si říkal, že by se mu zamlouvalo, kdyby se Sára trochu naštvala. Ted myslel na to, že je mnohem roztomilejší, když spí.

Když parkoval před oknem jejich motelového pokoje, všiml si, že neonový nápis visí na zdi zbytečně. Zbyla z něj jenom čtyři písmena, která nedokázala dostatečně osvětlit celé parkoviště. Jeffrey prudkým pohybem vytáhl klíčky ze zapalování a rozhlédl se po okolí. Kousek od nich parkovalo černé terénní auto. Okno kanceláře namodrale blikalo, jak se recepční díval na televizi. Když se Jeffrey předchozího večera ubytovával, chlapec na něho upřel oči zakalené dlouhým sledováním obrazovky. Zjevně se mohl ukousat nudou. Jeffrey si ted říkal, že na tom ještě není tak zle, že existují i horší zaměstnání. Například prodávání v obchodě, kde jedinou zábavu poskytuje práskání příchozích kravským zvoncem do hlavy. Natáhl ruku a jemně zatřásl Sárou, aby se probudila. Chvilku se přimhouřenýma očima dezorientované dívala na motel, ale pak se posadila zpříma, protože si vzpomněla, kde jsou a co se přihodilo.

Jeffrey se nedokázal udržet, aby se nezeptal: „Není ti nic?“

Zavrtěla hlavou, otevřela dveře a vystoupila z auta.

Jeffrey ji následoval. Vstal a protáhl si záda. Když za sebou zaslechl jakýsi šramot, ruka mu sjela k pouzdru s pistolí.

„Omlouvám se, že jsem vás vyděsil,“ ozval se mužský hlas a ze tmy vyšel Jake Valentine s otevřenou láhví piva v jedné ruce a malým chladícím boxem, v druhé. Když uviděl Jeffreyho, zarazil se a zeptal se ho: „Stalo se vám něco?“

„Byli jsme se trochu projet,“ odpověděl Jeffrey, protože ho nic lepšího nenapadlo.

Sára vykročila k motelu. „Nechám vás tu o samotě,“ řekla.

„Moment,“ zastavil ji Valentine. „Chci se vám omluvit za to, co jsem vám včera večer řekl. Byl jsem hrozně naštvaný. Měl jsem držet jazyk za zuby. Nemyslel jsem to vážně.“

Sára přikývla. „Děkuji za omluvu,“ řekla.

Pokud Valentine očekával vřelejší reakci, přepočítal se. Jeffrey Sáře odemkl dveře. Manželka ho chytila za zápěstí a chvíli mu je tiskla. Jeffrey jí byl za to gesto vděčný. Podal jí klíč od pokoje, protože mu to přišlo jaksi symbolické. Sára se na něho upřímně usmála a Jeffrey si po několika hodinách konečně vydechl.

„Nezdržím vás dlouho,“ ozval se Valentine, jako by se bál, že Jeffrey vejde za Sárou do pokoje.

Jeffrey by to také nejradši udělal, ale místo toho počkal, až se za ní zavřou dveře, a pak se zeptal: „Co se děje, Jaku? Našel jste Lenu?“

Valentine se smíchem postavil chladicí box na zem a vytáhl z něj další pivo. Jeffrey viděl, že ve zbytku ledu jsou zastrčené čtyři prázdné láhve. „Tahle je pro vás. Na usmířenou,“ řekl mu šerif.

„Díky,“ odpověděl Jeffrey a přiložil si studenou láhev na čelo. Strávil minimálně deset hodin za volantem a předtím spal asi dvě hodiny. Bolely ho svaly a měl pocit, že se mu rozskočí hlava. Vůbec neměl náladu vybavovat se zrovna s Jakém Valentinem.

Přesto došel ke vstupním dveřím motelu a podíval se, jestli ho šerif následuje. Zjevně něco chtěl a Jeffrey mu škemrání o pomoc v žádném případě nehodlal ulehčovat. Byla to jeho soukromá odplata za pohovor v nemocničním skladu prádla.

Z recepce vedl do obou křídel motelu dlouhý tunel. Jeffrey neměl hlad, ale věděl, že by měl něco sníst. „Máte u sebe nějaké peníze?“ zeptal se Valentina.

Šerif z kapsy vytáhl hrst mincí. Jeffrey si od něho vzal potřebný obnos a naházel jej do automatu s občerstvením. Chvilku zíral na sladké tyčinky a sušenky a uvažoval, po které z nich se mu udělá nejméně špatně. Nakonec si vybral brambůrky a stiskl příslušný kód.

„Ty mám také rád,“ poznamenal Valentine.

Jeffrey k němu napřáhl ruku se sáčkem a nabídl mu: „Vezměte si.“ Valentine zavrtěl hlavou. Jeffrey se posadil na dřevěnou lavičku naproti automatům. Zuby roztrhl sáček a vložil si do úst několik bramborových lupínků. Byly žluklé.

Valentine postával na místě a díval se na něho. Nejspíš nevěděl, co má dělat. Bez uniformy vypadal ještě mladší. Jeho vytáhlost umocňovaly džínsy s vysokým pasem a obrovské triko s límečkem. Jeho chlapecký vzhled doplňovala červená kšiltovka, kterou měl na úzké hlavě posazenou trochu nakřivo. Vypadal jako kapitán univerzitního basketbalového mužstva, i když se mu pod oblečením rýsovalo pouzdro se zbraní.

Pokud byl utajeným drogovým králem Elawah právě Jake Valentine, uměl to dovedně skrývat.

„Dneska je pěkný večer,“ poznamenal Valentine. „Vyjeli jste si s manželkou ven?“

Jeffrey jedním pohybem ruky otevřel láhev piva a snažil se nevnímat bolest, kterou mu to působilo. Nesnášel pivo, ale hlava mu třeštila tak hrozně, že by vypil i láhev jedu, kdyby věděl, že mu to pomůže.

„Po vaší kolegyni se slehla zem. Bez legrace,“ pravil Valentine.

Jeffreyho jeho odhalení nepřekvapilo. Vážně pochyboval, že ji najdou, ledaže by sama zaklepala na dveře vězení. Jeffrey požádal Franka Wallacea, aby sledoval její platební karty, ale Lena nejspíš žádnou z nich nepoužila, protože Frank by mu určitě zavolal. Také požádal jednoho detektiva v Heartsdale, aby měl oči na stopkách, ale oba si mysleli, že je velice nepravděpodobné, aby se Lena v Grantu objevila.

Jeffrey se díval na opuštěnou budovu vedle motelu. Byla to barabizna s plechovou střechou, kterou nějaký podnikavec natřel barvou, aby vypadala jako chatrč z trávy.

„To je Hankův bar,“ vysvětlil mu Valentine a pokýval hlavou směrem k baráku. „Barman pod pultem prodával pervitin. Dostal jsem informaci od útvaru rychlého nasazení, že jim nějaký anonym dal tip. Sdělili mi to až po akci. Poprvé jsem se o tom doslechl, když mi zavolal Junior, to je noční recepční tady v motelu, a zeptal se mě, jestli vím, že Hankův pajzl obklíčilo šedesát policejních aut.“

Jeffrey si znovu přihnul z láhve. Slyšel bublání potoka a šumění stromů v lese za hotelem. Zatoužil být doma, nechat se unášet vlnami jezera a poslouchat vzdálený smích Sáry a její sestry na břehu. Chtěl ležet na zádech v posteli a cítit po těle Sářiny polibky.

Valentine ho vyrušil ze zamyšlení. „Myslím, že o Hankově baru jste věděl,“ řekl. „Zrovna jako jste přeřízl úřední pásku na zadních dveřích.“

„Správně,“ odpověděl Jeffrey, který vycítil, že místo svou návštěvou poctila Lena. Takže něco hledala. Přeříznutá páska se rovnala otisku prstů. Naznačovala, že v baru někdo byl, ale nevypovídala nic o tom, kdy nebo proč. Možná si tam Lena přišla pro peníze. Třeba tam byla zrovna v noci, když se Jeffrey se Sárou pokoušeli spát.

„Každopádně…,“ pravil Valentine a poklepal špičkou boty na zem. „Jel jsem kolem, tak jsem si řekl, že jenom…“

Jeffrey si zhluboka povzdechl a vstal z lavičky. Byl příliš unavený a nehodlal to dál protahovat. „Z prázdných lahví ve vašem boxu usuzuji, že tu nějakou dobu čekáte. Nemáte uniformu, takže se snažíte vypadat, že nejste ve službě. Jelikož je vám dobře vidět zbraň, řekl bych, že se bud moc často díváte na televizi, nebo se něčeho bojíte. Vsadil bych na to druhé,“ prohlásil.

Valentine se zasmál, ale bylo na něm patrné, že je vyvedený z míry. Podíval se na parkoviště a zhluboka se napil piva.

Jeffrey hodil prázdný sáček od brambůrků do odpadkového koše a řekl: „Povězte mi, co víte a Alu Pfeifferovi.“

„Odešel do důchodu.“

„Proč?“

„Chtěl se víc věnovat vnoučatům.“

„A vyhnout se ohni?“

Valentine přimhouřil oči. „Proč vás ten dědek zajímá?“

Jeffrey si pořádně přihnul piva a snažil se neotřást nad jeho hořkostí. Valentine nejenže vypadal jako adolescent, ale měl podobné chutě. Jeffrey by se vsadil, že za karton se šesti pivy nezaplatil ani tři dolary.

„Heledte,“ řekl Valentine. „Jenom jsem vám přišel říct, že zítra přijde soudní patolog.“

„Vážně?“ otázal se Jeffrey. Z šerifa konečně vypadl důvod jeho návštěvy.

„Podívá se na tělo v autě a řekne nám, co si o tom myslí.“

„To zní dobře.“

„Povídal jste, že vaše žena…“ Valentine se odmlčel. Když viděl, že Jeffrey mu nehodlá pomoci, dodal: „Jenom jsem měl dojem, že je hodně zběhlá v oboru.“

Jeffrey nemohl uvěřit vlastním uším. „To je pravda,“ přisvědčil.

„Byl bych vám hrozně vděčný, kdybyste ji poprosil, aby také přišla. Mohla by se na to podívat a říct nám, jak se jí to jeví.“

Jeffrey se pokusil dovtípit, proč to po něm Valentine chce, ale nic ho nenapadalo. Pivo mu mysl nijak nezbystřilo. „Myslel jsem, že jste říkal, že máte dobrého patologa,“ odpověděl.

„To je pravda, ale takováhle věc… Zaplatili bychom jí to. Nějaké peníze nám v rozpočtu ještě zbyly. Stačí, když mi řeknete, kolik si účtuje.“

Jeffrey do sebe obrátil zbytek piva a okamžitě zalitoval, že šerif nemá ještě jedno. Pak si vzpomněl na svého otce a zalitoval, že vůbec nějaké vypil.

Valentine si jeho mlčení špatně vyložil. „Můžu zajít pro hotovost, jestli…,“ začal.

„Podplácejí vás?“ udeřil na něho Jeffrey.

„Co prosím?“

Jeffrey mu přitiskl hrdlo prázdné láhve na hrud a řekl: „Ve vašem městě se něco děje a vy se toho bud účastníte, nebo si necháte platit za to, abyste dělal jakoby nic.“

Valentine se nuceně zasmál. „Myslíte, že jiné možnosti nemám?“

„Poslouchejte, vy detektive, já na to stejně přijdu. A je mi úplně fuk, komu přitom šlápnu na kuří oko,“ varoval ho Jeffrey.

„Dáte mi znovu pěstí?“ otázal se ho šerif.

Jeffrey si vzpomněl, jak mu Sára vrazila facku a na to, jak bezmocná si musela připadat v zamčeném autě. „Možná,“ odpověděl.

Valentine se sehnul, aby Jeffreyho prázdnou láhev uložil do chladicího boxu. Když se narovnal, pomalu se na Jeffreyho pousmál, jako by byli staří známí. „Měl byste k nám někdy zaskočit na večeři,“ pozval ho.

Jeffrey vykročil zpátky směrem k parkovišti. „Proč bych to dělal?“ zeptal se.

Valentine ho dohonil a kráčel vedle něho. „Trochu vám to u nás ukážu a předvedu vám pár projektů, na kterých pracuji,“ odpověděl a znovu se přihlouple usmál. „Jsem mnohem šikovnější, než vypadám,“ dodal.

„Máte na mysli něco konkrétního?“

„Chceme si za domem postavit terasu. Z každé výplaty pořídíme pár kousků cedrového dřeva. Žena tvrdí, že nám bude trvat rok, než seženeme všechen materiál, ale my si umíme počkat. Nejsme jako lidé, kteří můžou rozhazovat peníze a stavět si v bažinách rodinná sídla. Dáváme si na čas a postupujeme přesně tak, jak se to má dělat.“

Mluvil o Alu Pfeifferovi. Jeffreyho by docela zajímalo, jestli Valentine ví, že jeho bývalý nadřízený měl toho dne návštěvu. Pfeiffer nejspíš s lidmi z města dál udržuje styky, možná tam jezdí navštěvovat přátele. Obyvatelé Reese jistě vědí, kde bydlí, a jsou s ním v kontaktu.

Jeffrey se zastavil u dveří jejich pokoje a ukázal na ně se slovy: „Tak já jsem doma.“

Šerif se rukou dotkl čepice a řekl: „Hezký večer, náčelníku. Dejte mi vědět, co mému návrhu říká vaše žena.“

Jeffrey sledoval, jak odkládá chladicí box na zadní sedadlo svého černého vozu a pak auto obchází, aby usedl za volant. Otevřel dveře, zamával a nasedl dovnitř. Když zmizel, Jeffrey si všiml, že recepční hledí z okna. Jeffrey cítil, že ho bedlivě sleduje, jak klepe na dveře pokoje.

Když mu Sára otevřela, neusmívala se. Zároveň mu ale už čtyři hodiny nevynadala do blbců, takže se možná karta konečně obrátila.

Místnost byla vlhká a ponurá stejně jako předchozího večera. Sára z postele stáhla strakatý tmavý přehoz. Jeffreyho napadlo, kolik DNA na látce ulpělo.

„Co chtěl náš nový kamarád?“ zeptala se Sára.

„Abys pitvala tu mrtvolu.“

„A pročpak?“

„Dobrá otázka,“ odpověděl Jeffrey a posadil se na postel. Potom se natáhl na bok, zul si boty a podložil si hlavu polštáři. „Můžeš to připsat na seznam věcí, které nevím.“

Sára přistoupila ke dveřím a přesvědčila se, že jsou zamčené. Potom zhasla. Když ulehla na postel, matrace se pod její vahou zhoupla. Stejně jako Jeffrey se ani ona neobtěžovala svléknout. Jeffrey čekal, že se vedle něho stočí do klubíčka, ale neudělala to.

Jednou mu řekla, že i po rozvodu mívala děsivé sny, v nichž jí někdo uprostřed noci volal. O osudném telefonátu, kdy manželce, přítelkyni či milence oficiálně sdělí, že člověka dostali, se nežertovalo ani mezi policisty. Kdykoli se mohlo stát, že nějaký zfetovaný idiot vytáhne na policistu nůž nebo že ho jakýsi opilec zastřelí. Jeho blízcí mohli jenom bezmocně zvednout sluchátko a čekat, až jim to někdo oficiálně oznámí.

Právě na tohle Sára jistě myslela, když AI Pfeiffer zahájil palbu. Určitě se hrozně bála, že zůstane uvězněná v autě a bude bezmocně přihlížet, jak jí Jeffrey umírá před očima.

„Jeffe?“ ozvalo se ze tmy vedle něho. Nebyl si jistý, co mu Sára může chtít, ale jako obvykle to bylo něco naprosto neočekávaného. „Říkala jsem si, že bychom mohli opravit patio. Bylo by docela dobré položit místo rozpraskaných kamenů nové. A také trochu zvýšit zídku, aby se na ní nemuselo sedět jako na bidýlku.“ Po krátké odmlce se zeptala: „Co tomu říkáš?“

Jeffrey se převalil na záda. Skulinou v závěsu do místnosti pronikal tenký paprsek světla, takže viděl Sářin profil. „Když ses naposledy hrabala v betonu, museli jsme si od tvého táty půjčit sbíječku.“

„Na tom pytli bylo napsáno, že se snadno vyhlazuje.“

Jeffrey se její omluvě, již dobře znal, usmál.

„Chci provést tu pitvu,“ prohlásila Sára.

Jeffrey nevěděl, co by na to řekl. Automaticky nápad zavrhl, ale jenom proto, že s ním přišel Jake Valentine. „To se odsud ale moc brzo nedostaneme,“ poznamenal.

Sára mlčela, což znamenalo, že se nenechá snadno zviklat. Jeffrey jí opatrně navrhl: „Poprosím Franka, aby pro tebe zajel, až skončíš.“

„Ne,“ zamítla to. „Nenechám tě tu.“

„A co když chci, abys to udělala?“

Než stihla odpovědět, zazvonil telefon. Jeffrey se k němu natáhl a zvedl sluchátko.

„Prosím?“ řekl do něj.

„Co tam ještě děláte?“ ozvalo se.

Jeffrey se na posteli posadil tak rychle, až telefon shodil z nočního stolku. „Leno?“ řekl do sluchátka.

„Nesmíte tam zůstat,“ zašeptala chraplavě. „Proč jste neodjeli?“

„Kde jsi?“ zeptal se jí Jeffrey. „Dojedu pro tebe.“

Rozplakala se, takže jí nebylo rozumět. „Proč…?“ vykřikla. „Proč místo ní nezabili mne?“

„Kdo?“ zeptal se Jeffrey zmateně. „O kom to mluvíš?“

„Odjedte,“ požádala ho Lena. „Musíte odjet dřív, než přijdou a…“

„Kdo přijde, Leno? Kdo po tobě jde?“ zeptal se Jeffrey, ale odpovědí mu byl jenom její přerývaný dech. „Leno?“ Jeffrey si sluchátko pevně přitiskl k uchu. „Jsi tam, Leno? Kde jsi? Dojedu pro tebe.“

V telefonu se ozvalo cvaknutí.

9

Sára projížděla za šerifovým autem městem a přitom palcem přejížděla po zaschlé krvi na volantu svého BMW. Předešlého večera následkem utrpěného šoku usnula jako špalek a za jedinou noc toho naspala víc než za posledních několik měsíců. Kdyby jim v půl osmé Jake Valentine nezabušil na dveře, nejspíš by ještě ležela v posteli.

V autě před ní se Jeffrey živě bavil s Valentinem. Sára doufala, že manžel ze šerifa dostane nějaké informace, nicméně selský rozum jí napovídal, že si dělá marné naděje. Jeffrey Valentinovi nepověděl, že se jim Lena večer ozvala. Věděl, že šerif by si snadno zjistil číslo, z něhož volala. Valentine jim nic nového o průběhu pátrání nesdělil. Když ráno spatřil škrábance na Jeffreyho obličeji a rukou, jenom poznamenal: „Upřímně lituji vašeho protivníka.“

Sára si manželových zranění všimla až tehdy. Vždycky se o Jeffreyho dobře starala. Dezinfikovala mu rány, mazala mu podlitiny arnikovým gelem a ovazovala mu vymknuté kotníky a zlomené prsty. Po fotbalových zápasech s kamarády mu na kolena přikládala led, aby mohl druhého dne chodit. Dlouho mu masírovala záda a dělala všechno, aby mu pomohla uvolnit se po hodinách kutění kolem domu. Dokonce i po rozvodu, kdy s ním nedokázala zůstat ve stejné místnosti, letěla do nemocnice pokaždé, jakmile se doslechla, že ho někdo postřelil do nohy.

Jeho rozseknuté ruky si předešlého dne vůbec nevšimla. Viděla jenom, jak Pfeiffer vystřelil do vzduchu a pak vedle Jeffreyho nohy. Pamatovala si, že se jí hrůzou zastavilo srdce. Viděla, jak se Jeffrey vrhl kupředu a uklouzl na cestě, ale nenapadlo ji podívat se na něho a přesvědčit se, jestli si něco neudělal. Soustředila se jenom na hrůzu z Pfeifferovy střelby a na svůj vztek, když Jeffrey zpomalil.

Stáhl nohu z pedálu, ale Sára se domnívala, že se jim porouchalo auto. Vyděšeně sklonila hlavu, aby se podívala, co se stalo.

Okamžitě pochopila, proč se její BMW skoro zastavilo. Jeffrey se křivě usmál, když spatřil, jak na něho AI Pfeiffer hledí. Když to Sára viděla, měla sto chutí bývalého šerifa zfackovat. Oba muži jí připomínali kluky, kteří se na hřišti snaží jeden druhému co nejvíc nandat, než je nachytá učitelka. Lena byla úplně stejná jako oni. Neměla sice varlata, ale když začala vyvádět, člověk měl sto chutí si sáhnout, jestli jí už náhodou nerostou.

Tehdy Sára pochopila pravý důvod jejich cesty do bažin. Došlo jí, proč se Jeffrey zoufale drží každé sebemenší stopy, která by ho mohla zavést k Leně. Sára stála za dveřmi koupelny, když Lena utekla, ale Jeffrey zůstal na chodbě. Byl od Leny jenom kousíček a mohl jí v útěku zabránit.

Obelstila ho stejně jako Sáru a zasadila tím těžkou ránu jeho egu.

Sára se před rokem zúčastnila balistického školení na akademii GBI v Maconu. Krátce předtím ji policie přivolala k ohledání dvou obětí střelby a Sára si chtěla prohloubit znalosti o trestných činech spáchaných se střelnou zbraní v ruce. Součástí školení bylo praktické cvičení na střelnici. Vyučující použil různé typy zbraní a střeliva a na gelových figurínách posluchačům předvedl, jakou ránu zanechají na určitou vzdálenost. Remingtonka patří k nejoblíbenějším zbraním na trhu, již rádi používají policisté i kriminálníci. Má hustý rozptyl a dokáže na vzdálenost pětapadesáti metrů umístit šedesát procent broků do cíle.

Podle Sářina odhadu se ve chvíli, kdy Jeffrey zpomalil, od Ala Pfeiffera nacházeli zhruba pětapadesát metrů.

Jeffrey mohl být rád, že Sára vůbec dostala příležitost vrazit mu facku.

Valentine před ní zablikal a Sára ho následovala do okresního skladu konfiskátů. Stálo tam asi padesát kamionů v různých fázích rozkladu. Měly vybrané předky a úplně zmačkané zadní nárazníky. Sára věděla, jak to na malých městech chodí, a odhadovala, že většina majitelů zabavených tiráků bud nemá peníze na to, aby zaplatila za odtažení, nebo ještě sedí ve vězení a čeká na soud kvůli řízení pod vlivem alkoholu. Okresní policejní parkoviště poskytovalo skvělé zázemí pro odhadování pojistných škod.

Šerifovo auto doskákalo po krátké štěrkové cestě na vyasfaltované parkovací místo. Sára před sebou spatřila velkou kovovou halu, do níž spálené auto nejspíš odtáhli k ohledání.

Cadillac rozhodně nebyl zničen při nehodě. Sára se ke každému případu snažila přistupovat nezaujatě, ale offroady uprostřed fotbalových hřišť hořely málokdy a nikdy čirou náhodou. Auto tam někdo zaparkoval, podpálil a pak zmizel. Zůstalo po něm ohořelé tělo.

Otázkou je, jestli tím někým byla Lena Adamsová.

Sára vystoupila z auta a do nosu ji udeřil zápach benzínu smíšený s pachem oleje a výfukových plynů. Uvnitř haly bylo ticho. Automechanikové si nejspíš dali přestávku na svačinu.

Jeffrey s Valentinem přistoupili k jejímu autu. Šerif kopl do jednoho kola, z něhož úderem odpadl kus bláta. „Vypadá to, jako byste se někde proháněl po polích, náčelníku,“ poznamenal směrem k Jeffreymu.

„Včera jsem se zajel podívat do Okefenokee,“ vysvětlil mu Jeffrey.

Valentine povytáhl obočí. „Opravdu?“ zeptal se a nápadně se poškrábal na bradě na znamení, že Jeffrey zradil jeho důvěru. „Vím o několika lidech, kteří se tam před nějakou dobou přestěhovali,“ poznamenal.

„Přátelé?“ zeptal se ho Jeffrey.

„Ani bych neřekl,“ opáčil šerif. Najednou zničehonic prohlásil: „Území třaslavé země.“

Jeffrey mlčel, takže se ozvala Sára: „Promiňte, asi jsem vám špatně rozuměla.“

Valentine jí vysvětlil: „Takhle bažině říkali indiáni. Okefenokee znamená území třaslavé země. Jenom šest procent bažiny má pevný podklad, víte. Zbytek jsou popadané rostliny na vodě. Když tudy jdete, je to, jako byste šla po voru, jenom je to snazší.“ Stáhl si klobouk víc do čela, aby mu do očí nesvítilo slunce. „Byla jste tam také?“ obrátil se k Sáře.

„Měla jsem tu čest.“

„Je to tam plné komárů a aligátorů. Dokonce tam rostou masožravky,“ řekl a při posledním slově se zasmál, jako by v něm vyvolalo příjemnou vzpomínku. „Když jsem byl malý, táta nás tam s bráchou jednou vzal. Tři dny jsme pádlovali z východu na západ. Málem nás to stálo život. Jsou tam k vidění neskutečné věci,“ Podíval se na Jeffreyho a v přívětivém tónu jeho hlasu se ozvalo varování: „Na člověka tam všude číhá nebezpečí,“

Jeffrey si založil ruce na prsou a prohlásil: „Někdo to tak může vnímat.“

Sára se nehodlala znovu dívat na to, jak se dva kohouti budou klovat o jedno smetiště. Tleskla rukama a řekla: „Telo je asi uvnitř, že?“

„Ano,“ odpověděl šerif a ukázal na kancelář za halou.

Sára k ní vykročila a oba muži ji následovali.

Valentine se jí zeptal: „Jaká byla cesta do bažiny?“

„Pěkná, díky za optání,“ odpověděla.

Natáhl ruku a otevřel jí dveře. Přitom se sám pro sebe zasmál a zeptal se: „A neviděli jste někde náhodou stopovat Lenu Adamsovou?“

Sára s nuceným úsměvem opáčila: „Bohužel nikoli.“

„To víte, nedalo mi to, abych se nezeptal,“ řekl Valentine a zašklebil se.

Sára čekala, že se za dveřmi objeví skříňky a psací stoly, ale místo toho vešli přímo na pitevnu. Na betonové podlaze stál zabrzděný nemocniční vozík z oceli a na něm ležel prázdný vak na ostatky. Výlevka a pitevní tácy u stěny byly hodně podobné těm, které Sára používala doma, ale mrazák na těla připomínal vestavěné lednice, jaké byly k vidění ve větších restauracích. Nikde neležel diktafon, takže Sára usoudila, že Jeffrey bude muset všechny její nálezy zapisovat.

„Snad to tu není tak hrozné,“ prohodil Valentine, ačkoli z výrazu jeho obličeje Sára vyčetla, že se poněkud stydí za místo, kde se pitevna nachází. „Většinou ohledáváme auta po bouračkách a tak, víte. Dávají nám sem také všechno ze Seskatogy, Ahlmiry a několika dalších okresů. Je to jednodušší, když je to takhle při cestě.“

„Jistě,“ odtušila Sára s pocitem, že šerifa urazila. Zařízení přitom naprosto dostačovalo. Měla štěstí, že neskončila v nějakém místním pohřebním ústavu. „Kde je to auto?“ zeptala se.

„Tady,“ odpověděl šerif a otevřel před ní další dveře, za nimiž se objevil velký otevřený sklad. V jednom koutě stály dva psací stoly a řada registračních skříní. Na zadní stěně byly zavěšeny nástroje. Na šesti hydraulických zvedácích visela auta, ale nikde nebylo vidět žádné mechaniky. Po zemi se válely díly aut. Opodál stála rozebraná vozidla připravená ke zjištění škody a určení viníka. Uprostřed budovy byl pod plachtou cadillac, pod nějž automechanici položili igelit, aby neumazal podlahu.

Valentine k autu přistoupil a pravil na vysvětlenou: „Jakmile vychladl, odtáhli jsme ho sem. Po pravdě řečeno, hasiči na něj jenom zespodu stříkali vodu a čekali, až to dohoří, takže z auta moc nezbylo.“

Sára sáhla do kapsy a vytáhla gumičku, jíž si sepnula vlasy do ohonu. „Znáte příčinu požáru?“ zeptala se Valentina.

Šerif zavrtěl hlavou a odpověděl: „Pachatel použil nějakou hořlavinu, ale doopravdy to začalo, když vybuchla nádrž. Neví se, jestli si s ní předtím někdo hrál, ale při pohledu zezadu je jasné, že explodovala. Podle všeho byla dost plná.“

„Slyšel jste ten výbuch?“ zeptal se ho Jeffrey.

Valentine se zamyšleným výrazem začal odhrnovat plachtu z auta. „Možná i ano. Zpětně se na to špatně upamatovává.“

„Zajisté,“ poznamenal Jeffrey nedůvěřivě a přistoupil blíž, aby mu s plachtou pomohl.

Sára je přestala poslouchat a soustředila se na zničený cadillac před sebou. Z auta zbyl ubohý vrak. Pneumatiky se úplně roztekly, takže karosérie spočívala jenom na zčernalých ocelových ráfcích. Výbuch vozu roztrhal střechu, ale uvnitř kupodivu zůstaly zbytky kožených potahů i pěnová výplň sedadel.

„Asi to bylo něčím napuštěné,“ ozval se Valentine. „Řekněte mi, až se budete chtít podívat na tělo. Zavolám mechaniky, aby sundali kastli.“

Sára pohlédla na zadní sedadlo a uvědomila si, že mrtvolu odtud bude vyprošťovat několik hodin. Má před sebou neuvěřitelnou mravenčí práci.

Udělat to ale musí.

Naklonila se dovnitř a prohlédla si oběť. Telo bylo malé, ale to ještě neznamenalo, že se nutně jedná o ženu. Mohl to být dospívající chlapec nebo muž s podobnou postavou, jakou měl Valentine. Oběť bez ohledu na pohlaví zemřela příšerným způsobem. Všechny čtyři končetiny měla napřažené kupředu, jako by se plamenům pokoušela ubránit. Všechny viditelné kosti jí následkem žáru popraskaly a levá ruka celá uhořela. Na lebce nezůstal jediný vlas a z důlků bez víček hleděly spečené zřítelnice.

„Vyfotografovali jste to?“ zeptala se Sára šerifa.

Valentine přikývl a Sára se natáhla hlouběji do auta, aby se podívala, jestli oběť měla zapnutý bezpečnostní pás. Přitom se snažila ničeho nedotknout. Pás shořel a částečně se zatavil do těla, ale jeho kovová přezka byla pevně zaklapnutá. Sára usoudila, že pachatel oběť záměrně připoutal.

Pokusil se uhořelý pasažér dostat ven? Jaké to asi bylo, sedět připoutaný na zadním sedadle hořícího auta, zoufale se snažit rozepnout přezku a šátrat po klice dveří ve snaze uniknout plamenům?

Příšerné. Muselo to být naprosto příšerné.

Pravděpodobně trvalo několik dlouhých sekund, možná i celou minutu, než oběti selhaly všechny orgány. K tomu se muselo ještě počítat s tím, že oheň se k nádrži nedostal hned. Kdoví, kolik minut ten člověk čekal na smrt.

Sára pootevřela rty a začala tělo pozorněji zkoumat. Snažila se přitom nevdechovat nezaměnitelný zápach spáleného masa.

Kůže na těle ze sedmdesáti procent ohořela. Oheň poškodil většinu svalů a šlach, ale nezničil je docela. Horní část hlavy a temeno víceméně chyběly a v levé čelisti zela velká díra, jíž Sára zahlédla rozdrcené zuby a hranu jazyka. Kost v tom místě byla pozoruhodně bílá, takže se dalo soudit, že oběti během převozu z tváře odpadla část masa.

Na hrudníku chyběl kus kůže velikosti kancelářského papíru, takže Sára viděla pohrudnici a orgány v hrudním koši. Stejným způsobem byla otevřená i břišní dutina, v níž Sára identifikovala dočerna ohořelá játra a cáry žaludku, který se horkem roztrhl. Sára usuzovala, že droboučké černé kousíčky ulpívající na střevech jsou zbytky jeho obsahu.

Pozůstatky kůže na stehnech se vpily do sedadla a šlachy oběti volně visely na kostech. V místě, kde se tělní tekutiny vsákly do oděvu a pak na něm uschly, byly znatelné zuhelnatělé zbytky džínsů a bílého spodního prádla. Levý kotník obepínal lem bílé ponožky. Ani na jedné noze nezbyla skoro žádná kůže, zato na pravém palci se udržel kus nehtu natřený růžovým lakem. Sára se sehnula blíž k tělu. Okolí stydké kosti bylo hodně poničené, ale Sára v něm poměrně přesně identifikovala ženské genitálie.

Na okamžik zavřela oči a pocítila neskutečnou úlevu nad tím, že mrtvola nepatří Hanku Nortonovi. Mohla tak doufat, že Lena se do činu nezapletla tolik, jak se domníval Jake Valentine.

„Sáro?“ ozval se za ní trochu ustaraně Jeffrey. „Není ti nic?“

„Ne,“ odpověděla a zlehka zavrtěla hlavou v odpověd na nevyřčenou otázku, kterou si oba kladli.

„Dost hrozné, co?“ poznamenal Valentine.

Sára přikývla. „Prohlédl už tělo váš patolog?“

„Jenom se na ně zběžně koukl tehdy na hřišti,“ pravil Valentine. „Povídal, že něco takového v životě neviděl. Prý je to nejhorší případ, jaký kdy měl. Jo…,“ zarazil se, jako by si najednou na něco vzpomněl. „Až tělo dostaneme z auta, zavoláme Fredovi, aby nám pomohl s rentgenem. Máme takovou trochu jankovitou mašinu. Myslím, že bude lepší, když vám s ní někdo pomůže.“

„Fred je váš patolog?“ zeptal se ho Jeffrey.

„Jo,“ přitakal Valentine. „Fred Bart. Zrovna řeší jeden kanálek, ale povídal, že když mu zavolám, hned sem nakluše.“

Sára se nejspíš tvářila dost nechápavě, protože Valentine se nahlas zasmál. „Na tom kanálku delá, ne že mu ho někdo kope. Fred je jediný místní zubař. Pitvami si jenom trochu přivydělává. Hrozně fajn chlap, ale ví, kdy je lepší přenechat věc odborníkovi.“ Valentine se slabě usmál a pokračoval: „Což mi připomíná, že vám musím ještě jednou poděkovat, doktorko Lintonová. Vím, že jsme spolu ještě nemluvili o penězích, ale ráno jsem stihl zaběhnout do banky.“

Vytáhl z kapsy štos bankovek a Sára ucítila, jak začíná od krku rudnout. Domnívala se, že policie od ní chce jenom přátelskou výpomoc. Jedna věc byla dostat zaplaceno od Grantu a druhá vzít si od Jaka Valentina hotovost. Při pohledu na bankovky si připadala prodejná.

Valentine odpočítal několik dvacetidolarovek a vysvětlil jí: „Fredovi obvykle platíme asi dvě stě padesát za pitvu, ale…,“ zarazil se, protože mu v kapse kalhot začal vyzvánět mobil. „Promiňte,“ omluvil se a neobratně se snažil udržet peníze v jedné dlani, zatímco druhou lovil telefon. Ohlásil se volajícímu a pak už jenom s otevřenými ústy naslouchal.

„Hned tam budu,“ řekl rychle do telefonu a ukončil hovor.

Jeffrey se podíval na Sáru a pak se šerifa zeptal: „Stalo se něco?“

„Musím odejít,“ odpověděl najednou vážně Valentine. „Na dálnici se stala nehoda. Jednoho kluka, co jsem s ním chodil do školy, přejel kamion.“ Zastrčil peníze zpátky do kapsy, pak si uvědomil, co udělal, a znovu je nabídl Sáře.

„Já nic nechci, děkuji,“ odmítla.

Valentine se v rozrušení ani nestačil podivit. Schoval peníze a zeptal se: „Nebude vám vadit, když vás tu nechám a pojedu tam?“

Sára za sebe nechala odpovědět manžela. „Ale vůbec ne,“ pravil Jeffrey. „Potřebujete s tím nějak pomoci?“ otázal se ještě.

„Kdepak,“ opáčil Valentine přiškrceně, jako by se obával, že s ním Jeffrey bude chtít jet. Zřejmě si to uvědomil, protože hned dodal: „Ale každopádně vám děkuji.“ Potom se rychle vzdálil.

„No, tak už alespoň víme, proč chtěl, abys pitvu provedla ty,“ poznamenal Jeffrey.

Sára se podívala do auta a rychle v duchu odhadla, jak dlouho jí bude trvat, než nebožačku rozpitvá. „Strávíme tu s tím skoro celý den,“ řekla.

„Něco před námi skrývá,“ pravil Jeffrey, když k nim dolehl zvuk šerifova auta a skřípění pneumatik na štěrku. „Ten chlap je bud hrozně chytrý, anebo neskutečně hloupý. Jenom nevím, k čemu se mám přiklonit,“ dodal.

„O policajtech se většinou nemluví jako o inteligentech,“ poznamenala Sára.

Manžel po ní loupl očima a prohlásil: „Vidím, že už ti je lip.“

Sára nevěděla, jak si jeho poznámku má vyložit. V jeho slovech zaznívala ironie, ale zároveň měl pravdu, protože se jí opravdu ulevilo. Netušila, jestli to způsobil hluboký noční spánek, nebo jestli jí pomohl včerejší výbuch vzteku, ale začínala se zase trochu cítit ve své kůži. Na pitevnu vkročila bez nejmenšího zaváhání a tělo ohledala zcela přirozeně. Počínala si sebejistě a nebála se, že dostane vynadáno za hloupost nebo neschopnost. Zkrátka udělala, co se po ní chtělo.

„Kdybych věděl, jak ti to pomůže, dávno bych někde nějakou mrtvolu sehnal,“ prohlásil Jeffrey.

Zasmála se, protože v něčem měl pravdu. „Ty jsi prostě skvělý manžel,“ řekla.

„Nebudu se za nic omlouvat.“

Sára věděla, že mluví o předešlém dni. Po letech společného soužití také věděla, že když se na sebe rozhněvají, svět se nezboří.

„Já také ne,“ kontrovala.

Když si záležitost ujasnili, Jeffrey ukázal na ohořelé pozůstatky auta a řekl: „Takže Hank to není.“

„Není. Je to ženské tělo.“

„Tak to se mi ulevilo.“

„Mně také,“ přikývla. „Ale tím pádem vyvstává důležitější otázka…“

„A to, kdo to je a co má společného s Lenou,“ dokončil za ni Jeffrey a naklonil se, aby lépe viděl do auta. „Co si o tom myslíš?“

„Myslím, že bych radši doma opravovala patio,“ odpověděla Sára po pravdě.

„Ještě pořád z toho můžeš vycouvat,“ řekl Jeffrey.

„Dobře víš, že to není pravda,“ opáčila.

„Všimla sis tohohle?“ zeptal se a ukázal na krk oběti. „Co je to?“

Sára se ho chtěla zeptat, co má na mysli, když se ve slunečních paprscích zaleskl tenký zlatý řetízek vpálený do těla oběti. „Vypadá to jako nějaký náhrdelník. Budeme ji vážně muset zrentgenovat.“

„Najdu Freda Barta v telefonním seznamu a zavolám mu, abych zjistil, kdy sem může dorazit.“

Sára si klekla vedle auta, aby se mohla podívat, jak je v něm upevněno zadní sedadlo. Fred Bart má v ohledávání pozůstatků po dopravních nehodách nejspíš praxi. Pokud se Jeffrey neplete a Jake Valentine ohledání Sáře hodil na krk opravdu jen kvůli tomu, aby je měl pod dohledem, Bart se jim na pomoc nadšeně nepohrne. „Můžeme ji zatím vyndat ven, než přijede,“ navrhla Sára manželovi.

„Jsi si jistá, že je to žena?“

„Určitě. Tedy pokud jsem nezapomněla všechno, co jsem se naučila v prváku na anatomii,“ odvětila. „Jaka zrovna moc nezajímalo, na co jsem přišla,“ podotkla ještě.

Jeffrey pokrčil rameny.

„Zdálo se mi to, nebo mu to bylo srdečně jedno?“ zeptala se Sára. Jeffrey znovu pokrčil rameny, takže pokračovala: „Anebo už ví, kdo to je. A nezvedej pořád ta ramena…“

„Já nevím, Sáro. Nedokážu ti na to nic říct, protože prostě nic nevím.“

Zahleděla se na něho a už posté si řekla, že její manžel dokáže být nesnesitelně tvrdohlavý. Stejně jako si Jeffrey nejspíš právě připomněj, že ona se nerada vzdává.

Sára se obrátila zpátky k autu. „Mohl bys mi najít hasák?“ požádala Jeffreyho. Pak si pozorněji prohlédla šrouby, jimiž bylo zadní sedadlo připevněné na podlaze.

„Abych nezapomněla,“ dodala. „Najdi ještě baterku.“

Měla před sebou dlouhý den.

10

Lena vjela na školní parkoviště vyhrazené učitelům. Všimla si, že její osmileté auto vypadá lépe než všechny ostatní vozy. Jednou si ze Sibyly utahovala, že po letech studia má jako profesorka na technice jenom o pět tisíc dolarů ročně vyšší plat než Lena jako policistka. Sibyla na oplátku poukázala na skutečnost, že Lena za nasazení života dostane o pět tisíc méně než vysokoškolská profesorka. Sestru tím dokonale usadila.

Lena se nikdy netajila tím, že během středoškolských studií nepatřila mezi premianty. Na základní škole se bez problémů prokousávala se slušnými známkami, ale jakmile nastoupila na střední a ještě k tomu se dostala do puberty, začalo to s ní jít s kopce. Dvakrát propadla z matematiky a musela obětovat dvoje letní prázdniny, aby to dohnala a mohla včas odmaturovat. Nikdy ji ale nenapadlo, že by mohla ze školy odejít. Od Hanka věděla, že v současnosti střední školu nedokončí skoro polovina studentů. Málokterému z nich totiž připadalo důležité učit se fyziku, když věděli, že stejně skončí u pásu v místní továrně na pneumatiky.

V továrně pracoval manžel Charlotty Warrenové, která se dnes už samozřejmě jmenuje jinak. Larry Gibson a Charlotta maturovali ve stejném roce a začali spolu chodit v době, kdy Sibyla odešla na vysokou. Vzali se a měli tři děti. Larry se pak dostal na vedoucí místo v továrně na pneumatiky a Charlotta pracovala jako učitelka. Stali se ideálním středostavovským párem. Charlotta si ovšem zoufala. Vyplývalo to z dopisů, jež Lena objevila v Hankově kanceláři.

„Co to se mnou je?“ psala Charlotta Leninu stiýci. „Proč jsem tak nešťastná?“

Charlottiným manželským trápením se Lena ted nemohla zabývat. Přijela sem, aby zjistila něco o Hankovi a o tom, proč se vrátil ke svému návyku. Potřebovala se dozvědět, proč jí a sestře lhal a také co se stalo s jejich matkou. Charlotta Warrenová strýcovo tajemství možná znala. Cizímu člověku by se totiž nesvěřovala tak, jako Hankovi. Poslední dopis, který Lena našla, byl asi měsíc starý a Charlotta si v něm naplno vylévala srdce. Lena si byla jistá, že Hank Charlottě také leccos svěřil. Rozhodla se, že když jí její otázky nechce zodpovědět strýc, zajde s nimi za jeho důvěrnicí.

U školních dveří nikdo nehlídal a Lena se bez nejmenších potíží dostala dovnitř. Na stěně u vchodu visel plán školy, takže Lena snadno našla učebnu, v níž pracovala Charlotta Gibsonová.

Jako většina maloměstských škol měla i tahle jedno patro a disponovala dostatkem místa na rozšíření učeben, ale žádnými prostředky na jeho realizaci. U zadního traktu budovy naproti fotbalovému hřišti stálo deset stavebních buněk, jež sloužily jako „dočasné učebny“. Lena stála u otevřených zadních dveří a hleděla na ně. Vedení školy o nich tvrdilo, že jsou jen dočasné, ale Lena věděla, že přinejmenším dvě z nich pamatují dobu, kdy školu sama navštěvovala. Některé byly podloženy kusy litého betonu, ale většina stála jenom na čtyřech nožkách. Pod nimi se válely prázdné plechovky od limonády a zmačkané kusy papíru, které tam naházeli studenti. Odpadky zarůstaly plevelem. Do těchto učeben se vstupovalo po rozviklaných dřevěných schodech. Všechny měly otevřené dveře a Lenu napadlo, jestli je uvnitř vůbec klimatizace. Buňky byly dost malé a okresní zastupitelstvo se určitě snažilo do každé třídy nacpat co nejvíc dětí. Nebylo divu, že jich tolik odcházelo ještě před maturitou. Lena měla chuť ze školy utéct po necelých pěti minutách.

Kráčela po betonovém chodníčku, který spojoval vchody do učeben, a podivovala se, že vedení školy Charlottu vystrčilo na dvůr. Učí tam už dost dlouho, aby měla nárok na skutečnou třídu uvnitř školní budovy. Vzápětí si ale uvědomila, že Charlotta má štěstí, že *am vůbec může pracovat. Podle nalezených dopisů se léčila z alkoholismu a Hank její snahu finančně podporoval. Ještě před rokem nebyla schopná vylézt z postele, aniž by si pořádně přihnula ginu.

„Přišla jste za ředitelem?“ zaburácel z jedněch dveří čísi hlas a Lena se přikrčila. Přitom si vzpomněla, jak často tutéž otázku slýchala za studií. Stejně byla čistě řečnická. Když už ji po člověku některý z učitelů křikl, znamenalo to, že v ředitelně skončí tak jako tak.

Charlottina buňka stála na samém konci cesty a vypadala ze všech nejhůře. Spodní schod jí uhnil a kdosi jej nahradil několika tvárnicemi. Dveře třídy byly otevřené a jenom silou vůle visely na pantech. Uvnitř Lena zahlédla dvě dlouhé řady lavic otočené k zadní stěně, kde seděla Charlotta a skláněla se nad štosem písemných prací. Byla tam úplně sama.

Lena stála venku a pozorovala, jak Charlotta známkuje písemné práce. Najednou nevěděla, co jí má říct. Měla pocit, že přečtením dopisů narušila učitelčino soukromí. Možná to byla pravda. Charlottiny řádky obsahovaly velice osobní informace a byly určeny pouze Hankovým očím. Kdyby to bylo obráceně a Charlotta si přečetla Leninu soukromou poštu, Lena by zuřila jako saň.

Učitelka o Hankovi zjevně věděla mnohem víc, než na sobě dala znát v knihovně. Zřejmě se z nich stali blízcí přátelé. Rozhodně uměla udržet tajemství. Lena byla zvyklá vytahovat z lidí jejich nejtemnější prohřešky od krádeže auta až po vraždu partnera. Potřebovala si představit, že ted se také chystá na výslech a ne na pohovor, který se jí osobně dotýká. V uších jí zněla Jeffreyho slova: Podezřelý se potřebuje uvolnit. Popovídejte si s ním a pak se z něho snažte dostat pravdu.

Lena zaklepala na dveře a příliš pozdě si uvědomila, že nedrží v pantech. Začaly se kácet k zemi. Rychle je zachytila a přitom si vrazila třísku do dlaně.

„Do háje,“ zasyčela a pustila je na zem.

„Máš v ruce třísku?“ zeptala se jí Charlotta, která se k ní přiblížila, zatímco s dveřmi zápolila.

Lena si strčila bolavé místo do úst a němě přikývla.

„Tak pojd dovnitř,“ pozvala ji Charlotta. Netvářila se nijak překvapeně, že Lenu zase vidí.

„Proč tě sem vyšoupli?“ zeptala se Lena a vešla za ní do učebny. Na stěnách visely barevné plakáty. Místnost byla čistá a uklizená, ale i tak zůstávala plechovou bednou rozpálenou paprsky slunce. Podlaha se Leně prohýbala pod nohama. Okna přívěsu lemovala stříbrná lepicí páska, jíž se je někdo pokusil upevnit v rámech.

Charlotta přisunula dveře a zapnula klimatizaci na stěně. „Podívám se ti na tu ruku, chceš?“ zeptala se Leny zvýšeným hlasem, aby překřičela hukot přístroje.

Lena se posadila na okraj Charlottina stolu a napřáhla k ní ruku.

„Není to tak hrozné,“ zhodnotila zranění Charlotta a přimhouřenýma očima prohlížela třísku. Chovala se mnohem uvolněněji než předtím v knihovně. Ve třídě působila dospěleji, byla tu ve svém živlu. „Vytáhnu ti to jehlou, jestli…“

Lena ucukla rukou a řekla: „To nemusíš, díky. Ono to samo vypadne.“

Charlotta se usmála a posadila se do jedné z lavic. „Pořád se bojíš jehel?“ zeptala se.

„A co ty? Pořád se bojíš klaunů?“

Charlotta se zasmála, jako by na svůj dětský strach už dávno zapomněla. „Člověk si zvykne na leccos,“ pravila.

S výjimkou manželského sexu, pomyslela si Lena a rozhlédla se po třídě. Opatřila mokré skvrny na stropě a ucítila, jak do buňky mizerně utěsněnými okny táhne. „Koho jsi naštvala?“ zeptala se Charlotty.

„Sue Kurylowiczovou,“ zněla odpověd. Když Lena na jméno nereagovala, Charlotta jí vysvětlila: „Nejspíš ji znáš jako Sue Swallowsovou.“

„Svalnatou Sue, co trénovala s kluky za obchodem? Ta taky ojela kdekoho,“ prohlásila Lena.

Charlotta se znovu zasmála, jako by zapomněla i na tohle. „Sue je ted zástupkyní ředitele.“

„No tak to se vůbec nedivím, že je tady takový bordel,“ podotkla Lena.

„Sue za to nemůže,“ bránila nadřízenou Charlotta. Ukázala na třídu, pak na školní budovu a řekla: „Nemá smysl házet perly sviním.“

„Ale radši jich co nejvíc vyhulit,“ potřásla Lena hlavou. „Nemůžu uvěřit, že ti šéfuje. To musí být příšerné.“

„Není to až tak zlé,“ zamumlala Charlotta a uhladila si dlaní sukni. Najednou se z ní zase stala žena, kterou Lena potkala v knihovně. Byla tichá a zaražená. „Já vím, že to tak nevypadá, ale Sue se ke mně posledních pár let chová hrozně mile.“

„Stejně jako Sibyla?“

Charlotta jí se sevřenými rty odpověděla: „Ne, jako Sibyla opravdu ne.“

Lena v jejích očích spatřila záblesk strachu. Její odhodlání zesláblo. Chtěla na Charlottu jít opatrně, což ji překvapilo. Rozhodla se naslouchat svému instinktu a zeptala se: „Kdy Hankovi zavřeli bar?“

„Asi před čtrnácti dny,“ odpověděla Charlotta. „Dočetla jsem se to v novinách. Barman kromě panáků prodával i perník.“

„Deacon?“ zeptala se Lena a zavrtěla hlavou.

Deacon Simms pro Hanka pracoval přes třicet let. Měl v rejstříku hrdelní zločin a neustále se tvářil mrzutě, čímž byl pro strýcův podnik ideálním zaměstnancem. Kromě Hanka by ho vůbec nikdo nezaměstnal. Hank ho miloval jako svého bratra.

„Deacon před pár měsíci skončil. Tenhle chlap tam byl nový,“ řekla jí Charlotta.

Hank Leně neprozradil, že Deacon odešel. Neudivilo ji to, protože k ní nikdy nebyl zrovna sdílný. Věděla, že barman je výbušná nátura a neustále se se strýcem pouští do křížku. Také jí bylo známo, že za dobu, po kterou v baru pracoval, téměř neustále tvrdil, že to vzdává a navždy odchází. Nejdéle bez baru vydržel tři dny. Náhodou na Hanka narazil při jednom setkání Anonymních alkoholiků a všechno bylo odpuštěno.

Lenu napadlo, jestli se Charlotta s Deaconem neviděli na některém ze setkání. Pokud se ovšem Charlotta povahou jenom trochu podobala Hankovi, neprozradila by nikomu nic, ani kdyby tam potkala samotného papeže. Lena se i přesto rozhodla, že se pokusí něco vyzvědět. „Nevíš náhodou, kam Deacon odešel?“ zeptala se Charlotty.

„V poslední době jsem ho neviděla.“

„Před Hankovým domem jsem potkala takového chlápka,“ začala Lena. „Na paži měl vytetovaný hákový kříž.“

„A ten byl vidět?“ otázala se Charlotta znechuceně. „To je ale hnus. Kdo to byl?“

„Doufala jsem, že to mi prozradíš ty,“ přiznala Lena. Pochopila, že najít muže bude těžší, než si myslela. Začínala chápat, že bude muset někoho požádat o pomoc, pokud nechce bezcílně bloudit po městě a marnit čas zbytečným pátráním po jednom gaunerovi.

Jenom potřebovala vymyslet, jak by poprosila Jeffreyho o pomoc, aniž by přitom do věci zatáhla Hanka. Nemohla nadřízenému prostě zavolat a sdělit mu, že potřebuje, aby jí pomohl chytit strýcova dealera.

„Mrzí mě, že ti nedovedu pomoci,“ omluvila se jí tiše Charlotta.

Lena jenom mávla rukou a zeptala se: „Netušíš, proč s tím Hank zase začal?“

„Kdo ví?“ opáčila Charlotta a začala čistit neviditelnou skvrnu na své sukni. „Možná už měl po krk všech citů.“

Mluvila jako osoba s bohatými zkušenostmi. Lena věděla, že je opravdu má. „Našla jsem tvé dopisy,“ řekla.

Charlotta se znovu zasmála, ale tentokrát její hlas postrádal veselý tón. Zadívala se na své ruce a pak na zem, jenom aby nemusela pohlédnout na Lenu. „Přečetla sis je, vid?“

„Ano. A docela mě to mrzí,“ připustila Lena.

Charlotta pomalu vydechla. „Napsala jsem tam plno věcí, které jsem nikdy nikomu neřekla,“ pravila.

„Pokusila ses zabít.“

Charlotta přikývla a pokrčila přitom rameny.

„Proč?“ zajímalo Lenu. „Jestli se tu tolik trápíš, tak…“

„Tak co? Odjed?“

„Jistě.“

„Tobě se to mluví,“ začala Charlotta. „Nemáš děti ani domov, na který ses dřela. Ani milujícího manžela, který je ochotný vzdát se všeho, jenom aby…,“ zarazila se a pokusila se ovládnout své city. „Já svého muže opravdu miluji. Vážně. Nejsem schopná povědět, jak by bez Larryho vypadal můj život. Vždycky při mně stál, i když jsem vyváděla hlouposti a zatáhla do nich celou rodinu. Dokonce když…,“ odmlčela se. „Když jsem si vzala ty prášky, nevykašlal se na mne. Zavolal sanitku a pak stál u mé postele, když jsem se v nemocnici probrala. Vzal si kvůli tomu v práci volno, i když ho za trest nepovýšili. Uklízel, vařil dětem a chodil nakupovat. A po nocích dělal na poloviční úvazek v tom příšerném motelu, aby mi mohl platit terapii. Dělal úplně všechno, zatímco já jsem se válela v posteli a litovala se.“

„To bylo před šesti lety,“ vzpomněla si Lena na dopisy. „Když Sibyla zemřela,“

Charlotta se slabě usmála a řekla: „Neudělala jsem to jenom kvůli ní. Pravda, byla jsem z toho úplně zničená. Její smrt mě hrozně zasáhla, ale ještě horší bylo, jak zemřela.“ Zmlkla a pokusila se opanovat. „Sibby byla hrozně milá a způsob, jakým odešla…“

Lena na to nechtěla myslet. Nechtěla vzpomínat na hrozivé podrobnosti. „Já tě chápu,“ řekla. „To přece víš.“

„V tu ránu jsem si uvědomila, jak si vlastně vůbec nevážím života. Jak mi utíká pod rukama. Stalo se ti to už někdy, Lee?“

Lena o tom nikdy nepřemýšlela, ale asi stalo.

„Najednou jsem byla dospělá vdaná žena, co všude jezdí rodinným autem a snaží se nějak zorganizovat čas, aby stihla vyzvednout děti z fotbalu, uvařit večeři a obšťastnit manžela.“

Leně se při jejích slovech hrůzou zatmělo před očima, ale nahlas řekla: „To přece nezní tak zle.“

„Přesně tak,“ souhlasila Charlotta. „Vedla jsem navenek dokonalý život. Ale pořád jsem myslela jenom na to, že radši spáchám sebevraždu, než abych šla ještě na jeden farní oběd nebo softballový zápas. A jednoho dne jsem se probudila a uvedla myšlenky do praxe.“

„Ví tvůj muž o Sibyle?“

„Larry věděl, že jsme si velice blízké, ale nic víc.“ Charlotta se na Lenu konečně podívala a pokračovala: „Myslím, že kdyby se to dozvěděl, zabilo by ho to. Ne z důvodu, který tě určitě napadl, ale protože on ví… Ví, že mezi námi něco nehraje a hrozně moc se snaží…“

„Mluvila jsi o tom se svým terapeutem?“

„Myslíš s mým křesťanským terapeutem, který náhodou káže v našem kostele?“ otázala se jí Charlotta ironicky. „Samozřejmě. Probrali jsme to, on se za mne pomodlil a Ježíš mne zázračně uzdravil.“ Po tvářích se jí začaly kutálet slzy. „Je to kříž, který musím nést, Leno. Jak si ustelu, tak si také lehnu, ne?“

„Ale kdybys…“

Charlotta neústupně zavrtěla hlavou. „Kdyby se to Larry dozvěděl, úplně by ho to zničilo. Nemůžu mu to udělat. Já ho opravdu, ale opravdu miluji, chápeš? Dokázal by snést cokoli, dokonce, i kdybych měla milence. Ale tohle? Proti tomuhle je úplně bezmocný. To by ho prostě zabilo.“

Lena se jí opatrně otázala: „A je to opravdu tak vážné?“

Charlotta ji probodla pohledem a opáčila: „Myslíš, jako jestli to náhodou není nějaké momentální poblouznění?“ Hořkost v jejím hlase prozrazovala, že podobnou otázku už slyšela. „Když se do někoho zamiluješ tak, že se na něho cítíš napojená, když jste jako jedna duše a jedno tělo, tak to žádné poblouznění rozhodně není.“

„Já vím,“ pravila Lena, protože jí připadalo, že právě to Charlotta potřebuje slyšet.

„Zkoušela jsem to s jinými chlapy, Lee. Není to tím, že bych nepotkala toho pravého.“

„Promiň,“ omluvila se jí Lena. „Nic takového jsem říct nechtěla.“

Charlotta se podívala na své ruce. Snubní prsten, který se v hnusné třídě nepatřičně vyjímal, ji tížil jako kámen. Takový šperk muži kupovali jenom ženám, do nichž byli až po uši zamilovaní. Charlotta Leně vysvětlila: „Když jsme spolu s Larrym začali chodit, věděl, že se snažím na někoho zapomenout. Jenom netušil, že to je žena.“

Lena sice nepřišla o zrak, ale nakonec byla slepější než její sestra. Když seděla v Hankově shnilé kanceláři a pročítala Charlottiny nejniternější pocity, vzpomněla si, jak ji Sibyla vyhazovala z pokoje a zavírala za ní dveře se slovy, že je má se Charlottou nechat v klidu studovat. Lenu nikdy ani ve snu nenapadlo, o jaké studium se jedná.

Lena dlouhé roky připisovala Sibylinu lesbickou orientaci vlivu Nan Thomasové, s níž sestra žila v době své smrti. Trvalo dlouho, než pochopila, že sestřina sexuální orientace se nikdy nezmění. Nakonec se s Nan svým způsobem spřátelila. V hloubi duše však stále chovala přesvědčení o Sibylině nevinnosti. Podle ní sestra jenom mimoděk zbloudila z heterosexuální cesty. Pokud chodila už s Charlottou Warrenovou, Lena musela od základu změnit svou představu o její orientaci.

Sibyla byla vždycky jinak zaměřená. To jenom Lena to ve své hlouposti nedovedla pochopit.

„Ví tvůj muž, že chodíš mezi Anonymní alkoholiky?“ zeptala se Charlotty.

„To se dá celkem těžko skrývat, když tě za opilost suspendují v práci,“ odpověděla Charlotta a zasmála se, ačkoli na jejích slovech nebylo nic humorného. „Stalo se to, ještě když jsem učila v hlavní budově. Upadla jsem na zem přímo před očima několika novinářů. Nebýt Svalnaté Sue, přišla bych o práci.“ Usmála se a dodala: „Mohla bys snadno namítnout, že to bylo uprostřed školního roku, kdy se nedá sehnat náhrada, ale já si ráda představuji, že mě nechala dál učit, protože mi věří.“

„Ty děláš, jako by to byla kdovíjaká legrace.“

„Ale Lee. Copak bych se vůbec dokázala ráno zvednout z postele, kdybych se tomu neuměla zasmát?“

„Proč jsi začala pít?“

„Protože to byl pomalejší a společensky přípustnější druh sebevraždy,“ zněla odpověd. „Navíc mě to umrtvovalo. Nechtěla jsem vůbec nic cítit,“ dodala Charlotta.

„S Hankem je to úplně stejné.“

„To máš pravdu.“ Charlotta ztěžka polkla. Upřeně hleděla na Lenu a nemohla od ní odtrhnout oči. „Víš o tom, že se Sibby strašně podobáš?“ zeptala se jí.

Lena zavrtěla hlavou. „Vůbec ne,“ odporovala.

„Uvnitř ano,“ neustupovala Charlotta a položila si ruku na prsa. „Vždycky jste byly stejné i uvnitř.“

Lena se musela zasmát. „Sibyla se mi v ničem nepodobala. Já jsem pořád dělala průšvihy. U dveří ředitelny ted určitě stojí židle s mým jménem.“

„Kdepak. Sibyle to jenom snáz procházelo,“ namítla Charlotta. „Pamatuješ, jak vždycky v biologii měla řeči na Hansona?“

Lena se usmála. „Dělala z něho blbce. Nesnášel ji.“

„A ty příšerné písničky, co poslouchala! Děsně milovala Joan Jettovou.“

„Byla to Sibyla, kdo… Chci říct, byla to ona…“ Lena cítila, jak se červená. „Ježíšmarjá, vždyť je to jedno.“

„Bylo to vzájemné,“ prozradila jí Charlotta. „Učily jsme se spolu na posteli. Nechaly jsme otevřené okno, venku začalo pršet a já jsem se natáhla, že ho zavřu. No, a pak se to tak nějak… prostě stalo.“

Leně se stáhl žaludek. Sibylina postel stála u zdi. Sestra s Charlottou se muchlovaly na její posteli.

„Není ti nic?“ zeptala se jí Charlotta.

Lena zavrtěla hlavou a pokusila se zaplašit představu, která na ni dotírala.

Charlotta si její reakci nesprávně vyložila. „Celý život byla přesvědčená, že to nikdy nepřijmeš.“

„Měla pravdu,“ přiznala Lena a pocítila přitom známý smutek. „Ted už je to jinak, ale když na tom záleželo, nebyla jsem toho schopná.“

„Věděla, že ji máš moc ráda, Lee. Nikdy o tom nepochybovala.“ Charlotta vstala a přistoupila k oknu. „Jaká je ta Nan?“

„Nan?“ opakovala po ní Lena. „Ty o ní víš?“

„Zavolala mi, když Sibyla zemřela.“

„Aha,“ vydechla Lena a zastyděla se, že jí nezavolala sama.

Charlotta zjevně pochopila. „Měla jsi toho hodně, Lee. Nedělej si kvůli tomu vrásky.“

„Měla jsem ti dát vědět. Bylas…“ Lena nevěděla, jak by Sibylin vztah k Charlottě charakterizovala. „Měla jsem ti zavolat.“

„Po telefonu zní trochu nafoukané.“

„Nan?“ zeptala se Lena a pokrčila rameny. „Nemyslím. Občas se trochu naježí, ale většinou je v pohodě. Nějakou dobu jsem u ní bydlela.“

„To vím od Hanka,“ řekla Charlotta. „Docela jsme se tomu nasmáli.“

Leně se znovu stáhl žaludek. „Co ti o mně ještě řekl?“ zeptala se.

„Že si o tebe dělá starosti. Prý chodíš s nějakým gaunerem a on se bojí, že se ho nedokážeš zbavit.“ Na okamžik se odmlčela a pak dodala: „A také, že s tebou jel do Atlanty.“

Leně v krku narostl knedlík. „A kvůli tomu začal znova fetovat? Protože jsem…“ Lena nedokázala dokončit větu. O tom, co se dělo na klinice, nebyla schopná mluvit.

„Poslouchej mě,“ přikázala jí Charlotta ostře a počkala, až Lena zvedne hlavu a podívá se na ni. „Není možné někoho přinutit, aby začal brát drogy. A zrovna tak není možné je nikomu zakázat. Takovou moc nad druhými žádný člověk nemá. Hank si začal píchat ze svých vlastních důvodů.“

Leně připadalo, jako by recitovala z letáčku Anonymních alkoholiků. „Prozradil ti některý z těch důvodů?“ zeptala se Charlotty.

Chalotta zavrtěla hlavou. „Když jsme se spolu bavili, většinou jenom poslouchal, co mu říkám. Vnímala jsem jenom své problémy, takže když jsem postřehla, že se něco děje, bylo už pozdě.“

„Kdy s tím zase začal?“

„Myslím, že asi před třemi měsíci. Možná před čtyřmi nebo pěti, jestli začínal pozvolna.“

„Nezmínil se o ničem během setkání Anonymních alkoholiků?“

„O tom, co se děje na setkáních, nemůžu mluvit, Leno. To přece víš.“ Zvedla ruce v obranném gestu, aby předešla další otázce. „Můžu ti jenom říct, že mi přede dvěma měsíci oznámil, že už mě nemůže dál sponzorovat. Ranilo mě to. Na nic jsem se ho nevyptávala, protože jsem se soustředila jenom na vlastní vztek. Jeho odmítnutí mě ničilo. Ted vidím, že jsem udělala velkou chybu. Když se pak neobjevil na žádném dalším setkání, byla jsem docela ráda. Předtím občas zajel na sezení do Cartersonu, takže jsem si myslela, že tam začal dojíždět pravidelně.“

Carterson ležel asi padesát mil od Reese, což nebyla žádná velká vzdálenost, obzvláště ne pro Hanka, který rád řídil.

„Kdy sis všimla, že přestal chodit na sezení?“ zeptala se Lena Charlotty.

„Před pár týdny. Vyhrabala jsem se ze svých problémů a poprosila jsem známou z Cartersonu, aby ode mne Hanka pozdravovala. Povídala, že ho hodně dlouho neviděla.“

„Nevšimla sis náhodou někdy, že by před jeho domem stál bílý offroad?“

„To ne,“ odpověděla Charlotta a ještě dodala: „Po večeři s Larrym chodíváme na procházku. Skoro pokaždé jdeme kolem Hankova domu. Nikdy jsem tam nikoho neviděla. Vlastně jsem si říkala, jestli sis ho náhodou neodvezla k sobě. Auto měl vždycky zaparkované u domu, ale uvnitř se nikdy nesvítilo, tedy jako obvykle kromě kuchyně.“

Hank každou noc nechával svítit v kuchyni, aby odradil zloděje. Příliš dobrá strategie to nebyla, protože o ní vědělo celé nejbližší okolí.

„Kdy jsi ho viděla naposledy?“ zeptala se Lena Charlotty.

„Před čtyřmi dny, proto jsem ti také volala. Stál venku a spravoval poštovní schránku. Někdo mu do ní strčil petardu. Asi nějaké dítě ze sousedství, které se nemohlo dočkat Halloweenu. Larry se nabídl, že mu pomůže, ale Hank mu vynadal a začal nás odhánět. Tak jsme šli pryč.“

Lena si to chvilku přebírala a pak se ujistila: „Chceš mi říct, že celé měsíce nevytáhne paty z baráku a pak najednou vyběhne kvůli rozbité schránce?“

„Byl úplně sjety, Lee. Divím se, že se vůbec dokázal udržet na nohou, natož ujít těch pár metrů ke schránce. Vypadal příšerně. Zřejmě se delší dobu nemyl. I úplnému hlupákovi by došlo, o co se snaží.“

„A to?“

„Snaží se to skončit.“

Lena se jí přiškrceně zeptala: „Jako skoncovat se životem?“

Charlotta pokrčila rameny a odpověděla: „Možná chce ukončit své utrpení.“

„Co se přihodilo? Čím to začalo?“

„Nemám nejmenší tušení, opravdu. Když ráno vstanu, soustředím se jen na to, abych se nenapila. Jsem závislá na alkoholu, a alkoholici myslí jenom na sebe.“

Lena si pomyslela, že se Charlotta hodně podceňuje. „Ale před nějakými dvěma, třemi měsíci sis všimla, že má potíže?“ nevzdávala se.

„Vlastně nevím,“ přiznala Charlotta. „Možná jsem si všimla, že má depresi nebo že se něčím hodně zabývá. Možná se choval jinak, ale opravdu jsem se zajímala jenom sama o sebe. Zase začala škola a já se musela nějak vyrovnat s dětmi, které se mi posmívaly za zády. A také s učiteli, kteří se mi smáli rovnou do obličeje. Snažila jsem se nepít a soustředila se jenom na to, abych nezbloudila ze své cesty.“ Bezmocně rozhodila rukama a řekla: „Když jsem si konečně uvědomila, že s ním něco není v pořádku, bylo pozdě. Odmítal se mnou mluvit. Když jsem mu zavolala, nebral telefon a neozval se mi zpátky. Neotevíral dveře. Pořád mi jenom říkal, ať ho nechám na pokoji, že hodlá dělat, co sám uzná za vhodné.“

Lena to dobře znala. „A tehdy jsi mu začala psát?“ zeptala se.

„Ano,“ přitakala Charlotta. Na chvíli se odmlčela a o něčem přemítala. „Nejdřív jsem si připadala trochu divně, ale když mi neodepisoval, začala jsem se cítit svobodná. Mohla jsem psát, co jsem chtěla. Nikdy předtím jsem nic takového neudělala, ale ted jsem prostě psala, co mne napadlo.“

„Hodně často se tam zmiňuješ o Sibyle, a jaké to bylo, když jste spolu chodily,“ řekla Lena. Některé pasáže pro ni byly tak náročné, že chvílemi musela přestat číst a dívala se z okna. Pokaždé se přitom přenesla do jiného časoprostoru. Charlottě se podařilo výborně zachytit Sibyliny základní povahové rysy, její dobrosrdečnost, vřelost a laskavost. Když Lena dopisy dočetla, měla rozjitřené nitro a připadalo jí, jako by Sibyla zůstala naživu.

Charlotta jí svěřila: „Kromě Hanka to o ní nikdo nevěděl. Vlastně o nás. O tom, co jsme k sobě cítily. Že to byla láska a ne nějaká fraška.“ Opřela se zády o okno a založila si ruce v bok. „Počkej, ted jsem si na něco vzpomněla,“ řekla. „Před nějakou dobou se mě zeptal, co by se stalo, kdyby nám to se Sibylou vyšlo. Přešla bych na techniku. Nedostala bych celé stýpko jako Sibby, ale už jsem studovala a šlo mi to dost dobře. Patřila jsem k nejlepším studentům. Takhle jsem dál bydlela s rodiči a pořád jsem dojížděla z Milledgeville. Bylo to šílené. Mohla jsem přejít a najít si v Atlantě práci, půjčit si peníze na studium, nebo to zařídit jinak, ale nakonec jsem to neudělala.“

„Proč ne?“

„Asi jsem se bála. Tehdy jsem se děsila úplně všeho. Atlanta je obrovská a anonymní. Tady jsem se cítila v bezpečí. Navíc by to zabilo mé rodiče.“

„Pro tebe byl odchod z domova těžší než pro nás,“ začala Lena. „Tví rodiče byli…“

„Kdybych s ní odešla do Atlanty, do smrti by se mnou nepromluvili. Jednou nás spolu nachytali. Věděla jsi to?“ Lena zavrtěla hlavou. Nepříjemně ji překvapilo, že jí to Sibyla nikdy nepověděla. „Byla jsem ve druháku a měla jsem podzimní prázdniny. Sibby se zrovna chystala na techniku. Mí rodiče měli strávit celý den u tety Jeannie, ale pohádali se u ní. V té době se hádali pořád. Tehdy matka zjistila, že otec už pět let šuká s paní Fordovou z kostela.“ Charlotta se tomu paradoxu zasmála. „Takže se vrátili dřív a přistihli nás… No, asi si dovedeš představit, při čem. Okamžitě zavolali Hankovi do baru a donutili ho, aby se hned přijel podívat, co provádíme. Strašlivě zuřil. Nezlobil se na Sibylu, ale na ně. Řekl jim, že jsme obě dospělé a že se mezi nás nemají plést.“

„Kdo jsi bez hříchu…,“ poznamenala Lena. Byl to jeden z Hankových oblíbených veršů z bible. Pronášel jej pokaždé, když se člověku chystal za něco vynadat.

„Vždycky jsem vám ho záviděla,“ řekla Charlotta.

„Děláš si legraci?“ zeptala se jí Lena se smíchem. „Když jsem byla holka, toužila jsem mít tvé rodiče.“

„Já ti je ráda přenechám.“

„Máš pravdu,“ připustila Lena. „Zachovali se špatně, ale nikdy ti večer jen tak nezamkli dům, takže jsi nemusela celou noc zůstat venku. Ani ti nezapomínali dát najíst a nenechávali tě samotnou s cizími lidmi. A zcela určitě se nikdy neopili tak, aby tě pak přejeli autem a…“

„Cože?“

„Víš přece, co Hank provedl.“

Charlotta se zatvářila zmateně. „Co provedl?“

„Oslepil ji. Připravil Sibylu o zrak. Jak jsi na to mohla…?“

„To nebyl Hank, Leno.“

Leně se najednou zastavilo srdce. „Co to říkáš?“ zeptala se.

Charlottu Lenina reakce zřejmě zmátla. „Byla jsem u toho, když se to stalo.“

„To není pravda.“

„Všechny tři jsme si hrály před domem. Házely jsme si starým tenisákem, který jsem ukradla bráchovi. Přehodila jsi ho Sibyle nad hlavou, ona za ním vyběhla na příjezdovou cestu a…“

„Tak to není,“ odporovala jí Lena. „Vždyť jsi tam nebyla.“ Najednou se jí vybavilo, jak míček přehodila Sibyle nad hlavou a ta se za ním rozběhla. Na druhé straně příjezdové cesty stála Charlotta Warrenová. Chytila tenisák a hodila jej zpátky Leně. „Ne,“ zavrtěla hlavou, jako by se pokoušela utřídit vzpomínky. „Nebyla jsi u toho,“

„Ale byla, Lee. Viděla jsem ji couvat. Křičela jsem, ale nezastavila a nárazníkem vzala Sibylu do hlavy. Tvoje sestra padla k zemi,“ Lena si při jejích slovech celou událost vybavila. Sibyla vyběhla na cestu a Charlotta vykřikla. „Měla na čele takovou tenkou stružku krve,“ řekla Charlotta, přejela si prstem po spánku a pokračovala jím dolů po tváři. „Rozbrečela ses a pak jsi začala být hysterická. Hank vyběhl ven z domu a tvoje matka jenom.“

„Moje matka?“ zeptala se Lena a zavrávorala. Zachytila se stolu a řekla: „O čem to mluvíš? Copak u toho byla? Byla tam, když Sibyla…“

„Lee,“ pravila Charlotta a položila ruku na Lenino rameno. „Hank to neudělal. To auto řídila tvoje matka. Sibylu oslepila ona.“

11

Sára ležela v posteli a snažila se nemyslet na živočichy v matraci pod sebou. Pitva trvala dlouhých deset hodin. Když se pak vrátili do motelu, Sára se při pohledu na špínu v pokoji málem rozplakala. Byla si jistá, že někde v budově se skrývá uklízečka. Dopoledně ji viděla, jak po chodbě tlačí velký vozík s čisticími přípravky a vysavačem. V pokoji se vůbec ničeho nedotkla, jenom ustlala postel. Sára neočekávala, že na stolku najde děkovný vzkaz za to, že umyla koupelnu, ale myslela si, že ta ženská mohla alespoň vyluxovat. Když se podívala na zem, spatřila na koberci zelenou lentilku, kterou předchozího rána objevila pod stolem.

Sára zavřela oči a poslouchala, jak si Jeffrey pobrukuje ve sprše. Doléhalo k ní šumění vody dopadající na plastovou vanu. Ránu na ruce mu vyčistila dezinfekcí, kterou našli na pitevně, ale nechala ji neovázanou. Byla tak unavená, že se nedokázala pohnout. Navíc se na manžela ještě trochu zlobila kvůli událostem v bažině. Strávili spolu celý den, ale ani jednomu z nich se nechtělo prolamovat ledy a začít o tom mluvit.

Jeffrey se tvářil lhostejně, což Sáru ještě víc rozčílilo. Připadala si jako typická seriálová panička, která se neustále naváží do svého nebohého nepochopeného manžela. Vždycky Jeffreyho ve všem podporovala, dokonce i když s ním nesouhlasila. Připadalo jí nefér, že se k ní ted chová jako k nějaké sani.

Sáru neopouštěl nepříjemný pocit z událostí, do nichž je Lena zatáhla. Její hrůza z nejbližší budoucnosti během pitvy ještě vzrostla. V Grantu také docházelo k násilným úmrtím, ale tohle bylo na Sáru příliš. Upálení zaživa byla ta nejhorší smrt, jakou si dovedla představit. Obvykle o obětech trestných činů neuvažovala jako o lidech. Když se člověk chystal zakrojit do mrtvého těla, nesměl v něm vidět člověka. Musel vnímat jenom jeho jednotlivé části a vidět před sebou oběhový systém, dýchací soustavu, tkáně, orgány a kostru.

Sára si ale při práci nedokázala pomoci a zaobírala se myšlenkami na mrtvou ženu. Přemítala o tom, jak asi žila, jak zemřela a jestli po sobě zanechala rodinu. Pak začala uvažovat o pachateli. Jaký člověk se mohl na jiné lidské bytosti dopustit takového zvěrstva? Doufala, že se s ním Jeffrey nebude muset nikdy setkat.

Nečekali s pitvou na Freda Barta, což bylo jedině dobře, protože se vůbec neukázal. Vyprostit mrtvolu z auta nakonec bylo to nejjednodušší. Když tělo leželo na pitevním stole, Sára zjistila, že je oheň poškodil natolik, že na něm nebude schopná pracovat obvyklými metodami. Vůbec nemusela vzít do ruky pilku, aby ženě rozřízla hlavu, protože se jí lebka rozlomila přímo v ruce. Mozek z ní vypadl jako pecka ze zralé broskve. Stejně zbytečné bylo otevírat hrudník, protože na něm nezbyla téměř žádná kůže, do které by se dalo říznout.

Mrtvé se horkem zlámala skoro všechna žebra. Celá zůstala jenojn dvě. Hrtan i průdušnici oheň úplně spálil a jazyk se oběti připekl ke krku. Obě plíce byly ohořelé a zanesené sazemi, takže se spojily v jednu. Většina kosterních svalů byla zničená. Morek kostí úplně zčernal.

Podle sazí v plicích bylo patrné, že žena žila ještě po vypuknutí požáru, protože se nadýchala kouře. Sára nepatřila mezi odborníky na žhářství, ale usoudila, že nádrž vybuchla následkem ohně, který někdo zapálil uvnitř auta. Výbuch autu poškodil jenom zadek. I když žena seděla na zadním sedadle, dokázala by rozepnout pás a vylézt ven, ještě než se vůz pořádně rozhořel.

Pachatel oběť podle všeho neznásilnil, což Sáře přineslo prazvláštní pocit úlevy. O znásilnění, a to dokonce brutálním, jak neopomněla zdůraznit jistá právnička, věděla své. Ačkoli to pro ni byl příšerný zážitek, přece jenom si říkala, že uhořet zaživa je mnohem horší.

Sáře připadalo nejpříšernější, že mrtvá musela vědět, co ji čeká. Lebka nenesla patrné stopy po úderu, takže žena byla při plném vědomí, když se auto vzňalo. Dívala se na plameny a čekala, až ji pomalu pohltí.

Šumění sprchy v koupelně ustalo a Sára se obrátila na břicho. Zalitovala přitom, že z domova nevzala polštáře. Měla na sobě ponožky, tepláky a košili s dlouhým rukávem. Zapnula si ji až k límci, ačkoli v pokoji bylo horko a dusno. Navíc to tam páchlo smaženými kuřaty. Na plastovém stolku ležely zbytky pizzy, kterou si s mužem nechali donést. Sára dostala chuť ještě na jeden dílek, ale tělo jí vypovědělo poslušnost. Mohla požádat Jeffreyho, aby jí ho podal, ale tomu se předtím při pohledu na propečené mleté maso udělalo zle, takže ho nechtěla trápit.

Když se Jeffrey posadil vedle ní, postel se prohnula. Sára čekala, až zhasne, přeloží si polštář napůl a urovná si přikrývku, jako to dělal vždycky, když se ukládal ke spánku. Do žádného ze svých obvyklých rituálů se ale nepustil. Místo toho se zeptal: „Spíš?“

„Ano,“ zalhala. „Dal sis něco na tu ruku?“

Jeffrey jí neodpověděl. „Neměl jsem zpomalovat,“ řekl. „Včera,“ dodal ještě, jako by Sára potřebovala nějaké bližší vysvětlení. Potom svá slova ještě zopakoval: „Neměl jsem zpomalovat.“

„A já jsem tě neměla fackovat,“ řekla Sára a zavřela oči. Nedokázala svého činu doopravdy litovat, ačkoli se o to ze všech sil snažila a styděla se, že se uchýlila k násilí.

Jeffrey se převalil a položil hlavu na její hrud. Zhluboka si povzdechl a Sára cítila, jak se její zlost rozplývá.

„Smrdíš hotelovým mýdlem,“ řekla mu.

„Bud ráda, že jenom tím,“ opáčil. Naštěstí jí neprozradil, čím horším by ještě mohl páchnout. „Volala jsi matce?“ zeptal se jí.

„Zrovna si s tátou dávali šlofíka,“ odpověděla. „V šest večer,“ dodala.

Jeffrey se zasmál. Sára mu nikdy nesvěřila, že skutečný význam výrazu „pravidelný nedělní šlofík“ pochopila až ve dvaadvaceti. Až do té doby netušila, že její rodiče tak nazývají něco mnohem košilatějšího než spánek. Ani manželovi neprozradila, že jí to vysvětlila její devatenáctiletá sestra.

Jeffrey propletl své prsty s jejími a řekl: „Třeba si už brzy také budeme dávat šlofíka.“

Mluvil o miminku. O jejich miminku.

„Když sis dělala zápisky, projel jsem záznamník. Kvůli adopci zatím nikdo nevolal,“ řekl Jeffrey.

„Já jsem si ho poslechla, když ses sprchoval.“

„Určitě zavolají,“ ujistil Sáru manžel. „Cítím to v kostech.“

„Nebudeme o tom mluvit,“ požádala ho. „Ať to nezakřikneme.“ Mohlo trvat celé roky, než se pro ně najde miminko, třebaže figurovali na začátku seznamu, protože byli ochotní adoptovat i dvouleté dítě a neměli žádné zvláštní požadavky na rasu nebo pohlaví. Sociální pracovnice jim sdělila, že na řadu mohou přijít hned, anebo také za rok. Musí se prý obrnit trpělivostí a vytrvat. Čekání ovšem nepatřilo k silným stránkám ani jednoho z nich.

Jeffrey Sáru pohladil po ruce a pokračoval až k jejím bokům. Palcem jí zajel pod tepláky a navrhl: „Co kdybychom si dali šlofíka?“

Sára se zvedla, podepřela se rukou a podívala se mu zblízka do očí. „V tomhle nechutném pokoji se nehodlám v žádném případě svlékat. Ještě tu něco chytnu,“ prohlásila nesmlouvavě.

Jeffrey se na ni potutelně usmál a zeptal se: „To má být nějaký druh svádění?“

Sára si jeho hlavu přitiskla zpátky na hrud, aby mu zabránila v dalším přesvědčování. „Prosím tě, řekni mi, že moje dnešní práce ti nějak pomůže, ať odsud můžeme vypadnout.“

„To dost dobře nemůžu,“ přiznal a znovu ji pohladil po ruce. „Pořád neznáme totožnost oběti. Kdyby Lena nezdrhla, mohli jsme najmout právníka a ted už mohla být volná.“

„O právnících mi ani nemluv,“ opáčila Sára.

„Tvůj případ jsme spolu nikdy neprobírali,“ připomněl jí Jeffrey. „Jak to probíhalo. Jaký je plán dalšího postupu.“

„Všechno probíhá hladce,“ prohlásila Sára, ale hlas se jí zadrhl. Na telefonním záznamníku nenašla žádnou zprávu od Buddyho Conforda. Znamenalo to, že se pojišťovna ještě nerozhodla, jestli se hodlá bít za Sářin odborný úsudek, nebo se přikloní na stranu Jimmyho zarmoucených rodičů.

Sára poprvé v životě sama od sebe stočila hovor k Leně. „Jsem hrozně ráda, že v tom autě neseděl Hank.“

„To já také,“ souhlasil Jeffrey. Sám nejlépe věděl, jak snadné by pro místní policisty bylo přitvrdit obvinění proti Leně, kdyby se prokázalo, že obětí zločinu se stal její strýc. „Jenom pořád nevím, na čem chce Jake postavit obžalobu, když neznáme totožnost oběti. Pachatel musel mít nějaký motiv. Pokud se neprokáže spojitost mezi Lenou a mrtvolou, má šerif smůlu.“

„To ale oběti život nevrátí,“ poznamenala Sára a uhladila chlupy na manželově hrudi. Lechtaly ji v nose. „Lena byla u toho, když se to stalo. Měla nohu na kanystru.“

„S největší pravděpodobností nebudou schopní z kanystru sejmout otisky.“

„Ale to není důkaz její neviny.“

„Nemají její výpověd. Vůbec na nikoho nepromluvila.“

Sára by se ho nejradši zeptala, proč Lenu obhajuje, když u kohokoli jiného by podobné chování považoval za jasný důkaz viny. Neměla ale sílu na hádku, která by zákonitě následovala, a tak mlčela.

„Kdybychom tak dokázali najít Hanka. Určitě něco ví,“ povzdechl si Jeffrey.

„Určitě není doma? Nemůže se tam schovávat?“

„Nikoho jsem tam neviděl,“ odpověděl Jeffrey. „Valentine postavil přímo naproti domu hlídku. Jakmile Lena utekla, určitě u Hanka zaklepal na dveře,“ dodal.

„Možná neklepal dost hlasitě.“

Jeffrey se překvapeně zasmál. „Život s policajtem tě přece jenom poznamenal, jak vidím,“ prohodil.

„Poslouchej mne. Bojím se, že Lena dostala Hanka do potíží.“

Jeffreymu chvíli trvalo, než odpověděl. „A nenapadlo tě, že by to také mohlo být naopak?“ Sára neodpovídala, a tak pokračoval: „Hank asi zase začal fetovat. Možná naštval svého dealera a Lena sem vyrazila, aby to nějak urovnala. Jenže dealer na nějaké urovnávání neměl náladu.“

Sára k němu vzhlédla a položila bradu na jeho ruku. „Pokračuj,“ vybídla ho.

„S těmihle chlapci není radno si zahrávat,“ pokračoval Jeffrey. „Navíc jim policie je leda k smíchu.“

Sára od něho konečně zaslechla nějakou logickou úvahu. Dokázala si velice snadno představit, jak Lena dráždí nebezpečné lidi a nehledí přitom na následky. Možná, že v Elawah hrála stejnou hru jako s Ethanem Greenem, jehož provokovala tak dlouho, až jí odpověděl násilím.

„Měla jsi vidět Pfeiffera zblízka. Byl strachy bez sebe. Možná si myslel, že mě poslali, abych ho dodělal,“ svěřil Sáře Jeffrey. Chvilku váhal, jako by přesně nevěděl, co má říct. „Možná, že Lena se mnou tehdy večer odmítala mluvit, protože na mne ty lidi nechtěla upozorňovat.“

Sára znovu položila hlavu na manželův hrudník. U Leny uvažovat o presumpci neviny nedovedla. Zároveň ale nestála o hádku, kterou by mohla vyvolat, kdyby před Jeffreym svůj názor vyřkla nahlas. „Myslíš, že ten muž u nemocnice mohl být Hankův dealer?“

„Jake povídal, že to je dealer.“

„Také povídal, že přišel navštívit jednoho ze svých chlapců,“ zdůraznila Sára. „Jake měl dost času, aby ti přímo na místě řekl, že ten chlap dodává Hankovi drogy a Lena se mu připletla do cesty.“

„To mu v tu chvíli nepřipadalo vůbec důležité,“ připomněl jí Jeffrey. „Podle něho jsme Leně dopomohli k útěku.“

Sára zrovna tohle nehodlala rozpitvávat. „Myslíš, že jí Hank nějak pomohl?“

Jeffrey pokrčil rameny. „Aby se dostala z města, potřebovala by auto, oblečení a peníze. Mohla si to opatřit sama, ale také jí někdo mohl pomáhat.“

„Nepřipadá mi pravděpodobné, že by to Hank dokázal všechno zorganizovat.“

„Je už starý,“ připustil Jeffrey. „Ale na druhou stranu, takové jizvy se člověku na rukou neobjeví samy od sebe.“

V tom s ním Sára souhlasila. Vlastně měl pravdu i v mnoha dalších věcech. Proč takhle neuvažoval předchozího dne? Oběma by jim to ušetřilo plno starostí i času.

„Co plánuješ na zítřek?“ zajímala se.

„Možná půjdu pořádně zaklepat Hankovi na dveře,“ odpověděl Jeffrey a spokojeně se zasmál. Sářina předchozí poznámka ho zřejmě potěšila. „Pokud mi neotevře, asi se trochu poptám po Jakovi Valentinovi. Mám nějaké známé na policejní akademii v liftonu. Třeba mi povědí něco víc o tom, jaký je Jake policajt. A pak zavolám Nickovi a nechám si u něho Jaka pořádně prověřit.“

„Nemůže to udělat Frank u vás na stanici?“

„GBI je na to lépe vybavená, dokáže zjistit víc,“ odpověděl Jeffrey. „Sestavení úplného profilu bude trvat několik dní.“

„Jake nemůže mít zápis v rejstříku. S tím by přece neprošel bezpečnostními prověrkami.“

„Nechám si zjistit, jestli nemá nějaké vazby na podsvětí.“

„Kdyby se vědělo, že komunikuje s nějakým zločincem, tak by snad označili jeho spis, ne?“

„To záleží na tom, co se o něm ví.“

„A co když se zná s někým, kdo se zase zná s těmi tvými známými, a ten mu zjistí, že kolem něho čmucháš?“

„V tom případě ho to nijak nepřekvapí.“

Sára ho vzala za ruku a hladila ji, dokud se nedotkla nešikovně přilepené náplasti. Sevřela mu ruku a zeptala se: „Myslíš, že Jake je do toho nějak zapletený?“

„Jake tady vyrostl a hodně rychle se dostal až do šerifovského křesla. Podle mého ví o veškerém dění v tomhle městě. Otázkou zůstává, jestli v něčem také jede nebo tomu jenom přihlíží.“

„Jak jsi na tohle všechno přišel?“ zeptala se ho Sára.

Očekávala, že ironicky poznamená něco o své oslnivé inteligenci či pozoruhodných dedukčních schopnostech. Jeho odpověd ji však překvapila.

„Jde o tu ženu,“ začal. Sára okamžitě pochopila, že má na mysli zuhelnatělé tělo, s nímž se celý den mořili. „Někomu přece musí chybět. Ten člověk se bud bojí požádat šerifa o pomoc, nebo ví, že to nemá smysl, protože Jake se nebude obtěžovat.“ V jeho hlase zaznívalo rozhořčení. „Poněvadž pokud se člověk na policii nemůže spolehnout, protože neplní svou základní povinnost, nemá smysl jí cokoli hlásit.“ Odmlčel se, ale Sára věděla, že žádnou reakci neočekává. „Nezdá se mi to, Sáro. Celé se mi to nelíbí.“

Ještě před čtyřiadvaceti hodinami by ho nejradši zabila. Ted k němu cítila oddanou lásku.

„Dokážeš si představit, jaké by to bylo, kdyby se něco podobného stalo v Grantu?“

Sára si nic takového představit neuměla. S manželem se seznámila na fotbalovém hřišti u střední školy. Pracovala jako sportovní lékařka a sledovala zápas od postranní čáry. Z nějakého důvodu se otočila a podívala se mezi diváky. V tom okamžiku spatřila Jeffreyho vedle starosty Clema Waterse, který ve srovnání s ním vypadal jako trpaslík. Sára při pohledu na Jeffreyho zatajila dech.

Nikdy se mu nesvěřila s tím, že se jí tehdy zastavilo srdce v hrudi. Když zahlédla, jak k ní schází dolů, začala se jí podlamovat kolena. Kdyby v tu chvíli nedošlo k vážnému střetu mezi hráči, nejspíš by tam ze sebe přede všemi udělala úplného blázna. Takhle si zachovala alespoň trochu důstojnosti.

Objala ho a řekla: „Ty bys něco takového ve svém městě nikdy nedopustil.“

Políbil ji do vlasů na temeni, pak natáhl ruku k noční lampičce a zhasl ji. Sára se k němu uvolněně přitulila. Jeffrey najednou strnul.

„Co se děje?“ zeptala se Sára.

„Jako by se tu něco pálilo,“ odpověděl Jeffrey.

„Ten pocit mám dneska pořád,“ poznamenala Sára.

„Počkej,“ řekl Jeffrey a rozsvítil. „Myslím to vážně. Něco tu někde hoří.“

„Já nic necítím…“

Jeffrey vyskočil z postele a natáhl na sebe džínsy. Sára se neochotně posadila. Věděla, že manžel neusne, dokud nezjistí původ zápachu. Sáru by vůbec nepřekvapilo, kdyby se v tom pelechu přepalovaly rozvody elektřiny.

Jeffrey rozhrnul závěsy a vyhlédl na parkoviště. „Nic nevidím,“ řekl.

„Předpokládám správně, že si nepůjdeš lehnout, vid?“ poznamenala Sára.

Jeffrey vytáhl z kufru čisté triko, oblékl si je a otevřel dveře pokoje. Chvíli stál na prahu a čichal kolem sebe. Do pokoje pronikl chlad. „Jde to odněkud zvenku,“ řekl Jeffrey.

Sára vstala. „Ted už to také cítím,“ přisvědčila.

Oba se obuli a vyšli na parkoviště. Sára si stáhla rukávy košile přes ruce, aby jí na ně nebyla zima. Zápach kouře zesílil, jako by někde poblíž hořel velký táborový oheň. Dokonce bylo jasně slyšet praskání. Manželé šli po zvuku, až narazili na tunel za recepcí motelu.

Na jednom konci tunelu stála skupina rozpačitých hostů. Všichni se báli, aby je nepřistihl někdo ze sousedů nebo dokonce partner, ale jejich strach přebila senzacechtivost. Podívaná, jež se jim naskýtala, byla skutečně ohromující. Budovu vedle hotelu pohlcovaly plameny a k temné noční obloze se valil sloup dýmu.

Sára s Jeffreym se mezi zevlouny protlačili kupředu ve chvíli, kdy okna hořícího domu s ohlušujícím řinčením vybuchla. Jeffrey objal Sáru kolem ramen a otočil ji k té hrůze zády. Ozvala se další rána. Dveře budovy vyletěly z pantů a s mohutným třeskem přistály na parkovišti.

Jeffrey musel zvýšit hlas, aby překřičel hučící oheň: „Zavolal někdo hasiče?“

Kdosi z davu mu odpověděl: „Dokonce dvakrát.“

„To je Hankův bar,“ řekl Jeffrey Sáře.

„Doufám, že uvnitř nikdo není,“ odpověděla a rukou si zakryla oči před oslňujícím světlem ohně. Plameny šlehaly kolem obvodových zdí stavby, jako by ji zvenku někdo polil benzínem a škrtl sirkou. Oheň prázdnými okny přeskočil po dřevěných trámech dovnitř a začal plápolat na střeše. Pokud v budově byly nějaké rozprašovače vody, rozhodně nefungovaly. Sára odhadovala, že bar do pěti minut vzplane úplně celý.

Ozval se pronikavý zvuk, který připomínal řev raněného zvířete. Nebo sirénu? Sára vyhlédla do ulice v očekávání, že uvidí hasičské auto, ale spatřila jenom několik pomalu jedoucích aut a motorku.

„Lena,“ zabručel Jeffrey a vyrazil k hořícímu domu.

Sára jedním z rozbitých oken spatřila jakousi postavu, která se potácela uprostřed baru. Ve světle ohně bylo vidět, že cosi drží v rukou a upřeně na to hledí.

„Hej, vy!“ vykřikl Jeffrey, který si zřejmě uvědomil totéž, co Sára, že osoba uvnitř není Lena, ale podsaditý ramenatý muž. Když na něho Jeffrey znovu zavolal, zvedl hlavu, ale ani se nepohnul.

Jeffrey se otočil k Sáře a kývl na ni, jako by chtěl říct: „Víš, že to musím udělat.“ Potom se rozběhl k baru.

„Jeffrey!“ vykřikla Sára. Bylo to velice nebezpečné. Oheň muži skoro olizoval nohy. „Jeffrey!“

Jeffrey uskočil před záplavou plamenů, které před ním vyšlehly, ale nehodlal se vzdát. Sářiným prosebným výkřikům nevěnoval pozornost a oběhl bar, aby se k muži dostal jinou cestou.

„Ne,“ zašeptala Sára a bezmocně sledovala, jak Jeffrey vbíhá do budovy. Muži uvnitř už hořela košile na těle. Jako šílenec se snažil Jeffreymu uniknout. Ten se za ním rozběhl, natáhl se po něm, a pak oba zmizeli.

„Ne,“ opakovala Sára a napjatě se dívala na dveře baru, jestli se v nich manžel neobjeví. Obcházela budovu a nahlížela dovnitř prázdnými otvory po oknech. Pod nohama jí křupalo sklo. Když bar z poloviny obešla a zastavila se na kraji lesa, ozval se hlasitý výbuch, který ji smetl k zemi.

Uběhlo několik sekund. Sáře zvonilo v uších a měla pocit, jako by ji zasáhla elektřina. Zatřásla hlavou a z vlasů se jí vysypalo několik oharků. Zapřela se dlaněmi o zem a zvedla se na bok. Z baru šlehaly plameny, jejichž žár Sára cítila na kůži. Podařilo se jí kleknout, ale vstát nedokázala. Otevřela ústa, ale nevydala ze sebe ani hlásku.

„Sáro!“ vykřikl Jeffrey, který právě vyběhl z lesa a dopadl vedle ní na kolena. „Jsi celá?“ zeptal se a vzal její obličej do rukou. „Nestalo se ti nic?“

Sevřela jeho dlaně ve svých: „Myslela jsem, že…“

Vzduch proťalo hlasité kvílení sirény. Konečně dorazilo hasičské auto. Prudce zastavilo na parkovišti, až mu zaskřípěla zadní kola. Za ním přijela sanitka. Kolem cisterny se začali rojit hasiči, kteří k ní nasazovali hadice a odháněli od hořící budovy zevlouny.

„No tak, Sáro. Nestalo se ti nic?“ opakoval Jeffrey.

Sára zavrtěla hlavou a padla mu do náruče. Sevřela ho tak pevně, že ho málem udusila.

„To bude dobré,“ uklidňoval ji a hladil po vlasech. „To bude dobré.“

Sára se neodvažovala otevřít ústa, aby se nerozplakala. Byla úplně otupělá a nedokázala vnímat zvuky, natož vlastní pocity.

Jeffrey zakašlal a Sára uvolnila sevření, ale nepouštěla se ho.

Domnívala se, že je mrtvý. Na okamžik si představila život bez něho a pocítila, jaké by to bylo, kdyby ho ztratila.

„Utekl do lesa,“ vysvětlil jí Jeffrey, jako kdyby na muži, za nímž vběhl do baru, nějak záleželo. „Měl něco v ruce, ale nevím, co to bylo.“

Vedle Sáry poklekl jeden ze záchranářů, položil jí ruku na záda a zeptal se: „Jste v pořádku?“

Přinutila se přikývnout. Nejspíš utrpěla šok.

„Můžete dýchat? Máme vám dát kyslík?“ zeptal se jí jeho kolega.

Musela si nejprve odkašlat, aby mu mohla odpovědět: „Ne.“ Zjevně jí nevěřil. Pokusil se jí na ústa nasadit masku, ale odstrčila ho.

Jeffrey se zatvářil ustaraně. „Možná bys měla…,“ začal.

„Nic mi není,“ řekla jim. Připadala si hloupě, když kolem ní dělalo rozruch tolik lidí. Přidržela se Jeffreyho trika a pokusila se vstát. Vzal ji kolem pasu a postavil na nohy. Položila mu dlaň na ruku na znamení, že ji má nechat.

„Chci se vrátit do motelu,“ řekla mu. Jeffrey se na nic neptal. Vedl ji zpátky a odstrkoval přitom každého, kdo se jim připletl do cesty. Všichni na ně zírali. Sára se podívala na zem a soustředila se na svůj krok. Přitom se ze všech sil držela Jeffreyho.

„Počkejte, náčelníku,“ ozvalo se za nimi. Byl to Jake Valentine.

„Ted ne,“ odrazil ho Jeffrey.

Šerif si sundal kšiltovku z hlavy. „Kdybyste mohl…“

„Ted ne,“ opakoval Jeffrey a přitiskl k sobě Sáru ještě pevněji. Prošli kolem blikajících automatů na občerstvení, jejichž kompresory nahlas vrčely. Sára při odchodu z pokoje nechala pootevřené dveře a Jeffreymu stačilo strčit do nich jednou rukou, aby se otevřely. Sára cítila napětí v jeho těle, když nahlédl dovnitř, aby se ujistil, že tam nikdo není.

Nechtěl se nijak předvádět, ale vešel jako první a prohlédl pokoj i sociální zařízení. Když nabyl jistoty, že jsou tam sami, otočil kohoutkem a vzal z věšáku ručník.

„Zajímalo by mě, proč utekl,“ prohlásil a namočil ručník. Pořád přemýšlel o muži z hořícího baru.

Sára se vysoukala na desku umyvadla. Usadila se na ni a nohama houpala nad zemí. Začínala zase přicházet k sobě. Cítila, jak Jeffrey pronikavě páchne kouřem a potem. Triko měl celé zamazané od navlhlých sazí.

„Nemohl jsem se na něho pořádně podívat. Všude byl kouř.“

„Zvládáš normálně dýchat?“ zeptala se ho Sára, v níž se zase probudila lékařka. „Nebolí tě na prsou nebo v krku?“

Jeffrey zavrtěl hlavou. „Ukaž,“ řekl a opatrně jí vlhkým kusem látky otřel obličej. Přitom jí pověděl: „Vzadu za barem je potok a u něj stojí nějaká bouda. Ten chlap zakopl a spadl do vody. Myslel jsem si, že ho tam chytím, ale zmizel.“ Vytáhl cosi Sáře z vlasů a hodil to do koše. „Nevím, jestli tu věc, co měl v ruce, neupustil. Muselo to být něco důležitého, když pro to běžel do hořícího domu.“ Vymáchal ručník ve vodě. Sára si všimla, že látka je celá špinavá, a napadlo ji, jak asi vypadá její obličej. Jeffrey dokončil své vyprávění: „A potom to vybuchlo a viděl jsem, jak jsi upadla.“

Ucítila na tvářích cosi studeného a uvědomila si, že pláče.

„No tak,“ řekl Jeffrrey a otřel jí slzy z obličeje. „Už je po všem.“

Nedokázala ovládnout své city. Na sobě jí vůbec nezáleželo. „Jenom jsem… Vešel jsi dovnitř a pak jsem viděla jenom… Myslela jsem, že jsi…,“ koktala.

Tázavě se na ni usmál, jako by ji podezíral, že přehrává. „No tak, miláčku. Nic mi není.“

Dotkla se jeho obličeje a pokusila se udržet ruce v klidu. Věděla, že manžela na ní přitahuje právě její rozhodnost a nezávislost. Ted se ale nemohla tvářit energicky. Nechtěla v něm pěstovat představu, že by se bez něho dokázala snadno obejít. „Nevím, co bych dělala, kdyby se ti něco stalo,“ řekla.

„Ale jdi,“ snažil se žertovat. „Táhly by se za tebou zástupy ctitelů.“

Sára zavrtěla hlavou. Na vtipy neměla náladu. „To neříkej.“

„Třeba by konečně dostal šanci i Nick Shelton. Mohli by vás pak společně upálit.“

Políbila ho. Ucítila na jeho rtech hlínu, ale nijak toho nedbala. Přitiskla otevřená ústa na jeho, pevně ho rukama objala kolem ramen a nohama mu stiskla boky. Přitáhla si ho co nejblíž k sobě. Chtěla cítit celé jeho tělo. Toužila se ujistit, že jí stále patří. Najednou do ní vjela neznámá síla a Sára se snažila z manžela strhnout triko tak vehementně, až mu je natrhla u krku.

„Klídek…,“ řekl s překvapeným úsměvem a odtáhl se. „Oba jsme celí. Nic se nám nestalo.“

Mluvil sice v množném čísle, ale Sára do něho viděla a věděla, že se usmívá jen naoko. Mluvil příliš rychle, což znamenalo, že si dělá starosti a nechce jí o tom říct, aby ji zbytečně nerozrušoval. Konečky prstů se dotkla jeho rtů a přejela mu po krku. Odtud pokračovala po hrudníku až k poklopci jeho džínsů. Jeffrey se přestal usmívat.

„Nesmíš mě nikdy opustit,“ řekla Sára a rozepnula mu poklopec. Její slova zněla jako pohrůžka, ale Sára tak mluvila jenom proto, že se děsila pouhé představy života bez Jeffreyho. „Neopouštěj mě.“

Byl připravený, ještě než ho sevřela rukou. Pronikl jí jazykem hluboko do úst a začal ji hladit po těle. Sára jeho polibek opětovala a oběma rukama ho dráždila, dokud z ní nestrhl kalhoty a nerozevřel jí stehna. Poposedla si na kraj pultu a celou vahou se k němu přitiskla. Pronikl do ní a pokusil se zpomalit její tempo, ale Sára se jenom jednou rukou zapřela o pult a zběsile proti němu vyrazila.

„Do háje…,“ vydechl a přirazil ji zády na zrcadlo. Přitom ji líbal a kousal do krku. Ucítila na ňadru jeho zuby. Rukama jí svíral zadek a pronikal do ní ještě hlouběji. Zatnula mu nehty do zad. Věděla, že manžel se blíží vyvrcholení. Ze všeho nejvíc toužila po tom, aby ho dosáhl co nejdříve.

„Je to moc hezké,“ zašeptala mu do ucha tak, aby ucítil její dech. „Moc hezké…“ Nepřestávala na něho něžně mluvit, protože věděla, že tím uspíší jeho orgasmus.

Vzepjal se a zalapal přitom po dechu. Sára pevně zavřela oči a soustředila se jenom na teplo, které se jí rozlilo po těle, když se Jeffrey zachvěl v návalu rozkoše. Tentokrát mu dovolila zpomalit a vychutnávala si každičký jeho dotek. Nejradši by ho vůbec nepustila.

Ještě jednou se zachvěl a dopadl na ni. Rukama se přitom chytil pultu, jako by nedokázal stát. Zlehka mu dlaní několikrát přejela po zádech. Toužila se ho dotýkat, přestože byl celý říčný a ulepený. Políbila ho na rameno, pak na krk a na tvář.

„Ježíšikriste,“ vydechl. „Já jsem to… Promiň…“ Při těch slovech zavrtěl hlavou. „Ježíši.“

Sára ho jemně políbila na rty. Dokázala by spočítat na prstech jedné ruky, kolikrát na ni Jeffrey nepočkal. Nikdy k němu neměla blíž než ted.

Jeffreymu na tváři zase pohrával neznatelný úsměv, který Sáru dokázal dohnat k šílenství a který zároveň milovala. „Vsadím se, že na tohle by se Nick nezmohl,“ prohlásil.

Opřela se hlavou o zrcadlo. Ještě pořád neměla chuť laškovat.

„Víš, co se říká o malých chlapech? Že trpí napoleonským komplexem,“ poznamenala.

Podívala se na něho a uvědomila si, že manžel potřebuje, aby se s ním zasmála. „Nepodceňuj mě tak,“ řekla odevzdaně. „Mám na víc než na Nicka.“

Pohladil ji po vlasech. „Víš, že tě miluji od první chvíle, co jsem tě uviděl?“

Zasmála se. „Vždyť jsi ten večer šel s nějakou kočkou na rande,“ opáčila.

„To není pravda.“

Dloubla ho mezi žebra. „Vždyť jsi jí musel zavolat, že přijdeš později.“

Letmo ji políbil. „Miluji tě, Sáro.“

Sáře se stáhlo hrdlo, ale zvesela mu odpověděla: „Já vím.“ Během prvního roku jejich soužití Jeffreyho tato reakce nesmírně rozčilovala, protože od Sáry vyznání lásky nikdy neslyšel.

„A víš co ještě?“ zeptal se a uhladil jí pramen vlasů za ucho. „Jsi pěkný rarach.“ Sára celá zrudla, což Jeffreyho rozesmálo. „No, v tamtom také, ale ted to myslím doslova. Jen se koukni do zrcadla, jsi umouněná jako čert.“

Sára se otočila a podívala se na sebe. Jeffrey jí většinu špíny setřel z tváře, ale stejně vypadala, jako by prolétla komínem.

„Vážně, lásko. Vůbec se mi nelíbí, jak ses dnes učesala,“ prohodil.

Otočila se k němu zpátky a oplatila mu to: „Ty také nevypadáš jako lev salonů.“

„Co kdybychom si trochu vylepšili skóre ve sprše?“ navrhl a přejel jí rukama po stehnech. „Anebo chceš, abych svůj nedostatek napravil tady a ted?“

„Ty si ještě pamatuješ, jak se to dělá?“

Najednou někdo prudce zabušil na dveře, až oba poskočili.

Sára se svezla z umyvadla a jediným rychlým pohybem si natáhla tepláky a začala si zapínat košili. Srdce jí tlouklo jako studentce, kterou přistihli s chlapcem na zadním sedadle auta. Přitom byla dospělá a měla veškeré právo trávit noc se svým manželem v levném motelu.

Bušení na dveře neustávalo. Oba měli pocit, jako by do nich někdo tloukl kladivem. Dveře se pod náporem ran nahoře odštíply a vzniklou škvírou dovnitř pronikalo světlo. Okno vedoucí na parkoviště zlověstně prasklo.

Sára si dopnula košili a Jeffrey si dovřel zip džínsů. „Jestli je to Jake Valentine,“ začal, ale nestihl větu dokončit. Okno se rozsypalo a pokoj byl najednou plný skla. Závěsy se naduly a na plastový stůl dopadl velký předmět, který se odtud svezl na zem.

Jeffrey si klekl a rukama si kryl hlavu. „Co to k čertu…,“ vyjekl.

Zvenku se ozvalo skřípění pneumatik na asfaltu.

Sára úžasem otevřela ústa. Na zemi neležel předmět, ale člověk. Někdo jim do pokoje hodil mužského.

Automaticky se k němu rozběhla, ale Jeffrey ji zarazil a strhl k zemi.

„Jdi do koupelny,“ přikázal jí, sáhl pod matraci a vytáhl odtud svou služební zbraň. „Ted hned.“

Sára po čtyřech vyrazila ke koupelně a Jeffrey se přesunul ke dveřím. Vzal za kliku a stiskl ji, ale dveře se ani nepohnuly.

Opřel se zády nejprve o dveře, potom o stěnu, a pak se přesunul k oknu. Rychle z něj vyhlédl a podíval se na parkoviště. Poté si znovu klekl a schoval se pod okenní římsu. Ještě dvakrát svůj manévr zopakoval. Sára pokaždé zatajila dech v očekávání, že mu zvenku někdo ustřelí hlavu.

Jeffrey se na ni podíval. „Zůstaň tady,“ řekl a vyskočil rozbitým oknem z pokoje.

Sára znovu zatajila dech a nastražila uši, jestli neuslyší střelbu. Pak se po kolenou doplížila k muži na zemi, aby se podívala, jestli žije. Všude se válelo sklo, takže kolem sebe opatrně hmatala, aby se nepořezala. Se skloněnou hlavou mu přitiskla prsty na krk, ale nebyla si jistá, jestli v nich cítí jeho pulz nebo se jí jenom třesou ruce.

„Sáro.“

Vykřikla a přitiskla se k zemi. Ve stejném okamžiku si uvědomila, že to je jenom Jeffrey.

„Ten člověk ujel,“ řekl manžel, vyrazil rukojetí pistole kus skla z okna a vlezl zpátky dovnitř. „Je mrtvý?“ zeptal se.

Sára se na muže konečně podívala. Ležel na levém boku čelem k oknu a ze zad mu trčela perleťová rukojeť drahého zavíracího nože. V krku měl zabodnutý velký střep, ale z rány mu vytékal jenom tenounký čůrek krve namísto obvyklého proudu, který by signalizoval funkční srdce. Přesto mu přitiskla prsty na tepnu, aby se přesvědčila, že opravdu nežije.

„Nic,“ řekla Jeffreymu.

Skoro úlevně jí sdělil: „Někdo zvenku přibil dveře.“

Sára seděla v podřepu a tiše vzdávala díky Bohu, že jim v pokoji místo zápalné bomby přistál jenom mrtvý chlap.

Jeffrey muži otočil hlavu a podíval se mu do obličeje. „Vypadá jako ten mužský z baru,“ prohlásil.

„Určitě je to on,“ ujistila ho Sára. Tělo neslo zjevné stopy po ohni. Muž měl otevřené oči, na nichž mu uhořely řasy. Krátké vlasy měl plné popela. Jeho košili hodně poničil oheň a kůže pod ní nesla stopy popálenin prvního a druhého stupně.

Jeffrey se mu pokusil utrhnout rukáv.

„Nedělej to,“ zadržela ho Sára, která se domnívala, že na košili by mohly být nějaké stopy. Vzápětí pochopila, proč to manžel udělal.

Muž měl na paži červeně vytetovaný velký hákový kříž.

12

Lena seděla u stolu v Hankově kuchyni a čekala, až se strýc vrátí. Snažila se přitom přizpůsobit svůj dech hodinám nad sporákem, které hlasitě odtikávaly jednotlivé minuty. Na příjezdové cestě před domem stálo Hankovo auto, takže musel někdy přijít, ale ted ho nebylo nikde vidět. Dům zel prázdnotou, stejně jako kůlna a otřískaný starý pick-up na dvoře. Lena zajela do baru, pak do nemocnice a dokonce mluvila s nějakým starým troubou na policejní stanici, který jí jenom zopakoval známou písničku o čtyřiadvacetihodinové lhůtě, než se může začít s pátráním. Hank zmizel. Na stole ležel jeho vybitý mobil a na záznamníku nebyl žádný nový vzkaz. Modrý kovový kufřík s jeho nádobíčkem byl pryč. Strýc si ho všude bral s sebou. Musel si ho odnést, což znamenalo, že z domu odešel dobrovolně. To ovšem nijak nevypovídalo o tom, kam mohl jít.

Lena vlastně nevěděla, co má udělat, pokud se strýc objeví. Co by mu řekla, kdyby ted vešel dovnitř? Na co by se ho zeptala? Od jejího rozhovoru s Charlottou ve škole uběhly čtyři hodiny, ale Lena stále nebyla o nic moudřejší než předtím.

Tehdy před lety za volantem auta neseděl Hank.

Svou dceru oslepila Angela Adamsová. Co udělala potom? Ujela a hodila to na Hanka, aby za ni nesl vinu on?

Lena se zapřísáhla, že mu to nikdy neodpustí. Ten mizera to přitom vůbec neprovedl. Vařil se v ní vztek, který vůči němu cítila skoro celý život a neměla jej kde vybít. Měla se zlobit na svou matku, na kterou si vůbec nepamatovala? Jaké další špatnosti Angela Adamsová napáchala, když Hank radši nechal své blízké žít v domnění, že svou neteř oslepil on, než aby holčičkám pověděl, že jejich matka žije? Co jim všem provedla?

Zářivka nad dřezem zalévala kuchyň namodralým světlem, které se mísilo s paprsky zapadajícího slunce. Na stole ležely rozházené letáčky Anonymních alkoholiků. Další se válely na zemi a jiné byly vyrovnány ve štosech na plynovém sporáku. Hodiny dál odtikávaly minuty.

Sibyla si po nehodě vůbec nepamatovala, že vyběhla na příjezdovou cestu ani, že si s Lenou hrály s tenisákem. Doktor jim tehdy řekl, že u úrazů hlavy je taková reakce dost běžná a že v některých případech si člověk na předešlé události nikdy nevzpomene. Sestry se o tom pak už nebavily. V dětství možná ještě ano, ale postupem času Sibylinu slepotu a její příčinu začaly brát jako přirozenou součást svého života. Stalo se to pro ně tak samozřejmým jako skutečnost, že každé ráno vychází slunce.

Lena doposud z nehody vinila Hanka, který se jí to nikdy nepokusil vyvrátit. Pokaždé, když mu to do očí vyčetla, zaťal zuby, zadíval se někam nad její hlavu a čekal, až jí dojde řeč.

Charlotta Warrenová Leně určitě nepověděla celou pravdu. Byla o tři roky starší než dvojčata a jistě si toho víc pamatovala, protože pro ni nehoda nebyla tak traumatická. Přesto Leně prozradila několik holých fakt, že Sibylu srazilo auto, Hank vyběhl z domu a Angela bez vysvětlení ujela, aniž by se podívala, jestli je dcera v pořádku. Během několika minut dorazilo policejní auto a za ním sanitka. Charlottu její matka odvedla domů a zakázala jí o události mluvit, protože by z toho nevzešlo nic dobrého.

Charlotta si prý matčina slova vzala k srdci. Dokonce i poté, co její vztah se Sibylou začal být vážný, se domnívala, že o některých věcech je lepší mlčet, protože jsou příliš hrozné a bolestivé.

Bylo to vážně tak jednoduché? Opravdu se Charlotta se Sibylou o nehodě nikdy nebavily? Lena předpokládala, že když o ní Sibyla nemluvila s vlastní sestrou, pravděpodobně to neprobírala ani s Charlottou Warrenovou. Sibyla bytostně nesnášela, když se na ni druzí dívali soucitně. Celý život se snažila žít stejně samostatně, jako kdyby viděla. Nikdy se svému postižení nepoddala, ani se z něj nesnažila vytěžit. Možná o nehodě nemluvila, protože nechtěla, aby ji ostatní litovali.

Angela Adamsová zůstávala opředená tajemstvím. Lidé z jejího okolí ji nepochopitelně chránili a nehodlali nikomu vysvětlovat, co je k tomu vede.

Lena natáhla ruku za hlavu a nahmatala telefon připevněný na zdi. Sluchátko bylo upatlané a na tlačítkách ulpívala letitá špína.

Lena vyťukala číslo Nan Thomasové, aby se jí zeptala, co všechno jí Sibyla o tom hrozném dnu pověděla. Když telefon začal zvonit, prudce se jí rozbušilo srdce. Čekala a naslouchala vyzváněcímu tónu, dokud se jí neozval záznamník.

Lena zavěsila, aniž by Nan nechala vzkaz.

Co když Sibyla věděla, že to udělala její matka? To ne. Určitě by Leně něco řekla. Lena nevěřila, že by jí sestra celé roky dokázala tajit, že jejich matka je naživu a že jim Hank o její smrti lhal.

Pokud se ovšem Sibyla nesnažila Lenu chránit.

„Do háje,“ zaklela a zamnula si oči. Byla unavená. Pobyt v Hankově domě jí z nějakého důvodu připadal horší než pobyt v odporném motelovém pokoji. U Hanka rozhodně byla větší špína.

Lena vstala a přistoupila ke dveřím na dvůr. Vzala za kliku, ale nestiskla ji. Místo toho spustila ruku a vykročila do chodby. Zastavila se přede dveřmi koupelny, otočila se a šla zpátky do kuchyně. Vzala si židli, jejíž nohy při pohybu udělaly na podlaze rýhy. Lenu to nijak netrápilo.

Hank před lety potřeboval víc úložného prostoru. Koupil několik překližkových desek, které mu Lena musela podávat, aby je mohl přibít na trámy nad kuchyní a rozšířit tak půdu. Samozřejmě se do toho velice chytře pustil v polovině srpna, což byl nejteplejší měsíc v roce. Když slezl z půdy, omdlel na chodbě, protože dostal úžeh.

Druhý den už byl zase nahoře, skládal na půdě krabice a přerovnával tam různé krámy. Leně tehdy bylo asi deset nebo dvanáct let. Od nehody, při níž Angela Adamsová oslepila Sibylu, uplynulo teprve několik roků. Co Hank nahoře uskladnil? Jaké papíry ležely celou dobu schované přímo nad Leninou hlavou? Strýc kolem sebe stále měl takový nepořádek, že si na krámy na půdě ani nevzpomněla.

Lena si stoupla na židli a oběma rukama zatlačila do desky, jež kryla vchod na půdu. Nešlo to. Něco na ní leželo, asi nějaká krabice. Lena musela vyvinout větší sílu, aby desku nadzvedla a břemeno z ní odstrčila. Když se jí to konečně podařilo, bolestivě jí cukalo v jedné ruce a z kloubů jí stékala krev. Z půdy zavanul zatuchlý vzduch, ale Lena tomu nevěnovala pozornost. Chytila se trámů po stranách otvoru a vzepřela se na rukou, aby se dostala nahoru.

Dům měl sedlovou střechu, která ovšem nebyla dost vysoká, aby se člověk mohl na půdě postavit. Lena se skrčila a natáhla se po vypínači. Věděla, že musí být opatrná, protože ze šindelů trčely dlouhé rezavé hřebíky, o něž by si snadno mohla poranit hlavu. Na půdě bylo příšerné vedro a Leně po zádech stekla kapka potu. Stiskla vypínač, ačkoli předpokládala, že je to zbytečné. Světlo se k jejímu nemalému překvapení rozsvítilo a ozářilo přeplněný prostor půdy. Na zemi ležela prasklá žárovka a prázdná krabička, takže si Lena domyslela, že Hank na půdě nedávno byl. Nedokázala však odhadnout, co tam mohl dělat. Všude se tyčily stohy krabic a kolem se válelo plno lejster. Podlahu krášlila krysí hovínka. Lena zaslechla zapištění, jímž nějaké zvíře protestovalo proti jejímu vpádu.

Najednou ji do nosu udeřil odporný zápach smrti.

Jako začínající policistka musela kdysi přijímat hlášení lidí, kteří nechápali, proč jejich maminka, tatínek nebo babička dlouho neberou telefon. Většinou k tomu existoval jediný důvod. Služebně starší policisté do bytů se zapáchajícími těly vysílali nováčky, aby se trochu otrkali.

Lena takhle jednou našla mrtvou stařenu sedící v polohovacím křesle. Na klíně měla nedopletený svetr na jehlicích a hleděla na zapnutou televizi. Páchla močí a zkaženým masem. Lena se nejdřív vyzvracela na zadní verandě a pak svůj nález vysílačkou oznámila na stanici.

Ted se jí také chtělo zvracet. Nebylo to ze stresu, ale strachem. Věděla, jak páchne mrtvé tělo, z něhož při rozkladu vytékají tělesné tekutiny a unikají plyny. Věděla, že kůže se přilepí na kosti a že nebožtík ve svých vlastních výkalech čeká, až ho někdo najde.

Najednou se jí v hlavě uhnízdila myšlenka, jíž se nedokázala zbavit. Co když našla matku? Co když Angela Adamsová celé roky ležela Leně se Sibylou nad hlavou a pomalu se vsakovala do podlahy?

Tak dlouho by ale zápach na půdě nezůstal. Hank by se o to postaral.

Leně se sevřelo hrdlo. Hank. Celý život pro ni stál až na posledním místě, dokonce i ted. Oči se jí zalily slzami. Musela se zachytit trámu, aby neupadla. Půdou se rozlehl její pláč, který připomínal vytí sirény.

Pak to zahlédla na opačné straně půdy. Zpoza krabic trčela bledá noha. Byla to chlupatá mužská noha, jež se voskově leskla.

„Ne,“ zašeptala Lena. Na víc se nezmohla.

Tak to nakonec udělal. Vylezl nahoru se svým nádobíčkem, vzal poslední stříkačku, uvařil poslední balíček prášku a zabil se. Přesně, jak říkal. Přesně, jak si to Lena před lety přála.

Takže se může sbalit a vrátit se do Grantu. Zase může začít normálně chodit do práce, vařit si večeře a dívat se na televizi. Možná by bylo hezké zavolat Nan a zajet k ní na návštěvu. Daly by si spolu na zahradě pivo a povídaly si o Sibyle. Lena by se sestřiny milenky mohla konečně zeptat, co vlastně Sibyla věděla. Anebo ne. Možná by si spíš povídaly o počasí nebo o nějaké knize, kterou Nan zrovna čte a Lena nedokáže vstřebat. Nan by se pak zeptala na Hanka a Lena by jí odpověděla, že ho už delší dobu neviděla a nemá tušení, co s ním je.

Lena k němu dolezla po čtyřech. Paže se jí třásly tak, že se musela na chvíli zastavit, aby se uklidnila. V hlavě jí zase zněl jakýsi hlas. Byl tenký, jako by patřil malé holčičce. „Je mi to líto,“ říkal. „Je to moje chyba… Neměla jsem se na tebe vykašlat… Měla jsem k tobě zavolat sanitku… Odvézt tě do nemocnice… Neměla jsem ti to dovolit.“ Lena si uvědomila, že hlásek patří jí. Zavzlykala a zalapala po vzduchu.

Pak se zvedla a odstrčila stranou několik krabic. Před očima se jí zjevila mrtvola muže.

Hank to nebyl.

13

Jeffrey odjakživa nerad spal na neznámých místech. V bouřlivějším období svého života se mu příčilo strávit s nějakou ženou celý večer, a to nejen proto, že se náhle mohl vrátit její manžel. Když se v noci probudil a chtělo se mu na záchod, potřeboval vědět, kde najde toaletu. Měl rád přehled o tom, kde se nacházejí vypínače a ve které skříňce jsou sklenice.

Vůbec se mu nelíbilo, že se probudil v domě Jaka Valentina.

Na parkovišti u Hankova baru šerifa snadno našel, ačkoli ten nemohl udělat nic než přihlížet, jak podnik pohlcují plameny. Stál vedle svých mužů s rukama zastrčenýma za opasek džínsů a sledoval, jak dohasínají poslední zbytky ohně. K lýtku měl připevněné pouzdro se zbraní a táhlo z něho pivo, které s Jeffreym předešlého večera popíjel před motelem. Když ho Jeffrey požádal, aby s ním zašel do jejich pokoje, beze slova ho následoval.

„To je Boyd Gibson,“ prohlásil Valentine, když mu Jeffrey ukázal mrtvolu na podlaze. „Chodili jsme spolu do školy.“

Nezajímalo ho, jak se dostal dovnitř, ani kdo mu mohl zabodnout nůž do zad. „Do háje. Jeho tátu to pěkně vezme,“ poznamenal jenom.

Jeffrey si uvědomoval, že by měl šerifovi být vděčný, že jim se Sárou nabídl nocleh ve svém pokoji pro hosty. Do Grantu to bylo daleko a Sára se zase stáhla do sebe. Na Jeffreyho vkus až příliš. Na dotaz, jestli jí nebude vadit nocovat u šerifa, jenom zavrtěla hlavou a mlčky si sbalila věci. Nepromluvila ani během krátké jízdy k Valentinovi domů. Když vedle ní Jeffrey ulehl, položila hlavu na jeho hrud a jednou rukou ho objala.

Jeffrey bedlivě naslouchal, jestli ji neuslyší plakat. Sára plakala jen zřídkakdy, ale když začala, Jeffrey měl pocit, jako by mu srdce sevřela neviditelná ruka. Ted ale nevzlykala. Přemýšlela. Jeffrey to pochopil v okamžiku, kdy se zvedla na předloktí a rozhodným tónem, který nepřipouštěl námitek, mu sdělila: „Odjedu odsud až s tebou.“

Otevřel ústa, aby něco namítl, ale položila mu prst na rty na znamení, že má mlčet. „Když jsem si tě vzala,“ řekla a usmála se, „tedy alespoň naposled, věděla jsem, že před problémy neutíkáš. Že je naopak vyhledáváš.“ Odmlčela se a pak pokračovala tichým, ale pevným hlasem: „Napravování světa ti zakázat nemůžu, ale když už to děláš, nenechám tě v tom samotného.“

Cítil se jako zrádce. Ne proto, že chtěl, aby se vrátila domů, ani proto, že ji vystavil nebezpečí. Cítil se tak, protože jí do očí lhal od chvíle, kdy jim do pokoje vlétlo mrtvé tělo.

Jeffrey potetovaného muže na zemi dobře viděl a všiml si temně rudé skvrny v okolí perleťového nože, ale mlčel.

„Odjedu až s tebou,“ řekla mu Sára.

K tomu nebylo co dodat. Zavřel oči, ale spánek nepřicházel, a tak naslouchal Sářinu oddechování. Ležela neklidně a po chvíli se převalila na bok a pak na břicho. Teprve až za hodinu začala pravidelněji dýchat a nakonec usnula.

Jeffrey vylezl z postele a oblékl se, ačkoli nemohl odejít. Zoufale zatoužil po sprše, ale v domě byla jenom jedna koupelna a on nechtěl nikoho probudit. Nechtělo se mu potloukat Valentinovým příbytkem, a tak vzal skládací kovovou židli a posadil se k oknu. Pootočil žaluzie, aby viděl ven. Pokoj pro hosty i obývák měly okna do ulice. Jeffrey si říkal, že se dívá na úplně stejný obrázek, jaký se naskytl šerifovi, když si všiml ohně na fotbalovém hřišti. Doběhnout na místo, aby se podíval, co se děje, mu mohlo trvat necelých pět minut. Zdálo se, že přinejmenším v tomhle Valentinova vyprávěnka odpovídá skutečnosti.

Valentinovi měli skromný příbytek. Jejich zahrada ovšem vypovídala o vášni, již pro ni šerif nebo jeho manželka chovají. Umně udržované záhony osvětlovaly maličké zahradní lampy lemující plochu před domem. Rostly tam čerstvě zasazené podzimní květiny a trávník někdo pečlivě posekal do úhledného koberce. Každý člověk se snažil svůj dům přeměnit na domov, a každý to dělal po svém. Jeden vyměnil shnilý nosník schodiště, druhý vymaloval a další polepil stěny koupelny ošklivou květovanou tapetou, kterou vybrala jeho manželka. Sára velké květinové vzory nevyhledávala, kdežto paní Valentinová ano, jak Jeffrey usuzoval z přeslazených tapet po celém domě.

Pokusil si připomenout všechny úpravy, jimiž prošel jeho a Sářin domov. Dokázal si vybavit jenom ty nejčerstvější. Sára před návštěvou sociální pracovnice, která si měla přijít prohlédnout jejich obydlí, Jeffreyho přesvědčila, aby si s ní klekl na zem a podíval se na dům pohledem batolete. Přijal její hru a hodně se při ní nasmál. Veselí ho přešlo v okamžiku, kdy našli hřebík, který trčel z kuchyňské skříňky pod dřezem. Jak pokračovali dál, nacházeli další a další nedostatky, a když Jeffrey v prádelně objevil uvolněnou elektrickou zásuvku, měl sto chutí celý dům zbourat a postavit znovu.

Zamyslel se nad tím, jak asi vypadal dům Ala Pfeiffera, než mu dovnitř oknem hodili bombu. Co se Pfeifferovi honilo hlavou, když přihlížel, jak mu hoří domov? Anebo měl natolik rozsáhlá zranění, že pořádně nevnímal, o co přichází? Slyšel, jak mu zvenku přitloukají dveře, a věděl, co bude následovat?

Jeffrey se podíval na Sáru vedle sebe v posteli. Zatáhl ji do pěkné bryndy. Lépe řečeno je do ní oba zatáhla Lena. Ještě včera pátral po vodítkách, která by mu pomohla všechny události nějak pospojovat. Dnes večer jim řešení samo vlétlo oknem do pokoje. Nůž s perleťovou rukojetí, jenž Boydu Gibsonovi trčel ze zad, patřil Leně.

Jeffrey se s povzdechem schoulil na nepohodlné kovové židli. Znovu se zadíval z okna na prázdnou ulici a pak nejspíš na chvíli usnul. Když se probral, oknem dovnitř pronikal tenký proužek světla. Před domem zastavilo auto, jehož řidič vystoupil ven a potácel se k domu naproti. Dvakrát přitom upustil klíče, než se mu podařilo otevřít dveře. Po chvilce zase vyšel ven a opile vrávoral zpátky k autu. Jeffreyho napadlo, jestli by neměl něco udělat. Muž najednou otevřel vůz a dopadl na jeho zadní sedadlo. Dveře domu se pootevřely a vykoukla z nich ženská hlava. Mrkla se, co je s mužem, a pak zase zavřela.

Sára se ve spánku zavrtěla a Jeffrey se otočil, aby se podíval, jestli není vzhůru. Ležela dál na břiše a ruce i nohy měla pohodlně roztažené, protože jí Jeffrey udělal v posteli místo, když vstal.

V místnosti ted bylo dost světla, takže jí viděl do obličeje. Hrozně nerad se s ní hádal, protože když se na sebe zlobili, nedokázal normálně fungovat. Když v márnici pozoroval, jak opatrně a s úctou zachází s tělem ohořelé nebožačky, znovu si připomněl, proč Sáru potřebuje. Vždycky se dokázala prokousat nepodstatnými věcmi a ukázat mu, co je opravdu důležité. Byla jeho svědomím.

Když se Jeffrey poprvé setkal s Cathy a Eddiem Lintonovými, ze všeho nejdřív ho napadlo, že manželství jako to jejich už dávno neexistují. Díky životu se Sárou si ale uvědomil, že se mýlil.

Za dveřmi zavrzala podlaha, jak kolem nich někdo přešel. Ložnici domácích od pokoje pro hosty oddělovala koupelna, kam kroky zamířily. Na dlaždicích uvnitř zašouraly bačkory. Potom se dveře místnosti zavřely.

Když Jeffrey v noci dům spatřil, pomyslel si, že Jake Valentine nemůže v žádném případě brát úplatky, ledaže by někde v lesích měl utajenou haciendu. Domek byl amatérsky pospravovaný. Obývák měl stěny obložené napodobeninou borovice a skříňky v kuchyni patřily k původnímu vybavení ze šedesátých let. Pokud si Jake přivydělával bokem, určitě peníze neutrácel za každodenní živobytí.

Ozvalo se šumění sprchy. Myje se v koupelně šerif, nebo jeho manželka? Myra Valentinová se k nim při jejich příchodu nechovala zrovna přátelsky, ale to se dalo celkem pochopit. Málokterá žena by v jednu ráno vítala dva nezvané hosty s otevřenou náručí. Paní Valentinová byla malého vzrůstu a svému muži hlavou nedosahovala ani k hrudi. Co jí chybělo na výšku, to jí přebývalo na šířku. Jeffrey odhadoval, že má přinejmenším šedesát kilogramů nadváhu. Když manželé Valentinovi stáli vedle sebe, připomínali číslo deset.

Myra se, stejně jako její manžel, na nic nevyptávala. Když se krátce představili, ubytovala Jeffreyho se Sárou v pokoji pro hosty. Počínala si přitom stejně zdatně jako anglická učitelka z internátní školy. Přinesla Sáře ručník a žínku a rychle povlékla postel, aby se návštěvníci vyspali v čistém. Když se Jeffrey nabídl, že jí pomůže, zamračila se na něho tak, že si připadal jako školák přistižený, jak při vyučování posílá psaníčka.

Šumění vody utichlo. Z ostatních místností domu se začaly ozývat další zvuky. V kuchyni zarachotily hrnce a pánve. Kdosi zapnul rádio a nechal je potichu hrát. V koupelně zabzučel fén, ale Sára se ani nepohnula. Vždycky spala velice tvrdě. Jednou Jeffreymu svěřila, že se to naučila v krušných dobách praxe, kdy člověk musel spát, když k tomu zrovna měl příležitost. Před dvěma roky klidně prospala hurikán, zatímco Jeffrey s obavami vyhlížel ze všech oken a čekal, až se jim na dům svalí dub z přední zahrady.

Jeffrey vstal a protáhl si paže nad hlavou. V páteři mu prasklo, jak se jeho tělo pokoušelo přizpůsobit nové poloze. Hlava ho tupě bolela a na kůži a ve vlasech mu ještě ulpíval kouř z ohně. Do toho se mísila vůně Sářina těla, při jehož představě Jeffrey pocítil vzrušení. Kdyby se zrovna nenacházel v domě Jaka Valentina, zalezl by zpátky do postele a rychle by se s tím vypořádal.

Místo toho si na kraj postele do vzorné hranicky urovnal čisté oblečení. Najednou zoufale zatoužil po sprše a představil si, jak mu na záda dopadá teplá voda. Sára v motelu všechno rychle naházela do kufru. Jeffrey ted složil její košile a uhladil džínsy, aby nezůstaly pomačkané.

Dveře domu se otevřely a hned zase zavřely. Jeffrey přistoupil k oknu, poodhrnul žaluzie a podíval se ven. Domníval se, že Jake Valentine se snaží tiše vykrást z domu, ale místo toho spatřil jeho vytáhlou postavu na zahradě. Šerif tam stál s rukama v bok a rozhlížel se po ulici, jako by mu patřila. Na sobě měl legračně krátký červený župan z veluru, který mu sahal těsně nad kolena. Když se předklonil, aby si ze schránky vzal noviny, ukázal překvapenému Jeffreymu bílý zadek.

Valentine si noviny zastrčil do podpaží a vykročil k autu zaparkovanému před domem. Měl na sobě ponožky a hnědé mokasíny, které za ním v trávě zanechávaly stopu. Šerif přistoupil k sousedovu autu a podíval se na zadní sedadlo, kde opilec nejspíš ještě vyspával. Potom se znovu rozhlédl po ulici a zamířil zpátky k domu.

Jeffrey zatáhl žaluzie, aby světlo neprobudilo Sáru. Když se otočil, zjistil, že už je pozdě.

Ležela na boku a pozorovala ho. „Jak jsi spal?“ zeptala se ho.

„Jako dudek,“ odpověděl.

„Dudci obvykle neklimbají na židli,“ poznamenala Sára.

„A kde tedy? V kleci?“ zeptal se a usmál se nejistému výrazu jejího obličeje. Usedl vedle ní na postel a zajímal se: „Není ti nic?“

„Už je to lepší,“ Víc mu neprozradila. „Co máme dneska v plánu?“

Vzal ji za ruku: „Pořád sis to ještě nerozmyslela?“

„Kdepak.“

Jeffrey z její odpovědi neměl příliš velkou radost, ale zároveň si říkal, že by byl hloupý, kdyby její ochoty nevyužil. „Rád bych, aby ses podívala na našeho nočního návštěvníka.“

„Na Boyda Gibsona?“ Sára se posadila a zády se opřela o čelo postele. „Myslíš, že Jake po mně bude chtít, abych mrtvolu pitvala?“

„O to bych se s tebou klidně vsadil,“ odpověděl Jeffrey. Valentine určitě bude chtít vědět o každém jejich pohybu a nejlepším způsobem, jak toho dosáhnout, bude zavřít je na celý den na pitevnu. Šerif ovšem nepočítal s tím, že Jeffrey tam Sáru klidně nechá samotnou.

„Chceš, abych to udělala?“ zeptala se ho Sára.

„Myslím, že bys to mohla zkusit,“ odtušil. „Třeba něco najdeš.“

„Jako například Leniny otisky na jejím vlastním noži?“ zašeptala Sára.

Její reakce ho překvapila, jako by mu uštědřila kopanec do obličeje.

„Ten nůž má velice nápadnou rukojeť,“ vysvětlila mu Sára. „Už jsem ho u ní viděla.“

„Promiň,“ omluvil se jí, protože si uvědomoval, že jí o noži měl říct mnohem dříve. „Nechtěl jsem ani uvažovat o tom, jak se do těla mohl dostat.“

„Nechci, abychom před sebou měli tajnosti. To už jsme jednou zažili a nijak to ani jednomu z nás neprospělo,“ prohlásila Sára.

„Máš pravdu,“ přitakal Jeffrey. Připadal si ještě provinileji, protože se nechal tak snadno nachytat. Pocítil potřebu znovu se jí omluvit. „Opravdu mě to mrzí,“ řekl.

„Mohlo to být v sebeobraně,“ nadhodila Sára.

„Dobrý pokus,“ zasmál se suše Jeffrey. Těžko mohl tvrdit, že šlo o sebeobranu, když nůž oběti trčel ze zad. „Myslíš, že z těla dokážeš získat něco použitelného?“ zeptal se ženy.

„Víš, jak nerada si hraji na proroka,“ upozornila ho. „Ale podle toho, co jsem v noci viděla, mi to připadá celkem jasné. Nůž tělem projel zezadu, pronikl srdcem a smrt nejspíš nastala okamžitě.“ Pokrčila rameny a dodala: „Copak záleží na tom, jestli před smrtí dostal ránu do hlavy nebo co naposledy jedl?“

„A co toxikologický rozbor?“

„Výsledky přijdou za několik měsíců, a až je dostaneme, co z nich asi vyčteme?“

„Nic nového,“ připustil Jeffrey. „Z tetování víme, že věřil nadřazenost bílé rasy. Víme, že před požárem byl v baru, protože jsme ho tam viděli.“

„Myslíš, že ho zapálil?“

Jeffrey zavrtěl hlavou a odpověděl: „Mně připadalo, že oheň někdo založil zvenku. Kromě toho v baru stoprocentně něco hledal, když jsme ho viděli. Určitě to tam nehodlal nechat.“

„Jeho chování by vysvětlovaly drogy.“

„Chování ano, ale motiv ne,“ zdůraznil Jeffrey. Pokusil se naplánovat, co bude přes den dělat a jak by se mohl přiblížit svému cíli. Potřeboval přesně zjistit, k čemu se Lena přimotala, aby jí pomohl nějak se z toho dostat. „Zajdu se podívat k Hankovi domů, jestli tam něco nenajdu.“

„Nejdřív mě výsad na pitevně, ať můžu začít s ohledáním,“ řekla Sára.

Jeffrey se jí pokusil alespoň domluvit. „Kdybys v jednu odjela, dorazila bys domů akorát na večeři.“

„Anebo bych pro nás mohla najít jiný hotel,“ opáčila Sára. „Vzpomínám si, že asi půl hodiny cesty odsud jsem viděla město, kde toho bylo víc než jenom bar a pošta. Třeba tam někde budou mít volný pokoj.“

„Víš přece, že tě tu nechci. Totiž, chci, ale…,“ začal Jeffrey.

„Já vím,“ přerušila ho Sára.

Podlaha na chodbě znovu zavrzala, ale kroky tentokrát nezamířily do koupelny.

Sára si přitiskla kolena k hrudi a přetáhla si přes sebe přikrývku právě ve chvíli, kdy se ozvalo tiché zaklepání na dveře.

„Dále,“ řekl Jeffrey.

Dveře se pootevřely a dovnitř nahlédl Jake Valentine. „Nezlobte se, že ruším,“ řekl. Místo kratičkého županu na sobě měl uniformu, v níž vypadal lépe, ale i tak připomínal chlapce, který se navlékl do tatínkových šatů. „Myra už odešla do školy, ale nechala vám na sporáku šunku s vejci, jestli budete chtít,“ nabídl jim. Přitom se usmál, jako by si láskyplně představoval, jak jeho žena dělá snídani.

„Děkujeme,“ odpověděla Sára. „To je od ní moc hezké.“

Valentine si sundal čepici a řekl Sáře: „Abych se přiznal, byl bych docela rád, kdybyste nám ještě jednou pomohla a ohledala Boyda. To je ten chlap ze včerejška. Jmenuje se Boyd Gibson. Dám vám hotovost, jestli…“

„To opravdu není třeba,“ přerušila ho Sára. „Ráda vám pomůžu.“

„To je skvělé,“ řekl Valentine a rukama si pohrával s čepicí. „Zajedu pro Grovera a odvezu ho do márnice, aby identifikoval oběť.“

Sára nedokázala skrýt své překvapení. „Vy jste mu o jeho synovi ještě neřekl?“ zeptala se.

Valentine si přestal hrát s kloboukem. „Grover je na druhé směně v továrně,“ vysvětlil jí, jako by to byla nějaká omluva. „Chci ho nechat, aby si v klidu dodělal práci a trochu se prospal, a teprve pak mu povědět o Boydovi,“ dodal.

Sára přikývla, ale nepřestávala se tvářit nesouhlasně. Na malém městě, kde se beze zbytku věří pomluvám, je obzvlášť důležité, aby policista ze všeho nejdříve informoval rodinu oběti a zabránil tak bezuzdnému zkreslování skutečnosti. Když člověk musel oznámit rodiči, že jeho dítě je mrtvé, bylo to strašné. Ale pokud oběť osobně znal a trávil s její rodinou čas, jenom to zhoršovalo situaci.

Sára šerifovi navrhla: „Možná by s vámi za Gibsonovým otcem mohl jít Jeffrey. Pana Gibsona jistě bude zajímat, jak jeho syn zemřel, a Jeffrey je jedním z lidí, kteří ho naposled viděli živého.“

Valentine se nad jejím nápadem zamyslel a zašklebil se. Zjevně se usilovně snažil vymyslet dobrý důvod, proč to nebude možné. „Vy ho nebudete potřebovat na pitevně?“ zeptal se nakonec.

Sára se zatvářila překvapeně. Zavrtěla hlavou a nevinně odpověděla: „Ani ne.“

„Můžete mě po cestě vyslechnout,“ navrhl šerifovi Jeffrey.

„Vyslechnout? A proč?“

„Ohledně té včerejší noci,“ objasnil mu Jeffrey. „Předpokládám, že ode mne budete potřebovat svědeckou výpověd. Byl jsem u toho, když bar shořel. A pak nám někdo oknem hodil do pokoje tu mrtvolu.“

„Jasně,“ přitakal Valentine. „Dobře.“ Podíval se na hodinky a prohlásil: „Tak to bychom už měli jít.“

„Dejte mi deset minut, rychle se osprchuji,“ řekl Jeffrey a vzal z postele hromádku oblečení. „Hned jsem u vás.“

Jake Valentine řídil neskutečně opatrně. Jeffrey nevěděl, jestli to dělá jenom kvůli němu, nebo jestli tak jezdí vždycky. Na každé křižovatce zpomalil a na kraji města dokonce zastavil na zelenou. „Tady červená naskakuje hrozně rychle,“ řekl na vysvětlenou. Rád mluvil a Jeffrey ho nechal. Během šerifova monologu jenom přikyvoval, aby ho povzbudil a dozvěděl se od něho co nejvíc. Pomaloučku jeli oznámit Groveru Gibsonovi, že jeho synovi někdo zasadil smrtelnou ránu nožem.

Valentinovi po půlhodině žvanění došly historky o vylomeninách, které provádějí středoškoláci o prázdninách. Zprávy o počasí už také vyčerpal. Během svých litanií se ani jednou nezmínil o důvodu jejich výletu, ani nespekuloval o možném vrahovi Boyda Gibsona. Jeffrey věděl, že i takový vyšetřovatel jako Jake Valentine by z nože, jenž Boydovi trčel ze zad, určitě sňal otisky. Nález by musel důkladně prošetřit a poslat do státní laboratoře na podrobný rozbor. Jelikož se nedalo předpokládat, že by na výsledky nějak spěchal, mohl je mít k dispozici až za několik dnů.

„Ocitl jste se už někdy v podobné situaci?“ zeptal se Jeffrey šerifa.

„Cože?“

„Ze jste znal oběť,“ objasnil mu Jeffrey. „Toho Boyda Gibsona. Říkal jste, že jste spolu chodili na střední školu.“

„Nebavili jsme se spolu.“

„Vy jste byl sportovec a on chlastal?“

„Jo, sportovec,“ zasmál se Valentine. „Já jsem strašně zklamal svého tátu, protože jsem neuměl hrát basket,“ řekl a podíval se na Jeffreyho. „Táta byl v posledním roce na vysoké šampión. V druhé polovině dal skoro sám sedmatřicet bodů. Já dovedu leda tak měnit žárovky a sundávat krabice z polic.“

„Proč jste se dal k policii?“

„Ale,“ mávl šerif rukou. „Jen jsem si říkal, že aspoň budu mít co dělat.“

„Mně tahle práce připadá dost nebezpečná na to, aby ji člověk dělal jen tak z rozmaru. Obzvlášť když vezmu v potaz, že posledního chlapa, co ji dělal před vámi, vyhnali z města.“

„Vždyť to přežil.“

„Mně se zdá, že to bylo jen tak tak.“

Valentine si Jeffreyho nepřátelsky změřil a zeptal se: „Chcete mi naznačit, že bych měl udělat to samé?“

„Říkám vám jenom, že pokud tuhle práci neděláte z přesvědčení, zbytečně riskujete život,“ opáčil Jeffrey.

Valentine zpomalil a zatočil na úzkou prašnou cestu. „Možná byste se divil, náčelníku.“

„Víte, co mě překvapuje?“ zeptal se ho Jeffrey. V autě klesla teplota, jak vjeli mezi stromy, kam nesvítilo slunce. „Překvapuje mě, že se na nic nevyptáváte.“

„Na co bych se podle vás měl vyptávat?“

„Například proč vám moje podřízená utekla,“ začal Jeffrey. „A pak kdo stojí za zmizením Hanka Nortona? Kdo mu nechal zavřít podnik? Kdo tady zakládá požáry? Kdo zabil vašeho kámoše ze střední?“

Valentine zastavil a otočil se k Jeffreymu. Ten si uvědomil dvě věci. Za prvé, že se ocitli v naprosté divočině, a za druhé, že Jake Valentine na rozdíl od něho u sebe má zbraň.

Po zádech mu stekl pramínek potu.

Valentine položil ruku na spodní polovinu volantu, takže měl zbraň na dosah. „Připadáte mi nějaký nervózní, náčelníku,“ poznamenal.

„Rád bych věděl, proč jste zastavil.“

„Abych vám zodpověděl vaše otázky,“ řekl Valentine. „Pojdme se trochu projít.“ Otevřel dveře a vystoupil z auta. Jeffrey zůstal sedět na místě. Srdce mu bušilo na poplach. Cesta, na níž zaparkovali, vedla hlubokým lesem. Kromě Sáry nikdo neví, kde jsou. Kdyby se Jeffreymu něco stalo, Valentine si mohl pro zmizení náčelníka grantské policie vymyslet nejrůznější příčiny.

Šerif stál na silnici před autem a mával na Jeffreyho, aby také vystoupil. „No tak pojďte, náčelníku!“ zvolal.

Jeffrey otevřel dveře. Svou zbraň nechal v kufru Sářina auta spolu s jejich věcmi. Domníval se, že jedou otci oznámit smrt jeho syna, ne honit kriminálníky.

„Ochlazuje se,“ poznamenal Valentine.

„To je fakt,“ souhlasil Jeffrey. Když vystoupil, ucítil, jak se zvedá vítr. Ráno si na sebe vzal jenom triko s dlouhým rukávem a lehkou bundu, kterou si nechal rozepnutou. Chtěl, aby si šerif myslel, že pod ní má zbraň a v případě potřeby pro ni může kdykoli sáhnout.

Jeffrey zavřel dveře auta. Silnici zastiňovaly skloněné koruny stromů, jejichž spadané listí pokrývalo vozovku. Jeffreymu by to připadalo nádherné, kdyby neměl silné podezření, že se na něho někdo chystá udeřit ze zálohy.

„Tudy,“ ukázal mu Valentine a pomalu vykročil po silnici. Jeffrey ho snadno dohnal. „Procházku po okolí jsem neplánoval,“ prohodil Jeffrey.

„Ale dneska je na ni dost hezky,“ opáčil šerif. „Nechcete si zapnout tu bundu?“

„To není třeba,“ ujistil ho Jeffrey.

Valentine natáhl ruku a utrhl z větve jednoho stromu jasně oranžový list. Otáčel jím mezi prsty a přitom říkal: „Tady žijí sami dobří lidé. Úplně obyčejní a jednoduší. Většina z nich od života nechce víc než chodit do práce a trávit čas s rodinou. Trochu si ušetřit na pár piv, která pak koncem týdne vypije při fotbale v televizi.“

Jeffrey kráčel s rukama mírně od těla, aby to vypadalo, že má u sebe zbraň. „V Grantu to je v podstatě stejné,“ pravil.

„To předpokládám.“ Valentine se nechal Jeffreym o několik kroků předběhnout. Chtěl nenápadně zjistit, jestli má pod bundou pistoli.

Pak pokračoval: „Ve většině malých měst je to asi stejné. Sice nám situaci trochu komplikuje politika a podobné hlouposti, ale všichni máme úplně stejný cíl. Nezáleží, jestli žijeme v jižní Georgii, jižní Francii nebo Timbuktu. Chceme se cítit v bezpečí. Přejeme si, aby naše děti mohly chodit do dobrých škol a měly příležitosti, které jsme my nedostali. Chceme normálně žít s pocitem, že jsme aspoň trochu pány svých osudů.“

Najednou mluvil jako úplně jiný člověk. Nesnažil se hovořit familiárně a nepoužíval přehnaná gesta.

„Kam tím směřujete, Jaku?“

Šerif se na Jeffreyho líně usmál. „Tudy,“ řekl a ukázal na úzkou cestičku vedoucí do lesa.

„Co tam je?“

„To sám uvidíte.“

Tentokrát šel první Valentine a Jeffrey ho následoval. Čím hlouběji zacházeli do lesa, tím víc se mu ježily vlasy na hlavě. Nevypadalo to, že cestičkou se často chodí. Terén se začal svažovat a Jeffrey zpomalil, aby mezi ním a šerifem vznikla větší vzdálenost. Valentine si toho nevšiml a kráčel dál. Přitom nepřestával žmoulat list. Když došel na malou mýtinu, zastavil se a počkal na Jeffreyho.

„Koukejte,“ řekl Valentine a ukázal na skálu, v níž zela díra. Pod ní stála dlouhá plastová trubka, do níž vytékal pramínek vody.

„To je přírodní pramen,“ pravil Jeffrey překvapeně. Klekl si, aby se na něj podíval. Příliš pozdě si uvědomil, co vlastně dělá. Vzhlédl k šerifovi a čekal, co se stane.

„Chyťte se,“ nabídl mu Valentine ruku a pomohl mu vstát. „Ta trubka odsud pokračuje dolů,“ řekl a kráčel podle ní z kopce. Les postupně řídl a Valentine s Jeffreym po stráni scházeli k opuštěné boudě. Po několika stech metrů došli k velké plastové nádrži. Jeffrey slyšel, jak do ní vtéká voda, a potom spatřil širší trubku, která od nádrže vedla ke srubu uprostřed mýtiny.

„To je přívod vody,“ řekl Valentine Jeffreymu. „Natéká do zásobníku na domě. Na sprchování je příšerně studená, ale jinak je to dost dobře vymyšlené, ne?“

„To ano,“ přitakal Jeffrey. Před chatkou stál starý otřískaný ford. Ze střechy obydlí vedl dlouhý kabel ke sloupu elektrického vedení. Kdyby na střeše nebyl přimontovaný satelit, srub by vypadal úplně jako z dob světové krize.

„Elektriku sem natáhli teprve před několika lety,“ podotkl Valentine. „Okresu to trvalo celou věčnost a Grover stejně musel většinu udělat sám.“

„Tady žije otec Boyda Gibsona?“ otázal se ho Jeffrey.

„Samozřejmě. Proč jste si myslel, že vás sem vedu?“ opáčil Valentine, sundal si klobouk a rukávem košile si otřel čelo. Potil se stejně jako Jeffrey, jemuž právě došlo, že Jake Valentine si na něho během rozpačité procházky lesem také dával pozor.

Šerif ukázal na rozpadlý venkovní stolek ze dřeva, který někdo strčil do lesa. Pravděpodobně tam už nějakou dobu tlel, protože byl zarostlý révou. Valentine pověděl Jeffreymu: „Jako kluci jsme u něj s Boydem sedávali a kouřili trávu. Kašlali jsme na školu a pořád jsme měli nějaké potíže. Za hodného kluka byl Boydův brácha Larry. My jsme se dali k flákačům.“ Chvilku mlčky hleděl na stolek, jako by vzpomínal na mládí. Potom pokračoval: „Boydův otec mě nesnášel. I když musím přiznat, že jsem ho také dvakrát nemiloval. Nejdřív postupně ubil k smrti svoji ženu a pak mlátil své syny. Jednou zbil i mne, protože podle něho můžu za to, že jeho syn začal fetovat. Možná má pravdu.“ Sáhl si na bradu, jako by si vzpomněl na ránu, kterou do ní dostal. „Možná si jenom něco nalhávám, protože si rád přihnu. Ale na drogy se člověk bud musí umět vykašlat, nebo jim propadne. Vyzkoušel jsem od všeho trochu, koks, speed, marjánu. Bylo mi po tom příjemně, ale když jsem poznal Myru, která takové věci netoleruje, nechal jsem toho. Boyd to nedokázal, vypěstoval si silnou závislost a nakonec si začal píchat péčko. Já jsem na to byl moc velký srab. Jak vidím jehlu, úplně se podělám. Jakmile si Boyd začal píchat to svinstvo, už pro něho nebylo návratu. Máte se Sárou děti?“

Jeffreyho jeho náhlá otázka překvapila. „Snažíme se o ně.“

„Mně Myra pořád říká, že na tenhle svět nehodlá přivést dítě, pokud si nebude jistá, že bude mít tatínka.“

Jeffrey se o tomtéž se Sárou bavil nesčetněkrát. „Práce u policie je nebezpečná, ale jenom kvůli tomu přece nemůžete přestat normálně žít,“ řekl šerifovi.

Valentine přikývl a znovu se zadíval na dřevěný stolek. Jeffrey si všiml, že mu vlasy na temeni začínají řídnout a objevuje se pleš. Proto nejspíš pořád nosí čepici. Jeffrey si s povděkem vzpomněl na svého otce, který sice byl příšerné hovado, ale když zemřel, měl na hlavě bujnou kštici.

Valentine mu svěřil: „Myru jsem poznal na střední škole. Tedy poznal, asi tak, jako jsem zjistil, že existují slušní a neslušní studenti. Přistěhovala se s rodiči, když jsem byl v druháku. Byla to velkoměstská holka.“ Něčemu se sám pro sebe zasmál. „Jen tak mimochodem, Myra patřila mezi slušné studenty. Je hodně nábožensky založená, oddaná našemu Pánu. Když jsem se pak objevil na stejné fakultě jako ona, byla dost překvapená. Myslela si, že jsem zhulený pitomec, který stejně skončí u pásu ve fabrice na pneumatiky. Musel jsem makat jako šílenec, abych jí dokázal, že si ji zasloužím.“ Znovu se zahihňal. „To bylo před deseti lety. Od té doby se ani trochu nezměnila. Je hrozně hezká. A také chytrá. Dokáže mě v klidu usadit, což asi docela často potřebuji. Život bez ní si vůbec nedovedu představit. Asi bych byl úplně v háji. Možná bych místo honění padouchů sám seděl ve vězení. Včera v noci jsem ve vašem pokoji mohl místo Boyda klidně přistát já.“

Jeffrey si založil ruce na prsou a přemýšlel, jestli šerif mluví pravdu anebo jenom promyšleně lže, aby ho odzbrojil. Valentine vůči němu dosud nebyl nijak vstřícný, a ted mu najednou začal vykládat svůj životní příběh, jako by Jeffrey byl jeho zpovědník.

Valentine se zhoupl na patě a nasadil si čepici na hlavu. „Chcete znát jméno žháře, který vyhnal Hanka a nechal mu zavřít podnik?“ zeptal se Jeffreyho. Potom se podíval na domek, jako by se chtěl ujistit, že ho nikdo neposlouchá. „Byl to Boyd Gibson. Pracoval v baru a natahal tam feťáky. Pokud jde o to, kdo ho zabil, mám nějaké podezření, ale nedůvěřuji vám natolik, abych se s vámi o ně podělil.“

„Podpálil i ten cadillac?“

„Vůbec by mě to nepřekvapilo.“

„Proč moje podřízená utekla?“

„Mám pocit, že je stejně paličatá a suverénní jako její šéf. Zatkl jsem ji, protože si myslím, že je v tom namočená až po uši. Najdu si ji a podruhé mi v žádném případě nepláchne,“ prohlásil Valentine.

„Tak to se vydáváte do předem prohrané bitvy,“ poznamenal Jeffrey, z něhož mluvila zkušenost.

„Tak to…,“ pokrčil šerif rameny, „… ještě uvidíme.“

„Kdo tomu velí?“ zeptal se ho Jeffrey. „Kdo stojí v čele těch nácků?“

„Kdybych na tuhle otázku dovedl odpovědět, nejspíš bychom se nikdy nesetkali,“ opáčil Valentine a křivě se usmál. „Každopádně vás musím varovat, náčelníku. Když jsem se totiž naposledy viděl s Groverem Gibsonem, vyhrožoval mi, že jestli ještě jednou vstoupím na jeho pozemek, vymlátí ze mne duši.“

Jeffrey při představě, jak někdo mladému šerifovi pořádně nakope zadek, celý pookřál. „Tak to byste si možná měl přivolat nějaké posily,“ řekl nahlas. „Já tady nejsem služebně.“

„To mi došlo, když jste si ke mně sedl do auta neozbrojený,“ poznamenal Valentine a mrkl na něho. Potom vykročil ke dveřím srubu se slovy: „Doufám, že ta vaše hezká žena je opravdu doktorka. Mám totiž pocit, že budu potřebovat pár stehů.“

14

Deacon Simms patřil k mužům, kteří vždycky vypadali staře a trochu opožděně. Platilo to pro něho i v době, kdy mu bylo něco přes dvacet. Nejspíš sám sebe považoval za velkého rebela. Když na svém prastarém Harleyi jel do baru, až mu šedý cop pleskal o záda, zřejmě se domníval, že tím vyjadřuje svůj nesouhlasný postoj ke společnosti. I na stará kolena vypadal přesně jako Pekelný anděl, jímž býval v mládí. Nosil dlouhý zahnutý knír, na triku měl vlajku Konfederace a přes seprané džínsy kožené legíny.

Ještě v sedmdesátých letech vypadal jako někdo, kdo zamrzl v jiné době. Byl to starý hippík, jehož pomalá řeč a opožděné myšlení dokazovaly, že kouření marihuany na člověku zanechává stopy, i když s ní před lety přestal. Stejně jako Hank se i Deacon zbláznil do Anonymních alkoholiků a podobných spolků. Na rozdíl od Hanka byl Deacon mrtvý. V to alespoň Lena doufala.

Skláněla se nad ním na Hankově půdě a odhadovala, že ho někdo nejspíš utloukl. Jeho obličej barvou připomínal švestku. Vpadlé tváře pokrýval nános zaschlé krve. Deacon měl roztržený ret až ke kníru, který mu visel od úst, jako by byl umělý. Nějakou dobu ještě musel žít. Lena sice nebyla lékařka, ale na pitevně u Sáry Lintonové viděla dostatečné množství mrtvol, aby věděla, že člověku takové podlitiny jako Deaconovi naskočí jenom pokud mu ještě pracuje srdce. Odhadovala, že muž je mrtvý asi týden až deset dní. Jak dlouho čekal na smrt? Strčil ho na půdu kriminálník s hákovým křížem, nebo snad Hank?

Když policista najde mrtvolu, musí postupovat podle určitých pravidel. Lena si je osvojila během druhého týdne studia na akademii, kdy je začali učit důležité věci, jež nechtěli zbytečně vykládat studentům, kteří během prvního týdne odpadnou.

Nejprve je potřeba zajistit místo činu a pak zavolat na určitá místa. Podle zákona musí přijet patolog a prohlásit nalezeného člověka za mrtvého, a to i v případech, kdy už je tělo v tak vysokém stádiu rozkladu, že zápach z něj štípe v nose. Patolog musí rozhodnout o tom, jestli smrt byla násilná či nikoli. Deacon Simms patřil k případům, kvůli nimž se bez dlouhého hloubání rovnou volá náčelníkovi a ten pozve mordpartu, aby si ho převzala. Potom se musí shromáždit důkazy, pořídit fotografie a vyčistit a pečlivě ohledat okolí těla kvůli sebemenší stopě, kterou mohl vrah zanechat. Teprve potom se tělo odveze na pitvu a policisté si projdou veškeré poznámky z místa činu, aby mohli začít pátrat po vrahovi.

V případě Hankovy půdy by vyšetřovatel mohl poukázat na to, že na podlaze mezi dveřmi a místem Deaconova posledního odpočinku se táhne relativně čisty pruh bez krysích hovínek a chuchvalců prachu, z čehož je zřejmé, že tělo na místo nálezu někdo dovlekl. Dále by si jistě všiml krabic naskládaných kolem mrtvoly a usoudil by, že tam Deacona někdo schoval, aby tam nenápadně zemřel. Z hlubokých řezných ran na jeho dlaních a předloktích by si domyslel, že muž se bránil útočníkovi s velkým ostrým nožem. Skutečnost, že mrtvý je nahý, by poukazovala na to, že na jeho šatech bylo něco, co by mohlo policii přivést na vrahovu stopu. Anebo pachatele zvráceně uspokojovalo, že může ubít šedesátiletého muže k smrti a nechat ho nahého zemřít na cizí půdě.

Nejpodivnější ovšem byla trofej, kterou si pachatel odnesl. Nad Deaconovou levou bradavkou chyběl kus kůže. Oběť v tom místě měla zakrvácený hrudník, ale rána nebyla smrtelná. Vrah Deaconovi jenom zručně vyřízl čtverec kůže a ten si vzal s sebou. Z vybledlých tetování kolem rány se dalo dovodit, co na kousku kůže bylo. Lena Deacona nikdy neviděla bez košile, ale obrazy na jeho hrudi jí byly dobře známé. Deacon přece patřil mezi staré nenávistné Pekelné anděly.

Na těle mu chyběl hákový kříž.

Chybějící kus kůže pro Lenu znamenal jednu dobrou zprávu, že Hank s Deaconovou smrtí nemá nic společného. Ti dva se spolu sice pořád hádali, ale Hank by nikdy neublížil jedinému člověku, jehož mohl nazývat přítelem. Lena sice v posledních dnech myslela na samé pochmurné věci, ale bez nejmenší pochyby věděla, že Hank by kromě sebe nikdy nikomu neublížil. Není žádný vrah.

Nabíledni tedy byla otázka, co Hank dělal, zatímco někdo tloukl Deacona a pak ho na půdě ponechal jeho osudu.

Musí Hanka najít. Místní policisté určitě dojdou k závěru, že strýc má s vraždou něco společného. Uvidí před sebou jenom zoufalého feťáka, násilnou smrt a budou mít ve všem jasno. Za takových okolností by v Hankovu nevinu nevěřil ani Jeffrey. Zajímal by se, kolik dní Hank v klidu žil ve svém domě s mrtvým Deaconem nad hlavou. Na důkaz Hankovy neviny by potřeboval něco závažnějšího než vyříznutý kousek kůže. Lena nic takového nemá po ruce. Skutečnost, že strýc zmizel, by také ničemu dvakrát nepomohla. Člověk se přece vypaří, jenom když má něco na triku.

Nebo se Hank možná před někým skrývá. Možná se snaží schovat před Lenou.

Dolezla po čtyřech zpátky ke vchodu a spustila se na židli pod ním. Chvíli hmatala kolem otvoru nad sebou, až našla krabici, která předtím stála na desce uzavírající vchod, a vrátila ji na její původní místo. Když s tím byla hotová, zašla do koupelny a vzala tam kus hadru, jímž pak z poklopu otřela otisky svých špinavých prstů. Židli vrátila do kuchyně, zhasla všechna světla kromě žárovky nad dřezem a zamkla za sebou.

Když projížděla městem, připadala si jako zločinec. Vlastně také zločincem je. Nejenže Deaconovu smrt nenahlásila, ale ještě k tomu jeho tělo ukryla a z místa činu setřela své otisky. Představovala si, jak sedí u chlípníka Pfeiťfera a vypravuje mu, co se přihodilo. AI by Hanka vystopoval, předvedl na stanici a obvinil z vraždy, než by Lena stihla otevřít telefonní seznam a sehnat strýci právníka.

Když dorazila k Hankovu baru, svítilo na něm zvenku několik žárovek. Na parkovišti nestála žádná auta. Lena usoudila, že osvětlení je napojeno na časové spínače, ale pak si všimla podomácku připojených kabelů vedoucích k několika laciným solárním panelům. Žárovky vydávaly slabě žluté světlo a Lena pochybovala, že vydrží dlouho. Natáhla se k přední přihrádce a vytáhla odtud baterku. Potom vystoupila z auta.

Dveře baru byly stále přelepené úřední páskou BTF. Lena na ni posvítila baterkou, aby se přesvědčila, že není nikde roztržená. Potom se vydala dozadu za podnik. Když vyšla ze spoře osvětleného parkoviště a kráčela po udusané cestičce k Hankově kanceláři, zježily se jí vlasy na hlavě. Vzhledem k událostem posledního týdne jí to nepřipadalo nijak paranoidní.

Když předtím z kanceláře odcházela, pokusila se díru, kterou vykopla do zdi, zakrýt několika velkými plechovkami, jež našla u baru. Teď viděla, že otvor není tak nápadný, jak se původně domnívala, pokud o něm člověk neví. Nejdříve se ohlédla přes rameno a posvítila do lesa. Potom odházela plechovky stranou a vlezla dovnitř.

Vypadalo to tam úplně stejně jako předtím. Lena nedokázala odhadnout, jestli je dobře nebo špatně, že se Hank ještě nevrátil. Deacon Simms byl mrtvý. Kromě Charlotty Warrenové Hank neměl žádné přátele, na něž by se mohl obrátit o pomoc. Neměl se u koho vyplakat, natož schovat.

Na psacím stole ležela šeková knížka. Lena se posadila a prolistovala ji. Pokud si vzpomínala, všechno bylo na stejném místě, jako když našla Charlottiny dopisy. Přesto prošla šeky a ujistila se, že žádný nechybí. Potom ještě jednou prohledala stůl, jestli neobjeví něco, co by mohlo vést k Deaconu Simmsovi. Našla jenom Hankovy náhradní klíče schované pod otrhanou knížkou, jejíž titul jí byl povědomý.

Lena zastrčila klíče do kapsy a prolistovala knihu, na jejímž hřbetě se skvělo razítko veřejné knihovny. Na zadní straně desek byla pod papírovým páskem zastrčená výpůjční kartička, na niž Lena před dávnými roky napsala své jméno a příjmení, když si knihu půjčovala. Potřebovala ji kvůli písemné práci z angličtiny. Knížka se jí moc líbila, ale na práci se vykašlala. Když pak učitel zavolal Hankovi, Lena zalhala, že knihu ztratila. Hank jí pořádně nařezal a ještě jí nakázal, aby knihovně škodu uhradila ze svého kapesného.

A přitom ten pitomec měl knihu celou dobu v kanceláři.

Lena knížku hodila na stůl a nechtě tak rozházela stoh účtenek. Začala je sbírat a pokoušela se je srovnat zase na hromádku. Najednou vespodu objevila telefon. Byl to hodně starý tlačítkový přístroj, jeden z prvních modelů svého druhu. Lena za něj sáhla a hmatala po šňůře od záznamníku. Odhadovala, že stejně jako u elektřiny se Hank neobtěžoval platit dodavateli za přívod až do boudy. Trubka s prodlužovačkou venku byla dost široká na to, aby se do ní vešel ještě telefonní drát.

Zastrčila si šekovou knížku do podpaží, sehnula se a vylezla z boudy ven. V kanceláři nic nestálo za ukradení, ale přesto otvor ve stěně opět zakryla plechovkami.

Na zadních dveřích baru visel velký zámek, který tam umístil Hank. Stejně jako vpředu i tady byla přilepena páska. Lena ji snadno přetrhla klíčem. Nejprve jím otočila ve visacím zámku a pak odemkla i závoru. Kovové dveře se s vrzáním otevřely a z baru pronikl čpavý zápach cigaretového kouře a piva.

Když Lena procházela kuchyní, boty jí zavrzaly na gumových rohožích na podlaze. Něco jí přeběhlo přes nohu. Na místě se zastavila a doufala, že je to jenom krysa a že s sebou nemá žádné kamarádky. Svítila baterkou po zdech a pokoušela se najít vypínač. Přitom si představovala, jak si na ni brousí zuby horda krvelačných hlodavců infikovaných vzteklinou. Z kouta se ozval zvuk, který radši ignorovala, a pokračovala dál do baru.

Rozkašlala se, protože nebyla zvyklá na cigaretový zápach ani na nedostatek kyslíku. Po cestě mačkala všechny vypínače, na které narazila. Jeden z nich zapnul hrací skříň, jež spustila uprostřed jakési písničky. Všude se válely odpadky a na linoleu se leskl rozlitý alkohol. Aby člověk dokázal rozluštit, co se tu stalo, nemusel být detektiv. Vrazili sem policisté, vykázali všechny přítomné ven, několik lidí zatkli a pozhasínali všechna světla.

Lena si najednou na něco vzpomněla. Klekla si za barovým pultem a začala klouby prstů klepat do podlahy. Přitom špicovala uši, jestli přes šlágry z hrací skříně neuslyší dutý zvuk. Když konečně našla místo, které hledala, vytáhla nůž, aby jím uvolnila dlaždici z podlahy. Mezi trámy ležela krabice od doutníků. Hankova tajná skrýš. Když ji Lena otevřela, našla v ní asi dva tisíce dolarů. Na okamžik zaváhala, protože si najednou připadala jako zlodějka. Peníze patří Hankovi. Bude se jednat o krádež, když je vezme, aby si za ně strýc nemohl koupit drogy?

Postavila se, vylezla na barový pult a zastrčila bankovky za láhev laciné skotské, v níž se na dně vytvářela tmavá usazenina. Potom seskočila dolů a vrátila prázdnou krabici do skrýše. Patou přitlačila dlaždici, aby dobře zapadla na své místo. Jakýsi neznámý country zpěvák jí k tomu krákoral svou baladu. Leně se ulevilo, jako by Hankovi prokázala službu.

Za barovým pultem se pod pokladnou nacházel telefon, který si Lena dobře pamatovala z dětství. Na záznamníku vedle něj bylo dvanáct vzkazů. Lena stiskla přehrávání a uslyšela svůj vlastní hlas, jenž říkal: „Hanku, tady Lee. Kde jsi?“ Rázem pochopila, že nejčerstvější záznamy se přehrají jako první. Tón jejího hlasu, který se rozléhal barem, ji nepříjemně překvapil. V každém slově zazníval vztek. Mluvila takhle nenávistně pokaždé, když mu telefonovala? Lena zavrtěla hlavou. Ted se tím nemůže zaobírat.

Další vzkaz strýci zanechala Sibylina milenka Nan. Mluvila laskavěji, ale význam jejích slov byl jasný: „Několik dní ses mi neozval, tak o tebe mám strach. Prosím tě, dej mi vědět, jestli jsi v pořádku.“

Následovala desátá zpráva. Nejprve bylo ticho, takže Lena ji chtěla zrychlit, ale pak se ozval začátek automatického vzkazu, při němž se jí sevřel žaludek.

Stejně jako v ostatních státech se i v Georgii používal elektronický systém, pokud někam telefonovali vězni. Volanému počítačový hlas sdělil, z kterého vězení hovor přichází, a upozornil ho, aby si ještě před jeho přijetím ověřil sazby za takový telefonát. Tentýž hlas pak volanému každé dvě minuty připomínal, že mluví s vězněm ze státního nápravného zařízení. Za takové hovory se platily přemrštěné sazby, z nichž věznice financovaly odposlouchávací software, aby měly přehled o tom, kam vězni telefonují.

Jednalo se o standardní nahrávku, kdy hlas nejprve oznámil, odkud hovor přichází, a pak se na tři sekundy odmlčel, aby vězeň mohl říct své jméno. Lena během své praxe u policie vyslechla několik podobných nahrávek z grantského vězení. Kriminálníci dokázali do tří sekund vtěsnat neuvěřitelné množství informací. Zřídkakdy udali své jméno. Většinou se snažili co nejrychleji někoho požádat, aby s nimi mluvil. Jejich vzkazy počínaly „Mám tě moc rád, mami, mluv se mnou, prosím“ a končily Leniným oblíbeným „Já tě zabiju, ty mrcho“ od muže, jenž opakovaně tvrdil soudci, že své manželce nijak nevyhrožuje.

Hankův záznamník přehrál pátý vzkaz, který byl stejný jako čtyři předešlé. „Toto je telefonát z vězení Coastal na účet volaného. Stiskněte jedničku, pokud si přejete mluvit s vězněm…“

Lena se musela přidržet barového pultu, aby neupadla. Záznamník nechala zapnutý. Měla pocit, jako by spolkla ostrý střep.

Vzkaz se opakoval pětkrát, takže si pětkrát vyslechla tentýž hlas. Nedokázala si pomoci. Musela zprávy přehrát jednu po druhé.

Když dozněl poslední vzkaz, rozsvítila se na číselníku jednička. „Toto je telefonát z vězení Coastal na účet volaného. Stiskněte jedničku, pokud si přejete mluvit s vězněm…“ Lena zatajila dech a zadoufala, že tentokrát na pásce zazní někdo jiný, že je to celé jenom hloupý žert.

Mýlila se.

Z přístroje se linul věrný záznam pomalého, sebejistého tónu, jímž muž zřetelně vyslovil obě části svého jména.

„Ethan Green.“

Lena záznamník vytrhla ze zásuvky a mrštila jím o zeď.

15

Sára měla doma v Grantu k ruce pomocníka, který při ohledání těl prováděl méně náročné úkony. Carlos zapisoval všechny nástroje, odebíral vzorky, dělal rentgenové snímky a uklízel nečistoty. Svou pouhou přítomností na pitevně Sáře velice usnadňoval život. Dělal záznamy, vážil orgány a především takzvaně „propíral střeva“, což znamenalo, že nad dřezem vyčistil trávicí trakt oběti, aby se dal prozkoumat a zvážit jeho obsah. Jednalo se o velice nechutnou činnost, kterou člověk s nesmírným potěšením přenechal někomu jinému, měl-li komu.

Sára Carlose nepovažovala ani tak za pomocnou sílu jako spíše za nepostradatelného asistenta. Teď na něho nostalgicky vzpomínala. Předešlého dne jí ze všech sil pomáhal alespoň Jeffrey, což bylo pořád lepší, než když to musela dělat sama. Jakmile otevřela chladicí box, v němž na nosítkách na břiše ležel Boyd Gibson, bylo jí jasné, že má před sebou dlouhý a hodně náročný den.

Sára byla dost vysoká a rozhodně se nepovažovala za nějakou sušinku, ale když se Gibsona pokoušela přemístit na kovový stůl, málem si zničila záda. Mrtvý byl robustní a svalnatý. Kromě toho na sobě měl i dost tuku. Měl podsaditou postavu, jež připomínala hydrant, jak by řekl Sářin otec. Sáře se ho nakonec podařilo s velkým úsilím vytáhnout z vaku, v němž byl zavřený, a vmanévrovat ho na pitevní stůl, aniž by z rány v jeho zádech vypadl zabodnutý nůž.

Sára Gibsona nejprve zrentgenovala, aby zdokumentovala přesnou pozici nože. Pak ho odvezla zpátky do hlavní pitevny, kde ho zvážila a změřila. Potom se dala do zouvání obuvi a svlékání těla. Sportovní boty s volně zavázanými tkaničkami byly asi rok staré. Džínsy a spodní prádlo jen o trochu novější. Gibson měl k jednomu poutku kalhot řetězem připevněnou peněženku s obvyklým obsahem. Na opasku mu visela ručně zhotovená kožená pochva, již zdobil stejný motiv jako rukojeť nože uvnitř. Sára osobně by si takový ornament dobrovolně nevybrala. Zobrazoval lovecký výjev se dvěma psy ženoucími z lesa bažanta.

Ujistila se, že díra v Gibsonově košili odpovídá zářezu v jeho zádech, opatrně košili z těla odstřihla a co nejdetailněji svou práci zdokumentovala na fotografiích. Vybavení pitevny bylo velice zastaralé, takže Sáru překvapilo, když tam objevila velmi kvalitní digitální fotoaparát. Předešlého dne snímky pořizoval Jeffrey, ale Sára se s mnoha funkcemi aparátu rychle seznamovala. Měl lepší objektiv než přístroj, který měla k dispozici doma, a jeho velký displej jí umožňoval procházet snímky a přesvědčit se, že zachytila přesně to, co potřebuje.

Pořídila několik fotografií oblečení, jež rozložila na papír na pultě. Potom materiál pečlivě prozkoumala kvůli stopám. Kromě špíny a několika vlasů, které nejspíš patřily oběti, na šatech nic pozoruhodného neobjevila. Podobně to dopadlo i s botami. Byly zablácené, ale jinak na první pohled nepoužitelné. Sára i přesto každou věc uložila do sáčku a zanesla do záznamů. Obzvlášť pečlivě si počínala, když zapisovala obsah Boydovy peněženky. Našla v ní řidičský průkaz vystavený na jméno Boyd Carroll Gibson, věk sedmatřicet let, dále kartu Delta SkyMiles American Express, platební kartu Visa, dvě fotografie loveckých psů sedících u potoka a pět dolarů v hotovosti. Budto byl Boyd Gibson výjimečně pořádný, anebo mu peněženku někdo řádně prohledal. Sára to musela povědět Jeffreymu.

Vzala znovu do rukou fotoaparát a vyfotografovala nahé tělo. Místo v okolí nože co nejvíc přiblížila objektivem. Nebylo pochyb, že zbraň patří Leně. Když se na ni Sára předešlé noci podívala, okamžitě věděla, čí je. Výraz Jeffreyho obličeje to jenom potvrzoval. Jasně na něm viděla, že o tom s ní nechce mluvit. Nemohl připustit, že Lena v ohavných událostech předešlých hodin nehraje roli pasivního diváka.

A co Hank? Boyda Gibsona do motelového pokoje rozhodně nemohl hodit jediný člověk. Museli na to být přinejmenším dva. Sára se s Leniným strýcem setkala jen několikrát, ale pokud ji paměť neklamala, Hank Norton byl subtilní a poměrně malý. Pokud Leně nepomáhal on, tak kdo? Lena na to rozhodně sama nestačila.

Anebo v tom vůbec nemá prsty. To, že jí patří vražedný nástroj, ještě neznamená, že muže zabila ona. Sára k případu musí přistupovat bez předsudků. Nesmí uvažovat zaujatě, jinak by při práci nerozpoznala další možná vodítka.

Naklonila se nad Gibsonovým tělem, aby mohla zářez v jeho zádech vyfotografovat z větší blízkosti. Zamračila se, protože si všimla, že rána není stejně velká jako čepel nože. Rukojeť z těla trčela téměř kolmo, jenom byla trošičku nakloněná doleva a směřovala nahoru. Vrah tedy byl podle všeho pravák a bodl svou oběť zezadu do srdce. Podlouhlý tvar rány však naznačoval, že nůž do těla zajel z velké výšky. Lena sice byla pravačka, ale nebyla tak vysoká. Buďto nůž při přepravě mrtvého o něco zavadil, nebo Lena Gibsona zabodla ze žebříku.

Podle toho, co už Sára věděla o práce místní policie, by ochotně vsadila půl výplaty na to, že nůž o něco zavadil. Musí se na to zeptat Jaka Valentina. Právě na takovéto nesrovnalosti se obhájci obviněných obvykle třásli. Sára bude muset ránu popsat co nejpřesněji pro případ, že by se dostala na přetřes u soudu. Jinak by ji při výslechu roznesli na kopytech.

Místopřísežné prohlášení, které Sára učinila během svého vlastního sporu, ovšem krásně dokazovalo, že i když je člověk důkladný a pečlivě se připraví, vždycky se najde nějaká nenasytná právnická hyena, která jeho slova přizpůsobí své vlastní potřebě.

Sára několikrát polohlasně zaklela na adresu právníků a pak pokračovala s vnějším ohledáním těla.

Na dlaních objevila několik škrábanců a oděrek, které si oběť pravděpodobně přivodila, když sklouzla do potoka za Hankovým barem. Popáleniny na mužových pažích nebyly nijak závažné a mohly by být smrtelné, jenom kdyby se do nich dostala infekce. Ožehlé vlasy by během několika měsíců dorostly a řasy by se obnovily za několik týdnů. Gibson měl překvapivě jenom jedno tetování, nehezký červený hákový kříž, na který ji upozornil Jeffrey. Muži tohoto typu byli obvykle posetí malůvkami jako pestrobarevná tapeta. Sára jednou rukou na tetování přitiskla malé kovové pravítko, aby změřila jeho velikost. V druhé držela fotoaparát, jímž zachytila veškeré podrobnosti.

Na chvíli přístroj odložila, aby si udělala další poznámky. Už poněkolikáté zalitovala, že tam s ní není Jeffrey, aby celý proces trochu urychlil. Předešlého dne se dobře sehráli a Sára by manžela měla ráda u sebe třeba jen proto, aby se s ním podělila o vnější nálezy. Gibson měl na zádech několik zahojených jizev, které se křižovaly. Sára z nich usoudila, že ho někdo sešvihal opaskem nebo něčím podobným. Po straně pravého stehna se mu táhla dlouhá bílá jizva, která vypadala jako pozůstatek po otevřené zlomenině.

Přístroj na vyvolávání rentgenových snímků zapípal na znamení, že filmy jsou hotové. Sára pak snímky prostudovala na prastaré prohlížečce u dveří. Tmavé čáry na nich jasně vypovídaly o životě mrtvého. Na levém předloktí byly patrné stopy po dávné spirální zlomenině. Žebra na bocích a zádech také nesla stopy po srostlých zlomeninách. Lebka byla poznamenaná stejně. Na stehenní kosti byla zahojená tříštivá zlomenina stará nejméně deset let. Sára odhadovala, že Boyda Gibsona někdo v dětství krůtě týral.

Otočila se zpátky k tělu a neubránila se, aby muže nepolitovala. Doma se na velmi podobné rentgenové snímky obětí dívala dost často. Jen výjimečně se jí na stůl dostal mrtvý kriminálník, jehož tělo nevykazovalo stopy po týrání v dětství. Jako pediatrička se pozastavovala nad lidmi, s nimiž se Boyd Gibson stýkal jako malé dítě. Jak dokázal taková zranění utajit před učiteli, lékaři a farářem? Kolikrát jeho rodiče sváděli zlomeniny a otřesy mozku na dětskou nemotornost či bujarost? Kolik dospělých jim věřilo a nevěnovalo pozornost důkazům, jež měli přímo pod nosem?

Týrání v útlém věku samozřejmě neomlouvalo chování dospělého jedince. Sára si ale nedovedla pomoci a zapochybovala, že by Boyd Gibson skončil na jejím stole, kdyby prožil šťastné dětství.

Na světě samozřejmě existuje mnoho lidí, kteří trpěli ještě víc, a přesto se z nich nestali neonacističtí dealeři drog ani jejich vrahové.

Spáchala ten hrozný zločin Lena? Bodla muže do zad ona? Sára o tom pochybovala. Stejně tak si nedovedla představit, jak Lena někoho upaluje zaživa. Pravda, dokázala se pořádně rozzuřit, ale kdyby Lena Adamsová někoho zabila, dívala by se mu přitom zpříma do očí.

To na její obhajobu nestačilo, ale pravda často mívá kuriózní podobu.

Sára se zaměřila na vražednou zbraň. Ze zbytků prášku na perleťové rukojeti usuzovala, že Jake Valentine z ní už nechal sejmout otisky. Podle všeho na něm nic nenašel. Lena by si určitě navlékla rukavice a ještě by zbraň otřela. Pohnul se nůž, právě když z jeho rukojeti stírala své otisky?

Sára si nůž co nejvíc přiblížila objektivem, aby se podívala, jestli na něm nezůstaly nějaké malé zbytky stop, které unikly šerifovi. Když se jí rukojeť jasně zobrazila v hledáčku, zamlžily se jí oči. Musela na okamžik odvrátit zrak, aby se jí rozjasnil.

„Počkat,“ řekla nahlas. Jak se dívala stranou, něčeho si všimla. Na mužově paži byly vidět tři malé kulaté modřiny. Gibsona chytil za paži nějaký silák, po jehož prstech na kůži oběti zůstaly stopy. Podle jejich barvy Sára usuzovala, že k tomu došlo těsně před Gibsonovou smrtí.

Přitiskla pravítko pod modřiny a z různých úhlů je vyfotografovala. Potom tělo ještě pro jistotu celé prohlédla, zdali na něm nenajde nějaké další stopy.

Sáru uspokojovalo, že udělala všechno, co bylo v jejích silách. Ještě jednou si prošla své poznámky, aby se ujistila, že je po sobě bude schopná přečíst a že si je nikdo nebude moci špatně vyložit. Na pitevně si pokaždé připomněla, že každičký její pohyb časem přijde na přetřes u soudu. Vzhledem ke své současné situaci cítila, že si musí dávat ještě větší pozor než dřív.

Nůž jí pořád nešel z mysli. Důvodem nebyla skutečnost, že patří Leně. To ani nikam nezapsala. Sáře se nelíbila rána.

Sundala si brýle a promnula oči. Na rozdíl od předešlého dne se vedle v dílně pilně pracovalo. Vrčely tam kompresory a na pitevnu pronikaly výfukové plyny. Sáru nijak netěšilo, že zápach odvedle je tak silný. Bolela ji z něj hlava. Kromě toho se člověk při pitvě nespoléhá jenom na zrak. Z mrtvých těl unikají různé pachy, z nichž se dá leccos vydedukovat, od cukrovky až po otravu.

Sára si nasadila ochranné brýle, na ruce si natáhla čisté chirurgické rukavice a přistoupila ke stolu. Velkými jehlami odebrala vzorky krve a moči a označila je štítky. Jednou nohou si k pitevnímu stolu přisunula stoličku, aby si mohla stoupnout dostatečně vysoko nad tělo. Vztyčila se nad ním, zapřela se pravou rukou o Gibsonova záda a levou sevřela rukojeť nože. Právě se jej chystala vytáhnout, když kdosi zaklepal na dveře.

„Můžu dál?“ zeptal se mužský hlas a jeho majitel vzápětí bez vyzvání vstoupil dovnitř. Když spatřil Sáru, jak svírá nůž, potichu hvízdl a poznamenal: „Doufám, že ho jen vytahujete ven, a ne obráceně.“

Sára spustila ruce a otázala se ho: „Přejete si něco?“

Muž se pousmál a odhalil přitom horní řadu malých, souměrných krysích zubů. Napřáhl před sebe ruku a pak ji zase stáhl. „Fred Bart, těší mě,“ řekl. „Lezete mi do zelí.“

Sára sestoupila na podlahu. Byla o dost vyšší než příchozí, na němž jí okamžitě cosi nehrálo. Přesto se mu omluvila: „Promiňte, ale šerif mě požádal, abych…“

Muž s hlasitým výbuchem smíchu opáčil: „Jenom jsem si dělal legraci, broučku. Nechte to být.“

Sára byla jako Jižanka zvyklá, že ji muži oslovují broučku, miláčku nebo zlatíčko. Pro dědečka byla princeznou a pro pošťáka pusinkou, ale od nich jí to nevadilo, protože to znělo roztomile. Dokonce se jim svými přezdívkami podepisovala na vánoční a narozeninová přání. Mezi muži, jimž taková oslovení promíjela, a těmi, u nichž je nehodlala tolerovat, ovšem existoval velký rozdíl. Fred Bart v příliš těsném laciném obleku a naleštěných mokasínech patřil do druhé skupiny.

„Ráda vás poznávám,“ řekla mu ve snaze zachovat se zdvořile. „Právě jsem…,“ zarazila se, protože Bart se chopil jejího poznámkového bloku. „Ještě to nemám hotové,“ podotkla.

„To nevadí, broučku. Já už se v nich zorientuji,“ odpověděl Bart a začal text pročítat. Sára měla sto chutí vytrhnout mu stránky z prstů. Místo toho si založila ruce v bok a vyčkávala. Přitom se mu očima nenávistně zabodávala do plešatějící hlavy. Nad ušima měl nepřirozené chomáče vlasů a Sára po delším zkoumání usoudila, že pan Bart si je barví.

Zubař byl přinejmenším o deset let starší než Sára a zjevně se nedokázal smířit s tím, že už po dvacítce začal plešatět. Pravděpodobně patřil k lidem, kteří ze svých nedostatků viní druhé. Sára se mu podívala na ruce, jestli na nich neuvidí snubní prsten. S uspokojením konstatovala, že aktivní brouk Pytlík naštěstí neotravuje život žádné ženě.

Když si Bart prohlédl zápisky, usmál se na Sáru a odložil listy papíru na místo, odkud je vzal. Sára očekávala, že něco jízlivě poznamená o jejím krasopisu, ale zubař se jenom nabídl: „Mám vám s tím nějak pomoci?“

„To nebude třeba,“ odvětila.

Bart z krabice s chirurgickými rukavicemi vytáhl jeden pár a navlékl si je. „Tak vám aspoň pomůžu dostat ven ten nůž. Nevím, jestli jste se už s něčím takovým setkala, ale čím déle ho tam necháte, tím hůř se potom bude vytahovat,“ řekl.

„Já to zvládnu sama, díky,“ odmítla Sára. Nevěděla, jak by mu nejlépe vysvětlila, že dobře ví, co dělá. Měla sto chutí utrhnout mu hlavu a vyhodit ji z okna.

„Pro mne to bude hračka,“ opáčil a stoupl si na stoličku, z níž Sára před chvílí slezla. Vzal nůž oběma rukama a tázavě se na Sáru podíval. Když se ani nepohnula, řekl jí: „Potřebuji, abyste mi ho přidržela, broučku, jinak to z něho nevytáhnu.“

Sára si najednou uvědomila, že stojí s rukama založenýma v bok a našpulenou pusou a nejspíš připomíná typickou radikální feministku, která nesnáší muže. Fred Bart jistě ospravedlňoval svůj neúspěch u žen právě tím, že všechny jsou bojovné mrchy, jež neumí ocenit jeho neodolatelné kouzlo.

Oběma rukama zatlačila do zad mrtvého a Bart z nich vytáhl nůž. Sára zaznamenala, že jeho čepel z těla vyjela velice snadno.

Bart si toho také všiml. „To by šlo,“ řekl a upustil nůž na tác vedle těla. „Našla jste nějaké otisky?“

„Na ty se budete muset zeptat šerifa. Já tu jsem jenom kvůli pitvě.“

„Možná byste nějaké měla zkusit sejmout sama,“ navrhl a stáhl si rukavice. „Z vlastní zkušenosti vím, že náš drahý Jake ve forenzních technikách zrovna nevyniká.“ Odhodil rukavice do koše a vytáhl z kapsy krabičku cigaret.

„Byla bych radši, kdybyste tu nekouřil,“ požádala ho Sára.

Strčil si cigaretu do úst tak, že mu visela z koutku, a prohodil: „Tak vy také vyžadujete přísnou disciplínu jako nacisté?“

Sáru jeho volba slov poněkud zarazila, obzvlášť když oběť na stole měla na paži vytetovaný hákový kříž. „Jenom bych byla ráda, kdybyste tu nekouřil,“ odpověděla klidně.

Znovu se na ni usmál, ostentativně vytáhl cigaretu z úst a zastrčil ji zpátky do krabičky, aby Sáře bylo jasné, že jí prokazuje velkou službu. „Tak co jste našla? Máte něco zajímavého?“ zeptal se.

Sára vzala do rukou fotoaparát, aby jím zdokumentovala ránu. „Zatím ne,“ odpověděla.

„Vy jste pediatrička, že?“

„Ano.“ Cítila potřebu ještě doplnit: „A zároveň pracuji jako soudní lékařka.“

„Myslel jsem, že dneska už si nikdo nemůže dovolit dělat doktořinu,“ řekl Bart a suše se zasmál. Sára nevěděla, jestli to dělá z ohleduplnosti nebo jestli ví o jejím případu. To by ovšem musel někde dohledat. Sára si pomyslela, že začíná trpět stihomamem. Po událostech nedávných dnů k tomu ale měla dobrý důvod.

Bart obešel mrtvého a zastavil se u jeho potetované paže. „Pěkný ptáček,“ řekl. „Minulý měsíc jsem tu jednoho z těch darebáků měl. Porazil telefonní sloup na dálnici a smetl přitom do příkopu rodinu v kombíku.“ Rychle vzhlédl a dodal: „Rodinka vyvázla jenom s boulemi a odřeninami.“

Sáru napadlo, že pokud bude postupovat opatrně, mohla by z něho dostat nějaké informace. „Máte tady problémy s neonacisty?“ zeptala se.

Bart pokrčil rameny a odpověděl: „Spíš s pervitinem. A tím pádem i s nácky, protože v něm jedou. Já z toho ale mám užitek.“ Sára se nejspíš tvářila nechápavě, protože dodal na vysvětlenou: „Jsem zubař. Myslel jsem, že vám to Jake řekl.“ Založil si ruce na prsou a ramena jeho laciného saka mu vyskočila až k uším. „Ještě před deseti lety bych měl štěstí, kdybych dělal jeden kanálek měsíčně. Dneska mívám dva až tři za týden. Jezdí za mnou z celého okresu a někdy i ze sousedních. Korunky, můstky, plomby. Mám plno práce.“

Sára z praxe věděla, jakou paseku dokáže pervitin v ústech narkomana nadělat. Většina těžce závislých během jednoho roku přišla o všechny zuby.

„Dobře to vynáší,“ řekl Bart. „Ale byl bych mnohem radši, kdyby mladí ty sračky nebrali.“ Obličej se mu zalil nachem. „Omlouvám se za ta sprostá slova,“ dodal.

Sára nevěděla, jestli je to tou omluvou nebo jeho starostí o mládež, ale už vůči němu necítila takovou zášť jako předtím.

„Pomůžu vám ho obrátit,“ nabídl se Bart.

Sára se stále zdráhala jeho nabídku přijmout, ale musela přiznat, že manévrování Gibsonem na stole jí velké potěšení nepřináší. Pořídila ještě několik fotografií a pak počkala, až si Bart navlékne čisty pár rukavic. Zubař potom vzal mrtvého za ramena a Sára za nohy, aby ho převrátili na záda. Sára přitom spokojeně sledovala, jak Bart s tělem zápasí. Zároveň se zarazila, protože si uvědomila, že když mají oni dva potíže s ním pohnout na stole, do motělového okna mrtvolu muselo hodit několik silných mužů.

„Je to pořádný kus chlapa, že?“ řekla nahlas.

Bart pokrčil rameny, ale Sára dobře viděla, že mu po tváři stéká čůrek potu. „Už jsem viděl větší,“ prohlásil zubař.

„O tom nepochybuji.“

Všimla si, jak po ní při její poznámce loupl očima. Nejspíš nevěděl, jestli s ním soucítí, nebo si z něho utahuje. Sára ho nechala jeho pochybám a s předstíranou bezmocí řekla: „Mnohokrát děkuji za pomoc.“

Bart automaticky sáhl do kapsy pro cigarety, ale pak se zarazil, ukázal na rentgenové snímky a řekl: „Vidím, že jste si s Berthou poradila. Pořád žádám úřady, aby sem pořídili novou, ale nechtějí o tom ani slyšet.“

„Svou funkci plní,“ připustila Sára. Pokud člověk pravidelně sledoval televizi, nabyl dojmu, že všechny policejní stanice ve Státech vlastní nejmodernější vybavení. Ve skutečnosti si žádná z laboratoří nemohla dovolit drahé přístroje, jež se běžně objevovaly v seriálech. Státní laboratoře byly zavaleny požadavky o rozbory a člověk na některé výsledky čekal dokonce rok.

Bart si prohlédl Gibsonovy snímky a tiše hvízdl. „Ten tedy moc šťastné dětství neměl,“ poznamenal a přejel prstem po sotva znatelné čáře na klíční kosti. „Tohle byla ošklivá zlomenina.“

„Znal jste ho?“ zeptala se ho Sára.

Bart se otočil a poprvé od svého příchodu do místnosti se na Sáru doopravdy podíval. „Znal,“ řekl smutně. „Vodila ho ke mně jeho máma. Pořád byla samy šrám,“ dodal a ukázal si na obličej na znamení, že mluví o domácím násilí. „Na Boydovi ani jeho starším bratrovi jsem nikdy nic nepozoroval, ale kvůli Elle jsem pořád volal šerifovi. Ella, tak se jmenovala,“ Otočil se k Sáře zády a znovu se zadíval na snímky. Možná jenom nechtěl, aby na něm viděla pohnutí. „Byla to skvělá dáma. Tichá a uctivá. A k tomu dobrá kuchařka. Zkrátka ideální manželka. Jenomže někomu to ke štěstí zkrátka nestačí. Groverovi to rozhodně bylo málo.“

Sára počkala, až domluví, a pak se ho zeptala: „A co šerif udělal, když jste mu to ohlásil?“

„To bylo ještě za Ala,“ odpověděl Bart a otočil se k ní. „Byl to dobrý člověk, ale tehdy nebylo možné mužského obvinit, když jeho manželka neučinila výpověď. Ella by proti Groverovi nikdy nesvědčila. Tehdy ho už nemilovala, ale věděla, co by udělal klukům. V té době nebylo možné, aby se prostě sebrala, našla si práci a z jednoho platu uživila sebe i děti.“

„Žije s ním ještě?“

„Už ne,“ odpověděl a zadíval se na zem. „Umřela na rakovinu, když bylo Boydovi asi deset nebo jedenáct. Potom jsem ho vídal výjimečně. Grover nehodlal vyhazovat peníze za zubaře, když je mohl propít.“ Bart pak ukázal na mrtvolu a řekl: „Zato v poslední době jsem s ním přišel do styku dost často.“

„Čím to?“

Bart se podíval na Gibsonova předloktí posetá vpichy. Byly poměrně dobře zahojené a Sára usuzovala, že jsou minimálně čtyři až šest měsíců staré. Gibson byl navíc obrovský, zatímco uživatelé pervitinu obvykle bývali vyzáblí.

„Nevypadá, že by v poslední době něco bral,“ řekla nahlas.

„Jo, nějakou chvíli zůstal čistý,“ opáčil Bart a pokrčil rameny. „Mnozí z nich toho na měsíc nechají. Někteří i na rok. Pak se najednou něco stane a zase v tom lítají.“

„A co se stalo Boydovi?“

Bart na její otázku neodpověděl, ale začal jí vysvětlovat: „Přišel ke mně asi před šesti týdny. Neměl peníze, ale dohodli jsme se na splátkovém kalendáři. Hrozně ho to bolelo, protože měl po celých ústech infekci. Kdybych mu nepomohl, přišel by i o zbylé zuby.“

„Viděla jsem jeho můstek,“ řekla Sára a ukázala na snímek čelisti. Gibsonova ústa zatím nestihla prohlédnout.

Bart se na snímek také podíval. „Tak to nedopadlo až tak nejhůř,“ poznamenal s úsměvem. „Vy se s tím určitě setkáváte častěji než já.“

„Co máte na mysli?“

„S nuzáky,“ řekl úsečně a zřetelně. Sára nevěděla, jestli v tom má hledat opovržení anebo soucit. „Přicházejí k vám a vy víte, že si to nemůžou dovolit, ale neodmítnete je, protože kvůli tomu jste do školy nechodila.“

Sára přikývla a zároveň pokrčila rameny, protože nevěděla, co by na to řekla. Neměla v úmyslu zrovna s tímto mužem dlouze diskutovat o neutěšených poměrech ve zdravotnictví.

„Tak,“ řekl Bart a podíval se na hodinky, jako by si zrovna vzpomněl, že má nějakou schůzku. „Jenom jsem se chtěl zastavit a podívat se, jak jste se tu zabydlela. Pokud budete cokoli potřebovat, dejte mi vědět, ano?“

„Děkuji,“ odpověděla Sára upřímně. Jakmile na ni znovu vycenil své krysí zoubky, veškerá vděčnost ji přešla.

„Dávejte si pozor, broučku, ať se nezapletete do něčeho nepěkného,“ varoval ji.

Sáře ztuhl úsměv na rtech. „Děkuji,“ opakovala, ale Fred Bart už odešel.

Sára se podívala na mrtvého na pitevním stole, jako by mohl nastalou situaci nějak vtipně glosovat. Pak si stáhla rukavice a přistoupila ke svým poznámkám. Nalistovala správnou stránku a zapsala na ni, že jí Fred Bart pomohl vytáhnout nůž z těla. Nezapomněla tam připsat, že zbraň z rány vyklouzla hladce. V jednom měl Bart pravdu, nože se obvykle velmi špatně vytahovaly, protože v tom bránila zaschlá krev nebo ztuhlá tkáň kolem čepele.

Přestala na to myslet a soustředila se na vnější ohledání. Vyfotografovala zahojené vpichy, jež naznačovaly, že mrtvý bral drogy, a poznamenala si, že na jedné holeni našla několik škrábanců. Gibson měl otevřená ústa, takže se z nich dal snadno vyjmout můstek, který nahrazoval přední zuby. Sára musela proti své vůli uznat, že Bart své práci rozumí. Gibson měl dásně skoro zahojené a beze známky po otlacích od můstku.

Sára se podívala na hodinky a v duchu se ptala, proč se Jeffrey s Valentinem tak dlouho nevracejí. Měli přivézt Boydova otce, aby identifikoval tělo, ale byli pryč už dobré dvě hodiny. Jake Boyda Gibsona v podstatě identifikoval sám, ale Sára z vlastní zkušenosti věděla, že rodina obvykle potřebuje oběť vidět, aby její smrt definitivně přijala.

Zavolala Jeffreymu na mobil, ale nezvedal jej. Nechala mu vzkaz, ale když se jí ani po dvaceti minutách neozval, rozhodla se, že nebude čekat a dá se do pitvy. Pokud by náhodou dorazil Gibsonův otec, mohla tělo přikrýt, aby ho ušetřila barvitějších podrobností synovy smrti.

Natáhla si rukavice a vrátila se ke stolu. Vzala skalpel a zařízla jej do těla. Doma v Grantu měla nad pitevním stolem nainstalovaný diktafon, takže i ted v duchu komentovala každý svůj pohyb. Když otevřela hrudní koš a prohlédla pohrudnici, slyšela v hlavě tichý hlásek, který přesně popisoval, co právě dělá.

Prozkoumala bodnou ránu vedoucí k srdci a konstatovala, že je to přesně tak, jak očekávala. Ostří nože projelo levou zadní hrudní stěnou a projelo naskrz tělem, přičemž smrt nastala skoro okamžitě. Sára se na chvilku zastavila a udělala si další poznámky. Vyfotografovala a změřila stopu po noži a pro jistotu si všechno načrtla.

Gibsonovo srdce bylo ve špatném stavu i bez probodnutí. Díky nadváze bylo zvětšené a na hlavních tepnách se daly pozorovat chorobné změny. I kdyby ho nezabil nůž, jeho nezdravý životní styl by se postaral o brzkou smrt.

Sára sice objevila zjevnou příčinu smrti, ale pokračovala v práci a všímala si i sebemenších podrobností. Boyd Gibson naposledy jedl totéž, co Jeffrey se Sárou, pizzu. Podle všeho upřednostňoval feferonkovou, ale ze zdravotních důvodů si k pizze dal ještě salát. Možná při jídle kouřil. Podle zabarvených a zvětšených laloků se dalo usuzovat, že Gibson byl náruživý kuřák. Sáře připadalo zvláštní, že mu po kapsách nenašli žádné cigarety.

Poznamenala si to, udělala ještě několik snímků a tolik nákresů, až ji rozbolela ruka. Její perfekcionismus pro ni byl prokletím. Když se ručičky hodin přehouply přes poledne, příšerně ji bolely nohy a skoro necítila záda.

Kromě toho něměla výtvarně nadání, takže její kresby vypadaly jako přípravy psychopatické učitelky v mateřské školce.

Přikryla tělo a posadila se. Zvedla hlavu ke stropu, aby si po dvouhodinové práci protáhla krk. Ucítila, jak jí v něm křupají všechny obratle. Zrovna když si začínala dělat starosti o Jeffreyho, zaslechla, jak venku zastavilo auto.

Ozvalo se zaklepání a vzápětí se otevřely dveře. Stál v nich Jake Valentine. „Promiňte, že jdeme pozdě,“ omluvil se a ledabyle se usmál. V jedné nosní dírce měl kus toaletního papíru. Kořen nosu mu otékal a pod levým okem měl patrné otisky prstů, jak ho někdo udeřil do obličeje.

Sára vstala a zděšeně se ho zeptala: „Kde je Jeffrey?“

Sotva to dořekla, manžel vešel dovnitř a zavřel za sebou dveře.

„Došlo k trochu ostřejší výměně názorů,“ vysvětlil jí Jeffrey. Usmíval se stejně jako šerif, jako by se spolu náramně dobře bavili.

„K jaké výměně názorů?“ zeptala se jich Sára, které připadalo, že mluví s dvěma malými nezbedy. Jeffrey se nahlas rozesmál, což její pocit ještě zesílilo.

Valentine se také zasmál, ačkoli mu přitom z očí vyhrkly slzy bolesti. „Grover nebyl zrovna nadšený, že mne vidí,“ řekl.

Jeffrey Sáře objasnil: „Sotva Jake otevřel dveře, ten chlap mu vrazil jednu do nosu.“

Sára si všimla, že manžel začal šerifa oslovovat křestním jménem. Při šarvátce se mohli skamarádit jenom dva policajti.

„Ještě že jste mi ráno řekla, abych ho vzal s sebou. Jinak bych tady ležel před vámi na stole,“ řekl Sáře Valentine.

„To ano,“ dodal Jeffrey. „A kdybys tomu starému bláznovi nepodrazil nohy, možná bychom tu leželi oba.“

Sára v sobě potlačila nutkání zvednout oči v sloup. „Takže předpokládám správně, že pan Gibson oběť nepřijde identifikovat, že?“ zeptala se.

„Nebyl příliš sklíčený, že přišel o syna. Neměli moc blízký vztah,“ vysvětlil jí Valentine. Pokrčil rameny a pokračoval vážnějším tónem: „Až vystřízliví, možná půjdu praštit já jeho.“

Jeffrey také zvážněl. „Vůbec se neovládal. Spoutali jsme ho a odvezli na stanici, aby se z toho trochu vyspal. Podle všeho to nebylo poprvé,“ řekl Sáře.

„To nebylo,“ přitakal Valentine. „A nejspíš to není ani naposled.“

„Několikrát jsem vyfotila obličej mrtvého,“ řekla Sára. „Můžete mu zkusit ukázat fotografie, třeba to bude jednodušší.“

„Našla jsi něco?“ zeptal se jí Jefrey.

„Ani ne,“ odpověděla, vzala vražednou zbraň a položila ji na list hnědého papíru, aby ji mohla vyfotografovat. Sára si nůž teprve ted celý pořádně prohlédla. Přitom si uvědomila dvě věci. Za prvé si všimla, že nůž má tenkou čepel. Byla přes centimetr široká a víc jak deset centimetrů dlouhá. Sáře však mnohem důležitější připadala skutečnost, že na rozdíl od většiny otevíracích nožů, které v životě viděla, tenhle nemá zubaté ostří. Čepel byla na jedné straně ostrá a na druhé tupá.

Valentinovi zazvonil mobil. Šerif se podíval na číslo volajícího a řekl: „Omluvte mě na okamžik.“

Sára počkala, až za sebou zavře dveře. Pak vzala fotoaparát a prohlédla si uložené snímky.

„Obvolala jsi nemocnice, jestli do některé z nich nepřijali Lenu nebo Hanka?“ zeptal se jí Jeffrey.

„V okolí padesáti mil jsou tři,“ odpověděla a nespouštěla oči z displeje fotoaparátu. „Ani v jedné je nikdo neviděl.“

„Tak to je nakonec asi dobře,“ pravil Jeffrey, ale Sára na něm viděla, že je zklamaný. Kdyby Lena předešlé noci ležela v nemocnici, v žádném případě by nemohla zavraždit Boyda Gibsona.

Sára našla snímek, který hledala. „Tohle by ti mohlo udělat radost,“ řekla.

„Co je to?“

„Podívej se na tu ránu,“ instruovala ho a vyhledala několik detailních záběrů. „Nahoře i dole je zubatá. Pořád mi tam něco nehrálo.“

Jeffrey se podíval na nůž na stole a pak na displej fotoaparátu. Věděl, kam Sára míří, ale řekl jenom: „Aha.“

„Tím nožem… Tímhle nožem,“ ukázala Sára na Leninu zbraň na stole, „by vznikl ostrý a rovný řez. Nerovnosti zanechává zubatý nůž. A přesně tak vypadá rána v Gibsonových zádech. Rez není rovný.“

Jeffrey přikyvoval. „Takže to znamená, že podle tvaru rány Boyda Gibsona někdo zabil zubatým nožem,“ řekl vzrušeně. Podle statistik byla většina ubodaných obětí zabita zubatým nožem s jedním ostřím, protože přesně takový nůž měl každý doma v kuchyňské zásuvce. Sára nikdy v životě neviděla zubatý nůž se dvěma ostřími, natož ránu po něm. Pokud v Elawah někdo takový nůž má, s nej větší pravděpodobností to je vrah.

Jeffrey zabubnoval prsty do desky pitevního stolu a vstřebával novou stopu. „Vsadil bych se, že ho vyrobili na zakázku. Možná specialitka pro nějakého vojáka. Rozhodně dlouhá čepel, možná ručně dělaná rukojeť, aby šla do pochvy… Jak dlouhé ostří by ten nůž musel mít?“

„Od rukojeti až ke špičce by muselo být dlouhé aspoň patnáct centimetrů. Podle rány bych řekla, že je maximálně čtyři centimetry široké,“ odpověděla Sára. Ukázala na Gibsona a pokračovala: „Podívej, jak je velký. Má obrovský hrudník a zvětšené srdce. V levé komoře jsem našla stopy po bodnutí nožem.“ Znovu ukázala na Leninu zbraň a řekla: „Tenhle nůž by možná dokázal zezadu probodnout srdeční stěnu, ale rozhodně by neprojel celým srdcem a pak ven z těla. Na to je moc krátký. Včetně rukojeti měří asi dvacet centimetrů.“

„Tyhle věci určitě vyrábí nějaký místní nožíř,“ řekl Jeffrey a usmál se. „Nůž s patnácticentimetrovou čepelí by i s rukojetí mohl měřit kolem pětadvaceti centimetrů. Podobný nůž měl na opasku ten chlapík od nemocnice. Když vystupoval z auta, nechal ho uvnitř.“

„Nůž u sebe nosí hodně mužů,“ upozornila ho Sára. „Můj táta také, do práce.“

„Ale když jsem ho naposledy viděl, tak na ruce neměl velký hákový kříž,“ kontroval Jeffrey. „Pachatel se to pokusil hodit na Lenu. Nedivím se, že utekla.“

„Anebo ke svému noži měl sentimentální vztah a nechtěl se s ním rozloučit.“ Sára přistoupila ke stolu, na němž v sáčku ležely Gibsonovy osobní věci. „Podívej se na Gibsonův nůž. Není to žádná sériová výroba. Zaplatil za něj dost peněz. S takovou věcí se člověk snadno neloučí.“

Dveře pitevny se otevřely a objevil se v nich Valentine. Jednou nohou je přidržoval pootevřené, jako by se nehodlal zdržet dlouho. „To byl ředitel střední školy,“ oznámil jim se špatně skrývaným vztekem.

Jeffrey se Sárou se na sebe podívali. „No a?“ zeptali se jednohlasně.

„V jedné z dočasných učeben našel přikrývky a nějaké pytlíky od bramborových lupínků,“ odpověděl šerif. Zavrtěl hlavou a zaťal zuby tak pevně, až mu čelist vystoupila z profilu, jako by ji někdo vytesal z kamene. „Vypadá to, že jsme objevili místo, kde vaše podřízená přespává,“ dodal. Jeffrey se na něho usmál. Valentine se neudržel a vyhrkl: „V té škole dělá moje žena, ty vole.“

Jeffrey se ho pokusil uchlácholit: „Neberte si to tak, Jaku. Myra ji tam určitě nenechala přespat schválně.“

Valentine pevně sevřel rty a ze všech sil se pokoušel vymyslet nějakou pádnou odpověd. Nakonec jenom ucedil: „Jděte do háje.“ Otočil se na podpatku, vyšel ven a práskl za sebou dveřmi.

16

Před dvěma lety Jeffrey po Leně hodil spis Ethana Greena a přikázal jí, aby si jej přečetla.

Přirozeně ho neposlechla.

Předstírala, že si složku zběžně prohlíží. Přečetla si každé páté slovo a pak záznam strčila Jeffreymu zpátky do ruky a bojovně se ho otázala: „No a?“

Jeffrey jí vyjmenoval jenom nejpodstatnější Ethanový zločiny, loupež, pokus o vraždu, nucení k pohlavnímu styku, znásilnění. Jeho slova jí však nepronikla do uší. Lena se stále nacházela ve fázi, kdy Ethana vnímala jako dva odlišné lidi. Jeden z nich ji miloval, zatímco o tom druhém věděla, že ji jednou zabije. Tato rozpolcenost nebyla nijak přehnaná. Lena o sobě v té době uvažovala velice podobně.

Ethana poznala zhruba rok po Sibylině smrti. Bydlela na koleji, pracovala pro vysokoškolskou ochranku a snažila se přežít každý den, aniž by si vystřelila mozek z hlavy. Ethan pracoval na své diplomové práci. Neúnavně Lenu pronásledoval, až ji nakonec uhnal.

O několik měsíců později se Lena vrátila k policii a nastěhovala se k Nan Thomasové. Ethan v jejím životě stále figuroval. Ethan vlastně byl jejím životem. Jeho spis celou dobu ležel dobře schovaný pod CD přehrávačem v kufru Lenina auta. Lena se obávala, aby jej Nan náhodou neobjevila. Ve skutečnosti však spis nechtěla nosit do domu, v němž kdysi žila Sibyla. Úplně stačilo, že v něm Ethan několikrát přespal.

Lena přešla po zapleveleném pruhu země mezi motelem a Hankovým barem. Pod nohama jí zakřupalo rozbité sklo a suť, která ležela na kraji silnice. Prošla kolem vestibulu motelu a zamířila ke svému autu. S příchodem noci se ochladilo, ale Lena se potila tak, jako kdyby ještě seděla v Hankově kanceláři.

Loupež. Pokus o vraždu.

Spis ležel na stejném místě, kam jej schovala před dvěma roky. Na jeho zažloutlých deskách se přes razítko státu Connecticut táhly černé otisky pneumatik. Lena spis vzala ze skrýše a kdovíproč si jej zastrčila pod košili. Potom vyběhla po schodech do svého motelového pokoje. Nikdo ji nesledoval, takže nemusela tolik tajnůstkařit. Přesto se cítila provinile a měla dojem, že s jejím počínáním někdo nesouhlasí.

Možná by bylo lepší po ničem nepátrat. Ethan možná Hankovi volal, protože po něm chtěl peníze, podporu, anebo se přes něho chtěl dostat do kontaktu s Lenou. Odstěhovala se od Nan a změnila telefonní číslo. Psal snad Ethan Nan? Schovala Nan před Lenou jeho dopisy v naději, že tak zpřetrhá jejich vazby?

Lena na dveře zvenku pověsila ceduli s nápisem NERUŠIT. Zatáhla závěsy, posadila se na postel a nohy zkřížila pod sebou. Přitom si nepřestávala tisknout spis k hrudi. Srdce jí pod štosem papírů prudce bilo a papírové desky se jí potem lepily na kůži.

Pomalu složku vytáhla zpod košile. Rukou přejela po tisku na deskách a prstem obkroužila kulaté státní razítko. Otevřela spis a spatřila přesně to, co už nikdy nechtěla vidět. Z fotografie na ni hleděla Ethanova tvář.

Policie snímek pořídila, když bylo Ethanovi osmnáct a Lenu ještě vůbec neznal. Když se seznámili, nosil nakrátko ostříhané vlasy, ale na fotografii měl hlavu úplně oholenou. Hleděl do objektivu s úšklebkem a tabulku se svým vězeňským číslem držel nakřivo, jako by ho příliš obtěžovalo držet ji rovně. Měl na sobě triko s krátkým rukávem, což u něho bylo pro Lenu nezvyklé. Pamatovala si, že nosil zásadně dlouhé rukávy. Anebo svá tetování přestal skrývat, když znovu seděl za mřížemi. Ve vězení se mu mohla hodit.

Na tabulce stálo:

ETHAN ALLEN GREEN alias ETHAN ALLEN WHITE alias ETHAN ALLEN MUELLER

Lena si dobře pamatovala, jak jí Ethan kdysi vysvětloval původ svého jména. Zrovna spolu leželi v jeho posteli na koleji. Ethan spočíval na zádech a ona se k němu tulila, aby z úzkého lože nespadla. Ethan byl poměrně malý, měřil jen o něco málo víc než Lena, ale celé tělo mu zdobily pevné svaly jako z oceli. Zabořila hlavu do jeho podpaží, takže jí jeho hlas vibroval v uších, když promluvil.

Vykládal jí, že někdy za Revoluce byl Ethan Allen vůdcem skupiny povstalců, kteří přísahali, že položí život za nezávislost státu Vermont. Během války se svým oddílem obsadil britskou pevnost. Podle některých pramenů to byl geniální stratég, podle jiných hloupý, chladnokrevný zabiják.

Lena si tehdy stejně jako ted pomyslela, že jeho jmenovec se od něho příliš neliší.

Nucení k pohlavnímu styku. Znásilnění.

Lena o tom, co Ethan dělal, než se přistěhoval do Grantu, mnoho nevěděla. Jeho otec odešel od rodiny, když byl syn ještě malý. Jeho matka, fanatická rasistka, se vdala za člověka jménem Ezekiel White, který snad pracoval jako kazatel. Sotva Ethan utekl od své rasisticko nacistické rodiny, změnil si příjmení na Green. Lena netušila, proč si nenechal příjmení Mueller po svém biologickém otci. Odmítal o něm mluvit.

Když se s ním Lena seznámila, tvrdil jí, že se ze všech sil snaží změnit. Přijala to a dokonce si toho vážila. Postupem času sama sebe začala přesvědčovat, že by s ní přece nechodil, kdyby od svých starých názorů neupustil. Na Leně byl na první pohled zřejmý její hispánský původ. K tomu se nastěhovala k lesbičce, a ne ledajaké. K Sibylině milence. Ethan se tvářil, že mu to nevadí. K Nan se choval velice srdečně. Tvrdil, že Lenu miluje a že s ní chce strávit zbytek života. Povídal, že soužití s ní je jedinou dobrou věcí, jakou kdy udělal. Lena se snažila nemyslet na ostrý rozpor mezi jeho slovy a ranami pěstí, jimiž ji častoval.

VÝŠKA: 168 cm, VÁHA: 73 kg, POHLAVÍ: MUŽ, BARVA VLASŮ: HNĚDÁ, BARVA OČÍ: MODRÁ, RASA: BĚLOCH

Rasa. Výsada nadřazených, jak říkal. Považoval se za kvalitnějšího člověka jenom kvůli tomu, že se narodil bílý.

TETOVÁNÍ.

Měl jich na sobě hodně. Lena si na některá už ani nepamatovala. Policista, který Ethana zavíral do vězení, je všechna zdokumentoval a připsal k nim poznámky o jejich původu a významu. Lena si fotografie prohlížela. Bylo to vlastně vůbec poprvé, co je viděla zblízka. Kdykoli se Ethan svlékl, dívala se jinam nebo zavírala oči. Některé výjevy však přece jenom zahlédla.

Nalevo na hrudníku měl vytetovaný zástup vojáků SS, kteří salutovali Hitlerovi na pravé straně. Pod tím se na jeho svalnatém břichu vlnil velký černý hákový kříž. Ethanovu levou paži zdobily válečné scény s ozbrojenými vojáky v helmách označených dvojitým S. Po pravé paži se mu vinul ostnatý drát, za nímž se téměř neznatelně rýsovaly obrysy baráků v koncentračním táboře.

Jak jen se mohla dotýkat takového těla? Jak se takové tělo mohlo dotýkat jejího?

Lena otočila list a spatřila další fotografii. Pochopila, že Ethanovy husté hnědé vlasy skrývají potetovanou kůži. Na zátylku oholené lebky měl do oblouku napsaná slova Sieg Heil. Na temeni se mu skvěl další hákový kříž.

Vedle fotografie někdo připsal doplňující text: Hitlerův pozdrav se obvykle tetuje dozadu na hlavu po šesti letech aktivního členství. Hákový kříž na hlavě mívají vůdci neonacistické skupiny operující v severním Connecticutu.

Na posledním snímku byl detail Ethanova levého podpaží. Na bicepsu měl vytetované písmeno A se záporným znaménkem. A negativní. Policista vedle obrázku opět uvedl vysvětlení: Všichni členové Hitlerových Waffen, SS, divize Totenkopf, kteří hlídali koncentrační tábory, měli v podpaží vytetovanou svou krevní skupinu. Mezi stoupenci neposkvrněné bílé rasy to odpovídá hodnosti generála.

Lena se Ethana na písmeno v podpaží nikdy neptala. Nikdy se nesnažila odhalit pravdu o jeho minulosti. Teď jí musela čelit a byla naprosto ohromená.

Tak tohle byl otec dítěte, které skončilo někde v popelnici u kliniky v Atlantě. S tímto mužem dva roky žila.

Když Ethana znovu zavřeli, Lena se snažila navázat vztah s jiným mužem, ale zoufale pohořela. Byl to Greg Mitchell, s nímž žila předtím, než se seznámila s Ethanem. Když jí znovu vstoupil do života právě ve chvíli, kdy jej opouštěl Ethan, považovala to za řízení osudu. Vůbec jim to neklapalo. Lena se hodně změnila, což se Gregovi zpočátku zamlouvalo. Postupem času se jí začal pomalu bát.

Lena se od samého počátku snažila před Gregem skrývat svou skutečnou povahu a pokoušela se tajit své temné stránky. Většinu času stráveného s Gregem si připadala jako prázdná skořápka, protože se nemohla projevit. Jejich sexuální život nestál vůbec za nic. Po Ethanovi už nedovedla spát s něžným mužem. Neuměla ho líbat ani objímat a místo radosti od něho očekávala jen bolest.

Skončila by Lena v Ethanově náruči, kdyby Angela Adamsová nenechala své dcerky Hankovi a byla jim skutečnou matkou? Zůstala by Lenina vada charakteru, díky níž ji přitahovala Ethanova násilnická povaha a pánovitost, skrytá? Stala by se z ní druhá Charlotta Warrenová, jež v životě nevystrčila nos z Reese, vychovala několik dětí a každý večer čekala s večeří, až se manžel vrátí z práce?

Ethanův spis obsahoval skoro třicet stránek. Většina poznámek byla zapsaná suchým, minimalistickým stylem zkušeného policisty, který ví, že dlouhé záznamy se dají snadno překroutit a šikovný právník by je u soudu mohl využít ve prospěch obviněného. Lena však dovedla číst mezi řádky a jak pročítala zápisy o jednotlivých zatčeních, Ethanova minulost se jí rýsovala stále zřetelněji.

Začal jako hodně mladý. Poprvé ho zatkli ve třinácti letech za krádež oblečení v místním supermarketu. V patnácti ho chytili za pokus o krádež auta. Oba případy se řešily u soudu pro mladistvé delikventy. V obou také dostal jenom podmínku. To ale nemohlo být všechno. Člověk se od hadrů nedostal k autům přes noc. Musel tam být nějaký mezičlánek. Lena věděla, že za každým podobným zločinem se skrývají čtyři další, které zatím nevyšly najevo. Vsadila by se o cokoli, že než Ethana přistihli, stačil ukrást přinejmenším deset aut.

Do sedmnácti měl čistý rejstřík. Potom ho obvinili, že nutil patnáctiletou dívku k pohlavnímu styku. O dva týdny později byla žaloba stažena. Lena ze stručného zápisu pochopila, že dívčini rodiče svou dceru nechtěli vystavit stresu před soudem. Takový přístup byl poměrně častý a pravděpodobně i moudrý. Většina lidí zastávala opačný názor, ale každý policista by potvrdil, že vleklé vyšetřování znásilnění na oběti zanechá hrozivé následky, jež mají dopad na její další život.

U tohoto zatčení byla připsaná poznámka: Obžalovaný má na těle tetování a symboly spojené s agresivní neonacistickou sektou. Navrhuji předat FBI ke sledování.

Když Ethana zatkli za ozbrojené napadení, bylo mu devatenáct. Ve rvačce vytáhl nůž, což mu nakonec vyneslo obvinění z pokusu o vraždu. Oběť utržila závažné řezné rány, ale odmítla spolupracovat s policií, takže se obvinění nakonec zmírnilo. Ethan opět unikl trestu za závažný přečin.

Connecticutská policie o něm pak tři roky neslyšela. Lena si říkala, že v tom období nejspíš dokončil vysokoškolské studium a začal psát diplomovou práci. Všechny v Ethanově okolí asi nejvíc děsila jeho inteligence a nadání. Nabourával mýtus o přihlouplém venkovském rasistovi. Když se s ním Lena seznámila, právě se snažil dostat na doktorandské studium na Grantské technice a nejspíš by uspěl, kdyby ho zase nezavřeli.

Connecticutské policii se ho kupodivu nakonec podařilo dostat za padělání šeků. Ethan vypsal jedné firmě šek na dvacet osm dolarů a nějaké drobné, když měl na účtě pouhých dvanáct. Hned následujícího dne si na účet vložil výplatu, aby mezeru zapravil, ale stejně se dopustil trestného činu padělání. Takové zatčení bylo typické v případech, kdy policie jenom čekala na sebemenší chybičku, aby mohla zločince znovu vsadit do vězení. S penězi takhle denně handlovaly stovky lidí a nikdo je kvůli tomu nezavřel. Nikdo je však také nesledoval.

Ethana ovšem polapili. Stačilo, aby se soudce špatně vyspal, a obviněný mohl dostat deset let v nápravném zařízení.

Lena se právě chystala otočit list, aby se dozvěděla, jak případ pokračoval, když zazvonil telefon. Úlekem nadskočila, až se jí papíry rozlétly po posteli. Ze všeho nejdříve ji napadlo, že o ní nikdo neví, ale pak si vzpomněla na Hanka. Natáhla se po sluchátku, ale najednou se zarazila a nechala aparát vyzvánět. Ze složky na zem vypadla fotografie. Lena se pro ni sehnula, ale uprostřed pohybu se zarazila, protože na podlaze spatřila snímek zbité ženy v kaluži krve.

Lena se chvíli nedokázala pohnout a zdálky zírala na fotografii. Hleděla na tmavé podlitiny na stehnech mladé ženy a na krvavou kaši, která zbyla z jejího obličeje. Rudé otlaky na nohou a rukou naznačovaly, že ji kdosi držel na zemi, aby si s ní někdo další mohl dělat, co chtěl.

Byla to Ethanova poslední přítelkyně.

Černoška.

Zatímco Lena zírala na fotografii, telefon přestal zvonit a v místnosti se rozhostilo hrobové ticho. Vzduch zhoustl. Dívka musela být krásná. Měla mléčně čokoládovou pleť a stejně jako Lena dlouhé vlasy. Kudmy by jí sahaly po ramena, kdyby je neměla slepené krví. Někdo ji za ně chytil a zvrátil jí hlavu vzad.

Jmenovala se Evelyn Marie Johnsonová a bylo jí devatenáct let. Studovala na vysoké škole a zpívala soprán v kostelním sboru. Lena zalistovala složkou, jestli nenajde nějaké další snímky. Přeskočila stránky s odpudivými obrázky místa činu a vyhledala dívčinu fotografii ze střední školy. Byla neobyčejně krásná. Měla sametové černé vlasy, nádherně vykrojená ústa a velké hnědé oči. Mohla se klidně ucházet o práci modelky.

Lena našla záznam z místa činu. V blízkosti těla byly objeveny stopy pneumatik. Když z laboratoře přišly rozbory otisků, zjistilo se, že odpovídají pneumatikám na Ethanově offroadu. Právě na svobodě čekal na rozsudek za padělání šeku. Přijal nabídku policie, že když bude svědčit proti vrahům své přítelkyně, může se vyhnout vězení.

Podle výpovědi Evelyniny sestry dívku uprostřed noci vyvlekli z domu čtyři běloši. Sestra se schovala ve skříni, protože viděla hákové kříže na jejich holých hlavách a věděla, co znamenají.

Ethan tvrdil, že ho muži se zbraní v ruce přinutili, aby je k Evelyn dovedl. Rok předtím se pokusil opustit militantní neonacistickou skupinu, která si říkala Církev Kristových vyvolených bojovníků, ale jeho soukmenovci mu to nechtěli dovolit. Jeden z jeho bývalých kamarádů ho osudné noci s pistolí v ruce držel v kabině auta, zatímco ostatní šli do domu a unesli Evelyn. Potom Ethana přinutili, aby je zavezl hluboko do lesa. Prádelní šňůrou mu přivázali ruce k volantu a klíčky od vozidla hodili na prázdné zadní sedadlo. Musel tam sedět a dívat se, jak několik mužů ubíjí Evelyn k smrti.

Ethan vypověděl, že muži potom naskočili do džípu zaparkovaného na mýtině a ujeli. On si musel zuby uvolnit uzly na šňůře, jíž měl připoutané ruce k volantu, což mu trvalo minimálně hodinu. Když se osvobodil, nevystoupil z auta, aby se podíval na svou přítelkyni, protože mu bylo jasné, že je mrtvá.

Místo toho jel domů.

Telefon se opět rozdrnčel a Leně poskočilo srdce v hrudi. Roztřesenýma rukama zavřela spis. Měla pocit, jako by právě vypustila zlého ducha z láhve a on ji bude pronásledovat jako vzteklé zvíře a nedá jí pokoj, dokud ji nepotrestá za to, že ho vyrušila z klidu. Přesně tak se Ethan choval navenek. Tvářil se neoblomně, surově a vychytrale. Povídal Leně, že ji nenechá odejít, ale ona ho vystrčila ze svého života, osvobodila se od něho a poslala ho zpátky do horoucích pekel, odkud přišel.

Pokoušel se Ethan kontaktovat Hanka, aby se k ní zase dostal?

Neměla by si s tím lámat hlavu. Nijak se jí to netýká. Ethanova éra dávno skončila a Leně může být úplně jedno, z jakých důvodů pořád volá Hankovi. Nevrhá to žádné světlo na vraha jejích rodičů. Nevysvětluje to, proč jí Hank celé roky lhal, ani proč si předčasně kope hrob.

Lena skočila po telefonu, aby konečně přestal vyzvánět. „Co je?“ řekla do sluchátka podrážděně.

„Tady je Rod.“

„Kdo?“

„Rod,“ opakoval hlas. „Z recepce.“

Zrzavý moula. „Co chcete?“ zeptala se Lena příkře.

„Pořád vám někdo volá, jestli jste v hotelu.“

Lena znovu otevřela složku a hledala Ethanův nástupní list do vězení. Přitom kolem sebe rozházela jednotlivé stránky spisu fotografie. „Muž nebo žena?“ řekla do sluchátka.

„Žena,“ odpověděl recepční. „Řekl jsem jí, že tu nejste. Myslel jsem, že když neberete telefon, nejspíš nechcete, aby vás někdo rušil. Je to tak?“

Lena našla číslo, které hledala. „Můžete mne spojit ven?“ zajímala se.

„Jenom jsem…“

Kdyby jí v té zatracené díře fungoval mobil, dávno by zavěsila. Takhle jenom zřetelně slovo od slova zopakovala: „Říkala jsem vám, že chci spojit ven.“

„Tak chvilku počkejte,“ odpověděl mladík s hlubokým povzdechem, aby si uvědomila, jakou jí prokazuje službu. Lena zaslechla klapnutí a pak se ozval oznamovací tón.

Roztřesenýma rukama vytočila meziměstské číslo. Vstala a začala přecházet po pokoji. Přitom se podívala na hodiny vedle postele. Bylo už po půlnoci.

Ozvala se centrála, kde jí nahraný hlas sdělil, že si má vyslechnout celou zprávu, protože se nedávno změnil systém přijímání hovorů. Stiskla nulu, ale nic se nestalo. Zkusila to ještě několikrát a telefon nakonec začal vyzvánět. Než se ve sluchátku ozval zdvořilý hlas spojovatele z vězení Coastal, tón se ve sluchátku ozval třiadvacetkrát.

Lena se zadívala na podlahu, kde jí u nohou ležela Evelynina fotografie.

„Haló?“ ozvalo se na druhé straně.

„Tady je vyšetřovatelka Lena Adamsová z policie okresu Grant,“ představila se a udala muži číslo svého odznaku. Musela je ještě jednou zopakovat, aby si je mohl zapsat. „Potřebuji si na dopoledne dohodnout schůzku s jedním z vašich vězňů,“ vysvětlila spojovateli. Hleděla přitom na školní fotografii mladé Evelyn, na její kudrnaté černé vlasy a milý úsměv na nádherných ústech.

„Spěchá to.“

17

Jeffrey bubnoval prsty o volant, zatímco Sára vedle něho hovořila do mobilního telefonu. Lenin nůž Boyda Gibsona nezabil. Jeffrey v hloubi duše věděl, že Lena zločin nespáchala. Podle všeho se na ni někdo pokoušel vraždu hodit. Možná právě kvůli němu utekla z nemocnice. Byla policistka každým coulem. Stačil jí jediný pohled na Jaka Valentina, aby jí hned bylo jasné, že šerif dokáže vyřešit případ, jenom když mu někdo všechno naservíruje až pod nos. Proto utekla. Rozhodla se to vzít do vlastních rukou.

Jedinou otázkou zůstávalo, jak se vrah dostal k jejímu noži. Nosila jej u sebe už nějakou dobu a určitě by se ho nevzdala bez boje. Člověk, který ji o zbraň připravil, ji přitom možná zranil. Schovala se právě proto ve škole? Jeffrey se tam měl zajít podívat s Valentinem a prohlédnout si přikrývky, které se tam našly. Kdyby na nich byla krev, znamenalo by to, že Lena má větší problémy, než očekával.

„Dobře,“ řekla Sára a nadrápala cosi do bloku, který jí ležel na klíně. „Dobře, děkuji,“ řekla do telefonu. Jeffrey podle šipek, které si čmárala na papír, pochopil, že si poznamenává směr. Zadoufal, že až vyjedou, dovede je po sobě přečíst. Sára měla nejhorší písmo, jaké kdy viděl.

„Díky,“ řekla Sára ještě jednou a odložila mobil. „Asi čtyřicet minut jízdy odsud je Holiday Inn,“ oznámila manželovi.

Jeffrey se při představě čistého pokoje na spolehlivém místě blaženě usmál. „Tak to jsme si polepšili,“ poznamenal.

„Už bylo na čase,“ řekla Sára a připoutala se. „Nemůžu se dočkat, až odsud vypadneme.“

Jeffrey otočil klíčem v zapalování a motor začal příst. „Pověz mi jednu věc,“ začal a ukázal na displej satelitní navigace na palubní desce. „Má tohle nějakou paměť?“

„Chceš Hankovu adresu, vid?“ zeptala se Sára a začala ji hledat nabídce. Jeffrey ji chvíli sledoval a pak zavrtěl hlavou. Manželka k smrti nerada používala mobil, sotva se dotkla počítače a na přehrávači DVD odmítala sahat na jiná tlačítka než PLAY. Nějakým zázrakem si ovšem poradila s navigací, takže dokázala v menu najít potřebné údaje.

Jeffrey vyjel z parkoviště a vyrazil k městu. „Je to kousek od školy,“ řekl Sáře. „Dalo by se tam pohodlně dojít i pěšky.“

Sára našla potřebné údaje a kovový ženský hlas Jeffreymu sdělil, že po třech stech metrů má odbočit doprava. Jeffrey si pomyslel, že výrobce pro navigaci velmi nevhodně zvolil ženský hlas. Muže vždycky naprosto spolehlivě rozčílí, když mu ženská říká, kam má jet.

„Někde v kufru mám tu mapu, co jsem koupila v obchodě. Centrum je velký obdélník s lesem uprostřed. Určitě tudy vede několik cest,“ řekla Sára.

Jeffreymu se nesmírně líbilo, jak jeho žena přemýšlí. „Po kterých mohla Lena utéct z nemocnice k Hankovi.“

„Anebo po kterých v poslední době nepozorovaně chodí sem a tam.“

Jeffrey počkal, až navigace dořekne, že má odbočit doleva. „Nebude ti vadit, když se na to podíváme, až k Hankovi dorazíme?“ zeptal se Sáry.

„Samozřejmě že ne,“ ujistila ho.

Jeffrey přesně podle instrukcí projel kolem městské skládky a střední školy. Obě místa si byla nápadně podobná. Potom spatřili budovu soudu a veřejnou knihovnu, které vypadaly stejně omšele jako všechny ostatní domy patřící městu.

Když Jeffrey zahnul doleva do Corcoran Court, věděl, že jsou na místě. Ukázal na navigaci a požádal Sáru: „Vypni to, prosím tě.“

Sára stiskla tlačítko a kovový hlas zmlkl uprostřed věty.

V autě se rozhostilo příjemné ticho.

Jeffrey zastavil před Hankovým domem. Policejní auto, které tam předešlého dne viděl, na svém místě nestálo. Valentine hlídku nejspíš povolal k prohledání školy.

„Tak jsme tady,“ řekl Sáře.

„Je to…,“ zarazila se uprostřed věty. O místě se nedalo říct mnoho pozitivního. Hankův domek byl rozhodně nejhorší barabiznou v celé ulici.

„Nemá tu auto,“ pravil Jeffrey.

Sára povytáhla obočí. „Vydal jsi příkaz k zadržení?“

„Nechal jsem to na Jakovi.“

„Vypadala ta schránka stejně, když jsi tu byl předtím?“

„Ano.“ Schránka byla ke sloupu přilepená izolační páskou a její dvířka visela na vlásku. „Určitě v ní byla petarda,“ poznamenal. Velice dobře věděl, jaké stopy zanechává.

Jako malý kluk se dvěma kamarády jednou o Halloweenu strčil petardu snad do všech schránek v sousedství. Všichni tři ovšem byli hloupí a nezahladili po sobě stopy. Šerifovi pak stačilo, aby zaklepal na dveře jediných tří domů, jejichž schránky zůstaly nepoškozené.

Jeffrey vystoupil z auta a otevřel Sáře dveře.

Vystoupila, pohlédla na Hankův dům a zamračila se. „Myslíš, že takhle vypadal vždycky?“ zeptala se manžela.

Jeffrey se podíval na plevel před domem a na kusy holého dřeva, z něhož oprýskala barva. „Zřejmě ano,“ odpověděl.

„Člověka přitom napadají různé myšlenky.“

„Cože?“

„Možná někde,“ začala Sára stísněně, „možná takhle žije matka našeho dítěte.“

Vůbec na to nepomyslel. Adopce představovala oázu, do níž se mohl uchýlit, když ho zmáhala realita. Sára měla pravdu. Dětí se obvykle nevzdávaly dobře situované rodiny. To neznamenalo, že majetní jsou lepší než chudí lidé, ale obvykle si mohli dovolit za výchovu vlastních ratolestí někomu zaplatit, když se jim do toho samotným nechtělo.

„Proboha,“ vyjekla Sára a zakryla si ústa a nos rukama. „Cítíš to také?“

Jeffrey jenom mlčky přikývl. Bál se otevřít rty, aby se nepozvracel. Natáhl ruku, aby Sáře zabránil ve vstupu do domu, ale bylo to zbytečné. Nehýbala se z místa

„Je tam nějaké tělo?“ zeptala se ho Sára.

Jeffrey z celé duše doufal, že nikoli. „Počkej tady,“ řekl.

Když se přiblížil k domu, zápach zesílil. Jeffrey se zastavil, protože zjistil, že někdo rozrazil dveře a pak je narychlo opravil izolační páskou. Vypadalo to docela čerstvě.

Jeffrey se podíval na Sáru a nakázal jí: „Zůstaň tady.“

Jenom němě přikývla. Jeffrey zaklepal na dveře. Zachvěly se, ale páska nepovolila. Zaklepal o něco silněji. Podle toho, jak se dveře hýbaly, usoudil, že jsou zalepené i zevnitř.

I po několika dalších pokusech zůstávaly zavřené. Jeffrey se otočil zpátky k Sáře a zeptal se jí: „Tak co myslíš?“

„Myslím, že kdybych tu nestála, dávno bys je vyrazil.“

Měla pravdu. Jeffrey do nich pořádně kopl těsně pod klikou a průchod do domu byl volný. Dveře měly vyražené futro a chyběl v nich zámek. V místě, kde bývalo těsnění, z nich trčely kusy kovu ostré jako nože. Jeffrey vytáhl zbraň a kývl na manželku, aby zůstala na místě. Potom vkročil dovnitř.

Ocitl se v Hankově obýváku a rozhlédl se, aby se trochu zorientoval. Připadalo mu, že Hank v místnosti vůbec nevětral. Do plic mu pronikal odporný zápach cigaretového kouře a hnijícího masa. Všude se válely odpadky. Po pokoji byly rozeseté staré krabice od pizzy, krabičky od rychlého občerstvení, potřísněné spodní prádlo a štosy navlhlých papírů a časopisů.

Nic z toho se ovšem nevyrovnalo zápachu, který visel ve vzduchu. Jeffrey za necelých dvacet let služby u policie musel čichat k mnoha nechutnostem, ale puch, jímž nasákly stěny Hankova domu, byl bezkonkurenční. S každým dalším krokem sílil. Jeffrey nevěděl, jestli se mu chce zvracet z rozkládající se mrtvoly anebo z hnijících odpadků kolem. Po celém těle mu vyrazil pot, jímž se jeho tělo automaticky bránilo nákaze.

V domě byly dvě ložnice. Jedna z nich nejspíš kdysi patřila Leně a její sestře. Ve druhé na podlaze ležela matrace a vedle ní stála komoda, jejíž zásuvky kdosi zotvíral a vyházel z nich oblečení. Vypadalo to, jako by se do domu vloupal zloděj a celý jej prohledal. Zápach se linul z koupelny. Toaletní mísa byla rozbitá na dvě poloviny a pod ní zel otvor do kanálu. Podlahu pokrývala vrstva zaschlých černých výkalů. U zdi leželo velké kladivo, z čehož Jeffrey usoudil, že někdo, možná dokonce sám Hank, jím rozbil záchod.

Jeffreymu se zvedl žaludek. Rychle vycouval zpátky do chodby. Automaticky se zhluboka nadechl, ale v domě nebyl dostatek čerstvého vzduchu, jenž by mu pročistil plíce.

Po levé straně se nacházely dveře do kuchyně.

„Hanku?“ zvolal Jeffrey. „Hanku Nortone nebo kdo tu jste! Policie!“

Nikdo neodpovídal, a tak se podíval na podlahu, protože mu cosi zakřupalo pod nohama. Nejspíš to byly slané sušenky.

„Hanku?“

Jeffrey opatrně strčil špičkou nohy do dveří, pak je otevřel a namířil pistoli. Kuchyně byla nej větší místností v celém domě. Na stěnách visely staré kovové skříňky a dřez pokrývala rez. Jeffrey otevřel dokořán a pomyslel si, že tam to tak příšerně nesmrdí. Anebo si na odér začínal zvykat.

„Jeffe?“ ozval se Sářin hlas. Podle všeho stála v hlavních dveřích domu.

„Radši sem nechod,“ varoval ji.

„Nestalo se ti nic?“ zeptala se ho.

„Vůbec nic,“ ujistil ji a pokusil se otevřít okno nad dřezem. Vzpříčilo se. Jeffrey musel zastrčit pistoli, aby je mohl uvolnit oběma rukama.

Vyhlédl ven a zhluboka se nadechl čerstvého vzduchu. Na zahradě rostl vyšší plevel než před domem, ale tělo na zemi skrýt nedokázal.

Byla to Lena.

Rozběhl se k zadním dveřím a prudce je rozrazil. Na verandě byly naskládány krabice, jež mu stály v cestě. Jeffrey je odkopl na stranu, až z nich vyletělo několik letáků. „Sáro!“ vykřikl. „Pojd sem, dozadu.“

Když doběhl k tělu, zarazil se. Mýlil se. Neležela před ním Lena, ale Hank Norton. Byl hrozivě vyhublý a měl vpadlé tváře. Obě paže byly posety nezahojenými vpichy.

„Sáro!“ vykřikl Jeffrey znovu a klekl si vedle muže. „Sem dozadu!“

Přitiskl hlavu na Hankovu hrud, aby zjistil, jestli dýchá. Nic neslyšel.

„Sáro!“ zkusil to znovu, ale už ji viděl, jak otevírá zadní branku. Když zjistila, že se mu nic nestalo, nesmírně se jí ulevilo. Když spatřila tělo, zatvářila se ohromeně.

Klekla si vedle manžela a odstrčila ho. „Takhle jsi ho našel?“ zeptala se.

Jeffrey přikývl a vytáhl mobil, aby zavolal sanitku. „Žije?“ zajímal se.

„Ano, ale má namále,“ odpověděla mu Sára. Otevřela Hankovi oči a zkontrolovala mu zorničky. Jeffrey si všiml, že muž má temně krvavá bělma. Kolem úst a očí měl zaschlou krev. „Hanku?“ řekla Sára nahlas. „Jsem Sára Lintonová, Lenina kamarádka. Slyšíte mne?“ Poplácala ho po tváři a opakovala: „Hanku? Otevřete oči.“

Jeffrey právě dával dispečerovi Hankovu adresu, když mu Sára rukou naznačila, aby byl zticha, a přitiskla ucho na Hankovu hrud. „Přestal dýchat,“ řekla.

Jeffrey domluvil ve chvíli, kdy Sára začala s masáží srdce. „Sanitka by měla přijet do deseti minut,“ oznámil jí.

Přikývla, sehnula se a přitiskla svá ústa na Hankova.

Jeffrey ji od raněného zděšeně odtrhl a vykřikl: „Nedělej to, Sáro! Vždyť je celý od krve.“

„Nemůžu tu přece jen tak sedět, když…“

„Jen se na něho podívej. Vždyť bere drogy.“

„Je to jediný Lenin příbuzný,“ řekla Sára a znovu se sehnula nad Hankem, aby mu několikrát zatlačila na hrudník a vehnala krev do srdce. Jeffrey věděl, že na Hanka zrovna nemyslí. Myslela na Jimmyho Powella a další pacienty, jimž nedokázala pomoci. Vzpomínala, jaké to bylo, když jí zemřeli pod rukama.

„Dojdi do auta pro lékárničku,“ požádal Jeffrey Sáru. „Já ho zatím budu masírovat.“ Nakonec mu dovolila, aby ji vystřídal. Položil pravou dlaň přes levou ruku a několikrát zatlačil Hankovi na hrud. Mezi jednotlivými pohyby odpočítával čas.

Sára se rozběhla k brance, ale ještě předtím manželovi přikázala: „Pokračuj dál.“

Jeffreymu po zádech stékaly čůrky potu. Naklonil se nad Hankem, z něhož se linul nakyslý zápach. Nemohl uvěřit tomu, že se k němu Sára bez rozmýšlení vrhla, aby mu poskytla dýchání z úst do úst. Hank měl rty celé od krve a podle všeho mu bylo úplně jedno, co si píchal do těla. Mohl Sáru snadno nakazit. Proč to udělala? Aby Hank nezemřel dnes, ale až zítra?

Jeffrey si už myslel, že se snaží zbytečně, když Hankovi zachrčelo v hrudi a na rtech se mu objevily krvavé bubliny. Jeffrey si dřepl a sledoval, jak pootevírá oči a snaží se nadechnout. Když Jeffreyho spatřil, téměř neznatelně zavrtěl hlavou, jako by nedokázal pochopit, proč se ho někdo obtěžuje probrat k životu.

Na zahradu vběhla Sára s lékárničkou v ruce.

„Už je to za vámi,“ utěšoval Jeffrey Hanka a vzal ho za seschlou, voskově žlutou ruku. „Zase bude dobře.“

18

Lena už vězení Costal jednou navštívila. Vydala se tam krátce poté, co Jeffrey zatkl Ethana za přestupek v podmínce. Představovala si, že si s Ethanem všechno z očí do očí vyříká. Chtěla mu povědět, jak to na něho narafičila, že ho zradila a udělala na něho nej větší podraz, jakého byla schopná. Téměř dvě hodiny seděla v autě na parkovišti pro návštěvy a v duchu si promítala veškeré násilí, jehož se na ní dopustil. Viděla své roztržené rty, polámané prsty a vymknutá zápěstí.

Najednou se jí do mysli vloudila vzpomínka na to, jak spolu lehávali v posteli. Sex s Ethanem jí nikdy nepřipadal romantický, ale přesto se k němu tiskla a objímala ho. Ethan ji miloval i nenáviděl se stejnou intenzitou a Lena mu často oplácela stejnou mincí. Při vzpomínce na jeho ruce, ústa a jazyk jí najednou začalo být horko po celém těle.

Málem se v autě pozvracela, a tak radši rychle vyskočila ven. Během návštěvního dne bylo ve vězení vždycky živo. U brány stál zástup žen s dětmi, které se přišly podívat na své muže a otce. Všechny se ohlédly a udiveně sledovaly, jak Lena zvrací na asfalt. Vyprázdnila tam obsah celého žaludku, který ji z toho ukrutně rozbolel. Když se uklidnila, vyčerpaně zalezla do auta a celá schlíplá se vrátila do Grantu.

Tentokrát byla jiná situace. Musela být jiná. Pokud se Ethanovi nedokáže postavit kvůli sobě, měla by to udělat alespoň kvůli Hankovi. Ethan mu pořád kdovíproč volal a Lena se rozhodla, že z vězení neodejde, dokud nezjistí, co spolu ti dva mají. Než ráno opustila motel, oblékla se do kalhot a střízlivé plátěné košile. Nalíčila se a upravila si vlasy, aby vypadala jako policistka a ne jako vyděšená žena.

Na cestu se nijak neozbrojila. Zbraň schovala pod matraci postele a zavírací nůž uložila do skrýše pod předním sedadlem v autě. Neměla u sebe ani mobil, protože ho nechala nabíjet vedle umyvadla. Do vězení si s sebou vzala jenom průkaz a balzám na rty.

Dozorci řekla, že přišla prošetřit případ jednoho z Ethanových stoupenců, který vyhrožuje svému okolí. Muž byl velice ochotný. Poskytl jí přepisy Ethanových telefonátů, seznam jeho návštěv a kopie dopisů ven. K tomu jí ještě nabídl, že vězení vynaloží veškeré úsilí, aby jí pomohlo v hledání důkazů proti jednomu z nejnebezpečnějších mužů v jeho zdech.

Záznamy Ethanovi nemohly nijak uškodit. Volal jenom Hankovi a neměl žádné návštěvy. Od svého uvěznění neposílal ani nedostával dopisy. To ovšem vůbec nic neznamenalo. Lena věděla, že Ethan je dostatečně chytrý i charismatický, aby si na špinavou práci někoho sehnal. Podle dozorce nebyl jeho gang nej větší ani nejsilnější, ale Ethan svou skupinu dokázal udižet na pevné pozici ve vězeňské hierarchii.

Lena tomu věřila. Téměř rok Ethana neviděla, ale přesto se jí ve chvíli, kdy zaparkovala před vězením, prudce rozbušilo srdce.

Jeden z dozorců ji zavedl do místnosti, v níž se vězni setkávali se svými právníky. Leně připadalo, že ji policisté používají také k výslechům. Byla malá, měla mokrý strop a jediné okénko ve zdi chránily tlusté mříže. Stůl uvnitř byl zapuštěný do podlahy a uprostřed jeho desky se táhla červená čára, která jako by oddělovala dobro od zla. Židle byly vyrobeny z odlehčeného nerozbitného plastu, aby se nedaly použít jako zbraň a nic nezničily, kdyby se jimi hodilo. Dozorci nesměli poslouchat rozhovory vězňů s právníky, takže do jedné zdi byl zapuštěný kruh, k němuž připoutávali agresivní vězně.

„Je velice nebezpečný,“ upozornil Lenu dozorce. „Jenom velmi nerad vás tu s ním nechávám o samotě.“

Potom jí vyjmenoval zločiny, jichž se Ethan pravděpodobně dopustil během pobytu ve vězení. Rvačky na dvoře, distribuce drog a vydírání spoluvězňů. Jednomu muži v prádelně opařil celý obličej. Nikdy ho při ničem nepřistihli, ale dozorce věděl, že za přečiny stojí právě on.

Lena ho požádala, aby Ethana připoutali ke kruhu ve zdi. Dozorce jí objasnil, že u nebezpečných vězňů je to běžný postup.

Lena se posadila ke stolu a čekala. Špicovala uši, aby zaslechla každičký zvuk. Konečně se ozvalo cvaknutí zámku. Zůstala sedět a předstírala, že si pročítá záznamy na stole před sebou. Přitom se ze všech sil snažila udržet ruce v klidu. Zaslechla chrastění řetězů a šoupání nohou po zemi.

„Co po mně tahle černá huba chce?“ ozval se Ethanův hlas, jenž Lenu bodal do uší jako rozpálená jehlice.

„Zavři klapačku a dřepni si,“ přikázal mu svalnatý dozorce, jenž svou práci vykonával s až nezdravým zaujetím.

Lena se opřela a založila si ruce na prsou. Nespouštěla oči z vězeňské uniformy, která se jí před očima rozmazala do oranžové šmouhy. Dozorce Ethana přitlačil na židli a připoutal ho ke kruhu ve zdi. Ethan zkoušel, kam až může. Dokázal položit ruce před sebe na stůl, ale dál nedosáhl, protože mu to pouta nedovolila.

Lena pochopila, k čemu je červená čára na stole. Ethan za ni nemohl.

„Až skončíte, zaklepejte na dveře,“ řekl jí dozorce a počkal, až přikývne na znamení, že rozumí. Než přivedl vězně do místnosti, ukázal Leně tlačítko alarmu pod stolem. Lena složila ruce do klína, aby měla spínač na dosah.

Ethan zamlaskal a prohlásil: „To je ale milé překvapení.“

Lena se podívala na jeho ruce na stole. Měl červené klouby a na jednom z nich se skvěla řezná rána.

„Proč pořád voláš Hankovi?“ zeptala se ho.

„Nemáš odvahu podívat se mi do očí,“ pravil důvěrně.

Měl pravdu. Přinutila se na něho pohlédnout. „Proč se snažíš dovolat Hankovi?“ opakovala.

Stiskl rty a pohodlně se uvelebil na židli. Měl vždycky takhle modré oči? napadlo Lenu. Byly chladnější než led.

„Jenom se mi po staroušovi stýskalo,“ odpověděl.

„Vždyť ho ani neznáš.“

„Stačí, že znám tebe.“

Lena mezi nimi nechala nabobtnat ticho. Nebylo to tím, že by v rozhovoru měla navrch. Nebylo co dodat.

„Víš, jaké to tady je?“ zeptal se jí Ethan.

„Nechci to vědět. Přijela jsem ti říct, abys Hanka nechal na pokoji.“

Mluví pravdu? Vždyť ani neví, kde strýc je. Možná leží mrtvý někde ve stoce. Nebo se coby bezejmenný bezdomovec dostal někomu na pitevní stůl.

Ethan sepjal ruce na stole, až mu zachřestily řetězy. Pouta na jeho zápěstích byla vyrobena z vyztužené oceli a řetěz, jímž ho dozorce připoutal ke zdi, byl tak tlustý, že by ho člověk musel přeřezat autogenem, aby se osvobodil. Ethan se přesto tvářil naprosto klidně. Lena nevydržela jeho pohled a zadívala se mu na paže. Uviděla, že si nechal vylepšit vytetovaný tábor na jedné z nich.

V ostnatém drátě se zmítala zachycená těla vyhublých vězňů s ústy otevřenými hrůzou.

„Vzpomínáš si na Shawna Cablea ze školy?“ zeptal se Leny Ethan.

Zavrtěla hlavou.

„Chodil se mnou do stejného ročníku. Byl malý a měl kudrnaté vlasy.“

Znovu zavrtěla hlavou, ale na spolužáka si vzpomněla. Pracovali spolu v laboratoři. Shawn se vždycky přiživoval na Ethanově práci.

„Pracuje v divizi průmyslových nátěrů v BASF.“

Lena hleděla na ostnatý drát na jeho paži.

„Mohl jsem tam dělat já,“ řekl Ethan. „Kdyby mě nesebral tvůj šéf a nestrčil mě sem.“

Lena otevřela ústa, aby Jeffreyho bránila, ale včas se zarazila, protože jí došlo, že by se Ethanovi prozradila.

„Skončil jsem s tím,“ prohlásil a ukázal na svá tetování. „S tamtím životem jsem skončil a začal jsem s tebou úplně znova.“

„Aha. Tak proto jsi mě pořád bil.“

„Ty mne občas také.“

Leně se stáhlo hrdlo. Nemohla dýchat. Ethan měl pravdu, někdy ho také tloukla. Nechoulila se do klubíčka, aby jenom trpně přijímala rány. Občas na něho dokonce sama zaútočila.

„Miloval jsem tě,“ řekl Ethan. „Miloval jsem tě, a tys mi provedla tohle.“

Leně se vrátil hlas. „Evelyn Johnsonovou jsi také miloval?“ zeptala se.

Ticho, jež se mezi nimi rozhostilo, bylo tentokrát jiné. Když se Lena odvážila podívat Ethanovi do tváře, sklopil hlavu a zahleděl se na své spoutané ruce.

„Nikdy jsi mi neřekl, že byla černoška.“

„Nikdy ses na to neptala.“

Mluvili spolu jako dva normální lidé, což Lenu dost rozčilovalo. Neustále si připomínala, kdo Ethan ve skutečnosti je, ale pořád se vracela k člověku, který před ní shrbeně seděl se skloněnou hlavou. Kdysi ho milovala, na tom se nedalo nic změnit.

„Co se s ní stalo?“ zeptala se.

„Nahráváš si to?“

„Hádej.“

Znovu se na ni upřeně zadíval. Lena měla pocit, jako by ji svým pohledem svazoval.

Nedokázala od něho odtrhnout oči.

„Rozepni si blůzu,“ přikázal jí.

„Jdi do háje.“

„Opravdu?“ zeptal se a povytáhl obočí. Úsměv na jeho tváři znala. Prozrazoval, že si s ní její starý známý Ethan začíná hrát. „Rozepni se. Chci se podívat, jestli na sobě nemáš štěnici.“

„Už jsem ti řekla, že ne.“

„A to ti mám věřit?“ zeptal se s úšklebkem. „Nechci nic riskovat, Lee. Když jsem ti naposledy věřil, skončil jsem tady. Bud mi ukážeš, že na sobě nic nemáš, nebo zavolám bachaře, aby mě odvedl zpátky do klece.“

Zápasila s horním knoflíkem košile. Prsty jí vypovídaly poslušnost. Přitom se dívala na dveře, jako by se obávala, že dovnitř každou chvíli vstoupí dozorce. Celá se potila, a když si rozepnula košili až do pasu, ucítila na kůži závan chladného vzduchu.

„Žádnou štěnici na sobě nemám,“ řekla Ethanovi. „Spokojen?“

Pokrčil rameny a usmál se na ni. Leně ztuhla krev v žilách.

Začala si zapínat košili, ale Ethan jí to nehodlal dovolit.

„Pořád vypadáš dobře,“ pronesl.

Ruce se jí roztřásly natolik, že nedokázala zapnout knoflíky.

„Víš, kolikrát jsem si ho honil, až mě bolel, a přitom si představoval, že tě šukám?“

Nechala knoflíčky a přitiskla si rukama košili k tělu. „Proč pořád voláš Hankovi?“ zeptala se ho roztřeseně.

„Rozevři si tu košili.“

„Nerozevřu.“

„Když to uděláš, povím ti, co budeš chtít.“

„Ne.“

Dělal, že vstává. „V tom případě přivolej dozorce, protože ti nemám co říct.“

„Ethane…“

„Hej!“ vykřikl Ethan. Jeho hlas v malé místnosti zaburácel. „Dozorce!“

„Drž hubu,“ zasyčela Lena, jako kdyby mu někdy uměla něco zakázat.

Znovu se usmál. Přesně tak, jako se usmíval pokaždé, než ji zbil do modra. Jediným pohybem prstu jí naznačil, že má rozevřít košili.

Lena se pomalu nezmohla na slovo. Pro slzy téměř neviděla. „Řekni mi, proč voláš Hankovi,“ opakovala.

„Víš přece, jak to chodí. Něco za něco.“

Lena se na něho podívala. Zuřila na něho i na sebe. V železech tam přece sedí on. On je připoutaný ke zdi. Jako vězeň se ale cítila Lena.

„Tak ji rozevři,“ pobídl ji Ethan.

Roztřesenýma rukama pomalu udělala to, co po ní chtěl. Pod košilí měla starou černou podprsenku s krajkou a přezkou mezi košíčky.

„Podprsenku také,“ řekl Ethan.

„Ne.“

Dobře ji znal a věděl, kdy na ni může zatlačit a kdy toho má nechat. „Vypni hrud,“ poručil jí.

Lena se podívala na dveře, ale poslechla ho.

„Vypadáš skvěle,“ vydechl Ethan a naklonil se co nejdále kupředu, jak mu to řetězy dovolovaly. Ruce měl pod stolem. Lena od něho odvrátila tvář a soustředila se na kovové dveře místnosti, aby nemusela vnímat, co Ethan dělá.

S hlasitým zasténáním skončil. Lena slyšela, jak si zapnul zip a usadil se na židli. Skryla svou hrud pod halenkou a snažila si přitom nepředstavovat spokojený výraz jeho ohavného obličeje.

„Jedno mi pověz,“ začal. „Cistě ze zvědavosti, když jsem tehdy ráno odešel a tys zavolala svému šéfovi, seděla jsi přitom nebo stála?“

Lena zavrtěla hlavou.

„No tak, holčičko, odpověz mi. Seděla jsi nebo stála?“

Lena znovu zavrtěla hlavou. Vzpomněla si, jak to tehdy bylo. Zacpal jí rukou ústa, aby nemohla křičet, a hodil ji na postel. Když ho potom při odchodu do práce políbila na rozloučenou a popřála mu, ať mu to jde dobře od ruky, udělalo se jí zle.

Lena se přinutila promluvit. „Na tom přece nezáleží,“ řekla.

„Chci to vědět,“ nenechal se odbýt. „Když jsi mě na deset let posílala do téhle díry, seděla jsi přitom na posteli, na které jsem tě zrovna ojel, nebo jsi stála vedle ní?“

Jeho slova jí připomněla její tehdejší pocity. Snažila se neroztřást. „Dostal jsi jenom to, co sis zasloužil,“ odpověděla a zapnula si košili. Konečně se jí přestaly chvět ruce. „Pověz mi, proč se snažíš spojit s Hankem.“

„Tak dobře,“ řekl a natáhl se k ní. „Pojd blíž.“

Lena se k němu naklonila a čekala.

Jeho úsměv ji měl varovat. Když se Ethan rozesmál, Lena se cítila zaskočená. „Ty jedna blbá krávo,“ řekl a potřásl hlavou, jako by mu situace připadala neuvěřitelně komická. „Ty si vážně myslíš, že ti něco řeknu?“ zeptal se. Najednou se přestal smát, jako když utne. „Vypadni odsud. Je mi z tebe na blití.“

Lenu ohromila její vlastní hloupost. „Ale vždyť jsi říkal…,“ začala.

Ethan praštil oběma rukama do desky stolu, až mu na nich hlasitě zachřestily řetězy. „Povídal jsem, a bys odsud vypadla, ty krávo,“ zasyčel.

Lena ze stolu rychle vzala Ethanový záznamy a pomalu couvala, dokud se zády nedotkla zdi.

Položil ruku na opěradlo své židle a spokojeně se usmál.

Lena neodešla. Setrvávala na místě, protože mu chtěla ublížit a ponížit ho tak, jako on ponížil ji. „Víš, co ti povím, Ethane?“

„Co, lásko?“

„Jsem moc ráda, že jsem za tebou dneska přijela.“

„Vážně?“ zeptal se a sáhl si mezi nohy. „To já také.“

„Kdepak,“ řekla a přitiskla si papíry na hrud, jako by ji před ním mohly ochránit. „Totiž, něco mi pořád leželo v hlavě.“ Odmlčela se a sledovala jeho úšklebek. Chtěla si tu chvíli pořádně užít. „Vzpomínáš si, jak jsem ti jednou řekla, že jsem asi těhotná?“

Napřímil se na židli. Ted jí věnoval veškerou pozornost.

„Povídala jsem ti, že je to falešný poplach, ale nebyl.“

Ethan otevřel ústa, ale neřekl ani slovo.

„A pak jsem ti řekla, že jsem musela jet do Maconu na školení,“ pokračovala Lena. „Jenomže jsem nejela do Maconu, Ethane. Jela jsem do Atlanty.“ Ted se pro změnu usmála ona. „Chceš vědět, co jsem tam dělala, miláčku?“

„Drž hubu,“ procedil mezi zaťatými zuby.

„Víš, co jsem tam dělala, drahý?“

Ethan po ní skočil, ale řetězy ho stáhly zpátky ke zdi. „Já tě zabiju!“ zařval a prskal přitom na všechny strany. „Ty zatracená děvko!“ Všechny svaly se mu třásly napětím, jak ze všech sil trhal za řetězy. Připomínal vzteklého pitbula, který se zalyká touhou zaútočit.

Lena zaklepala na dveře. „Nezapomeň, co jsem udělala,“ řekla mu. „Až si ho příště zase budeš honit, vzpomeň si na to, co jsem udělala s tvým dítětem.“

Dozorce otevřel dveře. Podíval se nejdřív na Ethana a pak na Lenu. Zjevně vycítil napětí, jež v místnosti panovalo. „Skončila jste?“ zeptal se Leny.

„Jistě,“ odpověděla mu a naposledy se podívala na Ethana. „Definitivně jsem tady skončila.“

Lena se zhroutila, až když vyjela z parkoviště a mířila na dálnici. Hnusila se sama sobě za to, že strávila několik minut v Ethanově přítomnosti, a připadala si odporná za to, jak bezcitně mluvila o jejich dítěti. Když vyšla z výslechové místnosti a kráčela chodbou k východu, cítila se mocná a neporazitelná, protože ji Ethan nemohl následovat. Potom si ale vzpomněla na svá vlastní slova a na to, že mu dovolila, aby s ní manipuloval. Přiměl ji udělat přesně to, co chtěl. Připadala si odporná.

Když dorazila k hranicím okresu Elawah, byla vyčerpaná. Neustále si připomínala, jak krásně Ethanovi nahrála. Vždycky miloval zvrhlé psychologické hry. Představovala si, jak volá Hankovi a samolibě se usmívá nad tím, že starce pěkně potrápí. Ethan se vždycky pokoušel k Leně dostat přes druhé lidi. Vyhrožoval Nan a snažil se vyprovokovat Jeffreyho. Lena pochybovala, že Hank Ethanový vzkazy vůbec slyšel. A i kdyby, co mu bylo do nějakého Ethana Greena? Fetovat nezačal kvůli několika vzkazům na záznamníku. Vězelo za tím něco jiného, co Leně prozatím unikalo. Instinkt jí napovídal, že všechno má nějakou spojitost s dealerem s červeným hákovým křížem, jehož viděla vyjít z Hankova domu.

Hank povídal, že ten muž zabil její matku. Kde k tomu došlo? Kdy? A jak?

Návštěvou vězení jenom ztratila čas. Promarnila celý den sledováním falešné stopy, místo aby shromažďovala informace o Angele Adamsové. Někde přece musí existovat nějaké vodítko. Rodný, oddací nebo úmrtní list, případně adresa, na níž se naposledy zdržovala. Kdyby Lena měla alespoň číslo jejího sociálního pojištění, mohla by zkusit štěstí na finančním úřadě. Tam by zjistila adresu nebo zaměstnavatele, zkrátka něco, s čím by pak mohla jít za Hankem. Lena si byla čím dál tím jistější, že klíčem ke všem záhadám je právě její matka. Hank se neutrhl ze řetězu jen tak pro nic a za nic. Kdyby Lena o matce věděla pravdu a zjistila by, proč jí Hank celé roky lhal, mohla by si to s ním vyříkat a přimět ho, aby vyhledal pomoc. Ujížděla po dálnici do Reese a přitom v hlavě začínala spřádat plány.

Musí si konečně promluvit s místními policisty. Vykašlat se na Ala Pfeiffera a jeho nenechavé ruce. Není už bojácnou středoškolačkou, kterou děsí pokuta za rychlou jízdu. Pracuje jako vyšetřovatelka u grantské policie. Hned ráno zajde za šerifem a požádá o kopie záznamů z vyšetřování otcovy smrti. Pokud se Pfeiffer bude zpěčovat, zavolá Jeffreymu, aby si s ním promluvil sám. Když bude Jeffrey chtít vědět, proč Lena potřebuje příslušný spis, vymyslí si nějakou pohádku o tom, že jej musí uzavřít. Její nadřízený od druhé svatby se Sárou přicházel do styku s estrogenem tak často, že by té zkazce možná mohl uvěřit.

Nebo by mohla zajít do nemocnice a pokusit se tam získat matčin rodný list. Pokud by neuspěla, vrátila by se k Hankovi a našla si ho tam. Při pomyšlení, že by měla znovu vylézt na půdu k zapáchajícímu Deaconu Simmsovi, se otřásla. Jinou možnost ovšem nemá. V jednom je Hank naprosto spolehlivý, nikdy nic nevyhodí, ať jde o účet za elektřinu z roku 1973 nebo článek o výbuchu raketoplánu Challenger. Někde v jeho domě musí pod hromadami letáků, špinavých šatů a krabic plných hloupostí ležet nějaké informace o Lenině matce.

Lena sledovala auto před sebou, sjela z dálnice a pokračovala do centra Reese. Projela kolem motelu, ale nezašla do něj. Nedokázala snést představu tmavého prázdného pokoje. Podvědomě se rozhodla, že večer prohrabe Hankovy věci. Sežene pár velkých pytlů na odpadky, při svém průzkumu do nich nahází všechen svinčík a zbaví se ho.

Třeba ji také napadne, co má provést s Deaconovým tělem.

Když projížděla kolem střední školy, řidič auta před ní najednou šlápl na brzdu a Lena prudce stihla volant ke straně, aby zabránila srážce. Dostala smyk, který ji vrhl do protisměru. Přitom se praštila o volant do hlavy. Její auto se zastavilo těsně na kraji příkopu. Leně pomalu docházelo, co se přihodilo. Srdce jí bušilo až v hlavě a cítila, jak jí po tváři stéká pramínek krve. Otřela si jej a otevřela dveře.

Před ní stál bílý offroad.

Lena sáhla pod sedadlo a sevřela v ruce nůž. Otevřela jej a vystoupila z auta.

Oslepilo ji světlo pouličních lamp. Anebo jí náraz poškodil mozek? Úporně ji bolela hlava, motala se jí a dělalo se jí špatně. Lena se přimhouřenýma očima podívala na auto a pokoušela se rozeznat, kdo sedí uvnitř. Zadní okno se otevřelo a na sedadle se objevila Charlotta Warrenová. Ústa měla přelepená páskou a v očích se jí zračilo zděšení.

Z auta vystoupil Hankův dealer a nechal otevřené dveře. Lena sevřela nůž v ruce pevněji, připravená bodnout. Muž ji chytil za vlasy a mrštil jí směrem ke cadillaku, jako by byla pytel mouky.

„Nastup,“ přikázal jí. V ruce držel její nůž, který nejspíš upadl na zem. Okázale jej zavřel a zastrčil do kapsy.

Lena se pokusila utéct, ale muž ji chytil a smýkl jí k otevřeným dveřím u řidiče. Charlotta dušeně vykřikla a Lena si všimla, že vedle ní sedí další muž. Na hlavě měl černou lyžařskou kuklu a na rukou chirurgické rukavice. Tiskl Charlottě k hlavě pistoli. Když se na Lenu usmál, otřásla se hrůzou.

„Nastupte,“ nakázal jí.

Ani se nepohnula.

Přitiskl hlaveň Charlottě ke spánku. „Nastup, nebo ji na místě zastřelím.“

Poslechla.

19

Jeffrey seděl na schodech před Hankovým domem a soustředěně hleděl do mapy centra. Sára odjela v sanitce s Hankem, aby ho mohla ošetřovat po cestě do nemocnice. Jeffrey i bez ptaní věděl, že u raněného bude chtít zůstat až do chvíle, kdy se jeho stav stabilizuje. Začínala jako lékařka na pohotovosti, takže se chtěla ujistit, že Hank bude v dobrých rukou.

Jeffrey tím získal dost času k prohlídce domu. Ze všeho nejdříve otevřel všechna funkční okna, aby vyvětral. Zatímco čekal, až se stane zázrak a v domě bude dýchatelno, obhlížel boudu na zahradě. Kromě krysích hovínek a hromady krabic se starými zetlelými papíry nic neobjevil. Staiy nákladák byl prázdný a podlahu kabiny rozežrala rez natolik, že sedadlo propadlo na zem.

U plotu se válelo Hankovo oblečení. Kalhoty, košile i spodní prádlo se táhlo po trávníku, z čehož Jeffrey usoudil, že muž se po cestě ven postupně svlékal. Když Hanka záchranáři uložili na nosítka, Jeffrey prozkoumal trávu, na níž ho našli. Výsledek ho uspokojil. Když Hanka poprvé spatřil, domníval se, že tam Lenin strýc leží několik dní a čeká, až ho někdo objeví. Kdyby zde zůstal přes noc, půda pod jeho vyzáblým tělem by byla suchá.

Jeffrey si dával načas a pozvolna obcházel zahradu. Najednou se zabořil do měkké vlhké hlíny na septiku. Jeho obsah zřejmě vzlínal do domu. Člověk, který roztříštil záchodovou místu, narušil přirozenou záklopku a do příbytku se dostaly výkaly. Septik potřeboval vysát a zbytek by nějaký chudák musel vybrat lopatou. Podle Jeffreyho názoru by však bylo nejjednodušší, kdyby se prostě pronajal buldozer a celý dům by srovnal se zemí.

Teprve po půlhodině se Jeffrey mohl vrátit dovnitř bez obav, že se mu okamžitě zvedne žaludek a začne dávit. I když nechal otevřená okna, několikrát se mu žaludeční šťávy vytlačily až do krku. Nemohl snést pohled na zkažené jídlo a hmyz, který se na ně slétal. S podivným pocitem nahlédl do Leniny dívčí ložnice. Hank po odchodu dvojčat z domova stejně jako většina rodičů v místnosti skoro nic nezměnil. Lena se Sibylou jako většina dětí po sobě doma nechaly krámy, jimiž si nechtěly zaneřádit svůj novy život. Když Jeffrey spatřil Leninu zásuvku se spodním prádlem, rozhodl se, že radši půjde do Hankovy ložnice.

Jak se probíral jeho věcmi, pojal podezření, že není první, kdo dům prohledává. Netušil, jestli tam před ním byla Lena nebo někdo jiný. Věděl jenom to, že když strhl pásku ze dveří, dřevo kolem vytržené zárubně vypadalo čerstvě rozštípané.

Lena dovedla prokopnout dveře a také věděla, jak se provádí zevrubná prohlídka domu. Vědomí, že obojí může mít na svědomí, Jeffreyho nijak neuklidňovalo. Věděl, že se někde schovává a chodí přespat do školy, nebo to tak přinejmenším dělala až dosud. Co asi provádí během dne? Proč se dál zdržuje v Reese?

V kuchyni Jeffrey přestal nad Lenou přemítat. Štosy letáků Anonymních alkoholiků na stole a injekční stříkačka pod židlí by mu jindy připadaly jako ironie, ale dnes na oduševnělé hříčky neměl náladu. Otřel jednu ze židlí a posadil se ke stolu.

Přitom přemýšlel, z jakých pohnutek může člověk sám sobě udělat to, co Hank. Byla to jasná sebevražda.

Když nikde nenašel nic než hrozivý smutek, zavřel okno v kuchyni a prošel celý dům, aby všechno uvedl do původního stavu.

V kuchyni vzal kotouč izolační pásky a zalepil jí dveře koupelny. Dal si přitom velmi záležet, aby dobře držely v rámu. Okno v koupelně zůstalo otevřené dokořán, ale Jeffrey pochyboval, že by se do odporné místnůstky soukal nějaký zloděj, aby se přes ni dostal do domu.

Další půl hodiny zápasil s hlavními dveřmi. Ačkoli se snažil ze všech sil, nedařilo se mu je zavřít, protože mu v tom bránilo vyrvané kovové těsnění. Jeffrey se je pokusil ohnout prsty, ale jenom si je celé pořezal. Nakonec v kuchyni našel šroubovák, jímž pás kovu přitiskl pod dveře a ty nakonec zavřel.

Původně chtěl odejít kuchyňskými dveřmi, ale když je zavíral, měl pocit, že na něco zapomněl. Prošel tedy ještě jednou domem, rozsvítil ve všech místnostech a každou z nich znovu důkladně prozkoumal, jestli náhodou něco neobjeví. Nenašel nic, zato cítil příšerný zápach. Hank se nejspíš stěhoval z jednoho pokoje do druhého, aby unikl rozkladu. Nakonec skončil v kuchyni. Jeffrey se vrátil do obýváku. Dýchal ústy, aby se mu zápachem znovu nezvedl žaludek. Vtom spatřil obraz nad pohovkou.

Žena na plátně určitě byla Lenina matka. Měla stejnou olivovou pleť a pronikavé oči. Vlasy měla o něco kratší, ale jinak její účes vypadal skoro stejně jako Lenin a její krk také připomínal labutí šíji. Jeffreymu stačilo, aby se na ni chvíli díval, a bylo mu jasné, že měla i stejný přístup k životu, který některým ženám připadal nebezpečný a většinu mužů přitahoval. Jeffrey usuzoval, že místní mužští po ní museli šílet. Povýšeně zvednutá brada a pobavený výraz jejích očí nemohly nikoho nechat chladným.

Jeffrey nakonec zastrčil západku na kuchyňských dveřích a vyšel ven. Ve všech místnostech nechal rozsvíceno, aby pokud možno odpudil zloděje. Nebo jen spěchal, aby byl z deprimujícího prostředí pryč.

Nehodlal dál chodit kolem horké kaše. Někdo zaživa upálil jakousi ženu. Na Jeffreyho se střílelo a ještě k tomu mu do pokoje vletěl zabodnutý muž. Hank Norton umírá v nemocnici.

Musí najít Lenu.

Jeffrey seděl na schodech a hleděl do mapy tak dlouho, dokud nenašel trasu, kterou hledal. Sára měla pravdu, když mu říkala, že město je jeden veliký obdélník s lesem uprostřed. Mezi stromy určitě vedou nejrůznější stezky, jimiž si místní celé roky krátí cestu. Možná tam někde stojí i nějaké hradiště nebo narychlo postavená bouda, do níž mládež chodí kouřit marihuanu a souložit. Jeffrey měl v pubertě podobnou skrýš, takže v Reese takové místo určitě také existuje.

Jeffrey nechal svůj mobil Sáře, protože její se vybil. Došel k autu, odpojil telefon od nabíječky a strčil si jej do kapsy. Potom auto zamkl a vykročil na ulici. Vzhledem k Hankově situaci bylo naprosto vyloučeno, že by Leně jakkoli pomáhal při útěku před policií. Lena je na všechno sama, což znamená, že z nemocnice utekla po svých. Když se Jeffrey díval do mapy, všiml si, že od nemocnice k Hankovu domu vede stezka. Usoudil, že Lena se nejdřív zastavila u strýce pro peníze. Dům někdo obrátil naruby. Mohla to docela dobře být ona.

Jeffrey vážně pochyboval, že by ji policejní auto, jež na místo hned po jejím útěku vyslal Jake Valentine, dokázalo vystrašit. Přes Hankovu zahradu se dalo dostat k sousedům, takže klidně mohla vejít dovnitř kuchyňskými dveřmi, aniž by si jí někdo všiml. Pokud v policejním autě seděl Don Cook, nejspíš luštil křížovku a pojídal sušenky. Lena mohla v klidu prohledat celý dům.

Jeffrey si řekl, že by neměl marnit čas postáváním a dumáním. Lepší bude využít denního světla, jehož válem ubývalo. Svlékl si bundu a vyhrnul rukávy trika. Prošel kolem střední školy a zauvažoval o tom, kde asi bude Lena přespávat, když ve třídě už to nepůjde. Hankův bar shořel, ale Jeffrey si vzpomněl, jak mu Valentine říkal, že někdo rozřízl úřední pásku na dveřích. Zavrtěl hlavou a přísahal, že jestli se Lena celou dobu schovávala v baru, zatímco Jeffrey se Sárou byli hned vedle v motelu, vlastnoručně svou podřízenou zabije.

Jedinou jistotou v celém případu byla skutečnost, že Lena se musí někam uchýlit na noc. Navíc bude potřebovat jídlo, vodu a oblečení. Jeffrey se podíval na slunce a zalitoval, že si s sebou nevzal vodu. Vzhledem ke stavu Hankova domu bylo jedině moudré, že se tam ničeho ani nedotkl.

Na kopci znovu vytáhl mapu, aby se ujistil, že nesešel z cesty. Na silnici spatřil stopy po smyku, jež naznačovaly, že se tam skoro srazila dvě auta. Pár mládenců nejspíš málem rozsekalo své vozy napadrť.

Z dálnice k němu doléhaly zvuky svištících aut. Na příští křižovatce se dal doleva a spatřil rozlehlé pole, jež se napravo táhlo až k hustému lesu. Je to tentýž les, který končí za motelem? Podle mapy ano. Lena se tudy mohla dostat od Hanka do baru. Nemocnice stojí jen o několik ulic dál.

Pole přesně podle očekávání křižovalo několik cest. V lese byla větší zima, takže si Jeffrey zase oblékl bundu. Nikde neviděl žádnou skrýš, zato objevil plno prázdných lahví od piva a cigaretových nedopalků. Větvemi stromů ještě prosvítalo slunce a Jeffrey se ho snažil pořád držet. Kráčel přímo k motelu. Neustále se díval na hodinky, aby neztratil pojem o čase, jenž se vždycky vlekl, když se člověk ztratil.

Začínal už být poněkud nervózní, když zaslechl bublání potoka, který předchozího večera objevil za Hankovým barem. Naivně si pomyslel, že třeba najde věc, kterou Boyd Gibson upustil, ale rezignoval na takový zázrak ještě dříve, než k potoku dorazil.

Jeffrey spatřil pokoj, jenž se Sárou obývali. Na rozbité okno kdosi nešikovně přitloukl kus překližky. Dveře místnosti byly otevřeny dokořán, a tak nahlédl dovnitř, aby se přesvědčil, že tam při odchodu nic nenechali. Pokoj vypadal stejně, jako když ho opouštěli, ale Jeffreymu z nějakého důvodu nepřipadal tak odporný jako předtím. Možná to bylo tím, že se pár hodin zdržel u Hanka. Vůbec nechápal, jak to tam Lena mohla vydržet.

„Do háje,“ uklouzlo mu šeptem. Lena tam nic vydržet nemohla.

V žádném případě by tam nezůstala. Nepatřila mezi milovníky pořádku, ale v takovém chlívě by nedokázal přespat žádný soudný člověk.

Jeffrey se rozběhl do recepce. Místo nočního recepčního tam seděl zrzavý puberťák a hrál počítačové hry.

Ani se neobtěžoval zvednout oči od monitoru a zuřivě mačkal tlačítka na ovladači. „Co je?“ zeptal se.

„Nebydlela tady náhodou minulý týden jedna žena, asi takhle vysoká?“ zeptal se Jeffrey a rukou naznačil Leninu výšku. „S hnědými vlasy, hnědýma očima…“

„Myslíte Lenu?“ optal se chlapec, aniž odtrhl zrak od monitoru.

Jeffrey sáhl za přepážku a vytrhl mu ovladač z ruky. „Dej mi klíč od jejího pokoje,“ přikázal mu.

„Ale vždyť už tam byl šerif…“ bránil se kluk, ale ihned pochopil, že nemá cenu vzdorovat. Rychle Jeffreymu podal klíč a řekl: „Je to čtrnáctka, ve druhém patře.“

Jeffrey vyběhl po schodech jako střela. Strčil klíč do zámku a rozrazil dveře, jako by očekával, že tam na něho Lena bude čekat s nějakým vysvětlením.

Místnost byla prázdná.

Zavřel za sebou a hodil klíč na plastový stůl. Na umyvadle ležely srovnané Leniny kosmetické potřeby a v kufru byly její šaty. Jeffrey nevěděl, jestli něco nechybí, protože neměl nejmenší tušení, co si s sebou zabalila. Přesto otevřel všechny zásuvky, podíval se do nočního stolku a prohlédl i prostor pod umyvadlem.

Nenašel vůbec nic kromě rezavého šroubováku, jenž se zakutálel pod klimatizaci u okna.

Jeffrey se posadil na postel a snažil se přemýšlet. Nikdy si nevšiml, že by Lena měla kabelku, ale to bylo jen v práci. Nevěděl, jestli nějakou nosí v civilu. Bude se na to muset zeptat Sáry Anebo radši Valentina, protože ten už pokoj prohledal. Na druhou stranu ale nemusí nutně vědět, že má před Jeffreym náskok.

Vstal z postele a zvedl matraci, ale našel pod ní jenom zbytky sušenek. Nechal ji spadnout zpátky na její místo, takže mu obličej ovanul vír vzduchu. Z pochopitelných důvodů měl od návštěvy u Hanka Nortona otupělé čichové buňky, ale přesto by přísahal, že ucítil olej na zbraně. Shodil z postele matraci a klekl si, aby si pořádně prohlédl látkový potah. Byl rád, že ho přitom nikdo nevidí, protože tenkou bavlněnou látku očichával jako pes. Najednou zaslechl šramocení klíče v zámku a rychle toho nechal.

Vstal v okamžiku, kdy se otevřely dveře a objevila se v nich pokojská. Nejdříve se zatvářila překvapeně, ale pak se zamračila.

„Co tady k čertu děláte?“ zeptala se ho.

„Můžete přijít až za deset minut?“

„A můžete vy dát tu matraci zpátky, kam patří?“ vyjela na něho. Protože ji okamžitě neuposlechl, založila si ruce v bok a prohlásila: „Nemám na to celej den, milej pane.“

Jeffrey vytáhl odznak a ukázal jí ho.

Bez zájmu zamžourala na maličká písmenka na odznaku. „Okres Grant. To zní jako pěkná díra,“ poznamenala. „Jste tady s matračkovým útvarem a kontrolujete, jestli z nich lidi nestihávaj štítky?“

Jeffrey vrátil matraci na postel a doufal, že se mu s pokojskou podaří udržet hovor. „Potkala jste někdy ženu, která tu bydlela?“

„Myslíte tu, co pláchla Jakovi?“ zasmála se a vešla do pokoje. „Jen si představte, že jsem pro toho blbce hlasovala.“

„Lena je moje kamarádka,“ vysvětlil jí. „Snažím se jí pomoci.“

„Vy jste ale rytíř, panečku,“ řekla, vytáhla z kapsy hadr a začala otírat telefon na nočním stolku. Přitom si mumlala: „Ta musela pořád viset na telefonu. Je celej zapatlanej.“ Skláněla se nad přístrojem, ale podívala se na Jeffreyho, jako by se ho chtěla zeptat, co tam ještě dělá.

„Díky za pomoc,“ řekl jí, ačkoli pro něho vůbec nic neudělala.

V polovině schodiště si uvědomil, že pokojská mu možná pomohla víc, než sama chtěla. Lenin mobil v pokoji nebyl, takže musel zůstat v jejím autě. Jeffreyho zástupce Frank Wallace by mohl najít seznam jejích telefonních hovorů a zjistit, komu volala před požárem cadillaku, anebo možná i potom. Také by mohl sám podat zabavovací příkaz na Hankův mercedes a požádat Franka, ať zavolá na dálniční, aby jim Lenu případně našli. Sářin telefon v motelu nemá signál, takže bude Frankovi muset brnknout až po cestě zpátky.

Jeffrey se pod schody zarazil. Vždyť je úplný pitomec! Pokud v motelu nechytal signál on, nemohla nic chytit ani Lena.

Rozběhl se zpátky do recepce. Mládenec tentokrát stál za pultem, připravený plnit jeho přání. „Našel jste něco?“ zeptal se.

Jeffrey mu odpověděl otázkou: „Volala někam vyšetřovatelka Adamsová za tu dobu, co tu bydlela?“

„Než odešla, tak jedno meziměsto.“

Jeffrey podle vlastního účtu věděl, že motel za minutu místního hovoru požaduje padesát centů a za minutu meziměstského dva dolary. Telefonování bylo drahé a zaměstnanci motelu si každé volání přesně zaznamenávali. „Rád bych se podíval na všechny její telefonáty,“ řekl Jeffrey.

Adolescent vytáhl z tiskárny štos papírů. „Volala jenom jednou,“ vysvětlil. „Předčíslí bylo 912.“

Jeffreymu to znělo povědomě. „To je do Savannah.“

„Myslím, že jo.“

Jeffrey popadl telefon na recepčním pultu a číslo na něm vytočil.

20

Lepicí páska Charlottě zakrývala téměř celý obličej, takže Lena z něj viděla jenom dvě lesklé vyděšené oči. Charlotta se třásla strachem a zpod pásky jí unikaly přidušené vzlyky. Lena jela tmou po jakési silnici a občas se rychle podívala do zpětného zrcátka, aby Charlottě očima naznačila, ať vydrží, že je z toho nějak dostane. Jak, to ovšem netušila.

Za nimi jel v její toyotě potetovaný muž, který Lenu udeřil. Neměla tušení, kam jedou, ani proč. Poslušně řídila, protože věděla, že muž v masce na zadním sedadle si nedělá legraci. Rychle to pochopila ze způsobu, jakým držel pistoli, jako by mu přirostla k ruce. Rozhodně by se ji nerozpakoval použít.

Myslela na Evelyn Johnsonovou a na to, jak ji Ethan vezl ve svém autě na mýtinu v lese, kde ji pak zavraždili. Díval se Ethan do zpětného zrcátka? Viděl strach v Evelyniných očích a věděl, že jí nedokáže nijak pomoci? Bál se také? Anebo se vrtěl na sedadle a snažil se potlačit vzrušení, jež mu při pomyšlení na budoucí události nadouvalo kalhoty?

„Tady zatočte,“ přikázal jí muž v kukle. Poslechla ho a vjela do Laskey Street za střední školou. Mluvil uvolněně a zdálo se, že v hlavě nemá žádný přesný plán.

Zatím ji nutil dokola objíždět školu.

„A ted doprava,“ řekl.

Lena se znovu podívala na Charlottu a zeptala se ho: „Proč to děláte?“

„Co myslíte?“

„Poslal vás na mne Ethan?“

„Jaký Ethan?“

„Pokud v tom má prsty, měl byste vědět, že je to jenom mezi ním a mnou. Charlotta s tím nemá vůbec nic společného. Od střední školy jsem ji neviděla.“

„Vůbec nevím, o čem to mluvíte, zlatíčko,“ opáčil muž.

Lena nedokázala odhadnout, jestli mluví pravdu, anebo si s ní jenom zahrává. Sledovali ji do vězení, anebo si jenom počkali, až se objeví ve městě? V jejím pokoji nebylo nic, co by jim napovědělo, kam jela. Ethanův spis se vrátil do skrýše pod přehrávačem v kufru její toyoty. Jedinou cenností v pokoji byla její pistole, již nepotřebovali.

Ohlédla se přes rameno. Muž byl malý, ale dobře stavěný. Seděl pohodlně uvelebený na sedadle. Kolena držel od sebe, levou ruku měl přehozenou přes opěradlo a pistolí mířil Charlottě na hrdlo.

„Na co koukáte?“ zeptal se Leny.

„Kdo jste?“ otázala se místo odpovědi. Znamená jeho kukla, že je nechá jít? Obličej jeho poskoka už viděla, ačkoli to je asi jedno, protože se s ním před dvěma dny setkala u Hankova domu.

Očima hledala něco, co by se dalo použít jako zbraň. Kromě klíčků v zapalování a polystyrénového kelímku nic neobjevila. Sjela rukou po volantu a přitiskla její hřbet na kelímek. Zastudil ji. Nejspíš obsahoval vodu.

„Jedte dál,“ nakázal jí muž. „A tady zase zatočte vpravo.“

Lena mu nevěnovala pozornost a jela dál rovně. Muž zamlaskal, jako by před sebou měl neposlušné dítě, ale mlčel.

Při únosu je pravidlem číslo jedna nenechat se pachatelem donutit změnit stanoviště. Když člověka přepadne na parkovišti, oběť se musí ze všech sil snažit na něm také zůstat. Nesmí se nechat strčit do auta ani odtáhnout na jiné místo. Jakmile by se totiž pachateli podařilo plně ovládnout situaci, mohl by si s přepadeným dělat, co chce. Potom by už nebylo úniku.

Lena zpomalila. Nespouštěla přitom oči ze svého auta za offroadem. Do čeho se to zapletla? A navíc do toho zatáhla Charlottu.

„Vy ráda pokoušíte osud, vidte?“ řekl muž.

Zastavila a otočila se k němu. „Co od nás chcete? Proč tu držíte Charlottu?“ zeptala se ho.

Zadní dveře na Charlottině straně se otevřely a vedle nich se objevil muž s červeným hákovým křížem.

Zakuklenec pobídl svého kumpána: „Dej jí trochu, ať si uvědomí, že si neděláme legraci.“

Gangster si sáhl do zadní kapsy kalhot. Lena se připravovala na to, že vytáhne pistoli a obě je zastřelí, ale muž místo zbraně vyndal srolovaný igelitový sáček.

„Co to děláte?“ otázala se Lena, ale záhy se to dozvěděla. Muž sáček rozbalil a vytáhl z něj stříkačku plnou tekutiny.

Charlotta uhodla, co bude následovat, dřív než Lena. Vyděšeně si strčila ruce za záda a pokoušela se chránit. Gangster mezitím poklepal na stříkačku a vytlačil z jehly trochu tekutiny. Pak chytil Charlottu za paži. Začala se zuřivě vzpouzet, ale najednou jako by se v ní něco zlomilo. Přestala se bránit a nastavila paži, aby do ní mohla jehla hladce proniknout.

„Tohle ne…,“ začala Lena, ale už bylo pozdě. Muž stiskl píst stříkačky a Charlotta zavřela oči. Z hrdla se jí přitom vydral tichý povzdech.

Zakuklenec přitiskl hlaveň pistole k její tváři a poznamenal: „Vidíte, jak se jí to líbí?“

Leně po tvářích stékaly slzy. Kolik má Charlotta dětí? Jedno z nich viděla v knihovně. Dívence bylo sotva třináct let.

„Pusťte ji, prosím vás,“ požádala muže.

„Co kdybyste nás ještě trochu povozila?“ navrhl jí. Kývl na svého nohsleda a dveře auta se zabouchly.

Lena zařadila jedničku a sešlápla plyn. Bezcílně jezdila dokola jako předtím. Toyota je v těsném závěsu následovala.

Charlotta hlasitě zasténala, zvrátila oči v sloup a svezla se na dveře.

„Co jste jí to dali?“ chtěla vědět Lena.

„Něco na uklidnění,“ zněla odpověd.

„Já to nechápu,“ řekla Lena a rozplakala se v upřímném zoufalství. „Proč tohle děláte? Co vám provedla?“

„Víte co, Lee? Povím vám takový příběh,“ pravil zakuklenec.

Oslovil ji způsobem, jakým ji směli titulovat jenom blízcí přátele a rodinní příslušníci. Lena natočila zpětné zrcátko, aby místo Charlotty viděla jejich únosce.

Z otvoru v kukle mu svítily bílé zuby. „Už vám to začíná docházet, zlatíčko?“ zeptal se jí.

Soustředila se na jeho hlas a ze všech sil se jej snažila někam zařadit. Neměl skoro žádný přízvuk a byl podobně hluboký jako Jeffreyho. Lena se pokusila rozpomenout na všechny muže, s nimiž se setkala v dětství. Hank neměl kamarády. Dokud fetoval, obíral je o peníze nebo je od sebe odháněl. Když s drogami přestal, nedokázal si vybudovat žádné vztahy. Měl pár známých mezi Anonymními alkoholiky a pak Deacona Simmse, ale to bylo všechno. Večery trávil bud doma, anebo ve svém podniku.

„Povím vám, že když jsem vás tuhle viděl u Hanka, říkal jsem si, jaká je z vás pěkná ženská,“ prozradil jí zakuklenec.

Seděl snad v cadillaku před Hankovým domem? Auto mělo tónovaná okna. Lena se tehdy soustředila jenom na muže s hákovým křížem, takže ji ani nenapadlo podívat se, jestli nemá spolujezdce.

„Jste hodně podobná mámě, když byla stejně stará, víte to?“

„Nevím, že by matka tak dlouho žila.“

„No jo, Angie žila mnohem déle, než bylo zdrávo.“

Hank povídal, že Angelu Adamsovou zabil muž před domem. Měl na mysli tohoto muže, který ted míří Charlottě Warrenové na hlavu pistolí?

„Zabil jste mou matku?“ zeptala se ho. Otočila se k němu a řekla: „Hank povídal, že jste to byl vy.“

Muž se zasmál. „Hank toho napovídá,“ řekl. „Stejně už nebude moc dlouho žít. Je pěkně nadopovaný. Sázíte někdy, zlatíčko? Možná byste mohla zatipovat, za jak dlouho zemře.“ Jeho suchý smích byl velice nepříjemný. „Přiznávám, že po tom, co mu Clint dneska dal, by mne dost překvapilo, kdyby nenatáhl bačkory.“

Takže Clint, pomyslela si Lena. Konečně věděla, jak se tetovaný gangster jmenuje.

„Povím vám o vaší mamince,“ prohlásil muž v kukle. „Chcete se o ní něco dozvědět, ne?“

„Jistě.“

„Takže,“ řekl a předstíral, že se snaží rozpomenout. „Jak už jsem řekl, jste přesně jako ona. Máte stejně hezké vlasy a krásné oči. Měla úžasnou pusu. Nebudu to tady moc rozebírat, protože jste její holčička, ale řekněme, že by dokázala vykouřit i koně a ještě to všechno spolknout.“ Nehezky se zasmál. „Vždycky taková samosebou nebyla. Na střední si tu svou štěrbinu pěkně hlídala. Byla hrozně pobožná, přesně jako její matka. Dostat se jí mezi nohy bylo těžší než otevřít pancéřový trezor. Tady,“

„Cože?“

„Tady odbočte,“ řekl a ukázal na trávník u školy.

„Nevede tu žádná silnice.“

„Já úplně zapomněl, že jste policajtka,“ poznamenal. „Jednoduše zajedte na trávu. Nikdo vás tu nezatkne.“

Lena cítila, jak se pneumatiky zabořily do měkkého terénu vedle silnice. Pevně sevřela volant a manévrovala auto na nějaké rovnější místo. Přitom se jí na nohu vylila trocha tekutiny z kelímku.

„Pokračujte,“ přikázal jí muž a rukou naznačil, že má projet otevřenou brankou na fotbalové hřiště.

Lena se snažila jet co nejpomaleji, ale přitom nezastavit. Ve zpětném zrcátku viděla, jak její toyota zajíždí na parkoviště u školy. Plánoval muž s kuklou právě tohle? Hodlá Lenu s Charlottou zabít před školou? V tom případě nechápala, proč jí pořád něco vykládá, když je obě chce sprovodit ze světa.

„Ještě kousek,“ řekl zakuklenec. „Projedte brankou na hřiště.“ Předklonil se a pohladil Lenu po paži. „Podejte mi ten kelímek, budte tak hodná. Nějak mi z toho řečnění vyschlo v krku,“ prohlásil.

Sešlápla brzdu a udělala, o co ji žádal. Dávala si dobrý pozor, aby se ho ani nedotkla. Když mu pohárek podávala, ovanula ji vůně jeho obsahu. Rozhodně to nebyla voda, ale Lena si nedokázala vybavit, jaká tekutina takový zápach vydává. Obsah kelímku byl těžší než voda.

„Děkuji,“ řekl muž a posadil se zpátky dozadu. Tekutinu držel před sebou. „Připadá mi, jako byste se mne na něco chtěla zeptat.“

Lena šla rovnou k věci. „Odkud jste se znal s mojí matkou?“ vyzvídala.

„Byla přesně jako tady Charlotta,“ odpověděl. „Stačilo jí dát ochutnat a hned byla ochotná udělat cokoli.“

„Co ochutnat?“ zeptala se ho Lena. „Drogy?“ Podívala se na Charlottu, která tiše ležela zhroucená vedle zakuklence. Rty měla mírně pootevřené, jako by naslouchala úplně jinému rozhovoru.

Lhala Leně o svém alkoholismu? Byla kromě pití ještě závislá na drogách?

„Zastavte na penaltové čáře,“ řekl jí muž.

Lena zaparkovala, ale motor nechala zapnuty. Před sebou viděla Clinta, jenž se blížil ke hřišti. V jedné ruce nesl těžký kbelík, takže se musel naklánět ke straně, aby ho vyvážil. Nedošel až k autu, ale postavil své břemeno na postranní čáru a zůstal vedle něj stát, jako by čekal na další pokyny.

Lena ve zpětném zrcátku sledovala, jak si zakuklenec strká pistoli za opasek džínsů. V pravé ruce svíral kelímek a levou držel Charlottu za krkem.

Ted by mohla utéct. Mohla by vystřelit z auta a využít toho, že Clint je tlustý a netrénovaný. Mohla by proběhnout lesem kolem stadionu a ztratit se ve tmě. Pak by zabušila na něčí dveře a vyžádala by si přístup k telefonu.

„Snad nechcete utéct?“ zeptal se muž, jako by jí četl myšlenky. „Já myslel, že tu zůstanete a poslechnete si, co mám na srdci.“

Lena už rukou svírala kliku dveří. Stáhla ji a otočila se k muži čelem. „Tak povídejte,“ řekla.

„Kdybych vás chtěl zabít,“ začal, „už byste dávno byla mrtvá. To jistě víte.“

„Ano.“

„Tady vaše kamarádka byla celé roky moc hodná, ale všeho do času.“

„Neubližujte jí,“ zaprosila Lena. „Má děti. Její muž…“

„Já vím, je to smutné, ale rozhodla se pro to sama.“

„Tomuhle říkáte rozhodnutí?“ zavrčela Lena. „Když člověku nějaký zparchantělý nácek píchne nějaké svinstvo do žíly, to je podle vás rozhodnuti?“

Muž se znovu začal usmívat. „Dokonce i mluvíte úplně jako ona, Lee. Máte stejně ostrý jazyk a impulzivní povahu. To Sibyla, ta byla víc… Sama určitě nejlíp víte, jaká vaše sestra byla. Taková klidná, pořád zamyšlená. Stejně by mne zajímalo, kde vzala inteligenci. Když jsem se dozvěděl, že dostala plné stipendium na univerzitě, úplně mě to omráčilo.“

Zdálo se, že o nich ví úplně všechno. Lena si byla jistá, že ho vidí poprvé v životě.

Co ví doopravdy? Na to, aby zjistil, že jí Hank říká Lee, stačilo, aby je chvíli sledoval při nákupu. Co se tykalo sestřina stipendia… Když je dostala, psalo se o něm na titulní straně místních novin. A podrobnosti z mládí Angely Adamsové… Ty si zakuklenec mohl klidně vymyslet. To, co Leně o matce řekl, mohlo být stejně nepravdivé jako zkazky, jež jí Hank vykládal v dětství.

„Tak už vám to dochází?“ zeptal se jí muž.

„Měla bych vás odněkud znát?“

„Stačí, když se budete dívat a vezmete si z toho ponaučení,“ odpověděl a pozvedl pohárek, jako by jí připíjel. „Ted vám ukážu, co se stane člověku, který strká nos do cizích věcí.“

Vychrstl obsah kelímku na Charlottu a Lena teprve ted po čichu poznala, co je to za tekutinu.

Byla to náplň do zapalovačů.

„Co to…“

Muž otevřel dveře na své straně auta. Ozvalo se cvaknutí a ze stříbrného zapalovače v jeho ruce vyšlehl plamínek. Zakuklenec zapalovač hodil po Charlottě a vystoupil z auta. Lena po zapalovači skočila a pokusila se jej zachytit. Přitom vykřikla: „To ne!“

Byla však příliš pomalá. Hořlavina na Charlottiných šatech se okamžitě vzňala. Příval horkého vzduchu Lenu zahnal zpátky na přední sedadlo.

Charlotta zavřeštěla jako raněné zvíře a začala kolem sebe mávat rukama. Plameny ji pozvolna pohlcovaly.

„Ne,“ vydechla Lena, jež mohla jenom bezmocně přihlížet, jak Charlotta hoří. „To ne!“ vykřikla. Vnitřek auta zaplnil kouř a zápach spáleného masa. Lena se zuřivě sápala po dveřích. Snažila se je otevřít, až konečně našla kliku. Vypadla ven a narazila si rameno o zem. Když se sbírala z trávníku, paží jí projela ostrá bolest.

Před jejími zraky se objevil Clint. V ruce nedržel kbelík, ale kanystr s benzínem. Odstrčil Lenu a vylil hořlavinu na auto.

Lena se po něm vrhla. Zuřivě do něho bušila rukama, škrábala ho do obličeje a cosi nesrozumitelně křičela, aby si na něm vybila vztek. Clint ji pěstí udeřil ze strany do hlavy, takže se zapotácela a bolestí jí vytryskly slzy. Zvedl se jí žaludek, takže se musela předklonit, aby se mohla vyzvracet na trávu.

V autě žárem cosi vybuchlo. Lena dopadla na všechny čtyři a snažila se od cadillaku odplížit dříve, než celý exploduje. Kouř a horko ji vysilovaly. Překulila se na bok a sípavě se snažila popadnout dech. Zaslechla nelidský zvuk, příšerné vysoké kvílení. Byla to Charlotta. Ještě žila a vnímala plameny, které ji pohlcovaly.

Lena se převalila na břicho. Věděla, že Charlottě už nepomůže, že je příliš pozdě. Musí se co nejrychleji dostat od auta. Pokusila se pohnout, ale tělo jí vypovědělo službu. Najednou ji někdo popadl zezadu za kalhoty, odtáhl ji na tribunu a posadil do spodní řady sedadel. Od auta zazněl další výbuch. Tentokrát byl hlasitější, takže se nejspíš vzňala nádrž. Tlaková vlna Lenu odhodila výš na tribunu. Praštila se o kovovou trubku, až jí zazvonilo v uších. Vedle ní se skutálel kanystr.

Nad Lenou se sklonil Clint. Jeho obličej uviděla jen kousek od svého. „Vy jste ještě naživu?“ prohodil.

Lena se rozkašlala a ucítila palčivou bolest v plicích. Jak na ní ležel, nemohla skoro dýchat. „Proč?“ vypravila ze sebe. „Proč to děláte?“

Clint si v kleku z rukou a nohou oklepával popel. Tvářil se přitom, jako by se právě vrátil z kostela a nechápal, jak se po cestě mohl tak zamazat.

„Proč?“ nedala mu pokoj. V hlase jí zaznívala hluboká bolest.

Plameny ozařovaly Clintovu tvář staženou předstíranou lítostí. „Nemůžu vám nic říct, Leno. Musíte se zeptat Hanka,“ odpověděl.

21

Sára seděla na betonové lavičce před nemocnicí. Studil ji od ní zadek. Měla všech nemocnic až po krk. Pomalost jejich personálu ji rozčilovala. Vůbec se nedivila, že se lidé pozastavují nad stavem zdravotnictví. Všechno od toxikologického rozboru přes krevní testy až po rentgen trvalo dvakrát déle, než by mělo. Pak se musel najít nějaký doktor, potom farmaceut a nakonec ještě zdravotní sestra. Všechny tyto pomalé machinace sloužily výlučně tomu, aby všichni měli krytá záda pro případ, že by se dopustili chyby. Aby z laboratoře nedošel nesprávný výsledek, aby se nepodal špatný medikament nebo se neurčila chybná diagnóza. Pacient mezitím zbytečně trpěl na chodbě. Bylo to k zešílení.

Jediným kladem zůstávala skutečnost, že Hank o čekání vůbec nic nevěděl. Neprobral se z kómatu ani v sanitce a jeho stav se příliš nezměnil, ani když ho přednostně ošetřili na pohotovosti a přemístili na jednotku intenzivní péče. Sára si nedělala přehnané naděje. V těle mu řádila infekce, srdce měl oslabené letitým užíváním drog a trpěl částečnou rozedmou plic.

Sáru nejvíc zajímaly stopy na Hankových zápěstích a nohou. Na první pohled se nijak nelišily od ostatních ran a odřenin na jeho těle. Při bližším ohledání se ale ukázalo, že jsou to otlaky od provazu. Sára podle šikmých linií na zápěstích odhadovala, že Hankovi někdo roztáhl paže a k něčemu je přivázal. Nohy mu naopak spoutal k sobě. Kromě toho bylo zjevné, že Hanka kdosi nedávno zbil. Měl zlomená dvě žebra a velkou podlitinu v podbřišku, kam ho někdo bud udeřil, nebo kopl.

Největší problém ovšem překvapivě nastal kvůli abstinenčním příznakům. Hank z nějakého důvodu najednou přestal brát drogy, což v jeho těle vyvolalo bouřlivou odezvu. Začaly mu selhávat orgány a to znamenalo pozvolnou smrt.

Když byla Sára na praxi v nemocnici v Grady, přišla na pohotovosti do kontaktu s drogově závislými bezdomovci. Staly se z nich chodící mrtvoly s úplně zničeným zdravím, takže bylo s podivem, že se vůbec dokázali udržet na nohou. Trpěli zápalem plic, žloutenkou, kurdějemi, byli dehydratovaní… Pracovala s těmi zoufalci celé roky, a přesto ji pohled na Hanka ležícího v zahradě zděsil tak, že zpočátku nebyla schopná jakéhokoliv pohybu.

Jediná pomoc, již mu mohla poskytnout, spočívala v rychlém převozu do nemocnice. Pokud se jeho stav stabilizuje, hned ráno ho převezou do většího zařízení.

Na parkoviště vjelo stříbrné auto. Sára byla velice zklamaná, když viděla, že to není její BMW. Už se nemohla dočkat Jeffreyho, který měl každou chvíli dorazit. Zavolal jí do nemocnice a vylíčil, jak prohledal Lenin pokoj v motelu. Také jí prozradil, že odtud Lena volala do vězení. Podle záznamů tam navštívila Ethana Greena ve stejném dni, kdy na hřišti shořel offroad. Určitě mezi tím existovala nějaká spojitost, ale Jeffrey o tom nechtěl mluvit po telefonu. Pověděl Sáře, že počká v motelu, až mu zavolají z věznice, a pak se pro ni zastaví v nemocnici.

Sáře stačilo manžela vyslechnout, aby okamžitě pochopila, že Jeffrey se hodlá za Ethanem vypravit, ať mu dozorci z věznice řeknou cokoli. Domníval se, že pomocí výhrůžek a zastrašování darebáka přinutí mluvit, ale Sára věděla, že tak snadné to nebude. Lidé jako Ethan Green se před vyhrožováním nechoulili do klubíčka. Jenom se stáhli a čekali na nejlepší příležitost k útoku.

Sára si předešlého večera slíbila, že s Jeffreym zůstane, ať se stane cokoli. Po šestnácti letech věděla, že její muž nikdy nebude nečinně přihlížet, jak někdo uvízl v hořícím domě, a čekat, až ho zachrání někdo jiný. Musela tento rys jeho povahy přijmout a podporovat jej, protože právě dobré srdce ji na Jeffreym přitahovalo nejvíc. Neměl v nátuře otočit se zády k člověku v nouzi.

Skleněné dveře pohotovosti se otevřely a vyšel z nich Fred Bart, který si poklepával na kapsy. „Co vy tady, broučku?“ zvolal, když si všiml Sáry na lavičce. Vytáhl cigaretu, pak se na ni lítostivě usmál a zastrčil ji zpátky do kapsy.

„Copak, zabraná do myšlenek?“ zeptal se a bez vyzvání se posadil vedle Sáry. „Vypadá to na déšť, co?“

Zvedla oči k noční obloze a uvědomila si, že má pravdu. „Vypadá,“ přitakala.

„Leží tady moje sestra,“ vysvětlil jí, napřímil se a v úsměvu odhalil drobné rovné zuby. „Je ze mne strýc.“ Poplácal ji po rameni. Sára jeho přehnaně důvěrné gesto nekomentovala, protože se tvářil velice šťastně.

„Je to poprvé?“ zeptala se ho Sára.

„Kdepak! Už potřetí,“ řekl zvesela. „Vy jste na mimina jako pediatrička asi zvyklá, co? Překvapí vás vůbec někdy, jak jsou maličká? Úplně mrňavá.“

„Vždycky,“ přiznala Sára. Jeho štěstí ji rozptylovalo.

„Máte také nějaké mmě?“

„Nemám.“

„Tak to si nějaké rychle pořidte,“ doporučil jí nadšeně. „Já jsem měl čtyři manželky, ale ani jediné dítě,“ dodal. „Takže rozmazluji alespoň sestřiny caparty. Ale když to není vaše, není to ono.“ Zadíval se na parkoviště a hlas mu zesmutněl. „Oba rodiče mi umřeli. Mám už jenom Sissy.“

Sára sevřela rty. Odkdy jsou s Bartem nejlepší kamarádi?

„Jake pochází z velké rodiny,“ svěřil jí.

„Opravdu?“

„Má čtyři starší sestry. Měl ještě mladšího bratra Toma, ale ten asi před šesti lety umřel na předávkování.“

„To jsem nevěděla.“

„Jake z toho byl hrozně nešťastný. Myslím, že hlavně proto se dal k policii. A pak viděl, jak to tam chodí, jak se tím nikdo nechce zabývat. Tak se rozhodl ucházet o místo šerifa, aby s dealery trochu zatočil.“

Sára si pomyslela, že by si nejspíš měla okatě dělat zápisky. Fred Bart se zjevně pokouší cosi vzkázat Jeffreymu. Jake je hodný kluk. Zpráva přijata.

„To je jedno,“ řekl Bart, plácl se do kolen a vstal. „Nechcete někam svézt?“ nabídl se.

„Cekám na manžela,“ odpověděla a znovu se v duchu ptala, jak dlouho to Jeffreymu ještě bude trvat.

Bart na ni mrkl a poznamenal: „Ten má ale štěstí.“

„Já mu to vyřídím.“

„To bude fajn,“ odpověděl a usmál se na ni svými bílými zoubky. Pak se vydal k zelenému kombíku. Sára na něho zamávala a zašla do nemocnice.

Zapšklé recepční nevěnovala pozornost a rovnou zamířila do výklenku s automaty na občerstvení. Najednou dostala takový hlad, že by snědla i koně. Což bylo docela přiléhavé, protože většina jídel v nabídce obsahovala především koňské maso.

V kapse jí zazvonil Jeffreyho mobil. Vytáhla ho a místo pozdravu do něj řekla: „Kde jsi? Mám hrozný hlad.“

Na druhém konci bylo chvíli ticho a Sára už chtěla hovor ukončit, když se najednou ozval Lenin hlas: „To jsem já.“

Sára se na okamžik nedokázala překvapením ani pohnout. Přihlouple se rozhlédla, jako by čekala, že ze zdi najednou vystoupí Jake Valentine a telefon jí sebere.

„Kde jsi?“ zeptala se jí Lena.

„S Hankem v nemocnici.“

Lena nezareagovala hned. „Je v pořádku?“ zeptala se po chvíli.

„Není,“ odpověděla Sára. Očima hledala nějaké místo, kde by měla větší soukromí, ale nakonec si řekla, že bude nejlepší zůstat tam, kde je, aby neztratila signál. „Našli jsme ho u něho na zahradě. Někdo ho svázal a zbil. A pak ho tam nechal umřít.“

„Možná, že sám chce umřít.“

Sára nechápala, jak Lena může mluvit tak chladně. „Existují lidé, kteří by totéž tvrdili o tobě,“ kontrovala. „Jeffrey ví o Ethanoví.“

„Ten v tom není nijak zapletený.“

„Ty si vážně myslíš, že ti to Jeffrey bude věřit? Zítra chce jet do vězení. Nemůžu mu v tom nijak zabránit, ale jestli se mu něco stane, máš ho na svědomí ty. Slyšíš mne? Bude to na tebe.“

„Řekni mu…,“ začala Lena. „Řekni mu, že jsem za Ethanem jela, abych mu pověděla, že jsem byla na potratu.“

Sára údivem otevřela ústa.

„Dneska už by to malé bylo na světě,“ zašeptala Lena chraplavě. „Možná byste si je mohli osvojit.“

Sára se opřela o automat. Měla pocit, jako by ji někdo bodl do břicha.

Lena mluvila dál: „Vím, že nemůžeš mít děti, Sáro. Neštve tě, co jsem udělala? Nerozčiluje tě, že jsem otěhotněla, i když jsem o to vůbec nestála?“

Sáře se zalily oči slzami. Neměla s tou hrou začínat, když ji není schopná dotáhnout do konce.

„Hank mě odvezl na kliniku,“ pokračovala Lena. „Tam mi do těla strčili takovou kovovou věc a vyřízli to.“

„Nech toho, prosím tě,“ řekla Sára.

„Docela by mne zajímalo, jak to asi vypadalo, když to vytáhli,“ řekla Lena. „Ty to určitě víš, ne? Jsi přece doktorka. S mmaty pracuješ pořád.“

Sára se rozplakala. „Jak můžeš říkat takové příšernosti?“ zeptala se.

„Pověz Jeffreymu všechno, co jsem ti řekla,“ přikázala jí Lena. „Řekni mu, že jsi měla pravdu ve všem, co sis o mně kdy myslela nebo tvrdila. Nejsem hodná. Nestojím za to, aby mě někdo zachraňoval. Jed domů a Jeffreyho vezmi s sebou.“

„Vím, o co se snažíš,“ ujistila ji Sára a hřbetem ruky si otřela oči. Rozzlobilo ji, že se jí Lena pokouší manipulovat. Nehodlala se znovu stát jejím nedobrovolným komplicem. „Teď ses přepočítala. Tentokrát mě do toho nezatáhneš.“

„O to se ani nesnažím,“ odporovala jí Lena. „Nechci tě tady. Ani Jeffreyho. Je mi jedno, jestli to Hank přežije nebo ne. Chci jenom, abyste odsud oba odjeli a zapomněli na mne.“

„Pořád to na mě zkoušíš, vid,“ řekla Sára. „Ale já si s tebou hrát nebudu. Nemám na to buňky a nevím, jak tyhle tanečky fungují –“

Lena mlčela. Sára špicovala uši, jestli v pozadí nezaslechne nějaký zvuk, který by jí prozradil, odkud volá. Slyšela jenom kvílení připomínající raněné zvíře. Byla to Lena. Plakala.

Sára se snažila opanovat. „Kde jsi? Vyzvednu tě,“ řekla rozhodně.

Lena neodpovídala. Jenom plakala.

„Už toho bylo dost. Musíme tě najít.“

„Viděla jsi ji?“

„Koho jsem…?“

Lena se rozvzlykala. „Tu ženu… Z toho auta,“ vyjekla.

Sáru znovu v krku zalechtal zápach, který cítila při ohledávání mrtvé.

„Vzala sis ji na starost?“ vyptávala se dál Lena.

„Ano,“ ujistila ji Sára. „Samozřejmě, že ano.“

„Trpěla.“

„Já vím.“

„Hrozně trpěla, a to všechno kvůli mně.“

„Kdo to byl?“

„Něčí máma,“ rozplakala se Lena. „Také manželka. Kamarádka.“ Hlas se jí zadrhl. „Také byla něčí milenka,“ dodala.

„Proč tohle děláš?“

„Protože si to zasloužím. Měla jsi pravdu. Podělám všechno, na co sáhnu. Odjedte, dokud je čas.“

„Na co je čas?“

„Chceš, aby se Jeffreymu stalo totéž?“

„Co to…“

„Prostě odsud odjedte!“ zaječela Lena a položila telefon.

Sára si přitiskla mobil na hrud. Nedokázala se pohnout a srdce jí prudce bušilo. Šlo o Jeffreyho. Bála se o něho. Děsila se, že mu někdo něco udělá. V duchu ho na okamžik spatřila, jak leží na pitevním stole, stejně jako předtím ohořelá žena. Byl také celý spálený. Do očí jí znovu vstoupily slzy a celá se roztřásla.

„Doktorko Lintonová?“ ozval se za ní Don Cook. Měl na sobě uniformu a v ruce držel čepici.

„Co je?“ odpověděla a snažila se trochu sebrat. Netušila, jak dlouho za ní policista stojí.

„Není vám nic?“

„Ne,“ ujistila ho pevnějším hlasem. Na okamžik zavřela oči a pokusila se hroznou představu zaplašit.

„Jsem Don Cook. Nedávno jsme se viděli,“ vysvětlil jí a počkal, až přikývne. „Váš manžel mě požádal, abych pro vás dojel a zavezl vás do vězení.“

Nevěřícně na něho zazírala. „Mně tedy kvůli něčemu takovému nevolal,“ oponovala.

Cook pokrčil rameny. „Dostal jsem nařízeno, abych vás odvezl do vězení. Cekají tam na vás Jake s vaším manželem,“ prohlásil.

Sára ukázala na telefon ve své ruce a řekla: „Nejdřív mu zavolám.“

„Tak dobře,“ souhlasil Cook a ustoupil do čekárny, aby měla trochu soukromí.

Sára se podívala na Jeffreyův telefon. Nevěděla, co má dělat. Kdysi hrdě odmítala složitou techniku, ale ted si připadala jako zaostalá hlupačka. Věděla, že jeho telefon si pamatuje čísla volajících, ale nebyla si jistá, jestli při vytočení nového čísla náhodou nesmaže poslední příchozí hovor. Pokud Lena nevolala z tajné linky, jakýkoli telefonát by její číslo mohl vymazat.

Cook vykoukl zpoza rohu a zeptal se: „Nepotřebujete něco?“

„Nechala jsem mu vzkaz,“ zalhala Sára.

„Prima. Tak jedeme?“

Sára přikývla. Cook jí čepicí ukázal směrem k východu na znamení, že má jít před ním. Venku parkovala sanitka. Záchranáři, kteří do nemocnice dopravili Hanka, se opírali o zed a kouřili. Jakmile zpozorovali Sáru, přátelsky na ni zamávali.

Cookovo auto stálo na místě pro invalidy. Policista k němu přiskočil a otevřel před Sárou dveře na straně spolujezdce. Na sedadle ležela hromada zmačkaných sáčků od hamburgerů a několik plechovek od dietní coly.

„Omlouvám se za ten binec. Sedněte si dozadu, prosím,“ požádal ji Cook.

Sáře se zježily vlasy na hlavě. Bud začíná být skutečně paranoidní, anebo ji napadlo něco geniálního. „Nebude vám vadit, když pojedu sanitkou?“ zeptala se Cooka. Když spatřila překvapený výraz jeho obličeje, nasadila jeden ze svých přesvědčivých úsměvů. „Jenom se svezu.“

Se záchranáři se domluvila rychle. Hodně jim usnadnila Hankův převoz do nemocnice, a oba muži byli velice ochotní jí její službu oplatit. Do vězení to navíc trvalo pouhé tři minuty. Sára si mezi svalnatými záchranáři připadala trochu hloupě, ale věřila svému vnitřnímu hlasu.

Když ji vysadili na místě, Don Cook teprve vjížděl na parkoviště. Při pohledu na Sáru mávající odjíždějícím záchranářům se zamračil.

Vystoupil z auta a zabručel: „Ta kára snad není tak hrozně zmazaná.“

Sára potlačila nutkání omluvit se a tiše ho následovala do vězení.

„Tamhle má šerif kancelář,“ řekl jí Cook a ukázal na několik schodů. „Tedy pokud si nepřejete, aby vás tam nasměroval někdo jiný,“ rýpl si.

„To nebude potřeba, děkuji,“ odpověděla mu Sára a vyšla po schodech nahoru. Celou dobu cítila, že ji pozoruje. Zaslechla dětské hlasy a podívala se do vestibulu, odkud se k ní zvedly tři páry dětských očí. Dvě ratolesti ležely s roztaženýma nohama na podlaze a se zaujetím vybarvovaly omalovánky. Na druhé straně místnosti stála dospívající dívka. Její rozmrzelý výraz jasně vypovídal, že jejich hlídáním není nijak nadšená.

Sára se rozhlédla, aby očima vyhledala jejich matku, ale nikoho neviděla. Zrovna se na ni chtěla dětí zeptat, když se otevřely dveře a objevil se v nich Jeffrey.

„Tady jsme,“ řekl. Když si všiml Sářina ustaraného výrazu, ujistil ji: „Neboj, jsou v pořádku.“

Sára překročila jedno z dětí a přistoupila k manželovi. „Potřebuji s tebou mluvit,“ zašeptala.

Naznačil jí, aby mlčela a pospíšila si. Když zavřel dveře, nedal jí příležitost promluvit. „Máme nahlášenou pohřešovanou osobu,“ oznámil jí.

„Ženu?“

„Asi před dvaceti minutami sem přišel její muž. Larry Gibson.“

„Souvisí to nějak s naším případem?“

„Je to bratr Boyda Gibsona. Valentine tvrdí, že na něho nic nemá.“

Sára se zamračila, protože ji překvapilo, že Jeffrey Valentinovi důvěřuje. „Jak dlouho ji pohřešuje?“ zeptala se.

„Od minulé soboty.“

„Snubní prsten jsem na těle nenašla,“ řekla Sára, ačkoli věděla, že zlato se mohlo žárem roztavit. „Proč to přišel nahlásit až ted, když manželku postrádá už šest dní?“ zajímala se.

„Protože už takhle párkrát zmizela,“ vysvětlil jí Jeffrey. „Pila a také nějakou dobu brala pervitin. Je učitelka. Ty děti ve vestibulu jsou její.“

„Ježíšikriste,“ zašeptala Sára. Učitelka se třemi dětmi. Co to Lena říkala? Něčí matka a manželka. Kamarádka. Něčí milenka.

Jeffrey ustaraně vzal Sáru za paži a zeptal se jí: „Není ti něco?“

„Máš na telefonu hovor,“ řekla a vtiskla mu do ruky jeho mobil. „Od staré známé.“

Manžel prohledal nabídku a přitom Sáru informoval: „Frank se mi na to podíval.“ Myslel tím, že se Frank pokusil zjistit, komu Lena volala ze svého telefonu. „Od pondělí večer ze svého čísla volala jenom jednou, a to mně do motelu.“

„Povídala…,“ začala Sára, ale vyschlo jí v hrdle. „Povídala, že by se ti mohlo stát totéž, co té ženě v autě.“

„Byla by ti ochotná napovídat cokoli, jen aby nás odsud dostala,“ opáčil Jeffrey a zamračil se na telefon ve své ruce. „Neznámé číslo. Nejspíš se objeví na mém výpisu hovorů, ale bude to trvat tak den nebo dva.“

„Jeffrey…“

„Nejdřív se podíváme na tu pohřešovanou učitelku, ano?“ navrhl. „Všechno dobře dopadne, uvidíš.“

Sára přikývla, ale vůbec s manželem nesouhlasila. V mysli se jí znovu vynořila představa Jeffreyho na pitevním stole. Se sevřeným žaludkem kráčela chodbou před manželem a v uších jí nepřestávala znít Lenina varovná slova.

Chceš, aby se totéž stalo Jeffreymu?

Valentine seděl za svým psacím stolem a cosi psal na list papíru. Pravděpodobně sepisoval oznámení o pohřešované osobě, jež mu diktoval muž stojící před ním.

„Taková normální,“ říkal právě muž, v jehož hlase zaznívala obava smíšená se zlostí. „Já nevím, Jaku… Tak zkus popsat svou vlastní ženu. Nevím, jak je vysoká, ani kolik váží. Je prostě taková normální.“

„Chápu, Larry,“ uklidňoval ho Valentine. „Asi stokrát jsem ji viděl v kostele. Mohl bych ti poslepu říct, jak vypadá. Nevykládej si to nijak zle, ale je to pěkná ženská. Nebo ne?“

Muž se překvapeně zasmál, jako by na takovou maličkost zapomněl. Sáru zabolelo u srdce, když si vzpomněla na pitvu Larryho bratra. Co když žena v cadillaku opravdu byla jeho manželka?

„To se prostě nedá nic dělat, hezké ženské si člověk vždycky všimne,“ pokračoval Valentine. „Řekněme, že je asi sto šedesát centimetrů vysoká a váží kolem čtyřiapadesáti kilo. Na řidičáku je nejspíš uvedeno o pár kilo méně, ale známe ženské, že.“ Vzhlédl od formuláře a zamrkal na Sáru. Nepřipadalo jí, že by ji chtěl svádět, ale spíš jako by jí dával na srozuměnou, že jenom dělá svou práci. Jeho metoda fungovala, protože Larry Gibson se trochu uklidnil.

„Můžu tam tedy nechat tu váhu?“ zeptal se ho šerif.

Larry přikývl. „Jo, myslím, že váží kolem čtyřiapadesáti. Ted si vzpomínám, že jsem ji naposledy viděl asi ve dvě. Odvezla děti do kina, a když se vrátila, zavolala mámě. Slyšel jsem, jak jí říká, že se na ni zajede podívat.“

„Aha,“ pravil Valentine. „Tak mám dojem, že bychom se měli na maminku také kouknout.“

„Nakonec nikam nejela,“ vysvětlil mu Larry. „Zrovna se koupala, když jsem se jí ptal, jestli pojede za mámou. Povídala, že ne, že se u ní zastaví druhý den.“

Valentine zamlaskal a zavrtěl hlavou. „Ta také neví, co by,“ poznamenal.

„To jsem jí také říkal,“ přizvukoval mu Larry. „A pak povídala, že se možná půjde aspoň projít, a já na to, ať jde až později, protože v půl třetí začíná fotbal. A ptal jsem se, jestli s něčím nepotřebuje pomoct, protože pak se chci na ten fotbal dívat.“

„To hrála Georgie s Alabamou, ne?“ zeptal se Valentine, nejspíš aby si upřesnil čas. „To byl dobrý zápas.“

„To ano.“

„Slyšel jsi ji odcházet?“

„Slyšel,“ odpověděl Larry. „Zrovna před koncem poločasu jsem zaslechl, jak se zavírají dveře. Tak jsem si myslel, že šla na tu procházku.“

„Nemohly to být děti?“

„Ty seděly v kině na hororu, na který byla minulý týden reklama v novinách.“

Valentine si cosi poznamenal na papír. „Takže v prvním poločase. To by vycházelo asi tak kolem čtvrté, ne?“

„Jasně, to odpovídá.“

Sára se podívala na Jeffreyho, ale ten soustředěně naslouchal rozhovoru. Sáru napadlo, jestli na něho šerifova dovednost vytáhnout z ustaraného manžela podrobnosti zapůsobila stejně mocně jako na ni. Valentine se svými schopnostmi rozhodně nechlubil.

„Co to máš?“ zeptal se šerif Gibsona.

Larry na stůl položil malý kovový kufřík. Byl starý a oprýskaný. Pod zbytky tmavě modré barvy bylo vidět šedý spodní nátěr. Krabice byla zajištěná zrezivělým zámkem, ale Larry jej snadno otevřel. „Chtěl jsem, aby ses na to podíval,“ objasnil šerifovi a ukázal na obsah kufříku. Sára se předklonila a spatřila zašlou stříbrnou lžíci s ohnutým držadlem a několik nepoužitých injekčních stříkaček. Nádobíčko doplňoval kus alobalu, několik cigaretových filtrů a plynový kahan.

Larry se otočil, jako by si teprve ted všiml, že za ním Sára s Jeffreym stojí. „Asi šest měsíců nic nebrala,“ vysvětlil jim. „Tohle jsem přinesl ukázat,“ řekl a otočil se zpátky k Valentinovi. „Tobě, Jaku. Kdyby zase začala brát, kdyby odešla kvůli drogám, tak by si tohle vzala s sebou. Mám tu i psaníčko.“ Sáhl do krabice a vytáhl z ní taštičku od šperků plnou zašedlého prášku. „Kdyby s tím zase začala, v žádném případě by tohle nenechala doma. To sám dobře víš,“ řekl.

„Promiňte, že vás přerušuji, pane Gibsone, ale proč jste to přišel nahlásit až ted?“ zeptal se ho Jeffrey.

Larry se začervenal a sklopil zrak. „Nechtěl jsem ji dostat do maléru. Nejdřív jsem si myslel, že do toho zase spadla, takže jsem prohlédl celý dům, jestli z něj něco nezmizelo. Nechala tam všechny šaty a nevzala si ani kabelku.“ Podíval se na Sáru a dodal: „Když předtím utekla, pokaždé si něco odnesla. Věci, které se daly prodat. Televizi, dévédéčko, iPod… Ale kabelku doma nikdy nenechala. Ženské tohle nedělají.“

Sára přikývla na znamení, že má pravdu.

Larry znovu řekl Valentinovi: „Obvolal jsem všechny známé, zajel jsem k její matce i k její tetě Lizzii. Asi jsem prostě čekal, že se vrátí domů. Vždycky se vrátila kvůli dětem. Tahle droga…,“ dodal a ukázal na balíček, jejž držel v ruce, „člověku změní mozek. Přestane po ní normálně myslet. Moje žena někdy nevěděla, co dělá, nic víc. Jenom si to potřebovala odbýt, pak se vrátila a všechno zase bylo postaru.“

„Kde má auto, Larry?“ zeptal se ho Valentine.

„To je právě to. Stojí před domem. Jestli si jenom vyšla ven.“ Larry se odmlčel a zakryl si tvář rukama. „Zavolal jsem do školy a řekl zástupkyni, aby za ni sehnala suplování, protože dostala chřipku. Sue mi nejspíš nevěřila ani slovo.“ Ztěžka polkl a oči se mu zalily slzami. „V tom autě, co se našlo na hřišti, to nemůže být ona, Jaku. Není to poprvé, co utekla. Nemůže to být ona. Vůbec nevím, co bych si počal, kdyby…“ Mluvil vysokým prosebným tónem. „Boyd má zítra pohřeb. Říkal jsem si, že až se žena dozví, co se mu stalo, vrátí se. S Boydem to také nebylo úplně jednoduché, ale uměl se o sebe postarat. Pomáhal Charlottě, když jí bylo zle…“

„Můžu se podívat?“ zeptal se ho Valentine, který už kufřík držel v ruce.

Opatrně vyprázdnil jeho obsah na psací stůl. Propisovačkou odstrčil stříkačky, sáček drogy a zbytek nádobíčka. Pro člověka, který nepatřil k policistům nebo drogově závislým, tam nic zajímavého neleželo. Tak to alespoň připadalo Sáře. Valentine si zřejmě myslel totéž. Poklepal prstem na dno krabice, pak vzal nůž na dopisy a odchlípl jím plastový vnitřek kufříku. Ten byl tak starý a chatrný, že se rozpadl na kousky.

„Ale,“ pravil Valentine. „Copak to tu máme?“

Sára netušila, co našel, dokud to nevytáhl ven. Mezi prsty svíral dva napůl přeložené listy světle modrého papíru.

Valentine si dokumenty nejprve prohlédl a pak je podal Jeffreymu. S otisky prstů se nijak netrápil. Sára Jeffreymu četla přes rameno a poznala v dokumentech rodné listy. V současnosti tuto agendu vyřizovali lékaři, ale v sedmdesátých letech směli potřebné údaje vyplňovat sami rodiče. Měli šest dnů na vybrání jména a pak dokument odevzdali na matrice v nemocnici. Tam úředníci všechny údaje ověřili a poslali rodný list na městský úřad.

Měli před sebou rodné listy, jež Angela Adamsová vyplnila svým dvojčatům. Na spodním okraji byl jemným ženským písmem vyvedený její podpis. Sáře všechny údaje připadaly v naprostém pořádku, dokud si nevšimla kolonky nadepsané „Jméno otce“.

Lenina matka v ní uvedla Henryho „Hanka“ Nortona.

22

Lena ležela na břiše v trávě a fotografovala zchátralý sklad pod kopcem. V uplynulých osmačtyřiceti hodinách zdokumentovala veškeré dění v jeho okolí. Na místo přijížděla auta, tekly tudy peníze a drogy. V noci provoz ještě zhoustl. Nikdo z přítomných se zjevně neobával, že by na místo mohla dorazit policie. Z rádií duněl rap, s nímž se mísila country hudba. Kolem se procházely milenecké páry a mezi nimi se proháněli kluci na kolech. V jednu chvíli se tam objevilo policejní auto a všichni přítomní se pokusili schovat, ale většinou svému okolí nevěnovali pozornost. Do skladu a zase ven bez ustání proudily drogy.

Rovnou tam mohli tisknout peníze.

Před budovou zastavil bílý sedan, z něhož vystoupil jakýsi muž. Na nohou měl těžké boty, od nichž se mu při chůzi prášilo. Lena zachytila každý jeho pohyb. Muž vešel do domu a zabouchl za sebou dveře.

Léna odložila fotoaparát, podívala se, kolik je hodin, a poznamenala si:

22:15hod. CLINT přijíždí v bílém sedanu. Vchází do budovy.

Když Lena prve ležela na zádech na nemocniční posteli a čekala, až se objeví Jeffrey, zaslechla, jak se na druhém konci chodby hádají dva muži. Zakuklenec z předešlého večera oslovoval gaunera s červeným hákovým křížem Clinte. Lena okamžitě rozeznala Clintův hrubý hlas, který se rozléhal po chodbě. Zakuklence také poznala poměrně snadno. Mluvil jemně, skoro zpěvavě. „Poslouchej mě, Clinte,“ říkal. „Musíme se jí zbavit.“ Clint mu odporoval, že k zabití policistky nejdřív musí dostat povolení. Nakonec se na ničem nedohodli, ačkoli se handrkovali ještě dalších deset minut. Lena to věděla, protože měla vedle postele rádio s budíkem. Bezmocně ležela pod pokrývkou a ze všech sil se snažila uvolnit pásky, jimiž ji připoutali k lůžku. Rozedřela si přitom zápěstí.

Oba muži se nakonec vydali směrem k výtahu. Jejich okované boty zašoupaly na dlaždicích na podlaze.

Lena byla celá zbrocená potem. Do čeho se to Hank namočil? Ti lidé zaživa upálili Charlottu a utloukli Deacona Simmse. Bylo jen otázkou času, kdy si řeknou, že by Lenu rozhodně neměli nechat naživu. Koho by pak ještě odpravili? Koho by Lena mohla vystavit nebezpečí jenom proto, že strkala nos do cizích věcí?

Chudák Sára. Leně se až neskutečně snadno podařilo uniknout přes koupelnu v nemocnici. Dole v prádelně pak našla nějaké šaty. Ze skříňky jedné sestřičky vydolovala tenisky, které jí byly příliš velké. Objevila tam i peněženku a několik platebních karet, ale nechala je, kde byly. Místo nich si z kufříku na nářadí vzala šroubovák. Cestu do motelu si zkrátila přes les. Běžela tak rychle, jak jí to špatně padnoucí boty dovolily. Věděla jenom to, že jí zbývá velice málo času.

Pomocí šroubováku snadno odemkla zámek svého pokoje. Potom za sebou tiše zavřela dveře a nástroj hodila na stůl. Při běhu se celá zpotila, takže ze sebe shodila ukořistěné šatstvo a vzala si na sebe vlastní oblečení a boty. Popadla mobil i s nabíječkou a zpod matrace vytáhla pistoli, již tam předtím ukryla. Klíče od Hankova baru ležely na nočním stolku. Na prahu pokoje se na okamžik zastavila a rychle se ještě pro něco vrátila.

Saty a boty hodila do kontejneru před motelem a vydala se do Hankova podniku. Dva tisíce dolarů stále ležely v úkrytu za levnou whisky. Tentokrát si obnos bez sebemenších rozpaků vzala.

Znovu rychle proběhla lesem k Hankovu domu. Měla u sebe náhradní klíček ke starému mercedesu, jejž sebrala ve strýcově kanceláři. Motor naskočil až napotřetí. Když Lena zatáčela doleva, do Hankovy ulice právě z opačného konce vjíždělo policejní auto. Když Lena opustila Reese, podívala se, kolik je hodin. Z nemocnice utekla před necelou půlhodinou. Ještě před východem slunce se zabarikádovala v motelu na floridské straně státní hranice.

Padla jako podťatá do postele, ale vyčerpáním nedokázala usnout. Najednou jí začalo všechno docházet. Co viděla i co provedla.

Tehdy ji začali pronásledovat démoni.

Lena v posteli strávila skoro dvanáct hodin. Vstávala, jenom když potřebovala na záchod. Jakmile zavřela oči, spatřila před sebou Charlottu, jak na zadním sedadle cadillaku čeká, až ji pohltí plameny. Když si vzpomněla, jak kolem sebe zoufale mávala rukama a kopala do Lenina sedadla jako lapené zvíře… Nedokázala to pomyšlení snést.

Nechtěla vůbec nic cítit. Neřekla jí totéž Charlotta, když spolu naposledy mluvily v buňce na školním dvoře? Co potom dělala? Nejspíš odučila poslední hodinu a pak šla domů přichystat dětem večeři. Když se manžel vrátil z práce, políbila ho na uvítanou. Možná se spolu večer dívali na nějaký film v televizi. Zbývalo jí čtyřiadvacet hodin života. Jak je strávila? Co zrovna dělala, když si pro ni dopoledne přijeli gangsteři?

Lena začala znovu pročítat Charlottiny dopisy. Vrátila se pro ně do motelu, protože věděla, že je tam nemůže nechat. Ted byla šťastná, že je má, protože hodně vypovídaly nejen o pisatelce, ale o Sibyle. Charlotta byla laskavá a hodná žena. Možná se v životě dopustila mnoha chyb, ale tak strašlivou smrt si rozhodně nezasloužila.

V tom autě měla uhořet Lena. Chybovala mnohem víc a zasloužila si za to trest.

„Proč místo ní nezabili mne?“

Tuto otázku položila po telefonu Jeffreymu. Naivně se domnívala, že ho vyžene z města. Dokonce i Sára Lintonová věděla, že Jeffrey ji nenechá jejímu osudu. Když v telefonu uslyšela jeho hlas, měla pocit, jako by jí někdo zabodl do břicha nůž a pomalu jím otáčel. Chtěla mu povědět úplně všechno. Kde je, co se stalo Charlottě i jak jí Hank celé roky lhal. Sotva ho však uslyšela, zpanikařila. Lidé, kteří zavraždili Charlottu, je možná odposlouchávají. Mohli se na ně napojit přes mobilní vysílače. Mohli by Jeffreyho zabít, protože ví příliš mnoho.

Museli Lenu sledovat od chvíle, kdy vjela do města. Zachovala se hloupě. Kdyby byla chytrá, udělala by všechno jinak. Starostlivá neteř by se jednou podívala na strýce a okamžitě by k němu zavolala sanitku. Dobrá kamarádka by Charlottu Warrenovou nechala na pokoji. Férový člověk by se vrátil k hořícímu autu, usedl vedle ní a sdílel s ní strašlivý konec. Nepřihlížel by nečinně jejímu utrpení.

Lena by to možná udělala, kdyby se neobjevil mladý šerif. Jake Valentine, takové pitomé jméno. Nejspíš nad ním sám příliš nejásal, protože když se jí poprvé představil, stydlivě sehnul hlavu. Lena přitom spatřila něco, co viděl jen málokdo. Šerifovi na temeni řídly vlasy. Valentine si Lenina pohledu všiml a celý se začervenal. Přejel si rukou po plešatějícím místě a rychle si na hlavu nasadil čepici.

Jako by jim za zády nehořelo auto s mrtvou ženou na zadním sedadle.

Lena s ním vůbec nepromluvila. Byla v šoku. Hlavou se jí honily nejrůznější myšlenky. Vybavovaly se jí naprosto nečekané věci. Najednou si vzpomínala na fotbalové zápasy a různá shromáždění. Na škole se vždycky držela špatné party, která se pokaždé schovávala v davu nahoře na tribuně, aby mohla provokovat roztleskávačky nebo se rovnou vytratit.

Předešlé noci seděla v první řadě, nohou se opírala o kanystr a dívala se na hořící offroad. Cítila velký žár, jaký ještě nikdy nezažila. Ačkoli byla dobrých třicet metrů od ohně, kůže ji pálila, jako by se celý den rozvalovala na slunci. Krk jí svírala palčivá bolest, jako by se napila kyseliny. Když před sebou spatřila Jaka Valentina, jenž se ji snažil rozpovídat, nedokázala ze sebe vypravit jediné slovo.

„Co vám provedl?“ zeptal se jí Valentine. Lena netušila, na co se ptá, a mlčela.

Posadil se vedle ní a díval se na hořící auto. „Je mi jasné, že vás někdo uhodil. Takové podlitiny se člověku nenadělají, když upadne.“

Lena sledovala, jak po střeše auta tančí plameny. Nádrž už vybuchla. Šerifa slyšela, ale nerozuměla významu jeho slov.

„Musíte mi říct, co vám udělal. Pokud to bylo v sebeobraně…,“ začal Valentine.

Lena se na něho udiveně podívala. Otevřela ústa, ale v tu chvíli jí do nich zavanul horký vzduch a vysušil jí sliny.

Semkla rty a mlčky zírala na oheň.

Musela Jaku Valentinovi připočíst k dobru, že ji nespoutal. Přinejmenším za to mu byla vděčná. Ethan jí s potěšením svazoval ruce. Rád se k ní zezadu plížil, rukou jí zakrýval ústa a děsil ji k smrti. Ještě radši ji ovšem tloukl. Leně připadalo ironické, že jí Jake Valentine pomohl do policejního auta a viděl v ní přepadenou ženu, jíž ujely nervy. Přitom v ní dřímala ďáblice, která kolem sebe rozsévá smrt.

Jeffrey. Musí ho dostat z města dříve, než zmaří její plány.

Před opuštěným skladem v lese s řevem zastavila motorka. Lena přiložila fotoaparát k oku. Zhasla digitální displej, protože příliš jasně zářil do tmy. Navíc musí šetřit baterii. Když člověk netuší, kam na noc složí hlavu, nemůže počítat s tím, že tam najde zásuvku k nabíjení.

Noční oblohu osvítil jasný blesk a Lena se přikrčila. Už od brzkého odpoledne to vypadalo na déšť. Leně nevadilo, že může zmoknout. Bála se, aby ji nenašli. Uhle lidé se ke slídilům nechovali moc přívětivě.

Motorka ještě několikrát zaburácela a pak ztichla. Jezdec vešel do budovy, ale nevykráčel okamžitě s balíčkem drogy jako ostatní. Muž sice měl harleye, ale nebyl oblečený jako Pekelný anděl. Motorka mu nepatřila. Lena ve stroji okamžitě poznala miláčka Deacona Simmse. Jezdec byl přibližně stejně starý jako ona, měl hladce oholené tváře a vlasy pečlivě zastřižené na kratičkého ježka. Byl oblečený do sepraných džínsů, nažehlené košile a kožené bundy. Když sesedl z motorky, položil na sedadlo ochrannou přilbu. Několikrát se podíval do zrcátka na řídítkách a teprve pak zašel do budovy.

Lena mu ze zjevných důvodů dala přezdívku Harley. Věděla, že se jmenuje jinak a že to jméno mnoha lidem nahání strach. Ostatní se od něho drželi v uctivé vzdálenosti, z čehož Lena usuzovala, že spíš než obyčejný pěšák to bude plukovník.

Harley pro ni byl krysím vyzvědačem, který ji přivede rovnou do hnízda. Když se před dvěma dny vrátila do Reese, ze všeho nejdříve začala pátrat po Hankovi. Cesta z Floridy jí trvala dlouho a do města dorazila až v noci. Zaparkovala tři ulice od Hankova domu a došla k němu pěšky. Když zadními dveřmi vstoupila dovnitř, málem se pozvracela ze strašného zápachu. Nejprve jí prolétlo hlavou, že jeho zdrojem je Deacon Simms schovaný na půdě, ale stačil jediný pohled do koupelny, aby se dovtípila, že je to jinak. Někdo rozbil záchodovou mísu. Dům byl prázdný a z jeho stěn čišelo zoufalství a zmar.

Tehdy to Lena vzdala. Hank zmizel a Charlotta byla mrtvá. Z Leny se stal psanec. Přede dvěma dny se v nemocnici dva muži hádali, jestli ji mají zabít. A Ethan… Kdo ví, jestli s tím nemá něco společného?

Vyšla ven, aby se nad situací trochu zamyslela. Posadila se na jednu z krabic na zadní verandě, když vtom zaslechla motorku. Rachot jejích výfuků určitě probudil celou ulici, ale nikdo neotevřel okno, aby bezohledného jezdce okřikl. Lena se do rámusu zaposlouchala. Motocykl vjel na příjezdovou cestu a zaparkoval před Hankovým domem. Lena v něm podle zvuku bezpečně poznala Deaconův stroj. Stejně bezpečně věděla, že na něm nesedí jeho majitel.

Obezřetně se přikradla ke starému autu na zahradě a vsoukala se pod ně. Přitom si odřela záda o zrezivělou podlahu kabiny. Branka se s vrznutím otevřela.

Na stěně domu se rozsvítilo automatické světlo. Harley se na ně rozčileně podíval a zamrkal. Do zahrady za ním vstoupil Clint a zavřel za sebou branku.

„Ten se sem nevrátí,“ řekl nervózně Clint. „Drogy ho dorazí. Pořád musí mít stříkačku po ruce.“

Harley mu odpověděl s krátkým nosovým přízvukem, jenž prozrazoval jeho novoanglický původ. „To by ale byla příliš bezbolestná smrt, nemyslíš?“ otázal se svého kumpána.

Clint byl nervózní. „Pojdme odsud. V tom baráku stejně nic nenajdeme,“ řekl.

„Strašně rád bych si s ním promluvil. Zajímá mě, čeho chtěl dosáhnout,“ trval na svém Harley.

„Nemyslím, že to je zrovna nejlepší nápad.“

„A já nemyslím, že jsi v naší organizaci od toho, abys myslel.“

Clint byl mnohem silnější než Harley, ale když ho jeho mladší kolega chytil za rameno, ucukl. „Nějakou dobu už pana Nortona znáš.“

Clint zakroutil hlavou. Nejspíš dobře věděl, kam rozhovor směřuje. „Dělal jsem svou práci. Udělal jsem přesně to, co jste po mně chtěl,“

„Za ty roky sis k jeho rodině vytvořil pevné pouto,“

„To ne. To pro mne nic neznamená. Nemám oblíbence,“ odporoval Clint.

„Jak je tedy možné, že Nortonová neteř je ještě naživu?“ zeptal se ho Harley.

„Zakázal jste nám zabíjet policajty,“ odpověděl Clint opatrně. „Vydal jste na to dlouhodobý zákaz.“

„A ted se musíme vypořádat hned se dvěma. Jeden je na útěku a druhý se až moc zajímá o to, proč ten první utíká.“

„Omlouvám se. Nezvládl jsem to.“

„Jsem rád, že přiznáváš vinu, Clinte. Právě tvůj nedostatek iniciativy je důvodem, proč jsi v naší organizaci zatím nepostoupil výš,“ řekl Harley a otočil se k Hankovu domu. „A ted se podíváme, jestli se ti povedlo aspoň tohle.“

„Nebude to moje vina, jestli…“

Harley mlčel, ale výraz jeho obličeje hovořil za všechno.

„Omlouvám se vám,“ opakoval Clint hlasem, v němž zazníval strach a úcta. „Můžeme se dostat dovnitř zadními dveřmi přes kuchyň.“

Oba muži vešli do Hankova domu. Lena slyšela, jak procházejí místnostmi a přitom převracejí nábytek a rozbíjejí sklo. Podle jednoho otřepaného klišé existují dva typy lidí, vůdci a jejich nohsledi. Harley patří k těm prvním. Ethan ovšem také. Ti dva v žádném případě nemohou spolupracovat, protože ani jeden z nich nehodlá nikoho poslouchat. Nedokázali by se navzájem vystát. Kdyby se spolu ocitli v jedné místnosti, byli by jako dva kohouti na smetišti.

Dveře kuchyně se otevřely, objevil se v nich Harley a rychle sešel po schodech do zahrady.

Clint si hřbetem ruky otíral ústa, jako by se právě vyzvracel.

„Najdi ty policajty,“ vyštěkl na něho přes rameno Harley. „Oba. Zjisti, co vědí, a když ti odpoví uspokojivě, nějak je přesvědč, aby popojeli dál.“

„A když uspokojivě neodpoví?“

„Chce to trochu iniciativy, Clinte,“ řekl Harley a znovu svého nohsleda poplácal po rameni. Potom sklonil hlavu jako v modlitbě a pronesl: „Ó, bože pomsty, nechť se projeví tvá veliká spravedlnost.“

Clint se dál tvářil nejistě a tiše čekal, až Harley zvedne hlavu. Po chvilkovém otálení ho zavedl zpátky k brance.

Lena se po jejich odchodu vysoukala zpod nákladáku a vyběhla ze zahrady tak rychle, až se jí prudce rozbušilo srdce. Skočila do mercedesu a stáhla všechna čtyři okna, aby po cestě slyšela, kudy jede Deaconova motorka. Několikrát se musela vrátit, až nakonec objevila Harleye, jak před knihovnou čeká na zelenou. Před motocyklem stál bílý sedan, za jehož volantem zřejmě seděl Clint.

Sedan se na zelené rozjel doleva. Motorka pokračovala rovně a Lena se vydala za ní. Nerozsvítila a zpomalila, aby si jí Harley nevšiml. V ideálním případě se k pronásledování používají dvě auta, ale o takovém luxusu si Lena mohla nechat jenom zdát. Držela se co nejdál a doufala, že Harley nepatří k řidičům, kteří se neustále dívají do zpětného zrcátka. Lena do svého hleděla pořád. Clint se snadno mohl obrátit, aby se přesvědčil, že Harleye nikdo nesleduje.

Lena ovšem viděla, že se o ničem přesvědčovat nechce, protože silnice za ní byla prázdná. Když spatřila, že motorka zajela do jakéhosi opuštěného skladu, pokračovala dál až na kopec, odkud mohla nepozorovaně sledovat, co se děje dole.

Hlídáním skladu strávila dvě noci. Pak se trochu prospala ve škole a vydala se na dlouhou cestu do motelu na Floridě, aby si během dne všechno srovnala v hlavě. Druhého večera si s sebou vzala fotoaparát, jehož objektivem lépe viděla, kdo vchází do budovy a kdo z ní vychází. Samé známé tváře a několik nečekaných nováčků. Především díky nim Lena po příjezdu do Reese našla východisko ze své svízelné situace. Než ale mohla začít jednat, musela dostat Jeffreyho se Sárou mimo nebezpečí.

Za motel, digitální fotoaparát a benzín vyhodila jedenáct set dolarů z Hankovy železné zásoby. Hodlala najít čtyřiadvacetihodinový minilab, kde by si mohla nechat udělat snímky. Bylo to levné a Lena měla obrovské množství detailních záběrů všeho, co se v okolí opuštěného skladu odehrávalo.

Hank těm chlapíkům zjevně na něco přišel. Harleyova slova jí to jenom potvrdila. Když mluvil o Hankově pádu do propasti, v jeho hlase zaznívala pomstychtivost. Nikdo se nechce nikomu mstít, pokud se necítí ohrožený. Hank se nejspíš pokusil na Harley e vyzrát, ale ten ho přistihl při falešné hře. Anebo se pokusili využít jeho největší slabiny, jíž byla drogová závislost. Určitě jim zpočátku vzdoroval, ale jakmile začal znovu fetovat, snadno se vzdal.

Lena nemá takové slabiny jako strýc, zejména pokud se týká drog. Jediné, co si od své akce slibuje, je svoboda. Nechce spravedlnost ani peníze. Neprahne po pomstě, ačkoli Charlottina a Deaconova smrt po odplatě volá. Lena na ně ale ted nemůže myslet, protože musí ochránit ty, již zůstali naživu. Po Charlottě zbyla rodina. Lena kromě ní musí myslet i na Hanka, Sáru a Jeffreyho. Nemůže si dovolit blafovat. Nezáleží na tom, jestli za vším stojí Ethan nebo někdo jiný. Ráno hodlá vyložit všechny karty na stůl.

Pokud při ní bude stát Štěstěna, třeba se jí podaří zachránit několik životů. Možná při svém vabanku přijde o život, ale třeba to tak má být.

23

Jeffrey už zapomněl, jaké to je cítit se po probuzení jako lidská bytost. Nedělal si sice velké iluze o tom, že hotel Holiday Inn v georgijském městě Beaulah bude vzorem hygieny, ale momentálně pro něho bylo nejdůležitější, že alespoň vypadá čistě. Postel pokrývaly bělostné povlaky, polštáře byly nadýchané a lákavé. Koberec někdo pořádně vyluxoval, takže se Jeffreymu nelepil k nohám, když po něm přešel. Hotelová služba dokázala přinést čerstvé teplé jídlo a personál působil spokojeně. Přinejmenším mu žádná z pokojských sprostě nevynadala. Ze všeho nejlepší ovšem byla koupelna, jež Jeffreymu po předchozích zkušenostech připadala božská. Sprcha v ní měla pořádný tlak a záchod při splachování nevydával zlověstné zvuky.

Sára jeho pocity nejspíš sdílela. Spala tak tvrdě, že ji musel vzbudit a ujistit se, že jí nic není. Když už byla vzhůru, přesvědčil ji, aby znovu neusínala. A pak ještě jednou. Když do pokoje skulinou mezi závěsy dopadly první sluneční paprsky, ležela vedle něho celá vyčerpaná, ovíjela ho nohou a její hlava spočívala na jeho hrudi. Jeffrey ji pohladil po paži. Bez Sářiny pomoci se nedokázal odpoutat od myšlenek na události předchozích dnů. Sára se v něčem změnila, ale Jeffrey přesně nevěděl, v čem. Při sexu ted byla mnohem náruživější. Jeffreymu v jednu chvíli připadalo, že se k němu tiskne spíš ze strachu než z vášně.

Výbuch v Hankově baru ji vyděsil. Aby ne, vždyť Jeffrey sám z něj měl husí kůži. Pořád mu nešla z mysli Valentinova manželka, která odmítá mít děti, dokud si nebude jistá, že budou mít živého tatínka. Kdyby Jeffreymu ve Valentinových letech někdo řekl, že jednou adoptuje dítě, vysmál by se mu. Vždycky si představoval, že zestárne se Sárou, ale o společné rodině nikdy neuvažoval. Ted k ní měl blíž, protože mu připadalo, že na ně čeká něco mnohem úžasnějšího než jenom týdny v práci a víkendy v posteli. Cítil se Hank Norton stejně, když se začal starat o Lenu se Sibylou? Prohloubil se jeho vztah k dvojčatům pokrevním poutem?

Na nočním stolku ležel Jeffreyho mobil. Poněkolikáté se na něj podíval, aby se ujistil, že má pořádný signál a baterie je plně nabitá. Celou noc pršelo. Byl to silný, prudký déšť, jehož kapky zuřivě bubnovaly do oken. Ted za hustými závěsy svítilo slunce. Jeffrey doufal, že se mu v novém dni konečně trochu rozjasní. Musí se rozhodnout, jestli se bude dál snažit pomoci Leně, anebo zda se s manželkou seberou a odjedou domů.

Předchozího večera mu Sára po cestě do hotelu do nejmenších podrobností popsala, co jí Lena řekla do telefonu. Snažila se to zlehčit, ale Jeffrey jasně chápal, že ji Lena ťala do živého. O její interrupci nic nevěděl. Skutečnost, že o ní Lena schválně řekla Sáře, pro něho byla velmi pádným důvodem k tomu, aby se k ní obrátil zády a nikdy s ní už nepromluvil. Právě Sára mu kupodivu radila, aby se pokusil číst mezi řádky. Měla zkušenosti s dětmi a domnívala se, že Lenina zraňující slova byla jenom průhlednou zástěrkou snahy dostat je oba z města. Nakonec poznamenala, že by možná bylo moudré ji pro jednou poslechnout.

Ani jeden se nemohl vyrovnat s tím, že Hank Norton může být Leniným biologickým otcem. Jeffrey, jenž vyrostl ve střední Alabamě, znal několik vtipů, v nichž se mluvilo o „strýčkovi, tatínkovi“, ale na žerty ted nebyla vhodná doba. Jak Lena zareaguje, až to zjistí? Nebo o tom už ví? Mlčela na fotbalovém hřišti, kde ji objevil Valentine, právě proto? Měla smrt Charlotty Warrenové něco společného s Leniným nejasným původem?

Larry Gibson jim prozradil něco o manželčině známosti s Lenou. Charlotta se na střední škole přátelila s její sestrou Sibylou. Postupem času se přestaly stýkat, jak to u podobných přátelství bývá, ale nejspíš se zase daly dohromady. Jinak by se Lena neocitla na fotbalovém hřišti.

Jeffrey se podíval na stíny na stropě a naslouchal Sářinu dechu. Brněla mu paže, a tak se od manželky opatrně odtáhl a vstal z postele. Budík ukazoval čtvrt na osm a minutu, ale Jeffrey měl pocit, jako by spal deset hodin. Když se ubytovávali, požádali recepčního o pokoj v nejvyšším patře. Nechtěli to říct nahlas, ale oba si přitom mysleli, jak příjemné bude usínat s vědomím, že oknem v desátém patře nikdo nemůže prohodit mrtvolu. Jediným volným pokojem tak vysoko bylo malé apartmá, jež představovalo zbytečný luxus, ale Jeffrey byl přeochotný vyhodit za ně nekřesťanské peníze.

Apartmá nijak nepřipomínalo přepychové pokoje z televizních novel. Sestávalo jenom ze dvou pokojů propojených dveřmi.

V ložnici se nacházela postel a ve vedlejší místnosti byla pohovka, dvě křesla a televize. Jeffrey přijímač zapnul a stáhl zvuk. Na obrazovce se objevili dva reportéři a asi deset minut spolu hovořili na fotbalovém hřišti. Pak se vsadili, kdo dřív doběhne k zpravodajskému pultu, a vyrazili. Jeffrey přeladil na jiný kanál a chvíli sledoval zprávy CNN běžící ve spodní části obrazovky. Potom znovu přepnul na zprávy. Byly v podstatě stejné, takže Jeffrey projel všechny dostupné programy, až se nakonec zastavil na Discovery, kde stál muž s paží až po rameno zastrčenou v kravské řiti.

Jeffrey nechtěl blokovat svůj mobil, a tak vzal sluchátko telefonu vedle pohovky a s pomocí telefonní karty zavolal domů, aby si poslechl, jestli nemají nějaké vzkazy. Nikdo jim nevolal, takže zavěsil a vytočil číslo své policejní stanice. Zadal kód, aby se dostal do hlasové schránky v práci. Našel v ní šest zpráv. Tri byly od starosty, jenž se zajímal, proč Jeffrey ještě nechytil mladistvé výtržníky,’kteří u něho v ulici převracejí popelnice. Další dvě zanechal okresní zástupce, který se ptal na podrobnosti několika případů, jež se v nejbližší době měly řešit u soudu. Autorem posledního záznamu byl Frank Wallace. Povídal, že si poslechl předchozí zprávy a o všechno se postaral, včetně zatčení skupiny výrostků převracejících popelnice. Frank chtěl svému nadřízenému jenom sdělit, že vůdcem chuligánů byl starostův dospívající syn. Jeffrey s úsměvem zavěsil.

„Nazdar,“ ozvalo se za ním. Ve dveřích stála Sára. Hodila na sebe Jeffreyho košili, ale nechala ji rozepnutou, takže se jí rozevírala a Jeffrey viděl všechny obdivuhodné křivky jejího těla.

Pokusil se naoko zastavit pochvalné zamručení, jež se mu dralo z hrdla.

Sára se usmála, přitáhla si košili k tělu a přistoupila k manželovi. „Měl bys ještě spát,“ vyčetla mu jemně.

„Ty také,“ opáčil.

Posadila se vedle něho a zastrčila si košili pod sebe. Podívala se na televizi a pokrčila nos. „Co to je? To má být nějaké porno se zvířaty?“ zeptala se.

Jeffrey televizi vypnul a řekl: „Chceš se vrátit do postele?“

„Chci se vrátit domů.“

„To já také. Chci, aby ses vrátila domů.“

Sára k němu pomalu obrátila obličej a zády se opřela o pohovku. „Nech to na mně,“ navrhla Jeffreymu. „Bude se mnou ochotný mluvit spíš než s tebou.“

Mluvila o Ethanovi. Dokázala Jeffreymu tak dobře číst myšlenky, až ho to někdy děsilo. „Nedovolím své ženě, aby šla do vězení,“ zamítl její nápad.

„Své ženě,“ opakovala po něm se zvednutým obočím. „Copak mne vlastníš?“

Nechtěla, aby jí na to odpovídal, protože věděla, že to tak je. Patřil mu z ní každičký kousek.

Jeffrey ji vzal za nohy, položil si je do klína a začal je masírovat. „Nemáš ponětí, jak to ve vězení vypadá, Sáro,“ řekl. „Jaká je tam špína a jaké se tam dějí násilnosti.“

„Myslíš, že se tam kvůli mně strhne nějaká výtržnost?“ Sára se té představě zasmála, ale Jeffreymu to nijak legrační nepřipadalo.

„Kdykoli tam vejdeš, nasazuješ vlastní krk,“ řekl jí. „Dozorci to tam řídí jenom proto, že jim to vězni dovolí. Situace se může velice snadno změnit, zvlášť pokud se kriminálníkům něčeho zachce. Může se stát cokoli, obzvlášť v případě gaunera Ethanova typu, který nemá co ztratit.“

„Ale má, a hodně,“ oponovala Sára. „Zbývá mu odsedět jenom devět let. Každé dva roky žádá o podmínku. Vždycky existuje možnost, že někoho v komisi obalamutí a dostane se ven dřív. Přece si to před komisí nepokazí jenom kvůli tomu, aby mě dostal.“

„Tebe ale dostat nechce,“ připomněl jí Jeffrey.

Oba věděli, že když Ethana nechal zavřít, zpečetil si tím osud. Sára pevně stiskla rty a tiše řekla: „Nejezdi tam, prosím tě.“

„Nepojedu, ale jenom když mi slíbíš, že se ještě dnes vrátíš domů,“ odpověděl Jeffrey.

Sára znovu zvedla obočí a zeptala se: „A co mám udělat, až ti večer zavolám a ty mi povíš, žes mi lhal a byl jsi tam?“

Jeffrey jí prsty přejel po klenbě nohy.

Sára pokračovala klidným, rozumným tónem: „Slíbila jsem ti podporu, ale tohle je naprostá hloupost. Vždyť vůbec nevíš, jestli má Ethan s Leninými problémy něco společného. Pro svou návštěvu udala dostatečně pádný důvod,“

„Vyskytlo se tu až příliš mnoho náhod,“ odpověděl Jeffrey. Nechápal, proč na něho ještě nezačala křičet. Uměl si poradit s jejími záchvaty vzteku, ale s její logikou se vyrovnat nedovedl. „Musím si to zjistit sám,“ dodal.

„Chápu,“ řekla Sára. „Ale ty si opravdu myslíš, že Ethan Green si sedne na zadek a začne se ti svěřovat? Jestli o Leniných potížích něco ví, myslíš, že ti to poví?“ Najednou mluvila prosebně. „Nenávidí tě, Jeffrey. Sotva tě uvidí, pokusí se tě zabít. Sám jsi mi před chvílí řekl, jaké ve věznicích vládne násilí a že dozorci vlastně nad vězni nemají žádnou moc. Co se stane, pokud se jeden z nich podívá na druhou stranu, až půjdeš po chodbě? Co bude, jestli si Ethan s sebou přinese pistoli a rozhodne se to s tebou skoncovat sám?“

„Miláčku, nerad se bráním zrovna takhle, ale kdyby mě Ethan Green chtěl zabít, už bych dávno prděl do hlíny,“ řekl Jeffrey. Sáře vstoupily slzy do očí, ale manžel pokračoval: „Lena mlčí jako hrob a já někde potřebuji zjistit, o co jde.“

„Ty myslíš, že Ehthan Green ti všechno naservíruje na stříbrném podnose? Kdo z nás dvou je naivní?“ zeptala se Sára, napřímila se a vzala Jeffreyho za ruku. „Nejezdi za ním, prosím tě.“

Jeffrey se podíval na její ruce svírající jeho dlaň. Sára na operačním sále pracovala před mnoha roky, ale stále měla ruce chirurga. Měla dlouhé a jemné prsty, v nichž se zároveň skrývala síla. Kdyby v tom okamžiku někdo vstoupil do jejich pokoje a chtěl po něm, aby mu popsal, co mu na Sáře připadá důležité, začal by jejíma rukama.

„Do vězení tě s sebou nevezmu,“ prohlásil.

„Takže mne tady necháš?“

„Vysadím tě u nemocnice. Vím, že se chceš jít podívat na Hanka. Až pojedu zpátky, zastavím se tam pro tebe, ano?“

Sára se na něho ani nepodívala.

Jeffreyho mobil začal vibrovat a poskakovat na konferenčním stolku. Jeffrey vyskočil, telefon chytil a podíval se na číslo na displeji.

„Prosím, Tolliver,“ řekl do mobilu.

„Tady Jake,“ řekl na druhé straně Valentine. „Mám tady Lenu. Právě se sama přišla udat.“

24

Sára většinu cesty do Reese protelefonovala. Snažila se zjistit, kde Hank Norton leží. Okresní nemocnice dodržela svůj slib a hned ráno pacienta přemístila do většího zdravotnického zařízení. Jediným zádrhelem byla skutečnost, že se nevědělo, do kterého. Sára obvolala všechny nemocnice v nejbližším okolí. Nakonec se jí podařilo dostat k telefonu skutečného odborníka z oblastní Nemocnice svátého Ignáce, která ležela asi hodinu cesty od Reese v opačném směru, než bylo vězení. Když Jeffrey zastavil před vězením, Sára zrovna naslouchala přesným informacím o Hankově stavu, jež jí sdělovala zdravotní sestra z jednotky intenzivní péče.

„Děkuji vám,“ řekla Sára do telefonu, ukončila hovor a přitiskla si mobil na hrud. „Je stabilizovaný,“ řekla manželovi.

Jeffrey zaparkoval a pravil: „Tak to je dobré, ne?“

Sára přikývla, ale nebyla si tak jistá. Jako lékařka věděla, že k pacientovu uzdravení nestačí jenom kvalitní péče. Nemocnému častokrát dodala sílu podpora jeho rodiny. Někdy mu dokonce dodala sílu k životu. Hank Norton se právě ocitl v kritickém bodě. Pokud si bude myslet, že na všechno zůstal sám a Lena se o něho nepostará, možná boj o život vzdá.

Jeffrey vystoupil z auta a otevřel Sáře dveře. Usmála se na něho sevřenými rty a vstala. Když spolu kráčeli do suterénu policejní stanice, kde se nacházelo vězení, nepouštěla manželovu ruku.

Sára celou cestu do města věděla, že s ní Jeffrey chce mluvit. Stejně dobře věděla i to, že jí nepotřebuje nic vysvětlovat. Cítil se provinile. Sára neměla chuť poslouchat nějaké výmluvy. Zajet do vězení se Jeffrey rozhodl už v motelu, když zjistil, na jaké číslo odtud Lena volala. Ted se své rozhodnutí jenom chabě pokoušel ospravedlnit. Sára cítila, že by ho měla podpořit, ale nehodlala se tvářit nadšeně.

„Nemocnice je hodinu cesty na opačnou stranu, než potřebuješ,“ řekla mu.

Jeffrey jí otevřel prosklené vstupní dveře a opáčil: „Já vím,“

Na recepci čekal Don Cook, který se na rozdíl od jejich prvního setkání vůbec netvářil vyrovnaně. Seděl na židli, jako by spolkl pravítko, ruce měl založené na prsou a zcela zjevně zuřil.

Jeffrey se na něho povzbudivě usmál a řekl: „Přijeli jsme za Lenou Adamsovou.“

„Já dobře vím, proč jste přijeli,“ vyštěkl Cook.

Na schodech se ozvaly kroky a objevil se Jake Valentine. Když spatřil Jeffreyho se Sárou, zastavil se. Měl na sobě uniformu, opasek se zbraní a na hlavě pevně naraženou čepici. Sára očekávala, že šerif bude zářit spokojeností, protože má svou vězeňkyni zase zpátky pod zámkem, ale Valentine se tvářil velice nasupeně.

„Brýden,“ zahučel směrem k Sáře a posunul si čepici z čela. Potom oznámil Jeffreymu: „Zrovna ji propouštíme.“

Jeffrey se Sárou jednohlasně vykřikli: „Cože?“

Valentine přimhouřil oči, jako by mu jejich reakce připadala neupřímná. „Její roztomilý právník zatlačil na soudce, aby ji pustil. Až do soudu kvůli útěku před policií zůstává na svobodě,“ řekl. Potom se obrátil na svého zástupce: „Prosím tě, přived ji, Done.“

Cook se vstáváním záměrně nespěchal a všem přítomným dával okatě najevo, že se mu vývoj událostí nijak nezamlouvá. Potom odešel pancéřovými dveřmi vedoucími k celám.

„Jak je to možné, Jaku?“ zeptal se Jeffrey šerifa, sotva Cook odešel.

„Byla zavřená necelých deset minut, když mi zavolal soudce, abych s ním ještě jednou pořádně prošel zatykač,“ odpověděl Valentine. Na chvíli se odmlčel, jako by potřeboval čas na uklidnění. Potom pokračoval: „Zprostil ji všech obvinění a dal mi to pěkně sežrat. Musel jsem ho uprosit, aby na ni vydal soudní zatykač kvůli tomu útěku. Kdybych za pátrání nevyhodil tolik peněz, možná by ji zprostil i toho.“ Položil ruku na zbraň. „Můžete mi vysvětlit, o co tady jde?“ zeptal se jich.

„Já o tom vím tolik, co vy,“ odpověděl mu Jeffrey.

Valentine přistoupil k hlavním dveřím a vykoukl na parkoviště. Venku se začínal tvořit lehký opar. Šerif pohlédl na Jeffreyho se Sárou, pak se otočil a zadíval se na jejich BMW před budovou.

„Takové fajnové auto vás muselo stát pěkných pár dolarů,“ poznamenal.

Sára se naježila a Jeffrey Valentinovi řekl: „Doktoři dost vydělávají.“

„O tom nepochybuji,“ přitakal šerif. Stál k nim zády a Sára si vzpomněla, jak Jeffreyho napadl prvního večera před nemocnicí. Jeffrey si zřejmě vzpomněl na totéž, protože si stoupl před Sáru.

„Proč jste soudci dovolil, aby ji propustil?“ zeptal se Valentina. „Mohl jste se mu přece postavit. Nemusel jste na něho brát ohled a zavolat GBI.“

„Tohle všechno mne také napadlo, to mi věřte,“ opáčil Valentine a otočil se. „Ale pak jsem dostal takovou zprávu.“

„Jakou zprávu?“

Šerif sáhl do zadní kapsy kalhot a vytáhl z ní složený kus papíru.

Jeffrey si od něho zprávu vzal a rozložil ji. Sára se mu podívala přes rameno a spatřila větu napsanou velkými tiskacími písmeny: NECH TO PLAVAT NEBO ZEMŘEŠ.

Valentine si papír vzal zpátky a znovu jej složil. „Je celkem jasné, co musím udělat. Nehodlám skončit jako AI Pfeiffer, který se podělá pokaždé, když mu někdo zaklepe na dveře.“

Manžele jeho slova šokovala. Jeffrey se otázal: „Vy to prostě vzdáte? Necháte to těm darebákům projít? Dva lidé jsou mrtví, Jaku. A Charlotta Gibsonová učila ve stejné škole jako vaše Myra.“

„Vy mi tak budete něco vykládat, zrovna vy. Vaši podřízenou zastupuje jeden z nejznámějších právníků, kteří obhajují překupníky drog v celé oblasti,“ vyjel na něho šerif a znechuceně zakroutil hlavou. „Tak to vypadá, že jsem se tehdy trefil, co?“ Postoupil o několik kroků vpřed a zmenšil tak vzdálenost mezi sebou a Jeffreym. „Pro případ, že vám to není jasné, pochybuji o vaší bezúhonnosti, pane. Skočíte po mně a rozbijete mi hubu rovnou, nebo počkáte, až se k vám otočím zády?“

Jeffrey jeho slovům nevěnoval pozornost. „Ted už si nemůžeme jen tak hrát, Jaku. Musíte sem zavolat někoho z GBI.“

„Už jsem to udělal,“ přiznal Valentine. „Řekněme, že jsem tím splnil svou poslední oficiální povinnost jako šerif.“

„Cože,“ přerušil ho Jeffrey. „Vy jste odstoupil z funkce?“

Valentine přikývl. „Možná to byla předposlední povinnost. Tou poslední bylo propuštění vaší vyšetřovatelky na svobodu. Myslím, že byste ji odsud měl co nejdřív dostat a sám byste měl na tohle město rychle zapomenout.“ Podíval se Jeffreymu přes rameno a poznamenal: „Jak vidím, tak my o vlku…“

V otevřených dveřích stála Lena a za ní se šklebil Cook. Lenin obličej zdobily tmavé podlitiny a oči měla rudé. Když spatřila Jeffreyho se Sárou, viditelně se rozčílila. „Co tady dělají?“ zeptala se.

Jeffrey si jí nevšímal a řekl Valentinovi: „Pojdte se mnou na chvíli ven, ať to dořešíme.“

„Velice rád,“ odpověděl šerif a rozmáchlým gestem otevřel dveře.

Sára je sledovala prosklenými dveřmi. Opar venku se změnil v mrholení, ale ani jeden z mužů na to nedbal. Jeffrey zůstal stát na chodníku, zatímco Valentine se šel ještě jednou pořádně podívat na Sářino auto. Sára se styděla a zároveň zlobila, že vozu věnuje takovou pozornost. Pokud se šerif domnívá, že se Jeffrey topí v penězích, klidně se může podívat na jejich daňové přiznání.

Pancéřové dveře za jejími zády se zabouchly. Don Cook odešel a Sára s Lenou osaměly. V místnosti najednou začalo být dusno.

Lena promluvila ostrým, úsečným tónem: „Okamžitě musíš Jeffreyho dostat pryč.“

„To bude docela jednoduché,“ odvětila Sára a nespouštěla oči ze svého tvrdohlavého manžela, jenž postával venku v dešti. „Jeffrey totiž hodlá jet za Ethanem.“

„Nesmíš mu to dovolit,“ řekla Lena.

Sára se nevěřícně zasmála. „Nevím, jestli si ještě vzpomínáš na svůj proslov v nemocnici, Leno, ale zakazovat něco Jeffreymu je nejlepší popud k tomu, aby to udělal. Výhrůžky zabírají.“

Lena si něco zamumlala pod vousy.

Sára většinu slyšela, ale přesto se otázala: „Co jsi říkala?“

„Nic.“

„Příště nehuhlej tak zřetelně.“

Lena přistoupila blíž a zastavila se kousek od Sáry. „Říkala jsem, že je umanutý a vůbec nekouká kolem sebe,“ opakovala. „Musíš ho odsud dostat. A to hned.“

„A nechceš mi poradit, jak to mám udělat?“

„Prostě mu nakaž, aby odjel.“

Sára zavrtěla hlavou. „Ty se v lidech vážně nevyznáš,“ prohodila.

„Myslíš, že urážky to vyřeší?“

„Co by měly vyřešit?“ zajímala se Sára. „Probrat ženu, která uhořela zaživa? Nebo muže, kterého někdo zabodl? Nebo tvému stryci pomoci utéct hrobníkovi z lopaty?“

Lena stiskla rty a nenávistně se na Sáru zadívala.

„Scény si nech na jindy,“ okřikla ji Sára. „Tohle znám z práce. Takhle se na mne dívají matky, když jejich batolatům píchnu injekci.“ Potom si založila ruce v bok a řekla: „Pověz mi, Leno, byla Charlotta Gibsonová tvoje kamarádka?“

Lena na ni dál ypřeně hleděla, ale Sára viděla, že její odpor začíná slábnout.

„Tak byla?“

„Ano,“ vypravila ze sebe konečně Lena.

„Jestliže ona byla tvá kamarádka, tak lituji tvé nepřátele.“

Lena se konečně podívala stranou a řekla smířlivějším tónem: „Snažím se vás oba ochránit. Potřebuji jeden den, nic víc. Věřte mi a odjedte odsud.“

„Nejdřív nás sem zatáhneš a namočíš do těchhle…, těchhle… sraček, jinak to nazvat nedovedu. A ted si myslíš, že se to jednoduše vyřeší, protože sis to usmyslela?“ vybuchla Sára. Podívala se na parkoviště a spatřila Valentina s Jeffreym, jak kráčí ke dveřím policejní stanice. „Je do toho nějak zapletený Ethan?“ zeptala se Leny.

Lena se na Sáru zadívala, jako by se snažila přijít na odpověd, kterou by dosáhla svého.

„Tak dělej,“ vyjela na ni Sára. Valentine stál několik kroků ode dveří a Jeffrey byl v těsném závěsu za ním. „Má s tím něco společného Ethan?“

„Nevím,“ odpověděla Lena, zavrtěla hlavou a přitom pokrčila rameny. „Asi ne. Nemám ponětí.“

„Co se stane, když za ním Jeffrey pojede? Jak to změní situaci? Zlepší se, nebo se zhorší?“

„Já vážně…“

Valentine otevřel dveře a Jeffrey za ním vstoupil dovnitř.

Lena neotálela. „Od Ethana se drž dál,“ řekla Jeffreymu.

Ten se nejprve podíval na Sáru, jako by se pokoušel odhadnout, na čí straně stojí. Sára udělala stejné gesto jako předtím Lena. Zavrtěla hlavou a pokrčila rameny. Možná, že se Lena přece jen trochu vyzná v lidech. Sára ji vlastně sama navedla, pokud člověk chtěl Jeffreyho přimět k činu, nejlepší bylo zakázat mu ho. Jestliže Lena šéfa tolik potřebuje dostat z města, pak si může být jistá, že cesta do vězení mu zabere celý den.

„Ethan s tím nemá vůbec nic společného,“ řekla Lena svému nadřízenému.

Jeffrey se jí zeptal s povýšeným úsměvem, který Sára nesnášela: „Opravdu?“

„Tohle řeším já,“ pověděla mu Lena. „Ty odjed, Jeffrey. Do téhle věci ti nic není.“

Jeffrey se nepřestával usmívat, ale v jeho hlase zazníval varovný tón: „Jsi snad moje nadřízená, Leno? Nějak ti narostl hřebínek, když tě zastupuje takové právnické eso.“

Lena sklopila hlavu. Sára se od ní pokusila odvést Jeffreyho pozornost, a tak se obrátila k šerifovi s dotazem: „Máte ještě Lenino auto na policejním parkovišti?“

Valentine přikývl.

„Mohl byste nás tam zavézt, abychom je mohli vyzvednout?“

Valentina její požadavek zjevně překvapil. „No, zrovna jsem… ehm…“

Lena ho přerušila: „Ráno jsem nechala před Hankovým domem jeho auto. Můžeme jet s ním. Je to sem blíž.“

Sára nečekala na šerifovy výmluvy a řekla Jeffreymu: „Vezmeme si s Lenou Hankovo auto a pojedeme za ním do nemocnice. Až skončíš, můžeš mne tam vyzvednout.“

Jeffrey zaťal zuby. Kývl ke dveřím a Sára ho následovala. Venku se znovu utvořila mlha, jež s sebou přinesla stísněnou náladu. Jeffrey mlčky došel k autu a z přední přihrádky vytáhl Sářin mobil. Zapnul jej a zadíval se na jeho displej. F*řitom manželce řekl: „Cesta do vězení mi bude trvat několik hodin. Odhaduji, že další hodinu mi zabere vyplňování papírů.“ Podal jí telefon. „Zavolám ti, až budu vyjíždět, ano?“

Jeffrey se velmi nerad předváděl na veřejnosti, ale ted Sáru políbil na tvář a pak na ústa. Sára ho chytila za límec a zabořila tvář do jeho krku.

„Nevím, co se mezi tebou a Lenou děje, ale slib mi, že pojedete rovnou do nemocnice,“ řekl Jeffrey. Sára přikývla, ale to mu nestačilo. Vzal ji za bradu a zvedl jí hlavu. „Budeš matkou mého dítěte, Sáro. Slib mi, že na sebe dáš pozor.“

„Slibuji,“ přisvědčila. „Pojedeme rovnou do nemocnice. Počkám tam, až pro mne přijedeš.“

Ještě jednou ji políbil a pak ji pustil. „Neboj. Všechno dobře dopadne,“ řekl a obešel auto. „Za pár hodin se uvidíme. A večer už budeme doma,“ slíbil jí.

Sára sledovala, jak nasedá do auta. Přitom si vzpomněla na jedno ráno před půl rokem, kdy ji nechal stát před domem jejích rodičů. Chvíli předtím mu zavolala Lena, aby vyrazil zatknout Ethana Greena za nepovolené držení zbraně. Sára ted cítila stejnou hrůzu jako před šesti měsíci. Dolehl na ni nezvladatelný strach, jenž jí jako železná ruka sevřel srdce pokaždé, když si představila, jak zoufalý by byl její život bez Jeffreyho.

Když vycouval na ulici, Sára se modlila k Bohu, aby to tentokrát dopadlo stejně jako tehdy. Aby se i dnes večer mohla vedle něho stočit na posteli a naslouchat jeho klidnému oddechování, když usíná.

Sára s Lenou seděly na zadních sedadlech šerifova služebního vozu. Nabídl jim místo spolujezdce, ale Lena odmítla a Sáře se vedle toho člověka sedět nechtělo. Nijak si ho nevážila od samého začátku, ale když se rozhodl vzdát své funkce kvůli jednomu výhružnému dopisu, ztratil veškerý její respekt. Na místě Myry Valentineové by svého muže sama prosila, aby odstoupil. Sára si nebyla jistá, zda ji manželova výkonnost v práci někdy přestane děsit.

Možná až odejde do důchodu.

Valentine se skřípěním brzd zastavil před Hankovým domem a Sára se zamračeně podívala na vůz přede dveřmi. Vypadal starší než Lena.

Valentine vystoupil z auta. Nejprve otevřel dveře Leně a pak Sáře. Tvářil se šťastně, že odchází z práce a začne zase normálně žít. Sára by ráda věděla, co mu Jeffrey na parkovišti řekl.

Přestalo pršet, ale obloha zůstávala zatažená. Lena se zadívala na strýcův dům a zeptala se: „Proč je tam všude rozsvíceno?“

„Cože?“ otázal se jí Valentine.

„Uvnitř se svítí,“ řekla Lena nepřátelsky. „Ráno bylo zhasnuto.“

Sáře to nepřipadalo podstatné. „Víš to jistě?“ zeptala se Leny.

„Ano,“ odpověděla dotázaná. Pak ale rychle změnila názor: „Vlastně ne. Nevzpomínám si.“ Ještě jednou se na dům podívala a dodala: „Hank by to takhle nikdy nenechal.“

„Hank sotva vnímá svět,“ připomněla jí Sára. „Učet za elektřinu je určitě to poslední, co ho ted zajímá.“

Lena vykročila k domu. „Jdu se tam podívat,“ prohlásila.

„Počkat, počkat, dámo,“ snažil se ji zastavit Valentine a předběhl ji. Rukou si přitom přidržoval zbraň, aby ho nebouchala do nohy. „Půjdu napřed a mrknu se tam, ano?“ navrhl.

Lena nehodlala čekat se Sárou venku. Obešla Hankovo auto, podívala se dovnitř a na zem pod vozem. Sáře připadala paranoidní. Přistoupila blíž a zeptala se Leny: „Co to děláš?“

„Na něčem jsme se dohodli,“ řekla Lena spíše sama pro sebe.

„A na čem?“ zajímala se Sára.

Lena u vozu stála z druhé strany a sledovala, jak Jake Valentine tahá za pásku na vstupních dveřích a snaží se ji z nich strhnout.

„Co jsi tam dole hledala?“ zeptala se jí Sára, která cítila v kostech, že něco nehraje. „S kým ses dohodla, Leno?“

„Poslyšte!“ zavolal na ně Valentine. „Pokud se něco stane,“ řekl a zasmál se, „víte, jak se volá na tísňovou linku, že?“ Nečekal na odpověd a rozrazil dveře ramenem.

Lena se zhluboka nadechla, jako by se snažila uklidnit.

Šerif na ně zamával. „To je dobré,“ řekl a přidržel si ruku na boku. „Nic se mi nestalo.“

Košile mu nasakovala krví, jak si kusem kovu trčícím ze zárubně dveří roztrhl kůži. Valentine si na ránu neustále sahal a pak se díval na svou zakrvácenou dlaň. Sára podle množství krve odhadla, že rána je hluboká, ale šerif je obě ujišťoval: „Jsem v pohodě. Podívám se dovnitř a vy tu zatím zůstaňte.“

Lena počkala, až Valentine zmizí v domě, pak otevřela zadní dveře Hankova auta a sáhla pod řidičovo sedadlo. Nespouštěla přitom oči z domu.

„Co to děláš?“ zeptala se jí Sára.

Lena tiše zavřela dveře a zamkla auto. Zjevně si chtěla něco pod sedadlem zkontrolovat, ale Sáře jenom řekla: „Dost škaredě se pořezal.“

Znovu se rozpršelo a Sára si zakryla oči rukou. „Řekneš mi konečně, co se to tady děje?“ otázala se Leny.

Ta se ušklíbla, jako by se Sára chovala dětinsky. „Jenom jsem si ráno nevšimla, že by se tu svítilo,“ odpověděla. „Jake by v autě měl mít lékárničku,“ dodala, došla k šerifovu vozu a otevřela kufr. Sára spatřila pušku připevněnou k jeho dnu a vedle ní kovový modrý kufřík, který Charlottin manžel přinesl na policejní stanici.

Vzpomněla si na rodné listy schované v kufříku, na nichž Angela Adamsová jako otce svých dětí uvedla svého bratra. Musela se ze všech sil držet, aby Lenu neodstrčila, když se nahnula do zavazadlového prostoru a vzala kufřík do rukou.

„To je důkazní materiál,“ pokusila se ji zadržet.

Lena otevřela víko, než jí v tom mohla zabránit.

Sára málem nahlas vydechla úlevou. Kufřík byl prázdný. Zmizel z něj i umělohmotný vnitřek. Na jeho kovové dno dopadal déšť.

„Jak k tomu přišel?“ zeptala se Lena.

„Charlottin manžel to přinesl na stanici,“ vysvětlila jí Sára.

Lena zavrtěla hlavou. „Tomu vůbec nerozumím,“ řekla.

„Vzduch je čistý!“ zavolal na ně Valentine od domu a belhal se z verandy dolů. Přitom se držel za bok, který ho zřejmě bolel. Když spatřil kovový kufřík, zeptal se Leny: „Viděla jste tu věc někdy?“

Lena jenom zavrtěla hlavou a tiše zaklapla víko.

Valentine zastrčil služební pistoli do pouzdra a znovu se jí otázal: „Můžu se vás zeptat, proč se mi hrabete v kufru?“

Uvnitř byla připevněná lékárnička. Sára ji vzala a vysvětlila šerifovi: „Říkaly jsme si, že vás možná budeme muset ošetřit.“

Šerif odtáhl ruku od těla a ukázal jim, kde mu kov roztrhl košili a zajel do masa. „Myslím, že na to nebude stačit obyčejná náplast, doktorko. Příšerně to krvácí,“ řekl.

Sára se ho neochotně zeptala: „Kdy vás naposledy očkovali proti tetanu?“

„Ve dvanácti, když jsem šlápl na hřebík.“

Sára se podívala na dům a zhrozila se, že by měla vstoupit dovnitř. Zpátky do vězení se jí také nechtělo, ale nemohla zraněného šerifa nechat stát venku v dešti.

Vyrazila ke schodům do domu a přitom Valentinovi řekla: „Budete se muset nechat přeočkovat. Ted vám to ošetřím, jak to půjde, ale pak si zajedte do nemocnice.“

„Zajedte?“ zeptal se šerif zděšeně.

„Jsou to jen dvě minuty,“ uklidnila ho. Věděla, že by ho tam měla odvézt sama.

Valentine se zakabonil. „Nemocnice nesnáším,“ zabručel.

„Jako každý,“ umlčela ho Sára a odvedla ho do kuchyně. Jako instalatérova dcera přišla do styku s odpadem poměrně často, ale ještě nikdy nezažila tak příšerný zápach, jaký se linul celým domem. „Vyčistím vám to a pořádně prohlédnu,“ řekla Valentinovi.

„Bude to bolet?“

„Nejspíš ano,“ připustila a otevřela dveře do kuchyně. Po celé místnosti se válely odpadky, ale dřez byl prázdný a dalo se tam rozsvítit. Sára položila lékárničku na štos letáků na kuchyňské lince a požádala Lenu: „Prosím tě, přines mi nějaké čisté hadry.“

Lena se zamračila. „Jak moc čisté mají být?“ zeptala se, ale nečekala na odpověd. Postavila kovový kufřík na stůl a šla zpátky na chodbu. Lítačky v kuchyni se za ní svištivě zavřely.

Sára se Valentina tiše zeptala: „Můžu na vás sahat bez rukavic?“

„Cože?“ opáčil šerif. Pak se začervenal a přitom se zasmál. „Samozřejmě. Jsem čistý jako lilie,“ odpověděl.

„Dobře,“ řekla Sára, která doufala, že mu může věřit. Otočila kohoutkem a umyla si ruce mýdlem. „Sundejte si košili, ať můžu alespoň zastavit krvácení,“ požádala Valentina.

Šerif odložil na stůl opasek s pistolí a začal si rozepínat košili. „Je to opravdu tak zlé?“ zeptal se Sáry.

„To uvidíme,“ odpověděla Sára a otevřela lékárničku. Upřímně ji potěšilo, když uvnitř místo obvyklých obinadel našla velké gázové polštářky a chirurgickou náplast.

„Nesnáším injekce,“ kňoural Valentine. Do kuchyně vešla Lena s několika kusy hadru v ruce. Šerif obě ženy varoval: „Neříkejte to nikomu, ale když vidím stříkačku, omdlívám.“

„To já také,“ uklidňovala ho Sára. Když roztrhla obal s gázou, šerif se přikrčil jako malé dítě. Sáru nepřestávalo překvapovat, jak špatně policisté snášejí cokoli, co by mohlo ohrozit jejich pocit nepřemožitelnosti. Valentine si sotva dokázal rozepnout košili.

„Mám vám s tím pomoci?“ zeptala se ho Sára.

„Ale, do háje,“ zavrčel Valentine, vzdal svůj zápas s knoflíky a přetáhl si košili přes hlavu. Jak se protáhl, rána na boku se mu otevřela, až zamrkal bolestí.

„Opatrně,“ varovala ho Sára. Pozdě.

Podíval se na krev, která mu stékala na kalhoty, a zažertoval: „Vidte, že nebudu potřebovat transfuzi?“

„Určitě ne,“ ujistila ho Sára a přitiskla gázu na ránu. „A pokud ano, ve vězení se jistě najde nějaký dárce.“

„To si tedy nejsem jistý,“ oponoval Valentine. „Mám totiž vzácnou krevní skupinu.“

Gázou na boku mu prosakovala krev. Sára natáhla ruku k Leně, aby jí podala hadry, ale Lena nereagovala. Celá ztuhlá stála bez hnutí na místě.

„AB negativní,“ zašeptala. „Má skupinu AB negativní.“

25

Jeffrey ve vězení odevzdal zbraň dozorci v zamřížované kukani. Ode dne, kdy ho Jake Valentine v lesích přistihl neozbrojeného, nedal pistoli z ruky. Předešlé noci si ji dokonce položil na noční stolek, místo aby ji jako obvykle schoval pod matraci. Najednou si uvědomil, že až úřady vyhoví jejich žádosti o adopci, bude zbraň muset ukládat na nějaké bezpečné místo. Vlastně bude muset vymyslet, kam uschová všechny své zbraně. Usmál se tomu.

„To je všechno?“ zeptal se ho dozorce a prohlédl zásobník pistole.

„Ano,“ přitakal Jeffrey.

Muž přikývl, zapsal si výrobní číslo zbraně a vydal Jeffreymu stvrzenku.

První dvě vstupní brány mu otevřel další dozorce. „Pojdte tudy,“ řekl.

Jakmile se ocitli za první branou, dozorce ji zamkl a otevřel druhou, jíž oba prošli do vězení.

Muž, na jehož jmenovce stálo Applebaum, vypadal jako prototyp dozorce. Byl vysoký, měl široká ramena a vykračoval si jako člověk, který má pro strach uděláno.

„Myslím, že jste sem před několika dny pouštěl mou podřízenou,“ řekl mu Jeffrey.

„To sotva,“ opáčil muž. „Zrovna jsem se vrátil z dovolené.“ Zastavil se před dalšími dveřmi, které se otevíraly z centrály v útrobách věznice. Applebaum cosi zamumlal do vysílačky a dveře se s cvaknutím otevřely.

„V Greenově spisu nebylo nic o drogách,“ ozval se Jeffrey.

Applebaum zavrtěl hlavou. „Jeho hoši se jich ani nedotknou,“ řekl. „Pokud se přidáte k jeho bandě a nachytají vás, jak fetujete nebo to prodáváte, tak si vás podají, až budete litovat, že jste se vůbec narodil.“ Zavrtěl hlavou a pokračoval: „Měli jsme tu jednoho skinheada, který se k nim přidal, když se sem dostal. Mohlo mu být tak sedmnáct, osmnáct let. Nevydržel ani den bez dávky, takže ho jednou nachytali přímo při činu. Věděl, že po něm půjdou, takže si z hřebenu udělal kudlu a ve sprše si ji strčil do řiti.“

„A co se stalo pak?“ zeptal se ho Jeffrey, který tuto vězeňskou techniku ukrývání věcí znal.

„Vzali smeták a trochu mu ten hřeben popostrčili. Doktor povídal, že když ho při pitvě otevřel, našel kousky umělohmotných zubů až v krku.“

„A to udělal Green?“

„Ten to jenom nařídil,“ připustil Applebaum a zastavil se před dalšími zavřenými dveřmi. „Chlap, který mezi nimi zastává tak vysokou funkci, si zásadně nešpiní ruce.“

„Třeba jenom někomu ujely nervy.“

Dozorce se zasmál, vytáhl klíč a odemkl jím dveře výslechové místnosti. „Jasně. A do Georgie třeba přiletí Jennifer Lopez a vykouří mne ve svém soukromém letadle.“ Doprovodil Jeffreyho až do místnosti a přitom mu úředním tónem dával instrukce: „Vězně se nesmíte dotýkat. Musíte se od něho držet metr a půl daleko. Vidíte tu čáru na stole? S pouty dál nedosáhne, ale radši na to nespoléhejte.“

„Nechci, aby byl spoutaný,“ oponoval Jeffrey.

„To je nařízení shora,“ odpověděl dozorce.

„Já se Ethana Greena nebojím.“

Applebaum se otočil a řekl: „Tak to byste měl, člověče. Já z něho strach mám.“

Jeffrey přikývl na znamení, že chápe. „Tak ho přivedte,“ řekl.

Applebaum odešel a Jeffrey se posadil ke stolu naproti stěně se zapuštěným kovovým kruhem. Když z chodby zaslechl hovor, vstal, aby nad ním Ethan neměl výškovou převahu. Pak si ale pomyslel, že vypadá jako prosebník, a přistoupil ke stěně naproti dveřím. Opřel se o ni a obě ruce zastrčil do kapes.

Dveře místnosti se otevřely a dovnitř se všoural Ethan doprovázený Applebaumem a dalšími třemi dozorci. Zatímco ho dozorci vedli k židli, upřeně hleděl na Jeffreyho. Posadil se, aniž by z něho spustil oči, a nechal se připoutat ke stěně.

„Zůstaneme za dveřmi,“ oznámil jim Applebaum.

Když dozorci odešli, jako by s sebou odnesli všechen kyslík. Ethan spráskl ruce, až řetězy na poutech zarachotily o stůl.

„Bojíte se naproti mně posadit?“ zeptal se Jeffreyho.

„Myslíte tam, kde je tísňový alarm? Ani ne,“ odpověděl dotázaný.

Ethan se zašklebil, ale přikývl, jako by Jeffreyho poznámku přijímal. Přesně toho se Sára obávala, že se její muž nechá zlákat k měření sil, které pro něho dopadne špatně.

Jeffrey se odpoutal od stěny a přistoupil k prázdné židli. Odstrčil ji kousek od stolu, posadil se na ni s rozkročenýma nohama a položil si ruce na stehna.

Ethan si odfrkl a pohodlněji se uvelebil na své židli. „Budete na mne celou dobu jenom zírat, náčelníku? Chcete mě sbalit, nebo co?“ zeptal se.

„Chci vědět, co jste tady dělali s Lenou.“

Ethan rukou naznačil masturbaci a prohlásil: „Jen jsme si trochu hráli.“

„Vím, že jste často volal Hankovi,“ řekl Jeffrey. Hovory byly zaznamenané v Ethanově spisu. „Zajímá mne, proč.“

„Abych sem Lenu dostal,“ odpověděl vězeň a zamlaskal. „A řekl bych, že se mi to povedlo.“

„Potíž je v tom, že taková lest funguje jenom jednou.“

„Mám další plány,“ prohlásil Ethan. Rozhodil rukama a ukázal na stěny místnosti. „Jednou se odsud dostanu a pak si ji najdu.“

„Prožene vám hlavou kulku.“

„Bude po ní dřív, než k tomu dostane příležitost,“ opáčil Ethan. „Zašukal jste si s ní někdy, náčelníku?“

Jeffrey neodpovídal.

„Vím, že jste chtěl. Párkrát jsem viděl, jak se na ni koukáte.“

Jeffrey dál mlčel.

„Něco vám povím,“ pravil Ethan a předklonil se. „Tváří se jako drsňačka, ale ve skutečnosti je hrozně miloučká. Víte, co mám na mysli?“ zeptal se a spokojeně se usmál. „Prvotřídní kvalita.“

Jeffreym jeho slova ani nepohnula. Ethan se zjevně domníval, že uhodil hřebíček na hlavičku, ale Lena Jeffreyho nikdy nepřitahovala. Choval k ní čistě bratrské city.

„Stačí, když ji trošku proplesknete,“ pokračoval Ethan. „Pak ji přehnete a…“ Narazil pánví do stolu a hlasitě zavzdychal.

„Přehnete, jo?“ poznamenal Jeffrey a smutně zavrtěl hlavou. „Asi se tu stýkáte s pochybnými mužskými, chlapče.“

Ethan si potěžkal varlata a řekl: „Já mám svého chlapáka na správném místě, brouku.“

„Jasně. Rvačka nebo šukačka,“ opáčil Jeffrey. „Tak to tady chodí, ne? Budto se musíte rvát, anebo se nechat ošukat.“ Podíval se na Ethanový ruce a podotkl: „Na rváče zrovna nevypadáte.“

Ethan se zasmál. „Vidíš ty obrázky, ty zmrde?“ zeptal se. Měl na mysli hákové kříže a drsné scény vytetované na kůži. „Tady na mě nikdo ani nesáhne.“

„To je pravda,“ řekl Jeffrey. „Slyšel jsem, že jste si tu se svými kamarádkami založily vlastní roztleskávačskou partičku. Proč to říkám? Protože vím, že nosíte stejné uniformy, ale nepředpokládám, že tu celé dny jenom vysedáváte a pletete si copánky. Lakujete si spolu nehty? Nebo si navzájem dáváte klystýr a vykládáte si o tom, jak celému světu budou vládnout bílí?“

„Pozor na jazyk, kamaráde,“ zavrčel Ethan.

„A proč? Abych náhodou nerozzlobil pár malých pankáčů, co na ně kašlali tatínci? Připomínáte mi ty patetické chudáky, co lezou k Oprah do studia. S tím na mě nechodte.“

„Ta černá kráva ať jde do prdele.“

„Vy jste také samá prděl, člověče,“ pravil Jeffrey posměšně a vstal. „Lena měla pravdu. Jenom tady ztrácím čas.“

„Cože?“ vyjel Ethan a přimhouřil oči. „Co vám Lena řekla?“

„Poslala mě sem,“ odpověděl Jeffrey. „Chtěla, abych se podíval, jak se z jednoho tvrdáka stává ufnukánek.“

Ethan na něho chvíli zíral a snažil se odhadnout, jestli jeho protivník mluví pravdu. Potom se pomalu odtáhl od stolu a řekl: „Ale hovno. Neposlala vás sem.“

„Ale jo,“ oponoval mu Jeffrey a jedním ramenem se opřel o dveře, u nichž stál. „Povídala, že jste se dal dohromady s Bratrstvem.“

Ethan znechuceně ohrnul ret. „Cože?“ zeptal se.

„S Bratrstvem čisté bílé rasy,“ objasnil mu Jeffrey. „Říkala, že jste se úplně podělal a radši se k nim přidal.“

„To mě poser,“ vyjekl Ethan. „K těm zmrdům? Vždyť dělají do pécka.“

„No a?“ pokrčil Jeffrey rameny.

„Pervitin je pro bílou rasu zkáza,“ odpověděl Ethan a znovu se naklonil nad stůl. „Takové svinstvo se vlastním lidem nedává,“ řekl vášnivě. „Blbne se z toho, úplně to člověka zotročí. Černé huby se jím snaží ovládnout Ameriku.“

„Vážně?“ zeptal se ho Jeffrey a vrátil se ke stolu. Opřel se dlaněmi o jeho desku a naklonil se k červené čáře uprostřed. „Pár pitomců z Bratrstva jsem potkal a nepřipadalo mi, že by se od vás nějak moc lišili.“

Ethan se zasmál. „Setřete dechem, kamaráde. Snad si nemyslíte, že bych se s těmi hovady zahazoval? Už jsem říkal, že prodávají péčko svým vlastním lidem. Kouří ty sračky jako negři koks. Pro mě za mě můžou všichni pochcípat. Aspoň od nich bude pokoj a na Zemi začne konečně vládnout čistá vyšší rasa.“

Jeffrey se mu díval do očí a nehýbal se od stolu. Ethan mu prozradil, že Hankovi volal, protože chtěl vidět Lenu. Pokud mluvil pravdu, plán mu skvěle vyšel. Jaké ale má kontakty v Elawah? Jak zapadá do drogové dálnice bratří Fitzpatricků, která vedla jižní Georgií na severní pobřeží a odtud dál? Jeffrey už uměl údaje v Ethanově spisu nazpaměť. Nikdy ho neobvinili z prodeje ani užívání drog. Testy moči měl vždycky negativní od prvního zadržení v mládí až po podmíněné propuštění v Grantu. Dokonce i Applebaum mu řekl, že Ethan se v drogách nijak neangažuje. Mluvila Lena pravdu? Opravdu jenom volal ve správný čas na nesprávná telefonní čísla?

Jeffrey se odstrčil od stolu. „V tom případě jsme spolu skončili,“ prohlásil.

Ethan mu ovšem nehodlal nechat poslední slovo a spustil: „Vy si myslíte, že jste velký policajt, když u sebe nosíte pistoli, Tollivere, ale víte, co jste doopravdy? Úplné hovno. Dobře víte, že tu pistoli mi do batohu strčila Lena. Víte, že to na mne narafičila. Děláte ze sebe pana Spr? edlivého, ale přitom jste porušil zákon. Jste stejný dobytek jako ty buzny v Iráku, které si myslí, že se můžou vykašlat na Ženevské úmluvy, místo aby nějakému podělanému Arabovi pořádně zmalovaly prdel. Jste úplně stejný jako oni. Možná ještě horší, protože na rozdíl od nich netrčíte stovky kilometrů od domova, nemusíte jíst z konzervy a zahrabávat svá hovna v poušti. Vy jste mne jednoduše jednoho dne ráno zavřel a večer jste si pěkně šel lehnout do vlastní teploučké postele. Ještě jste si to nejspíš hezky rozdal se svou ženuškou a pak spal spánkem spravedlivých až do druhého dne. Ale víte co, vy zatracený parchante? Jste úplně stejný hajzl jako ti ostatní.“

Jeffrey nic neříkal, protože Ethan měl z valné části pravdu. Skutečně věděl, že Lena pistoli do batohu nastrčila, jakmile ji z něj vytáhl. Ethan se střelnými zbraněmi uměl zacházet. Nabitou zbraň by si po cestě do práce do batohu nehodil ani ten největší pitomec pod sluncem.

Jeffrey Ethana nicméně zatkl. A potom skutečně spal spánkem spravedlivých, protože zkrátka věděl, že Ethan Green patří za mříže. Systematicky bil a mučil svou partnerku. Lena neměla sílu mu v tom zabránit, ale Jeffrey ano. Dal se k policii právě proto, že na světě se to jen hemží lidmi, jako jsou Ethan Green a Lena Adamsová. Chránit slabší před silnějšími je náplní jeho práce. Když Ethanovi nasazoval želízka, byl si naprosto jistý správností svého počínání.

Jeffrey zaklepal na dveře a řekl: „Díky za ten projev, Ethane. Velice jste mne pobavil, ale ted už musím jet domů za ženou.“

„Já vás dostanu,“ pohrozil mu Ethan. „Však se dočkáte.“

„Zrovna když to budu nejméně čekat, vidte?“

„Nenechám ji na pokoji.“

„Nemáte moc na výběr.“

„Dostanu se odsud, a pak se těšte. Jednou odsud vyjdu a Lena mne přivítá s otevřenou náručí.“

„Jestli čekáte zrovna tohle, tak bych řekl, že budete hodně překvapený,“ opáčil Jeffrey.

„Nemůže beze mne žít,“ prohlásil Ethan a postavil se, jak nejvýše mu to řetězy dovolily. „Má v sobě kus ze mne.“

Jeffrey se usmál a pak řekl jednu z nejkrutějších věcí, jaká mu kdy přešla přes rty: „Ona vám to nepověděla? Myslel jsem, že právě kvůli tomu za vámi přijela, Ethane. Aby vám řekla o tom kusu z vás, který si nechala vyříznout.“

Očekával, že se Ethan bude divit nebo se zatváří ještě nenávistněji, ale gaunerovi se ve tváři zračil jenom smutek. Pomalu se posadil. Když promluvil, Jeffrey musel našpicovat uši, aby ho vůbec slyšel. „Někam spolu odjedeme,“ zamumlal Ethan. „Lena a já. Najdeme si nějakou pláž a tam budeme celé dny ležet na slunci a celé noci prošukáme. Zůstaneme spolu až do konce života.“

„Jistě,“ poznamenal Jeffrey a znovu zaklepal na dveře. „Nezapomeňte mi odtud poslat pohled, hochu.“

Ethan trhl hlavou vzhůru. „Hlídejte si svou schránku,“ varoval Jeffreyho.

Ten si po jeho vzoru sáhl do rozkroku. „A vy si zase hlídejte tohle, vy troubo,“ pronesl.

Kriminálník po něm žádnou pepmou odpověd nevyštěkl. Místo toho zůstal sedět se sepjatýma rukama u stolu a se sklopenou hlavou nejspíš snil o krásném životě s Lenou na pláži.

26

Lena spatřila tetování v šerifově levém podpaží ve chvíli, kdy si přetáhl košili přes hlavu. Na spodní straně bicepsu se mu skvělo AB s pomlčkou. AB negativní. Vzpomněla si na komentář napsaný zezadu na fotografii v Ethanově spisu: Mezi stoupenci neposkvrněné bílé rasy to odpovídá hodnosti generála. Pohnula rty a z úst jí samovolně vyklouzla slova: „AB negativní. Má krevní skupinu AB negativní.“

„Cože?“ zeptala se Sára.

Lena jako by přestala přemýšlet. Najednou ucítila, jak jí stoupá adrenalin. Skočila po Valentinově opasku se zbraní, jenž ležel na stole, ale šerif měl delší ruce a snadno ji předběhl.

Sára zvedla ruce nad hlavu a couvala ke dveřím.

„Stůjte,“ nařídil jí Valentine a namířil na ni zbraň. „Pojdte sem, Leno, ať na vás obě dobře vidím.“

Lena se ani nepohnula. Jak k tomu došlo? Jaka Valentina u skladu vůbec neviděla. Nebyl na žádné z jejích fotografií.

„Povídal jsem, že máte jít sem,“ opakoval Valentine, chytil Lenu za paži a strčil ji k Sáře. Sáhl si k opasku kalhot, sundal z něj pouta a hodil je Leně.

„Jedno si dejte na ruku vy a druhé přicvakněte jí,“ poručil. „A pořádně je zavřete. Nejsem tak hloupý, jak vypadám.“

„To neudělám,“ odporovala mu Lena. Srdce jí tlouklo až v krku. „Něco tady nehraje. Zavolejte svému šéfovi.“

„Kdo to má být?“

„Clint.“

Valentine se tomu zasmál. „Ten pitomec? Clint nezvládá ani sám sebe.“

„Dneska ráno jsem s ním mluvila. Na něčem jsme se dohodli.“

„To je pravda,“ souhlasil s ní Valentine. „Dohodli. Že budete mlčet a nikomu se nic nestane. Jenomže potom jste si pustila pusu na špacír a všechno jste jí vyžvanila.“ Měl na mysli Sáru. „Takže si ted nasadte pouta, přesně jak jsem vám řekl, a já si zatím promyslím, co dál.“

Lena ho poslechla a navlékla si jedno pouto na levé zápěstí a druhé na Sářinu pravou ruku. Zacvakla je hodně natěsno, protože věděla, že ji Valentine sleduje.

Vzal od stolu židli a poručil Leně: „Sednout.“ Když udělala, co řekl, otočil se k Sáře a nakázal jí: „A vy to dodělejte, ať tu nevykrvácím.“

„Nebudu vám v žádném případě pomáhat,“ odporovala Sára.

„Viděla jste, co se stalo Charlottě,“ připomněl jí Valentine. „Chcete, aby se totéž přihodilo tady vaší kamarádce? Můžete se dívat, jak hoří, než dojde řada na vás.“

„Udělej to,“ naléhala na Sáru Lena. „Zastav mu to krvácení.“

Sára neochotně pokračovala v ošetřování rány v šerifově boku. Byla hluboká, ale krvácení zesláblo. Lena nebyla žádná odbornice, ale i ona poznala, že Sára práci pěkně odbývá. Kdyby Lena dokázala přijít na nějaký způsob, jak uniknout zbrani u své hlavy, zaryla by Valentinovi do rány prsty. Neustala by, dokud by nenahmatala jeho orgány.

Sára jedním prstem píchla do gázy na šerifově boku. „Au,“ vyjekl Valentine a ucukl. „To jste udělala schválně,“ obvinil ji.

„Co s námi uděláte, Jaku?“ zeptala se ho Sára. „Ublížíte nám? Měl byste si pořádně rozmyslet, koho proti sobě poštvete.“

Valentinovi zajiskřilo v očích a Sára pochopila, že ťala do živého. Podle Lenina názoru si šerif už uvědomil, že s Jeffreym si není radno zahrávat. Pokud je dostatečně inteligentní, určitě také ví, jak Jeffrey naloží s každým, kdo jakkoli ohrozí Sáru.

„Jeffrey vás zabije,“ řekla mu Sára. „Můžete se stavět na hlavu a schovávat se, kde chcete, stejně vás dostane.“

Valentine z kapsy vytáhl mobil a palcem na něm vyťukal číslo. „Já druhým neubližuji,“ prohlásil a přiložil si přístroj k uchu.

„To jsem já, Clinte. Víš, co jsme plánovali do toho baráku?“ Na okamžik se odmlčel. „Jo, jsem v tom druhém. Budeme to muset přesunout sem.“ Valentine přikývl a pokračoval: „Ne, jenom se pozměnil plán. Vymyslíme to nějak jinak. Povím ti jak, až sem dorazíš.“ Lítostivě se podíval na Sáru. „A vyřid našemu kamarádíčkovi, že ho tu budeme potřebovat na uklidnění.“ Zaklapl telefon o svou nohu a strčil si jej zpátky do přední kapsy kalhot.

„Co s námi uděláte?“ zeptala se ho Sára.

„Nejdřív si vás tady usadím,“ odpověděl Valentine a nohou k ní přisunul druhou židli. „Tak šup,“ pobídl ji.

Sára chvíli váhala, ale jasně chápala, že se z té lapálie jen tak nedostanou. Posadila se na židli a jednu ruku položila na stůl vedle Leniny. Druhou ruku sevřela v pěst a nechala ji sklouznout do klína. Lena si uvědomila, že svou společnici podcenila. Sára byla podle všeho rozhodnutá využít první příležitost k útěku či boji a případně za svobodu i položit život.

„Clint pro vás pracuje?“ optala se Lena, aby rozptýlila šerifovu pozornost.

Valentine se vyhoupl na kuchyňskou linku a zamrkal přitom bolestí. „Pro mne pracuje leckdo,“ odpověděl.

A co Harley? pomyslela si Lena. Pro Harleye nikdo nepracoval. Když ráno u skladu vyrukovala na Clinta, Harleyovy fotografie ho dost vyděsily. Z obličeje se mu vytratila barva, a když zvedl telefon a vyťukal na něm příslušné číslo, třásla se mu ruka. Tichoučkým hlasem vysvětlil volanému, že Lena chce snímky vyměnit za životy. Nestála o peníze ani drogy. Jenom požadovala, aby je nechali žít. Originály si hodlala nechat, ale jinak si hoši s hákovými kříži mohli vesele hrát na velké chlapy.

Clint toho do telefonu moc nenamluvil. Většinou jen přikyvoval a přitom civěl na Lenu. V prázdném skladu bylo jeho zděšení velice dobře patrné. Zavěsil a pověděl Leně, aby se šla udat, že soudce platí jejich organizace, takže ji bez problému zprostí obvinění. Lena se domnívala, že Clint mluví s Harleyem. Zavolal místo toho Jaku Valentinovi? Řídil snad všechno šerif?

„Do háje. Potřebuji nějaký aspirin,“ zavrčel Valentine, sklouzl z linky a začal otevírat jednu skříňku za druhou.

Lena věděla, že v domě jsou různé druhy léků proti bolesti a dokonce i lékárnička, ale nehodlala mu to prozradit. Otočil se k nim zády a Lena koutkem oka zahlédla, jak si Sára rukou opatrně přistrčila kovový kufřík k sobě.

„Co jste myslel tím uklidněním?“ zeptala se ho Lena.

Valentine se podíval do poslední skříňky. „To brzy zjistíte, zlatíčko,“ odpověděl.

Sára kufřík dostala tam, kde jej chtěla mít. „Odlepuje se vám obvaz,“ řekla šerifovi.

Podíval se na výsledek její práce, přistoupil k ní a poručil jí: „Tak to opravte.“ Sára zvedla ruce, ale Valentine ji zarazil a přitiskl jí pistoli k hlavě. „Takhle to bude lepší, pro případ, že by vás napadlo vzít tu krabici a praštit mě s ní do hlavy.“

Sára mu přilepila gázu zpátky na ránu. „Jeffrey vás zabije,“ řekla věcně, jako by to nebyla pohrůžka, ale hotová věc.

Valentine počkal, až Sára skončí. Potom vzal kufřík, nohou rozrazil dveře a hodil jej do chodby.

Opřel se o linku a zeptal se Leny: „Jak jste na to přišla? Jak víte, co to tetování znamená?“ Leně při té otázce došlo, že Ethan nemá s událostmi posledních dní nic společného a že Hank měl pro návrat k drogám své vlastní temné důvody. Charlotta s Deaconem padli za oběť něčemu jinému. Nastalá situace se týkala výhradně Jaka Valentina a pervitinu za miliony dolarů, jenž protékal jeho okresem.

Lena vysvětlila Sáře: „Ve stejném místě měli vytetovanou krevní skupinu Hitlerovi Waffen, SS. Znamená to, že Jake v organizaci zastává vysokou funkci.“

„Úplně tu nejvyšší,“ chvástal se šerif.

„Většinou nemívají jenom jedno tetování,“ poznamenala Lena. „Obvykle se totiž pomalují hákovými kříži a ještě kdečím, co je napadne.“ Otočila se k Sáře a pevně přitom doufala, že jí v její hře pomůže. „Už jsi někdy viděla nějakého nácka? Tedy myslím, jestli jsi měla možnost prohlédnout si jeho tetování.“

Sára se jí podívala zpříma do očí. Obě věděly, že prohlížela Ethana. „Neviděla,“ řekla.

„Proč máte jenom jedno tetování?“ zeptala se Lena šerifa.

Ten se zasmál a opáčil: „Copak jsem blázen? Myra by mne zabila, kdybych přišel domů zmalovaný jako velikonoční vejce.“ Poklepal si rukou na hrudník a dodal: „Nejdůležitější je to, co se skrývá uvnitř.“

„Vaše žena o tom ví?“ zeptala se ho Sára, jíž poskočil hlas překvapením.

Valentine si ji změřil pohledem, ale neodpověděl. Místo toho se obrátil k Leně: „Málem jste těsně unikla, víte to? Ale pak jste to všechno musela zpackat. Rozzlobila jste nesprávné lidi, zlatíčko. Měla jste se starat jenom sama o sebe.“

Lena měla sto chutí plivnout mu do tváře. „Proč jste zabili Charlottu?“

„Abyste viděla, co se stane lidem, kteří příliš mluví.“

„Nikomu nic neřekla.“

„Z vlastní zkušenosti vím, že feťáci moc spolehliví nebývají.“

„Charlotta ale nefetovala.“

„A proč tedy minulý víkend s vaším strýcem hulila v drogovém doupěti?“

Lena sklonila hlavu, aby jí neviděl do obličeje. Chudák Charlotta.

„A co s tím má společného Hank?“ zajímala se Sára.

„Ten se v nesprávnou chvíli podíval z okna,“ přiznal Valentine. „Zrovna jsem v motelu s několika společníky uzavíral obchod. Hank a ten jeho pitomý barman se začali vyptávat, místo aby nám pomohli vyčistit tohle město od plev.“ Pokrčil rameny a pokračoval: „V jeho rodině se neposlušnost nejspíš dědí.“

„Proto se odstěhoval AI Pfeiffer?“ pokračovala Sára. „Odjel kvůli vám? To vy jste mu hodil oknem do domu bombu?“

Valentine jenom pokrčil rameny a řekl: „To už tak bývá.“

„Jede v tom Cook také?“ otázala se Lena.

„Don?“ odfrkl si šerif. „Ten ví houby. Ten jenom sedí na svém teplém místečku a čeká, až půjde do penze.“

„A proto kandidoval na šerifa?“ zeptala se Sára.

Valentine se samolibě ušklíbl a prohlásil: „Nějakého oponenta jsem přece mít musel, ne? Chudáku Cookiemu to trochu stouplo do hlavy. On si vážně myslel, že by mohl vyhrát.“

Na zadní dveře kdosi zaklepal. „Kdo je to?“ zvolal Valentine.

„Já,“ odpověděl mu jakýsi hlas.

Valentine odstoupil od linky a otevřel dveře. Pistolí přitom nepřestával mířit na Sáru s Lenou. Za dveřmi stál Clint s velkou kartonovou krabicí v náruči.

Když uviděl Lenu, zavrtěl hlavou a řekl: „Vy jste ještě horší než ten váš zkurvený strýc, to vám tedy povím. Pořád musíte do všeho strkat rypák.“

„Na něčem jsme se spolu domluvili,“ pravila Lena.

„To jo,“ souhlasil Clint a sáhl do krabice. Navrchu v ní ležela tlustá poštovní obálka. Clint ji vytáhl a hodil ji před Lenu. Byla adresována Franku Wallaceovi z grantské policejní stanice. Písmo patřilo Leně. Předchozího večera balíček poslala hned z minilabu, protože si říkala, že v případě nenadálých potíží bude Frank mít dostatek důkazů pro zahájení vyšetřování. Originály Lena schovala pod přední sedadlo Hankova auta. Ted měla po pojistce.

Clint jí objasnil: „Sledujeme vás od chvíle, co jste sem přijela. Snad si nemyslíte, že když jsme vaše auto vystrčili ze silnice, měli jsme s sebou čirou náhodou Charlottu?“

Lena jenom němě otevřela ústa.

„Mohla jste za pár týdnů v klidu umřít. Našli by vás se stříkačkou v ruce a s dopisem na rozloučenou, ve kterém byste nesmírně litovala strýcovy smrti.“ Potom se podíval na Sáru a smutně zavrtěl hlavou. „Vy jste také mohla umřít v klidu,“ dodal.

„Přestaň žvanit a začni,“ vyjel na něho Valentine.

Clint postavil krabici na linku a přistoupil ke sporáku. Smetl z něho Hankovy letáky a zkusmo otočil všemi knoflíky. Ani jeden z hořáků nefungoval, nejspíš proto, že Hank sporák dvacet let nepoužíval. Clint se nevzdával. Otočil jedním z knoflíků, sehnul se k němu a začichal, jestli neucítí plyn. Potom spokojeně vytáhl krabičku zápalek a jednou škrtl. Plyn chytil a z hořáku vyšlehl plamen. Clint hořák vypnul a vyzkoušel ostatní tři. Dva se rozhořely stejně rychle jako první, ale z posledního musel sejmout mřížku a palcem jej vyčistit, aby jím prošlo dostatečné množství plynu.

„Co to děláte?“ zeptala se Sára Valentina.

Šerif neodpověděl a místo toho z krabice, již Clint přinesl, vytáhl několik předmětů a postavil je na linku. Láhev acetonu, denaturovaný líh, amoniak a louh.

„Ježíši,“ zasyčela Lena. „Perník. Budou vařit péčko.“

„Nebojte se,“ uklidnil ji Valentine a vyndal ze skříňky několik šálků na kávu. Byly staré, ručně vyrobené v Mexiku. Hank je používal jenom při výjimečných příležitostech, protože byly velice křehké. Šerif jeden z nich vzal do ruky a s úsměvem Lenu ujistil: „Nebude to trvat dlouho.“

Měl pravdu. Lena věděla, že jakmile se všechny ingredience zahřejí na vysokou teplotu, keramika praskne. Když vzniklá tekutina přijde do styku s otevřeným ohněm, vybuchne a rozžhavené chemikálie okamžitě přilnou ke všemu, na čem přistanou, na stěnách, kobercích, na kůži. Vaření substance bylo tak nebezpečné, že se toho odvážily jenom vyleptané smažky. Následné výbuchy pak dokázaly zničit nejen lidská těla, ale celé domy. Většina států varny považovala za zbraně hromadného ničení a požadovala od státu dotace na jejich likvidaci.

„Tak tohle jste dělali v motelu?“ zeptala se Lena. „Hank viděl, jak vyrábíte pervitin?“

„Už jsem vám říkal, že jsme se sešli s partnery,“ odpověděl jí Valentine a vyndal z krabice několik malých kempingových bomb s plynem. „S velice důležitými partnery.“

„A s jakými?“ vyptávala se Lena. „S Mexičany, nebo s neonacisty?“

Valentine přestal vyprazdňovat krabici a naštvaně se jí zeptal: „Chcete to slyšet? Chcete vědět, co se stalo?“

Lena měla rozuzlení na dosah, ale najednou si nebyla jistá, jestli o ně stojí.

Valentine se už otáčel zpátky, ale Lena ho zarazila: „Ano. Chci vědět, co se stalo.“

Opřel se o linku rukou, v níž držel zbraň. „Hank se mne pokusil oblafnout a chtěl se dát dohromady s několika chlapci ze státního.“

„Z GBI?“ zeptala se Lena. Proč se Hank obrátil zrovna na ně, místo aby o pomoc požádal ji? Určitě ji do toho nechtěl zatahovat. Celý život se snažil Lenu uchránit od průšvihů, zatímco ona se pokoušela o pravý opak.

„Naštěstí natrefil na někoho, s kým jsme zadobře,“ pokračoval Valentine. „Někoho, kdo se ochotně vydal na dlouhou dovolenou na sever.“ Jednoduchost celé operace ho pobavila. „Dostat Hanka zpátky k drogám nebylo nijak složité. Víte, že návyku na perník se zbaví jenom dvaadvacet procent feťáků? A většina z nich na něj nikdy nezapomene. Tomu se říká vítězství ducha nad hmotou. Clint si s ním párkrát popovídal a přitom mu něco píchl. Brzy si to od něho začal kupovat.“

„Věděli jste, že jsem od policie?“ zeptala se ho Lena. „Věděli jste, že za Hankem přijedu?“

„Samozřejmě, že jsme o vás věděli,“ odpověděl Valentine. „Jak myslíte, že jsme ho ze začátku drželi pod kontrolou? Hrozně se bál, že sem přijedete a něco se vám stane. Abych se přiznal,“ pokračoval a pokrčil přitom rameny, „nechce se mi věřit, že ten starý pitomec ještě žije. To svinstvo, co mu dával Clint, bylo tak čisté, že by zabilo i koně. Už dávno měl natáhnout bačkory. Předpokládali jsme, že sem přijedete leda na pohřeb.“

„Jak můžete…,“ začala Sára, když se najednou otevřely zadní dveře. Stál v nich Fred Bart a při pohledu na Sáru s Lenou se zatvářil stejně překvapeně jako ony. Leně se nakonec podařilo Charlottina vraha vypátrat, i když to trvalo docela dlouho. Bart v Reese provozoval praxi, ještě když Lena byla malá. Na zubaře a jeho malé zoubky se zapomínalo těžko.

„To snad ne,“ řekl Bart a ustoupil. „S tímhle jsem nepočítal.“

„Nežvaň a pojd dovnitř,“ vyzval ho Valentine a pistolí mu ukázal, že má vejít.

„Mám s sebou dávku jenom pro jednu. Clint neříkal, že…“ začal Bart.

Clint se k němu otočil a vztekle se ho zeptal: „Co že jsem říkal, ty debile?“

Valentine si jich nevšímal. „Chcete vědět ještě něco?“ zeptal se Leny.

Ta otevřela ústa, aby mu odpověděla, ale šerif ji pistolí uhodil do hlavy. Leně se zajiskřilo před očima a poroučela se k zemi. Nedopadla na ni jenom díky tomu, že byla připoutaná k Sáře.

„Leno,“ vyjekla Sára a ze všech sil se ji snažila dostat zpátky na židli.

Leně zvonilo v uších. Slyšela, jak Valentine říká: „Začni s doktorkou. Dlužím to jejímu muži.“

„Ne!“ zaječela Sára a snažila se uhnout. Přitom s sebou strhla i Lenu. Vtom se do toho vložil Clint, chytil Sáru zezadu a táhl ji od stolu. Urputně se s ním rvala a vlekla Lenu za sebou po podlaze. Pak ji za pravou ruku chytil Valentine a Fred Bart jí do paže zabodl injekční stříkačku.

Sára se přestala bránit a se skelnýma očima se zhroutila na zem vedle Leny. Ta jí sáhla na hrdlo a pokusila se jí nahmatat tep.

„Je to jenom mírné sedativum, zlatíčko,“ řekl jí Bart. „Ted se trochu uklidní, ale bude v pořádku.“

Valentine zalovil v kapse a vytáhl z ní klíčky od pout. „Pravda. Až do smrti bude v pořádku,“ poznamenal. Potom dal Bártovi svou pistoli a řekl: „Jestli se pohne, střel ji do hlavy.“

Bart si od něho zbraň vzal se stejnou samozřejmostí, jako když seděl v autě vedle Charlotty. „Co máš v úmyslu, Jaku?“ zeptal se. „S tímhle nechci nic mít. Nevinným lidem neubližuji.“

„V případě nutnosti ano,“ opáčil Valentine a odemkl pouto na Sářině zápěstí. Ruka jí bezvládně dopadla na zem. „Odnes ji na chodbu, ať se na ni nemusím dívat,“ řekl Clintovi.

Clint se usmál.

„A pak se hned vrať,“ nařídil mu Valentine. „Jestli na ni jenom sáhneš, uříznu ti ptáka.“

Bart spustil zrak z Leny. Pohnula se směrem ke dveřím, ale zubař jí rychle přitiskl k hlavě pistoli a pohrozil: „Ani to nezkoušejte, zlatíčko. Oba víme, co dovedu.“

Lena se posadila zpátky na židli. Na ruce jí stále viselo pouto. Opatrně ohmatala řetěz, jestli by jej nemohla použít jako zbraň. Omotala si chladný kov kolem prstů a udělala si z něj boxera. Kdyby se k ní Bart nebo Valentine přiblížili, mohla je pořádně uhodit, i kdyby jí strkali pistoli přímo do obličeje. Nechat se zastřelit bylo pořád lepší než zaživa uhořet jako Charlotta.

Dveře kuchyně se rozlétly a objevil se v nich Clint. Než se za ním jejich křídla zavřela, Lena na okamžik spatřila Sáru ležící na chodbě.

„Co to tu provádíš, Jaku?“ zeptal se Bart šerifa.

Valentine sáhl do krabice a hodil na linku několik prázdných blistrů od léků. „Vyrábím perník,“ odpověděl. Vytáhl další prázdné obaly a vysypal na stůl několik balíčků zápalek. Krabice obsahovala všechen potřebný materiál pro výrobu. Hadičky, kádinky i filtry. Nakonec na stůl hodil i krabici.

„Proč tady máme ty holky, Jaku?“ tázal se dál Bart. „Po akci se Charlottou jsem ti přece řekl, že jsem s tímhle svinstvem skončil.“

„Skončíš, teprve až ti řeknu,“

Bart dál držel pistoli u Leniny hlavy. „Tohohle se nehodlám účastnit,“ prohlásil.

Valentine se zasmál a otevřel skříňku pod dřezem. Na jejím dně byly přilepené desítky prošlých čisticích prostředků. Šerif je jednou rukou odstrčil a řekl: „Páni, tohle by nám úplně stačilo.“

„Nelíbí se mi to, Jaku. Neměli bychom to dělat. AI nevinným neubližoval.“

„AI také dostával almužničku. My jsme vytvořili skutečnou organizaci, Frede. Nemůžeme zklamat vlastní lidi.“ Valentine sáhl pod dřez a vzal za odpadovou trubku. Zapřel se nohama do podlahy a ze všech sil za rouru zatáhl. „Kruci, ani se to nehne,“ zavrčel.

Clint jenom stál a koukal. „Co mám udělat ted?“ zeptal se.

Valentine ukázal na chemikálie na kuchyňské lince a řekl: „Smíchej to a všechno připrav.“

Clint začal otevírat láhve a lil jejich obsah do Hankových šálků.

Bart se mu to ještě jednou pokusil rozmluvit: „Jaku…“

„Přestaň tady fňukat, Frede,“ zahučel Valentine a vstal. „Kurva, to bolí,“ zaklel a přitiskl si ruku na bok. „Vůbec tě nezajímá, jak mi je,“ vyčetl svému kumpánovi a chytil se linky. Jeho ruka na desce zanechala krvavou stopu. „Podívej se na můj bok. Roztrhl jsem si ho o ty zatracené dveře.“

Bart se podíval na zakrvácený obvaz na šerifově boku. „To přežiješ,“ prohlásil.

„Díky za péči,“ zavrčel Valentine a otřel si ústa hřbetem ruky. Celý se potil. Zpod linky vzal láhev bělidla a hlučně ji postavil na stůl.

„Poslyš, tohle je naprosté šílenství,“ pravil Bart. „Co chceš dělat?“

„Co chceme dělat. Připoutáme ji ke dřezu a pak to tady vyhodíme do vzduchu.“

Bart zavrtěl hlavou. „Ta pouta se ale najdou…,“ oponoval.

„Ujišťuji tě, že to napíšu do zprávy z ohledání místa činu,“ skočil mu do řeči Valentine. „Jedna pouta.“

„A co policie?“ zeptal se nervózně Bart. „Vyřešil jsi to?“

„Všechno jsem vyřešil,“ řekl mu Valentine. „Nechali to plavat, jakmile přinesla ty fotky.“

„Hotovo,“ ozval se Clint a ukázal na šálky na lince, z nichž se kouřilo. Probíhaly v nich chemické reakce.

„Jak dlouho to bude trvat?“ zeptal se ho Valentine.

Clint pokrčil rameny a odpověděl: „Ta keramika je dost tenká. Praskne tak za deset, maximálně dvacet minut. Jak se tekutina dostane do styku s plamenem, vyletí to jako atomovka. Myslím, že až ty hrnky dáme na sporák, měli bychom vypadnout. Člověk nikdy neví. Ty chemikálie nejsou zrovna stálé.“

Valentine ho za dobrou práci poplácal po zádech a řekl: „Je mi to jasné, kamaráde.“

Bart prohlásil: „Už těch hovadin mám dost. Vy si vážně myslíte, že to její muž nechá jen tak?“ Mávl pistolí směrem k chodbě. „Tak ji aspoň zastřelte, ať netrpí.“ Méně soucitně se podíval na Lenu a řekl: „Zastřelte je obě. Trocha lidskosti přece nikomu neuškodí.“

Valentine celou místnost polil acetonem. „Jenomže v tělech by zůstaly kulky, Frede. Jedna pouta nějak zamaskuji, ale kulku z rentgenového snímku sotva vymažu. I kdybys ji z těla vyndal, stejně to bude poznat. Po noži také zůstávají stopy, takže o tom ani neuvažuj, Clinte.“ Zavrtěl hlavou a řekl Bártovi: „Myslel jsem, že za sebou máš dost pitev, abys věděl, jak to chodí. Připoutáme ji k odpadu a zdekujeme se.“

„Co řeknete Jeffreymu?“ ozvala se konečně Lena.

Valentine se na ni usmál a odpověděl: „Že Deacon Simms si v Hankově kuchyni vařil perník a vy jste se k tomu se Sárou v nevhodnou dobu nachomýtly.“

Lena se ani nenamáhala předstírat překvapení nad tím, že by se v rozvalinách domu mělo najít Deaconovo tělo. Všechno do sebe skvěle zapadalo. „Jeffrey ví, že jste tu byli.“

„Ten bude vědět, že jsem vás odvezl do nemocnice,“ vyvrátil její představu šerif a začal kolem rozlévat ještě amoniak. „A pak jsem jel domů a poobědval jsem s manželkou, než se vrátila do školy.“

„Dá si to dohromady, až uvidí, že jeho žena zemřela ve stejný den, kdy jste se vzdal úřadu.“

Bart je bedlivě poslouchal a Lena cítila, jak je napjaty. „Ty jsi odstoupil?“ zeptal se Valentina.

„Ano,“ odpověděla za šerifa Lena a sevřela pouto, jež měla v ruce. Ze všech sil si přála, aby se k ní přiblížil. „Don Cook mi řekl, že Jake dnes ráno složil funkci. Prý dostal výhružný dopis a řekl, že radši odjede z města, aby nedopadl jako AI Pfeiffer.“

„Lže,“ bránil se Valentine. „Rezignoval jsem, ale…“

„Povídal, že chce odjet,“ opakovala Lena. „Jen se podívejte na ty krámy, Frede,“ řekla a ukázala na kádinky a chemikálie. „Měli to všechno připravené. Proč asi?“

„Neposlouchej ji,“ vložil se do toho Valentine varovně.

Lena se nehodlala nechat umlčet. Začínala si skládat jednotlivé kousky mozaiky dohromady. Valentine se sebou musel být velice spokojený. Lena mu předala fotografie. Když určité snímky ukáže těm pravým lidem, duchovním otcem celé akce se bude zdát Fred Bart. „Chtěli to na vás hodit, Frede. Celou dobu to plánovali, jenom čekali na správný okamžik,“ řekla Lena zubaři. Ten zavrtěl hlavou, a tak pokračovala: „Jen o tom chvíli přemýšlejte, Frede. Copak nevidíte, co se tu děje? Nějak by přece museli Jeffreymu vysvětlit smrt jeho ženy. Vy nechápete, že se to na vás Jake snaží hodit? Vysvětlením máte být vy.“

„Neposlouchej ty žvásty,“ řekl Valentine. Lena viděla, že není daleko od pravdy. Šerif viditelně zneklidněl. Neustále těkal očima k pistoli v Bártově ruce. „Snad mi věříš, ne, Frede? Začínalo mi tu být trochu horko…“

Bart stiskl spoušť a Lena i Valentine se rychle přikrčili. Lena si automaticky zakryla hlavu rukama, takže ji volné pouto udeřilo do obličeje. Když vzhlédla, myslela, že před sebou uvidí mrtvého šerifa, ale místo toho tam ležel Clint. Bart měl přesnou mušku. Kulka muži prošla přímo mezi očima.

Clint si ránu uvědomil jako poslední. Zůstal stát na místě a chvíli zíral do prázdna. Zakymácel se ke straně a po několika sekundách se zhroutil na dveře. Ty se pod tíhou jeho těla otevřely a Clint padl nazad do chodby. Řetěz na kalhotách mu přitom zachřestil o dřevěná futra.

„Proč jsi to udělal, do prdele?“ vykřikl Valentine. „Proboha, Frede, vždyť patřil k Jerrymu.“ Zadupal a řekl: „Tohle budeš muset někomu vysvětlit, ty pitomče.“

Bart mu namířil přímo na hrudník. „Ty si myslíš, že nevím, co máš za lubem?“ zeptal se Valentina.

„Cože?“

„Ta holka má pravdu,“ řekl Bart. „Ty jsi perník v životě nevařil a Clint měl moc vysoké postavení, aby si tím svinstvem mazal ruce.“

„To není…“

„Tak na co sis to sem všechno přinesl?“ zeptal se Bart a ukázal na chemikálie a kádinky. „Měl jsi v plánu vzít roha i s tou svou tlustou paničkou a hodit to všechno na mne, co?“

Valentine zaťal obě pěsti. „Myru do toho netahej,“ zavrčel.

„Já s Alem jsme v tomhle městě udržovali pořádek a třicet let jsme drželi darebáky daleko od slušných lidí. Ty na nějaké dobro a zlo zvysoka kašleš. Nabízel jsi to všem jako bonbony na pouti.“

„Peníze jsou prostě dobrá věc.“

„Ale za jakou cenu?“

„Ale když jsem ti každý týden dával štosy prachů, to ti nevadilo.“

„Jako bych měl na vybranou,“ vyštěkl na něho Bart. „Než ses přiženil do té famílie, byl jsi ubohá nula. Pak jsi najednou začal být hrozně důležitý a naparoval ses, jako bys měl bůhvíjakou moc. Vždycky jsi byl obyčejný hochštapler.“

„A čí to byl nápad, hodit Boyda do motelu?“ zaječel na něho Valentine. „Co ty na to, Frede? Další z tvých teatrálních gest, stejně jako ta učitelka, kterou jsi upálil na hřišti. To odstartovalo všechny tyhle sračky.“ Valentine byl zřejmě rád, že to může zdůraznit. „Ty tvoje pitomé nápady. Pořád si myslíš, že je to jako za starých dobrých časů, kdy se lidi dali snadno zastrašit. Jenomže tím jenom přiléváš olej do ohně. A já pak musím napravovat škody, které napácháš. Kdo z nás dvou je hochštapler?“

„Víš, proč tu pořád ještě jsem?“ zeptal se ho úsečně Bart. „Napadlo tě někdy, proč mne dávno nehodili do bažiny? Protože ti nikdy nedůvěřovali, ty vyžle.“

Valentine se zasmál. „Když je tak dobře znáš, určitě víš, jaký mají vztah k mé rodině.“

„Jo? Tak já ti povím, jaký mají vztah k tobě. Myslím, že se tě rádi zbaví.“

„A já si zase myslím, že jenom já tě můžu zachránit před smrtí.“

„Stoupněte si ke dřezu,“ přikázal Bart šerifovi s Lenou. „Oba.“

„No tak počkej…,“ začal Valentine.

Bart ho střelil do nohy.

„Kurva!“ zařval Valentine. „Co to k čertu děláš?“

Bart se sehnul a zvedl patronu. „Povídal jsem, že máte oba jít ke dřezu.“ Lena se nehýbala, a tak Bart kopl do židle, na níž seděla. „Můžu vám ublížit ještě hůř než kulkou, zlatíčko,“ řekl.

Lena vstala.

Valentine se držel za krvácející nohu a prskal: „Snad si nemyslíš, že ti tohle projde?“

„Myslím, že pokud sebou nehneš a nepřipoutáš se k tomu odpadu, budu z tvého těla na pitevně tahat mnohem víc kulek, než jich v něm máš teď,“ opáčil Bart.

„Dneska už to ale postaru dělat nejde. Jde tu o hodně peněz, Frede. Půjdeš pod drn, oni se o to postarají.“

„Drž hubu,“ nakázal mu Bart a kopl ho do rány na noze.

„Ty zmrde!“ zařval Valentine, jemuž se podlomila kolena. Tvrdě dopadl na zem.

„Vy také,“ ukázal Bart pistolí na Lenu. „Na zem.“

Lena si pomalu klekla. „Nikomu jsem neřekla, že v tom autě jste byl vy,“ řekla. „Celou dobu jsem držela jazyk za zuby.“

„Já vím, miláčku,“ odpověděl Bart. „To od vás bylo moc milé.“

„Pusťte mne,“ zaprosila Lena. „Když nás se Sárou necháte jít, nikomu nic nepovíme.“

Bart na ni vycenil své odporné zoubky a řekl: „Víte co, Leno, kdyby šlo jenom o vás, tak bych vám i věřil. Opravdu. Ale tamhle paní doktorka neumí lhát. I kdyby se snažila sebevíc, tak to tajemství neudrží.“

„Ale udrží.“

Zubař zavrtěl hlavou a řekl šerifovi: „Sáhni tam dolů a provlékni pouto trubkou.“

„Ty hajzle,“ zasyčel Valentine, chytil Leninu ruku a prostrčil pouto ohybem odpadu.

„A pořádně ho utáhni,“ nařídil mu Bart. „Ještě víc.“

Valentine pouto utáhl tak pevně, až mu zčervenalo zápěstí. „Najdou si tě,“ varoval Barta. „Najdou si tě a pak ti vytáhnou střeva z prdele“

Bart stál u sporáku. Otočil všechny knoflíky na úplné maximum a pozurážel je pistolí. Spokojený, že plyn nebude možné vypnout, postavil nad plameny hrnečky s chemikáliemi.

„Tohle tě bude stát krk,“ varoval ho Valentine. „Snad si nemyslíš, že ti to projde, když mne zabiješ? Mám v Bratrstvu hodnost generála. Snese se na tebe pomsta jako zloba jediného bílého Boha.“

„No jasně, jasně,“ opáčil Bart. „A tebe ojede ten nejčemější buzerant s nej větším ptákem v pekle.“ Zvedl nohu a kopl Valentina do obličeje. Netrefil se přesně, ale šerif měl přímo nad hlavou litinový dřez. Temenem narazil do jeho dna, až mu zlověstně prasklo v lebce. Se zakrvácenou hlavou se sesunul na zem.

Bart si vedle něho klekl a prohlédl mu kapsy. Přitom na Lenu mířil pistolí.

„Nedělejte to,“ žadonila. „Prosím vás, nedělejte to.“

Zubař našel šerifův mobil, hodil jej na zem a rozdrtil podpatkem laciné polobotky. „Je mi to opravdu moc líto, zlatíčko,“ omluvil se jí.

„Jasně,“ přitakala Lena. Kdyby měla volné ruce, na místě by ho zaškrtila. „Vůbec o nic nejde, já to chápu.“

Bart zavrtěl hlavou a zasněně řekl: „Víte, že jste úplně stejná, jako byla vaše maminka?“

Byla. Leně se stáhlo hrdlo a opustila ji veškerá síla k obraně. „Co se s ní stalo?“ zeptala se. „Řekněte mi to, potřebuji to vědět.“

„Byla dobrou ovečkou, která zbloudila, zlatíčko,“ odpověděl Bart. Vstal a zkontroloval hrnky na sporáku. „Ted už je jí mnohem lip.“ Rozmáchlým gestem ukázal kolem sebe a prohlásil: „Doufám, že vás to alespoň trochu uklidnilo.“

„Uklidnilo?“ opakovala po něm. „Děláte si ze mne legraci? Nebo si vážně myslíte, že mi prokážete nějakou službu, když mne zabijete?“

Bart hodil pistoli na stůl. „Omlouvám se vám, miláčku,“ pronesl. Otevřel dveře, vyšel ven a tiše je za sebou zavřel.

„Do háje!“ zařvala Lena a kopla Valentina do nohy. Zaúpěl a převalil se na bok, takže Lena spatřila díru v jeho lebce a lysinu na jeho temeni. Na kůži měl červeně vytetovanou spodní polovinu hákového kříže.

„Sáro!“ zařvala Lena, ačkoli věděla, že odpovědí jí bude jen ticho. „Sáro!“ Co nejdál se naklonila, aby přes mrtvého Clinta viděla do chodby. Sára ležela zhroucená u zdi a zírala na Lenu nevidoucíma očima.

Lena přehodila Valentinovu ruku přes odpadní trubku. Supěla přitom námahou, protože šerif byl těžký jako balvan. Nakonec se jí ho podařilo dostrkat ke spodní skříňce, ale loktem dál zůstával zaklesnutý za trubku. Něco bez přestání drmolil. Prosil ji, aby toho nechala a pomohla mu. Lena jeho žadonění nevěnovala pozornost a zapřela se oběma nohama o skříňku. Prsty sevřela šerifovu ruku a ze všech sil za ni táhla. Dávala přitom pozor, aby si sama nevykloubila ramena. Když se jí podařilo Valentina skoro nasoukat do linky, poodstoupila od dřezu a vší silou kopla do odpadní trubky.

„Pomoc!“ zařvala a nepřestávala přitom kopat do odpadu. Jednou se netrefila a kopla Valentina do ramene. „Pomoc!“

„Leno,“ zašeptal Valentine a natáhl k ní ruku. „Prosím…“

Místnost zaplnil jemný kouř a Lena se rozkašlalá. Podařilo se jí trubku ohnout, ale ze zdi ji nevytihla. Byla to jediná věc, kterou kdy Hank ve své polorozpadlé barabizně opravil. Lena zuřivě zařvala a začala do trubky kopat, dokud jí úplně nezmodrala noha a nerozbolela ji tak, že ji sotva dokázala zvednout.

„Pomoc!“ vykřikla znovu, ačkoli dobře věděla, že do domu nikdo nepřijde. Bart předtím dvakrát vystřelil, ale žádný zachránce se neobjevil. V pátek dopoledne nikdo nebyl doma. A pokud ano, dění u sousedů ho nijak nevzrušovalo.

Lena na stole spatřila pistoli. Skočila po ní, až si skoro vykloubila rameno, ale stejně na ni nedosáhla. Převalila se na záda a vykopla obě nohy ve snaze zachytit jimi nohu stolu, aby jej mohla přitáhnout k sobě. Špičkou boty zavadila o kov. Najednou ji zarazilo prasknutí láhve, po němž se nad stůl vznesl oblak bílého dýmu. Na podlahu začala kapat tekutina, jež se syčením rozežírala linoleum. Co to jen Lenu napadlo? Vždyť do vzduchu vypustila další chemikálie. Co vlastně chce se zbraní dělat? V kuchyni přece nemůže vystřelit. Vzduch už je prosycený výpary, které by při výstřelu vybuchly a zbořily celý dům.

„Ne… ne… ne…,“ vyrážela ze sebe. Posadila se a přinutila přemýšlet. „Dobrý Bože, prosím tě, pomoz mi.“ Znovu trhla poutem a vykřikla bolestí. Rozedřené zápěstí jí krvácelo a strašlivě bolelo. Možná je má zlomené. „Ne,“ zašeptala Lena a rozkašlala se, až se celá třásla. Měla pocit, jako by se jí ucpaly plíce. Zakašlala, aby si je pročistila, ale nijak si nepomohla. Natáhla ruku ke kohoutku na zdi a otočila jím. Nastavila dlaň pod proud vody, navlhčila si rty a opláchla oči.

Celé roky v domě vysedávala a modlila se k Bohu, aby tam nezemřela, nějak se dostala ze strašlivého města pryč a nepromarnila v něm celý život. A ted sedí uvězněná v Hankově domě a prožívá tu hroznou noční můru.

Lena v sobě zadusila vzlyk. Jeffrey na to určitě přijde. Nedovolí, aby jeho ženu pitval nějaký podělaný zubař. Požádá stát o soudního lékaře. Ten si všimne Valentinovy rozražené lebky. Možná, že z Lenina těla zbude dostatečně velký kus, aby lékař rozeznal podlitiny na její noze a v krvavé kaši identifikoval zápěstí.

Zápěstí.

Lenu najednou napadlo, jak by se mohla zachránit.

Napřáhla ruku ke Clintovi a pokusila se zachytit jeho nohavice, boty nebo čehokoli jiného. Neležela však dostatečně blízko. Převalila se na břicho, natáhla ruku co nejdál nad hlavu a vykopla oběma nohama do vzduchu, aby se pokusila přitáhnout Clintovo tělo co nejblíž k sobě. Byl těžký, ale Leně se nakonec podařilo sevřít nohama jeho kotník. Píd po pídi ho k sobě posunovala. Podařilo se jí prostrčit nohu řetězem, jímž měl mrtvý připevněnou peněženku k opasku. Lena zaťala břišní svaly a pokračovala ve svém snažení. Křičela přitom námahou. Konečně se posadila, natáhla se k němu a chytila ho za nohavici, aby se dostala k noži na opasku.

Lena se podívala na Valentina, který na ni jenom vyděšeně zíral.

Bez velkého přemýšlení vzala nůž a zarazila jej šerifovi do zápěstí. Valentine otevřel ústa, ale nezařval. Místo toho se rozkvičel vysokým hlasem. Lena se ho snažila nevnímat a bodla znovu ve snaze zasáhnout místo, kde se kost napojovala na šlachy. Do obličeje jí stříkala krev. Zvedl se jí žaludek a málem se pozvracela. Šerif měl pouto utažené tak pevně, že se Lena bála nožem rozmáchnout a znovu zatnout do ruky, aby neotupila jeho ostří. Na okamžik ustala v práci, aby se nadechla. Ze sporáku k ní doléhalo bublání, jak se tam začínala vařit zhoubná tekutina.

„Prosím vás…,“ zašeptal Valentine. „Prosím vás, přestaňte…“

Lena odstrčila zbytky šerifova rozbitého mobilu, přitiskla Valentinovo zápěstí co nejvíc k podlaze a položila na ně nůž.

„Ne,“ žadonil Valentine. Když pochopil, co se Lena chystá udělat, začal kvičet ještě vyšším hlasem. „Ježíšikriste, ne! Ne!“

Lena vstala a přišlápla nůž. Horní ostří čepele jí zajelo do podrážky. Opřela se čelem o kuchyňskou linku, aby si udržela rovnováhu, a přenesla celou váhu na nohu, jíž šerifovi stála na ruce. Nůž mu s křupnutím zajel do zápěstí.

„Ne!“ zavyl Valentine a začal kolem sebe kopat. Řval bolestí jako raněné zvíře.

Lena nůž špičkou boty několikrát přišlápla, dokud jeho ostří neprojelo až na zem.

Pouto povolilo a Valentinova ruka odpadla od paže. Pouto bylo tak těsné, že je Lena nemohla stáhnout. Když vstala, odumřelé prsty se jí otřely o nohu. Udělalo se jí zle. Pálily ji oči a nedokázala se zorientovat.

Šálky na sporáku byly rozžhavené doběla a tekutina v nich prudce bublala. Pokusila se vypnout plyn, ale nedokázala pohnout s pahýly, jež zbyly po knoflících. Místnost zaplnil černý kouř. Lena přes jeho clonu viděla, jak se Sára na chodbě posadila. Pohnula ústy, ale nepokusila se vstát, natož z hořícího domu utéct.

Lena k ní klopýtala. Bouchla se přitom o stůl a shodila všechny krabičky se zápalkami na zem. Když se na ně podívala, zjistila, že z nich někdo strhal škrtací plošky. Zápalky byly nepoužité. Najednou jí paží projela ostrá bolest a Lena si uvědomila, že ji strčila mezi střepy. Ucítila podivný pronikavý zápach. Kyselina. Sáhla do střepů z rozbité láhve. Otevřela ústa, ale nedokázala vykřiknout. Rychle odtrhla ruku od stolu.

„Leno…,“ zasípal jí za zády Valentine. „Prosím vás…“

Lena vykročila vpřed, aby unikla jeho hlasu. Měla pocit, jako by se jí kůže odlupovala z kostí, ale přinutila se jít k Sáře, ačkoli zbytky zdravého rozumu jí napovídaly, aby se vydala na opačnou stranu.

Lena zakašlala. Kouř ji dusil a horko v zavřené místnosti ji pálilo po celém těle. Šerif to vymyslel dokonale. Kuchyně se proměnila v laboratoř šíleného chemika, jež dokázala nahnat strach každému policistovi.

Byly tam lithiové baterie, jód, ředidlo a žíraviny.

Některé z přísad, z nichž se vyráběl krystalický pervitin, obsahovala i bomba použitá při teroristickém útoku na vládní budovu v Oklahoma City.

Lena se musela dostat k Sáře, dřív než dům vyletí do povětří. Obě potřebovaly ven na vzduch.

„Sáro!“ vykřikla Lena a vrhla se do chodby. Dřepla si před Sáru, chytila ji v podpaží a pokusila se s ní vstát. „Pomoc!“ zařvala, opřela se o stěnu a snažila se Sáru zvednout. V obou nohou ucítila křeče. Z kuchyně se valil hustý kouř, přes nějž vůbec nic neviděla. Po tvářích jí stékaly slzy. V kuchyni cosi bouchlo, jako když se otevře láhev sektu. Lena si přehodila Sářinu paži přes rameno a vlekla lékařku ke dveřím. V místě, kde nedoléhaly, spatřila paprsek slunce.

„Prosím tě, Sáro,“ žadonila Lena. „Pomoz mi trochu. Nezvednu tě.“

Sára pohnula bezvládnýma nohama. Lena ji táhla za sebou a otevřela dveře. Sluneční zář ji oslnila. Když Sáru vystrčila ven, ucítila, jak do dveří narazilo pouto s rukou*

Pod schody se obě ženy zhroutily na hromádku. Lena však nehodlala zůstat ležet. Chytila Sáru v podpaží a táhla ji pozadu přes zahradu na ulici. Když se dostaly k chodníku před sousedním domem, vzduch se změnil. Najednou vzniklo vzduchoprázdno, jako by Hankův dům nasál veškerý kyslík v okolí. Potom Leně na záda zavanula vlna horkého vzduchu. Výbuch zaslechla až ve chvíli, kdy padala k zemi na Sáru, aby ji zakryla vlastním tělem. Pak ucítila příšerné horko, jež jí spálilo kůži.

Ležela bez hnutí. Veškerá energie, jež jí dodala sílu dostat se se Sárou z domu, z ní vyprchala. Přiměla se převalit na bok.

Z dálky se ozývala siréna. Oznamovala, že přijíždí pomoc. Lena zavřela oči. Zalila ji mocná vlna úlevy a pak radosti z toho, že vyvázla živá. S námahou se posadila a vykašlala chuchvalec krve. Ruka ji bolela tak hrozně, že sotva dýchala. Snažila se na ni nedívat, aby neviděla rozleptanou kůži v místě, kde se jí do ní zažrala kyselina. Tehdy si všimla, že pouto na jejím zápěstí je prázdné.

Sára se pokusila posadit, ale místo toho dopadla zpátky na trávník. Do ulice se smykem vřítilo policejní auto.

„Co se děje?“ zamumlala Sára a zamnula si oči. „Co se děje, Leno?“

„Už nic,“ odpověděla jí. „Už je po všem.“

„Jsi v pořádku?“ zeptala se Sára, z níž mluvila lékařka, i když ležela v mrákotách na zemi.

Policejní vůz před nimi se skřípěním zastavil. Lena se s námahou pokusila postavit, právě když z auta vystoupil Don Cook. Nohy jí vypověděly službu a ruka ji strašlivě pálila.

„Co se to tady k čertu děje?“ zeptal se Cook.

Lena v ústech ucítila pachuť krve a sevřel se jí žaludek. „Freda Barta,“ vypravila ze sebe namáhavě. „Musíte najít Freda Barta.“

Sára se konečně posadila. Položila ruku Leně na záda a nařídila jí, aby zhluboka dýchala. Lena se ji snažila poslechnout, ale krev jí ucpala hrdlo. Namáhavě se rozkašlala, až ji rozbolelo celé tělo.

Zaslechla ještě, jak Sára křičí: „Zavolejte sanitku!“

Potom ztratila vědomí.

27

Když Nick Shelton Jeffreymu říkal, že GBI může do případu zasáhnout, pouze pokud ji o to požádá místní sbor výkonné moci, nepověděl mu úplně celou pravdu. K tomuto pravidlu totiž patřila jedna výjimka. GBI se mohla angažovat, pokud byl místní sbor natolik zkorumpovaný, že jediným řešením byl příchod agentů vyšetřovacího úřadu a následná čistka. Pokus vyhodit do vzduchu varnu s vyšetřovatelkou a manželkou policejního náčelníka byl dostatečně pádným důvodem k zákroku. Lidé z GBI se na Elawah vrhli jako roj rozzuřených sršňů.

Jeffreymu zazvonil telefon, právě když se vracel z vězení do Reese. Číslo volajícího neznal, ale když mobil zvedl, hlas na druhé straně okamžitě poznal.

„Jsem v pořádku,“ řekla Sára, aniž se obtěžovala s pozdravem. Jeffreymu se zastavilo srdce, protože nikdo do telefonu netvrdí, že je v pořádku, pokud se mu předtím nepřihodilo něco závažného.

Volala ze sanitky, jejíž houkání Jeffrey slyšel v pozadí. Pověděla manželovi všechno, na co si dokázala vzpomenout, od okamžiku, kdy Valentine vytáhl pistoli, po chvíli, kdy jí Bart do žil vpravil látku, po níž ztratila vědomí. Když domluvila, Jeffrey zatínal zuby tak, že ze sebe sotva vypravil rozumné slovo. Zatímco si měřil síly s Ethanem, Sára se nacházela v ohrožení života. Nemohl si odpustit, že ji nechal s šerifem samotnou. Kdyby ten člověk nebyl po smrti, osobně by si ho našel a vlastníma rukama ho zabil.

Když po dvou hodinách konečně dorazil k nemocnici, Sára si dělala větší starost o Lenu než o sebe. Obávala se, aby plastický chirurg nepokazil operaci poleptané ruky. Děsila se, že se Leně do plic dostane infekce. Byla si jistá, že plicní lékař neví, co dělá. Jako šílená rázovala po nemocnici a vykřikovala své obavy, dokud ji Jeffrey nezarazil.

„Nic mi není,“ nepřestávala opakovat. Jeffrey už pochopil, že se nesnaží uklidnit jeho, ale sebe. Opakovala to celou cestu do Grantu. Definitivně se zhroutila až večer. Jeffrey jí pověděl, že se vrací do Reese, aby Nicku Shletonovi pomohl s výslechem Freda Barta. Sára mu to nezakázala, ale když se ráno potají kradl z domu, aby ho nezastihla, připadal si jako darebák.

Jeffrey zastavil před okresním vězením a v duchu si přísahal, že to je naposled, co se na budovu jenom dívá. Na parkovišti stála dodávka protichemické jednotky, kolem níž se motalo několik lidí od GBI a upíjelo kávu. Když Hankův dům vybuchl, evakuovali sousedy z nejbližšího okolí, aby mohli zlikvidovat jedovatý odpad. Z šerifa našli jen pozůstatky DNA na zahradě a uříznutou ruku.

Jake Valentine. Jeffrreymu se udělalo zle pokaždé, když si na toho člověka vzpomněl. Po jeho smrti se o něm dozvídal samé zajímavé věci. Svůj skromný příbytek ve městě zřejmě považoval za ubohou chudinskou chatrč. U jezera měl velkou chatu, před níž kotvily dva silné motorové čluny. Měl čistý trestní rejstřík, zato jeho bratr byl trochu jiný případ. Davida Valentina ubodali členové znepřáteleného neonacistického gangu při rvačce. Podle spisu však bylo patrné, že v Bratrstvu zastával dost významnou funkci. Mezi jeho prohřešky se počítalo žhářství, znásilnění, ozbrojené přepadení a pokus o vraždu.

Jake Valentine se z bratrových chyb jistě poučil a zbytečně na sebe neupozomoval. Na střední škole ho zatkli za opilost. Jinak neexistoval žádný záznam, z něhož by vyplývalo, že se jedná o neonacistu, jehož rukama protékají miliony dolarů z obchodu s pervitinem. Jediným chybějícím kouskem skládanky zůstávala jeho žena Myra. Myra Valentinová, rozená Fitzpatricková, byla sestřička Jerryho a Carla Fitzpatrickových, vůdců Bratrstva čisté bílé rasy. Jejich rodiče se do Elawah přistěhovali z New Hampshiru. Museli opustit rodné město, protože jim všichni obyvatelé dali jasně najevo, že pro rodinu vraha policistů mezi nimi není místo. Myře se v Reese zalíbilo natolik, že se tam byla ochotná usadit. Jake Valentine se přiženil do mocné rodiny, která si už našla způsob, jak svého zahálčivého příbuzného zaměstnat.

Nick požádal středisko Bratrstva v New Hampshiru, aby Myru vyzpovídalo. Ani mu neodpověděli.

Jeffrey Valentinovi nikdy zcela nedůvěřoval, ale byl natolik přesvědčený, že ve všem má prsty Ethan, že nechal Sáru s Lenou odjet se šerifem samotné. Nevěděl, jestli se má na sebe za svou zaslepenost zlobit, anebo se stydět. Vzpomněl si na reakci Grovera Gibsona, když mu s Valentinem přišli do lesní chatrče sdělit, že přišel o syna.

„To je vaše vina!“ zařval Grover, skočil po šerifovi a začal do něho bušit pěstmi. „To vy jste ho zabil!“

Valentine se na to velmi dobře připravil, když Jeffreyho včas varoval, že Grover ze synovy závislosti viní právě jeho. Jeffrey ho nakonec proti starci ještě bránil.

Ted se tím ale nemohl zaobírat, protože ho to zbytečně rozčilovalo. Musel se soustředit na Freda Barta. Slizký zubař byl jediným viníkem, jehož mohla policie potrestat, a zdálo se, že se až do konce hodlá bránit zuby nehty. Když se po něm Don Cook konečně začal shánět, zastihl ho v jeho ordinaci, jak pacientovi spravuje díru v zubu. Bart tvrdil, že muž na křesle je čirou náhodou jeho právníkem. Nick si byl jisty, že s Jeffreyho pomocí se mu ze zubaře podaří dostat přiznání. Jeffrey s ním jeho optimismus ovšem nesdílel. Elawah byl kraj plný záhad starých desítky let. Reese dobře vydělávalo právě na tom, že se všichni tvářili, jakoby nic. Jeffrey velmi pochyboval, že se to někdo pokusí změnit, a ze všeho nejméně by to čekal od Freda Barta.

Vestibul vězení působil ještě stísněnějším dojmem, než si Jeffrey pamatoval. Don Cook byl nejspíš v šerifově kanceláři v patře a bral míry na nový nábytek. Na jeho místě seděl Nick a listoval časopisem o myslivosti. Vzhlédl od jeho stránek a podíval se na Jeffreyho. „Vypadáte hrozně, člověče,“ poznamenal.

„Sára není moc nadšená, že jsem tady.“

„Však ona to přežije,“ prohlásil Nick. Jeffrey si tím tak jistý nebyl. „Jsem úplně vedle z toho Boba Burga. Včera večer ho vyhmátli,“ pokračoval Nick.

Jeffrey jeho pocity sdílel. Domníval se, že Burg z GBI je spolehlivý člověk, ale agent zjevně celé roky bral úplatky. „Řekl už něco?“ zeptal se Nicka.

„Ani ň,“ odpověděl dotázaný. „Není to žádný blbec. Ví, že si nějakou dobu posedí za mřížemi, takže žádného nácka neudá.“

„Nezjistil jste nic o tom, že by se s ním Hank nějak spojil?“

„Bob si vůbec nic nepsal. A i kdyby, musel by nám to potvrdit, a to ani náhodou neudělá. TI přiblblí neonacisté jsou všude. Bob do konce života nezamhouří oko.“

Jeffrey si pomyslel něco o zasloužené odplatě.

„Jak je Leně?“ zeptal se ho Nick.

„Dobře,“ odpověděl Jeffrey, jenž ochotně změnil téma hovoru. „Bude si muset léčit plíce, ale příští středu by se už mohla vrátit domů.“ Potom ještě dodal: „Včera večer ji převezli do stejné nemocnice, ve které leží Hank.“

„A jak to vypadá s ním?“ zajímal se Nick.

„Lépe, i když ještě není úplně za vodou. Co Bart? Už promluvil?“

„Ten?“ opáčil Nick a vstal od stolu. „Celou dobu nedělá nic jiného. Ten hajzl si myslí, že se ze všeho dokáže vykecat. Tvrdí, že se Lena určitě nadýchala chemikálií, takže se jí všechny vzpomínky úplně pomotaly. Jeho právník zase tvrdí, že Bart nám poví všechno, co ví o Valentinovi, pokud zmírníme obvinění na bezohledné ohrožení z nedbalosti.“

Jeffrey se po dlouhé době zasmál. „On vážně věří tomu, že se z toho vy kroutí?“

„Jeho právník naznačil, že je ochotný uvažovat o podmínce.“

Jeffrey se znovu zasmál. Začínal se na Freda Barta těšit.

Nick zvážněl a řekl: „Chci, abyste se na toho právníka podíval. Něco se mi na něm nezdá.“

„Dobře,“ souhlasil Jeffrey. „Máte materiály?“

Nick mu podal složku, sáhl pod desku stolu a stiskl tlačítko bzučáku. Jeffrey za ním šel dozadu. Připadalo mu, že i když uběhlo jenom několik dní, budova působí zanedbaně. Don Cook nepatřil k vůdčím typům a Jeffrey věděl, že místní policie bude potřebovat silnou osobnost s bohatými zkušenostmi, aby se město probralo z Valentinovy zrady. Jeffrey odhadoval, že Cook v úřadě vydrží dva měsíce, pak se ho radši vzdá a bude až do smrti chytat ryby.

U dveří malé zasedací místnosti stál stativ s digitální kamerou. Nick na dveře zaklepal a otevřel je.

„No konečně,“ přivítal je Bart, jako by ho těšilo, že policisty vidí.

Jeffrey hodil složku na stůl. Pak podal ruku Bártovu právníkovi a představil se mu. Muž nereagoval. Jeffrey si podle drahého obleku a módního účesu domyslel, že je doma spíše v Atlantě než v Elawah.

Nick ukázal na kameru a řekl: „Okamžik, než to nastavím.“ Začal si tiše pohvizdovat, vzal stativ a pozvolna nastavoval co nejlepší úhel. Dával si hezky načas. Jeffrey věděl, že se zubaře jenom snaží znervóznit, ale postup na něho účinkoval také. Když Nick s přípravami skončil, Jeffrey se na židli začínal ošívat.

Nick se posadil vedle kolegy naproti Bártovi s právníkem. Cistě pro formu řekl: „Jsem Nick Shelton z GBI. Vedle mne sedí náčelník grantské policie Jeffrey Tolliver, který povede výslech. Nemáte proti tomu nic, pánové?“ zeptal se mužů naproti sobě.

Právník zavrtěl hlavou. Byl podsaditý a vlasy měl strojkem oholené na několik milimetrů. Jeffreyho docela zajímalo, zda na lebce také nemá nějakou malůvku.

„Co kdybychom se do toho dali, ať to máme za sebou?“ navrhl Bart.

Jeffrey otevřel spis před sebou. Vytáhl z něj fotografie, které našli v obálce na Valentinově psacím stole. Podle ohořelých zbytků v odpadkovém koši se dalo soudit, že snímků bylo větší množství, ale šerif se pečlivě postaral, aby na kompromitujících fotografiích byli jenom Fred Bart s Boydem Gibsonem. Když Valentine Jeffreymu vykládal, že zavolal GBI, nelhal. Asi hodinu před tím, než Jeffrey se Sárou přijeli do vězení, dostal telefonický vzkaz, v němž mu Valentine přerušovaně vykládal celý případ zubaře obchodujícího s drogami.

Fred Bart se na fotografie ani nepodíval. Byly nezřetelné, ale dosti výmluvné. Jeffrey prstem poklepal na snímek navrchu, jenž zobrazoval Barta s Boydem Gibsonem, jak spolu kouří před jakýmsi opuštěným skladem. Za jejich zády probíhala transakce. Na další fotografii Bart předával Boydovi štos bankovek. Ze všech snímků bylo patrné, že Fred Bart řídí místní obchod s drogami a Gibson je jeho pravá ruka.

„Všechno to jsou jasné podvrhy,“ vybuchl Bart.

„Určitě si dokážete najmout odborníka, který to přednese před porotou,“ připustil Jeffrey. Jake Valentine to na zubaře navlékl skutečně rafinovaně. Kdyby Lena nespatřila tetování v šerifově podpaží, nikdo by o jeho důkazech nikdy nepochyboval. Stejně jako by se nikdo nepozastavil nad Bártovou smrtí v jeho vlastní laboratoři, kterou mu přichystal Clint Jones.

„Na výpisu z vašeho účtu je uvedeno, že jste na něj v pátek ráno složil přes dvě stě tisíc dolarů,“ oznámil mu Jeffrey.

„Celý den jsem byl v ordinaci. Vůbec nechápu, o čem mluvíte,“ odvětil zubař.

„Myslíte tu ordinaci, v níž se našlo tolik pervitinu, že by se jím dal zasněžit celý kopec?“ poznamenal Jeffrey. Po krátké odmlce dodal: „Jake hodlal GBI přihrát největší zátah všech dob.“

Bart pomalu zakýval hlavou ze strany na stranu. „Nemám ponětí, o čem mluvíte.“

Jeffrey mu stručně objasnil: „O doživotním trestu.“

„Můj klient vykazuje naprostou součinnost,“ vložil se do věci právník.

„Před očima policistky chladnokrevně zastřelil člověka,“ usadil ho Jeffrey.

„Byla zfetovaná,“ oponoval mu Bart, přesně jak předpovídal Nick. „V té místnosti byla obrovská koncentrace chemikálií. Divím se, že si na ni vůbec pamatuje. Víte přece, co provedla Jakovi. Uřízla mu ruku. Tak se přece normálně uvažující člověk nechová.“

Jeffrey si pomyslel, že u člověka, jenž bojuje o holý život, to není nic nenormálního. „Píchl jste mé ženě sedativum,“ řekl nahlas.

„Kdybych to neudělal, Jake by jí ublížil, věřte mi. Byl to násilník,“ bránil se zubař.

Právník ztuhl. Jeffrey si toho všiml jen díky tomu, že ho bedlivě pozoroval.

„A před čím jste se snažil uchránit Charlottu Gibsonovou, když seděla vzadu v cadillaku?“ zeptal se Barta.

„Už jsem říkal tady vašemu kamarádovi, že jsem to nebyl já,“ tvrdil Bart. „Seděl jsem doma u televize.“

„Lena je ochotná vás identifikovat.“

Bart s úsměvem prohlásil: „Pachatel měl na hlavě kuklu, pokud vím.“

„To je pravda,“ přisvědčil Jeffrey. „Jenomže malé krysí zuby se pod ní špatně schovávají,“ dodal.

Bart si automaticky zakryl ústa rukou.

„Povězte mi, jak to bylo s Boydem Gibsonem,“ vyzval ho Jeffrey.

Když právník zaslechl Gibsonovo jméno, našpicoval uši. Copak Fredu Bártovi jako jedinému nedošlo, že pracuje pro druhou stranu? Jeffrey by právníkovi nesmírně rád vyhrnul oba rukávy, aby se podíval, čím má potetované ruce.

„Boyd Gibson? Říká vám to něco?“ opakoval Jeffrey.

Bart začal pomalu mluvit. Co nejméně přitom otevíral ústa, jako by se snažil neukázat zuby. „Jake mi řekl, co se stalo,“ pravil. „Clint si s Boydem nikdy nerozuměl, ale Jake je dokázal udržet na uzdě. Nařídil jim, aby Hankovi podpálili bar. Lena se tam nějakou dobu zdržovala a jemu se nelíbilo, že čmuchá kolem. Chtěl ji zastrašit.“

„A dál?“ pobídl ho Jeffrey.

„Nařídil jim, aby to zvenku polili benzínem. Clint tam hodil zapálenou sirku, ale Boyd najednou začal řvát, že Hank má uvnitř ulité peníze. Myslím, že je měl mít schované pod prknem v podlaze nebo tak nějak.“

„On vběhl do hořícího domu jenom kvůli penězům?“ zeptal se ho Jeffrey. Pokud Bart nelhal, riskoval život kvůli jednomu z největších blbců pod sluncem.

Bart přikývl. „V tu chvíli jste se do toho vložil vy. Boyd utekl a v lese se sešel s Clintem. Kvůli něčemu se pohádali. Říkal jsem vám, že tihle chlapi mají horké hlavy.“ Na chvíli se odmlčel, aby jeho slova měla na posluchače větší účinek. „Clint nakonec Boyda bodl.“

„Co se dělo potom?“

„Musel to říct Jakovi.“

„Co ten nůž?“

„Clint o něj nechtěl přijít. Byl drahý. A tak použil nůž, který… našel,“ vysvětlil mu zubař a rozhodil přitom rukama. „Mimochodem, takhle mi to vykládal Jake, takže neručím za pravdivost.“

„Jistě,“ opáčil Jeffrey. „Chápu.“ Založil si ruce na prsou a zeptal se: „Pověděl vám Jake, koho napadlo, abyste Boydovo tělo hodili do našeho pokoje?“

„Jaka. Myslel si, že když dostatečně vyděsíme vaši ženu, odjedete.“

„A co Charlotta Gibsonová?“ zeptal se ho Jeffrey.

„Jake se začal bát toho, že se baví s Lenou.“

„A tak ji upálil?“

„Ano. Jake rád strašil druhé.“

„Vážně?“

„Ano,“ ujistil ho Bart.

Jeffrey si vzpomněl, co mu Lena říkala o zubařově posledním rozhovoru s šerifem. V obou mužích se vařila zlost. Bart si prodejem drog přivydělával ještě v dobách, kdy Valentine nosil plenky. Do chvíle, kdy si Myra vzala svou studentskou lásku, byl ve městě kápem on.

„Takže si to v krátkosti shrneme,“ uzavřel rozhovor Jeffrey a začal na prstech vyjmenovávat jednotlivé mrtvé: „Clint Jones zabil Boyda Gibsona. Jake zabil Charlottu a vy jste nakonec laskavě zastřelil Clinta. V jaké situaci to bylo, v sebeobraně? A to, že jste nechal Lenu se Sárou v Hankově domě a tím je odsoudil k smrti, budeme považovat za malé přehlédnutí, že?“

„Já vím, že jsem tam ty ženské neměl nechávat, ale byl jsem hrozně vyděšený. Jake má pár mocných přátel. Utekl jsem, protože jsem se bál. Za to se cítím zodpovědný.“

„Jsem nesmírně rád, že se alespoň za něco cítíte zodpovědný.“

„Zavolal jsem na stanici a anonymně to nahlásil,“ pokusil se Bart o obranu.

Nick už jeho výmluvu zřejmě slyšel, protože poznamenal: „Prošli jsme všechna páteční tísňová volání, Frede. Nic jsme nenašli.“

„V tom případě byste měli hledat dál,“ nevzdával se Bart. „Volal jsem z veřejného automatu v obchodě. Určitě na něm budou mé otisky.“

Jeffrey o tom vůbec nepochyboval. Zatímco Lena se Sárou bojovaly o holý život, Bart měl dostatek času, aby si vyrobil alibi.

„A co to další tělo?“ zeptal se ho.

„Další tělo?“ opakoval po něm Bart. „Jaké další tělo?“

Tvářil se stejně překvapeně jako předtím Sára s Lenou. Obě shodně tvrdily, že nikoho dalšího v Hankově domě neviděly, ale v místě jedné z ložnic se našly pozůstatky dalšího mužského těla.

„V Hankově domě jsme objevili nějaké kosti navíc,“ prohlásil Jeffrey. „Soudní lékař tvrdí, že patřily staršímu muži, asi šedesátníkovi.“

Bart se zadíval na své ruce a řekl: „O tom nic nevím.“

„Mně se zdá, že nevíte o mnoha věcech,“ vyjel na něho Jeffrey. „Mám takový dojem, že jste si doma hezky vymyslel odpovědi na všechny možné otázky, ale přitom vůbec netušíte, že jste v tom až po krk.“

„Já opravdu nevím, co tím chcete říct.“

Jeffrey se podíval na Nicka. Oba věděli, že Bart musí být bud příliš nadutý, nebo příliš hloupý, když nechápe, že si zpečetil osud prakticky v okamžiku, kdy zastřelil Clinta Jonese a nařídil Jaku Valentinovi, aby zalezl pod dřez.

„Tak jo,“ povzdechl si Nick, opřel se oběma dlaněmi o desku stolu a vstal.

„Co to děláte?“ vyjekl Bart.

„Balím,“ odpověděl mu Nick a složil stativ. „Vy o tom sice ještě nevíte, milý Vinnetou, ale já mám takový dojem, že tady Old Shatterhand k sobě za chvíli svolá ostatní bledé tváře a po vašem pokrevním bratrství bude veta.“

Právník se smíchem poznamenal: „Trefně řečeno.“

„Nic ve zlém, kamaráde, ale doufáme, že se to nezvrtne hůř, než bude nezbytně nutné,“ řekl mu na to Nick.

„Myslím, že jsme na civilistech utrpěli už dost ztrát,“ odpověděl právník. Potom jim přes stůl přistrčil Bártovy fotografie. „Řekl bych, že tohle vám poskytne ohromné množství důkazů. Na usvědčení obviněného to určitě bude stačit,“ prohlásil. Vstal a řekl Jeffreymu: „Velice mne mrzí, že se vaše žena dostala do nebezpečí.“ Pak ještě připojil, jako by ho to napadlo až dodatečně: „A vaše vyšetřovatelka samozřejmě také.“

Jeffrey jeho slova pochopil, ale ještě se chtěl ujistit, a tak řekl: „Pokud jsou ted v bezpečí.“

„To vám zaručuji.“

Právník se měl k odchodu, ale Bart ho chytil za paži a vykřikl: „Vždyť jste povídal, že se s nimi dohodneme! Tvrdil jste, že…“

„Dejte ty pracky pryč,“ vyštěkl na něho muž a setřásl jeho ruku.

Bart konečně pochopil, že právník nestojí na jeho straně. Došlo mu, že se jenom přišel ujistit, že Bart nemůže ohrozit jeho chlebodárce.

Muži se zřejmě ulevilo, že už má komedii za sebou. Kývl nejprve na Nicka a potom na Jeffreyho. „Omluvte mne, pánově,“ řekl.

„Co to děláte?“ vykřikl Bart. „Vždyť jste můj právník. Kam to jdete?“

Muž se ani neohlédl a opustil místnost.

Bart stál vedle stolu a bezmocně lomil rukama.

„Posadte se, Frede,“ nařídil mu Nick.

Bart se svezl na židli. „Chci se dohodnout,“ zamumlal. „Potřebuji se nějak dohodnout.“

„Tak jste se nám konečně probudil,“ prohodil Nick, jako by Bártovi blahopřál. „Na čem se s námi chcete dohadovat, zlatíčko?“

„Na čemkoli,“ škemral zubař. „Stačí, když mi povíte, co mám říkat.“

Nick zavrtěl hlavou. „Chceme, abyste nám prozradil pár jmen, Frede. Jediná potíž je v tom, že je neznáte.“

„Ale jakpak ne!“ zavyl Bart. „Znám je všechna.“

„Například?“

„Například…“ Zubař naprázdno otevíral ústa ve snaze dostat ze sebe nějaké slovo. „Prostě mi povězte, koho chcete, a já to řeknu.“

„Rýmuje se to se Spitzpatrick,“ pravil Nick.

Bart zbledl. „Ne,“ řekl. „To nemůžu.“

Nick pokrčil rameny. „Podívejte, myslím, že jsem vám toho naznačil dost. Nemůžu za to, že nechcete spolupracovat.“

„Vždyť mě zabijí,“ řekl Bart. „Ještě něco horšího. Oni lidi jenom nezabíjejí, oni je…,“ zarazil se a zalapal po dechu. „Prosím vás…,“ zaúpěl.

Jeffrey vstal a Nick otevřel dveře.

„Ne,“ zaprosil Bart. „Nemůžete mě tu jen tak nechat.“

Nick se neubránil poznámce: „Nic se nebojte. Po cestě z města se zastavíme v krámě a zavoláme na policii.“

Když Jeffrey projížděl kolem střední školy, ucítil podivnou pachuť v ústech. Místo zadostiučinění z toho, že Freda Barta nechal napospas vlkům, měl výčitky svědomí. Zubař zanechal Sáru jejímu osudu a Jeffrey pevně věřil v pravidlo „oko za oko, zub za zub“. Zároveň byl ale policista a věděl, že každý stát se o své největší provinilce umí postarat. Bart se může deset let neúspěšně odvolávat u soudu, anebo padnout za oběť Bílému Bratrstvu. Jaký je mezi tím rozdíl?

Rozdíl spočíval v tom, že Bratrstvo s každým zmařeným životem získávalo větší úctu. Jeho členové by Barta nestrčili do sterilní místnosti, aby mu tam vpíchli do žil smrtící tekutinu. Musel by u nich prosit o smrt. Bili by ho a mučili, aby pro něho byla vysvobozením. Fred Bart by se stal odstrašujícím příkladem pro ostatní kriminálníky a hlupáky. Viděli by, že pokud si člověk rozhněvá Bratrstvo, zaplatí za to nej vyšší cenu.

Neustále se mu však vracelo, co mu řekl Ethan Green. Nedokázal zaplašit domněnku, že mladík možná viděl skutečného Jeffreyho, který se ohání svým odznakem, ale přitom v některých případech také přivírá obě oči. Jako policista přísahal, že bude chránit a bránit všechny lidi, ne jenom ty, kteří si to podle něho zaslouží. Měl by pracovat v rámci daných pravidel, ne vymýšlet nová.

Jeho povinností je starat se o slabé a chránit je před silnými. Fred Bart nijak silně nevypadal, když ho Jeffrey s Nickem nechali plakat ve výslechové místnosti. Padl na kolena a zoufale je prosil o pomoc.

Jeffrey si uvědomil, že minul motel, a otočil auto. Zastavil před vchodem do recepce, právě když z jednoho z pokojů vycházela pokojská. Zarazila se a sledovala ho, jak vystupuje z vozu.

„Potřebuji si vzít věci z pokoje číslo čtrnáct,“ řekl jí Jeffrey.

„Jsou sbalené,“ odpověděla žena a kráčela pryč.

Jeffrey předpokládal, že ji má následovat. Zachytil dveře, než mu je stihla přibouchnout před nosem.

„Díky,“ řekl.

Žena zašla za recepční pult a přitom se přes dlouhé rukávy košile škrábala na pažích. „Ten pokoj ještě není zaplacený,“ oznámila Jeffreymu.

Jeffrey se podíval na klíče zavěšené na desce za jejími zády a odhadl, že asi tři pokoje jsou volné. „Máte v poslední době hodně hostů?“ zajímal se.

„Poslyš, ty otrapo, já tady pravidla nevymýšlím.“

Jeffrey se zasmál a vytáhl peněženku. „Kolik vám mám dát?“ zeptal se.

Poškrábala se na krku a v duchu počítala, kolik z něho může vytáhnout. „Stovku.“

„Co takhle dvacku?“

„Padesátku.“

Jeffrey jí zaplatil, ačkoli silně pochyboval, že se peníze dostanou do pokladny. Z ženina vzhledu usuzoval, že je závislá na pervitinu. Patřila však k těm několika výjimkám, které přežijí třicítku.

„Jak je té holce?“ zeptala se ho žena.

„Myslíte Lenu?“

„Jo, přesně tu.“

„Je v pořádku.“

„To jsem ráda,“ pravila pokojská. Vytáhla zpod pultu tašku a přistrčila ji k Jeffreymu. „Tady máte její krámy. Vezměte si je a co nejrychleji odsud vypadněte.“

Jeffrey se jí na okamžik zadíval do tváře a prohlídl si její pyšně vztyčenou bradu. „Ještě pár dní si poleží v Nemocnici svátého Ignáce,“ řekl pomalu.

„Bezva. Aspoň vím, na co jdou moje daně.“

„Vy platíte daně?“ otázal se Jeffrey užasle. Žena na něho vrhla nepřátelský pohled, který tak dobře znal. „Vaše dcera se na mne občas dívá úplně stejně jako ted vy,“ řekl.

„Žádnou dceru nemám.“

„Lena se vám neskutečně podobá.“

Angela Adamsová odevzdaně zachrčela. Měla v kapse padesát dolarů a potřebovala si píchnout. „A také je stejně pitomá. Nepoznala vlastní matku, i když jí stála přímo před nosem.“

Jeffrey sám měl dost práce, aby si spojil obraz nad pohovkou v Hankově obývacím pokoji s ženou, jež tu s ním stála. Prozradil ji sklon brady a sebejistý výraz očí. Angela bývala krásná, ale droga ji o veškerý půvab připravila, stejně jako ji připravila o obě dcery.

Jeffrey se k ní snažil chovat vlídně. „Člověk někdy nevidí to, co nehledá.“

„Myslíte, že nevím, jak vypadám?“ zeptala se ho a dloubla prstem do laminátové desky recepčního pultu. „Je Hank v pořádku?“

Jeffreymu zapadl další kousek do skládanky. „Když Hank zmizel, byl celou dobu u vás, vidte?“

„Ten pitomec vůbec neměl rozum. Po pár dnech jsme jeden druhého málem zabili.“ Dloubla prstem do rány na svém krku. „Jednou ráno odešel, hajzl. Asi se vrátil domů.“

„Je na detoxu,“ oznámil jí Jeffrey. „Už v sobě nemá žádné drogy.“

„Vždycky se o ně staral,“ řekla Angela a pak se rychle opravila: „Vlastně o ni.“

„Našli jsme rodné listy, na nichž jste uvedla Hankovo jméno.“

„Viděla je?“

„Ne,“ odpověděl Jeffrey. „V tom frmolu se nám ty papíry nějak ztratily.“

Angela se smutně zasmála a řekla: „Byla jsem tak strašně blbá. Myslela jsem si, že mu usnadním možnost získat holky do péče a držet je dál od průšvihů. Skoro ho kvůli mně zavřeli.“ Do krve si rozškrábala ránu na krku. „K drogám jsem Hanka přivedla já. To vám neřekl?“

„Nemluvili jsme o tom.“

„Když zabili Cala, jejich otce –, nedokázala jsem se s tím vyrovnat. Byla jsem těhotná, tlustá, zoufalá a úplně sama. Ke všemu mne ještě rozbolely zuby, tak jsem zašla za tím zkurveným plešounem Fredem Bartem. Povídal, že má něco na uklidnění.“ Zadívala se na Jeffreyho, jako by něco namítal, a vyhrkla: „Rozhodla jsem se pro to sama.“

„Lena by vás ráda viděla.“

„Posledních dvacet let jsem pořád jednou nohou v lochu. Snad si nemyslíte, že policajtce se bude zamlouvat matka kriminálnice?“

Jeffreymu se nijak nezamlouval jeho vlastní otec, ale člověk si rodiče nevybírá. „Znám Lenu už dlouho. Určitě by vás chtěla vidět.“

„Myslíte, že by se jí líbilo tohle?“ zeptala se ho Angela a vyhrnula si rukáv.

Jeffrey se při pohledu na škodu napáchanou během let jehlami zhrozil.

„Pracuji tady,“ řekla Angela. „Vydělávám akorát na to, abych přežila. Nechci si nijak komplikovat život.“

„S tím by Lena nejspíš nesouhlasila.“

„No jo, co nadělám…,“ zabručela žena a shrnula si rukáv. „Mně je úplně putna, co si myslíte. Vypadněte odsud.“

Obešla pult a vyrazila ke dveřím. Jeffrey čekal, že odejde, ale Angela se zastavila.

„Jste její matka. Na tom už se nic nezmění,“ přemlouval ji.

Stála k němu zády a rukou svírala kliku prosklených dveří. „Chcete vědět, jaká já jsem matka?“ zeptala se ho a znechuceně zavrtěla hlavou. „Slíbila jsem, že je nechám na pokoji, ale byla jsem na mizině a strašně jsem potřebovala dávku. Zajela jsem za Hankem domů a poprosila jsem ho o peníze. Dal mi je a já…“ zhluboka se nadechla. „Když jsem couvala na ulici, nepodívala jsem se, kam jedu, a přejela jsem ji. Přímo před očima její sestry a té vypasené holky ze sousedství. Víte o tom? Víte, že jsem oslepila vlastní dceru?“

Jeffrey si tak závažné provinění ani nedovedl představit.

„Den nato mě zavřeli za přechovávání drog. Měla jsem toho na svědomí víc. Pár falešných a nekrytých šeků. Soudce se se mnou nemazlil. Řekli jsme si s Hankem, že bude lepší, když si holky budou myslet, že jsem mrtvá, než aby se někdy dozvěděly, co jsem zač.“

„No dobře, ale…“

„Milý pane, když jsem se těch mrňat zřekla, byla to jediná správná věc, jakou jsem v životě udělala. Tak mě ted nepřesvědčujte o opaku.“

Otevřela dveře a vyšla ven. Jeffrey zůstal sám s Leninými věcmi.

28

Lena seděla na vozíku u Hankovy postele a zdravou dlaní ho držela za ruku. Strýc měl suchou kůži a jeho prsty připomínaly neohebné klacíky. Nepodíval se na ni, ani jí neoplatil dotek. Lena si zpočátku myslela, že se zbláznil, ale ted si začínala pozvolna uvědomovat, že se stydí. Kdyby na ni promluvil, pověděl by jí něco v tom smyslu, že ho málem zahubila jeho vlastní pýcha. Když se dostal ze závislosti na drogách, připadal si jako neuvěřitelný hrdina. Stačila však jediná dávka a byl zase tam, kde předtím. Drogy mu strašlivě zdevastovaly organismus. Medikamenty, které mu předepsali lékaři, kompenzovaly absenci pervitinu, ale na depresi neúčinkovaly.

Většinu času trávili právě takhle. Lena držela strýce za ruku a Hank hleděl z okna ven, dokud nepřišla sestra a neřekla jim, že si mají oba odpočinout. Lena toho mnoho nenamluvila, protože neměla co říct.

„V pořádku?“ zeptala se jich sestra, která přišla zkontrolovat hadičky a přístroje, na něž byl Hank napojený. Byla milá, ale její veselí oběma pacientům lezlo na nervy. Mluvila tak nahlas, že by mohla budit mrtvé.

„Naprosto,“ odpověděla jí Lena a zakašlala.

Sestra se na ni starostlivě podívala a zeptala se jí: „Cvičila jste ráno dýchání?“

„Ano,“ přisvědčila Lena.

Sestra se usmála a poplácala Hanka po ruce. „Vidíte, jak se vaše neteř snaží, pane Nortone?“ zeptala se. Když mluvila s Hankem, zvyšovala hlas ještě víc, nejspíš protože jí nikdy neodpověděl.

„Co vaše ruka?“ otočila se na Lenu.

Lena zvedla ovázanou pravačku. „Je to dobré. Doktoři povídali, že jí budu moci pohybovat jako předtím.“

„Samozřejmě,“ opáčila sestra, jež se nepřestávala tvářit optimisticky. „Nechám vás u strýce ještě pár minut a pak půjdete na pokoj, ano? Potřebujete si oba odpočinout.“ Varovně Leně pohrozila a řekla: „Já si vás zkontroluji.“

Když za ní zacvakly dveře, Hank zabručel: „Ta je pěkně uřvaná.“

Leně se ulevilo, že konečně promluvil, takže na jeho poznámku nijak nereagovala.

„Opravdu ten dech procvičuješ, děvče moje?“ zeptal se Hank chraplavě.

„Ano.“

„Nikdy jsem nepoznal, kdy lžeš a kdy mluvíš pravdu.“

„To já také ne.“

Hank se zhluboka nadechl a pomalu vydechl.

„Pověz mi o mé matce,“ poprosila ho Lena.

Hank se usmál. „A kterou verzi chceš slyšet?“ zeptal se jí. Domníval se, že s ním hraje starou hru, kterou si se sestrou vymyslely, když byly malé.

„Tu pravdivou, Hanku. Jak v ní neumřela.“

Stryci pořád slzely oči, takže nevěděla, jestli náhodou nepláče. „Vždycky vás obě milovala a nikdy nepřestala.“

„Oslepila Sibylu.“

Hank na sobě nedával znát překvapení, jenom od Leny odvrátil obličej. „Jednou si přišla pro peníze. Když se to stalo, byla zoufalstvím bez sebe. Odvedl jsem ji pryč, a když se objevili policajti, vzal jsem to na sebe. Řekl jsem jim, že jsem to udělal já. Nechtěl jsem, abyste nenáviděly vlastní matku. Chtěl jsem, abyste ji milovaly, abyste na ni vzpomínaly s láskou.“

„Co se s ní stalo?“ zeptala se ho Lena. „Jak zemřela?“

Hank trhl hlavou a podíval se na neteř. Její dotaz ho zaskočil.

V očích se mu zračil zmatek, jako by si nevěděl rady, jak má odpovědět.

„Nic se neděje,“ uklidňovala ho Lena. „Z ničeho tě neobviňuji a nezlobím se. Jenom potřebuji znát pravdu. Pověz mi prostě pravdu.“

Hankovi se stáhlo hrdlo. Sevřel rty, jako by se pokoušel zadusit slova, jež se z nich drala ven. Nikdy nežil vzpomínkami, možná proto, že žádné z nich nebyly příjemné.

„Pověz mi to, Hanku,“ pobídla ho jemně Lena. „Když mi to ted prozradíš, už to po tobě nikdy nebudu chtít. Myslím, že si po takové době zasloužím vědět, jak zemřela má matka.“

Hank se zadíval na strop, jako by se snažil uklidnit. Když konečně odpověděl, mluvil tak tiše, že ho skoro neslyšela. „Při autonehodě.“

„Fred Bart mi řekl, že ted už je jí lip.“

Hank mlčel a přemýšlel, co má říct dál. „Když ztratila vašeho tátu a pak tak hrozně zranila tvou sestru…,“ začal. Ztěžka polkl, protože ho přemohly city. „Jsem hrozný sobec, Lee. Mám jenom tebe a nechci…,“ řekl přiškrceně. „Nechci tě ztratit.“

Lena mu pevněji stiskla ruku na znamení, že ho nehodlá znovu opustit. „Když jsem přišla k tobě domů, řekl jsi mi, že mou matku zabil Clint Jones.“

„Prodával jí drogy,“ řekl Hank. „Prodával je nám oběma.“

Lena se od něho odtáhla a pokoušela se v hlavě srovnat představu andělské Angely, již v sobě celé roky živila, s představou Angely závislé na drogách. Dopracovala to její matka stejně daleko jako Hank? Měla také pobodané ruce a ztrhané rysy? Lena se při té představě zachvěla. Skoro zalitovala, že se hořkou pravdu vůbec dozvěděla.

„Pervitin je prostě…“ Hank zavrtěl hlavou. „První dávka znamená jistou smrt. Zabiješ v sobě člověka, kterým jsi do té doby byla. Zabíjíš i svou budoucnost. To se stane, jakmile se ti poprvé dostane do oběhu. Od té chvíle jsi vlastně mrtvá.“

„Jak k tomu došlo? Jak zemřela?“

Hank zavřel oči a pomalu zhluboka dýchal. S odvrácenou tváří Leně řekl: „Jela moc rychle přes Taylor Bridge a narazila do telefonního sloupu. Zlomila si vaz. Doktor tvrdil, že smrt nastala okamžitě.“

Lena několikrát vyjížděla k nehodám, v nichž figurovalo jediné auto. Ve všech případech k nim došlo z nějakého temného důvodu.

Hank jí sevřel ruku. „Kdyby věděla, jak špatně dopadnu, nikdy by vás neopustila. Myslela si, že se o vás postarám.“

„Ale to jsi také udělal,“ ujistila ho Lena. „Udělal jsi všechno, co bylo v tvých silách.“

„Neodpouštěj mi,“ řekl Hank. Neměl v ruce sílu, ale svíral ji, jak nejpevněji dovedl. „Nesmíš mi to nikdy odpustit.“

Lena ho nedokázala poslechnout. Po všem, co se přihodilo a co pro ni se Sibylou udělal.

Strýc se na ni podíval a pak rychle odvrátil zrak. „Tak už jdi, než se vrátí ta sestra. Když ji vidím, radši bych zase byl v kómatu.“

„Dobře,“ souhlasila Lena a pustila jeho ruku. Ani jeden z nich nikdy neuměl mluvit o svých citech. „Když budeš něco potřebovat, zavolej mi, ano?“

Vyploužila se z místnosti. Cítila se strašlivě unavená. Lékaři jí vysvětlili, že je to nedostatkem kyslíku. Lena si ovšem myslela, že na vině je celodenní polehávání v nemocnici a sebelítost.

Měla pokoj hned vedle Hankova a už z chodby z něj zaslechla zvonění telefonu. Přidala do kroku a popadla sluchátko.

„Máte telefonát na účet volaného z vězení Coastal,“ oznámila jí nahrávka. Lena na postel nedosedla, spíš na ni padla. Když uslyšela jméno volajícího, poskočilo jí srdce v hrudi. „Ethan Green,“ ozvalo se ze sluchátka.

Lena si sluchátko přitiskla ramenem k uchu a zmáčkla příslušné tlačítko na telefonu, aby mohla hovor přijmout.

Na druhé straně se ozývalo jenom pípání, jež každé tři sekundy oznamovalo, kolik uběhlo času.

„Jak se máš?“ zeptal se Leny Ethan.

Lena se rozhlédla po pokoji. Měla pocit, že ji někdo sleduje. „Proč mi voláš?“ chtěla vědět. „Nechci s tebou mluvit.“

„Tak proč jsi přijala ten telefonát?“

„Hned ted zavěsím.“

„Doslechl jsem se, co se ti stalo.“

Lena se už chystala položit sluchátko, ale při jeho slovech se zarazila. Vždyť bylo jasné, že se Ethan o všem dozví. Zjistil si to přes své kontakty ještě dříve, než o případu věděla média.

„Víš, jak mne bolel zub, když jsme se naposledy viděli?“ zeptal se. Lena věděla, že to je čistě řečnická otázka. „Už si s tím nemusíš dělat hlavu, sehnal jsem na to nějaké prášky. Už to nebolí,“ řekl Ethan.

Lena si vzpomněla na Freda Barta a jeho odporné zoubky, když zapaloval Charlottu. „Výborně,“ řekla bez rozmyslu.

„Mé holce nikdo ubližovat nebude, chápeš?“

„Jenom ty,“ připomněla mu.

Ethan se tiše zasmál. „Máš pravdu, Lee. Jenom já.“

Lena nemohla dýchat. Stále byla připravená zavěsit, ale nedokázala se přinutit k jedinému pohybu. Jenom naslouchala.

„Napíšu ti,“ slíbil jí Ethan chlácholivě. „Napíšu ti a ty mi odepíšeš, ano, lásko?“

„Ne,“ odpověděla Lena prosebně. Pak rezolutněji prohlásila: „Nechci, aby ses mi znovu motal do života.“

„Myslíš, že je to tak jednoduché? Opravdu si myslíš, že mi někdy unikneš?“ zasmál se znovu na ujištěnou. „Dostanu se odsud dřív, než se naděješ, Lee, a pak můžeme začít znovu. Jenom ty a já, ano?“

Lena němě zavrtěla hlavou.

„Dobře se vyspi, lásko. Budu na tebe myslet,“ řekl Ethan.

Lena zavěsila. V uších jí pořád zněl jeho hlas. Měla pocit, jako by s ní byl v místnosti. Dostane ji dřív Ethan nebo Harley? Oba dva si vždycky s každým vyřizovali účty. Ani jeden z nich nenechal vyhrát protivníka. Ubije ji někdo k smrti, nebo jí za několik týdnů neznámý chlap vbodne do ruky injekci a bude ji nabádat, aby se s ním nervala, že bude jednodušší, když se prostě podvolí? Lena doufala, že to skoční injekcí. Ethana Greena už totiž nechtěla nikdy v životě vidět.

Podívala se na strop, na němž tančily stíny. Ethan tam s ní zůstal. Lena ho měla plný pokoj a plnou duši. Když na posteli ulehla, cítila, jak se nad ní vznáší jako temný mrak. Nakonec ji přemohlo vyčerpání a upadla do hlubokého bezesného spánku.

29

Sára seděla před domem a telefonovala se svou matkou. Jeffrey jí před půl hodinou zavolal, že přejíždí okresní hranice, ale Sára věděla, že se bude cítit bezpečně, teprve až manžel dorazí domů. Pověděl jí, že s ní potřebuje o něčem mluvit. Sára odhadovala, že je to stejná záležitost, jež jí už několik dní leží v hlavě. Nemůže dál žít v takovém napětí. Něco se musí stát.

„Posloucháš mne?“ ozvala se matka podrážděně.

„Ano, mami,“ zalhala Sára.

„Povídal, že opravil zavlažovači systém v zahradě. Polovina rostlin uschla.“

„Určitě to neudělal schválně.“

„Jsme doma skoro týden a ještě mi to nijak rozumně nevysvětlil.“

„Jistě to chtěl opravit.“

„Sáro,“ začala Cathy a Sára se připravila na kázání. Matka jí však kupodivu navrhla: „Nemám za tebou přijet? Jsem u vás během pěti minut.“

Sára svou matku měla velmi ráda, ale v posledním týdnu s ní trávila skoro čtyřiadvacet hodin denně. Potřebovala být chvíli sama s vlastními myšlenkami. „Za chvíli přijede Jeffrey.“

„Připadáš mi duchem nepřítomná. Je to kvůli tomu odebrání licence?“

„Není,“ ujistila ji Sára, ale pocítila přitom hořkost. Buddy Conford jí před dvěma dny zavolal a oznámil jí, že pojišťovna se dohodla s Powellovými. Rodiče měli za synovu smrt dostat dva miliony dolarů, které sotva pokryly poplatky za Jimmyho pobyt v nemocnici a laboratorní testy. Buddy zkusmo zažertoval, že je velmi neobvyklé, aby pojišťovna doopravdy zaplatila něčí účty za zdravotní péči, ale Sára na legrácky neměla náladu.

„Není to kvůli odebrání licence, vid?“ opakovala Cathy.

„Mami…“

Matka jejích vytáček měla dost. „Sáro Anno Lintonová, jsem tvoje matka, takže poznám, když tě něco trápí,“ prohlásila.

Sára jenom tiše zasyčela.

Cathy šla rovnou k jádru věci. „Ozvali se ti kvůli adopci?“ zeptala se dcery.

„Ano,“ odpověděla Sára. Sociální pracovnice jí ráno nechala vzkaz. Sára zrovna byla u rodičů. Když se vrátila domů, na záznamníku svítila červená, ale Sára si vzkaz přehrála až po třech hodinách. Dávno nekontrolovala schránku na dopisy ani hlasovou schránku svého mobilu. Na zprávu, že pro ně mají dítě, čekala tak dlouho, že v kýženém okamžiku neměla odvahu si ji poslechnout.

„A co?“ pobídla ji Cathy. „Co říkala?“

„Že pro nás mají devítiměsíčního chlapečka,“ odpověděla Sára. „Míšence. Je to napůl Asiat a napůl Afroameričan“

„To je opravdu skvělé, broučku!“

„Myslíš?“ zeptala se Sára. Měla pocit, že jí pukne srdce. Stačilo, aby matce dítě popsala, a viděla před sebou jeho mléčně čokoládovou pleť a kudrnaté vlasy. Představila si, jak do dlaně bere jeho nožičky. „Co budu dělat, mami? Probdím celé noci s miminkem v náruči u telefonu a budu čekat, až mi někdo zavolá, že můj muž je mrtvý?“

„Přestaň říkat nesmysly,“ skočila jí do řeči Cathy. „To je normální, že policisté mají rodiny, Sáro. Instalatéři mají rodiny. Riskuješ pokaždé, když si sedneš za volant a jedeš na poštu. Nemůžeš přestat normálně žít jenom proto, že se bojíš, že se něco stane.“

„Jeffrey je hrozně tvrdohlavý,“ oponovala Sára. „Vůbec neposlouchá, co mu říkám.“

„Vítám tě v klubu vdaných žen, miláčku. Škoda, že ti nemůžeme uspořádat slavnostní ceremoniál.“

Sára si položila ruku na hrdlo a pokusila se vyjádřit své myšlenky. „Co když…,“ zarazila se. „Co když…“ Svěsila hlavu a zakryla si tvář rukou. Nakonec se jí podařilo nahlas vyjevit své nejčernější obavy: „Co když se o něho nedokážu postarat, mami? Co když onemocní nebo si ublíží a já nebudu…“

Cathy ji jemně, ale rozhodně umlčela: „Nemůžeš za to, že Jimmy Powell zemřel na leukémii.“

„Co když se můj synek také rozstoná?“

„Já vím, že děláš, jako že na tyhle věci nevěříš, ale jakmile ho poprvé vezmeš do náruče, pochopíš, že je to dar od Boha. Dokud si ho budeš moci ponechat, budeš ho hýčkat, chovat na srdci a ze všech sil se budeš snažit, aby ti zůstal navždycky.“

„Já jenom nedokážu…“ Sára si vzpomněla, jak viděla Jimmyho Powella naposledy živého. Když vešla do jeho pokoje, chlapcovy oči se rozzářily. Vždycky se mu velice líbila. Byla jedinou přítelkyní, jakou kdy měl. Nebylo mu dopřáno krást dívkám po škole polibky, ani se s nimi muchlovat na zadním sedadle otcova auta. Nikdy neměl mít manželku a děti. Jeho matka nikdy nebude babičkou. Beckey Powellová bude po zbytek života jenom vzpomínat na svého mrtvého syna. Ostatní děti budou dál chodit do školy, rodiny spolu budou jezdit na prázdniny. Na Beckey čekají jen prázdné dny bez Jimmyho, jež se před ní budou otevírat jako bezedná propast.

Cathy promluvila mírnějším tónem: „Co jsi té sociální pracovnici řekla?“

„Že si nejdřív musím promluvit s Jeffreym.“

„Koukej jí okamžitě zavolat a řekni, že to dítě chceš.“

„Já nevím, mami.“

„Ale já ano,“ přerušila ji Cathy. „Teď zavěsím a ty jí zavoláš, ano?“ Na okamžik se odmlčela. „A hned potom zavoláš mně. Chci se o svém prvním vnoučeti dozvědět úplně všecko.“

Ve sluchátku cvaklo, ale Sára nikam nezatelefonovala. Když ted měla čas sama pro sebe, nedokázala vymyslet nic rozumného. Myšlenky jí těkaly od Jimmyho Powella k Jeffreymu a od něho zase k vysněnému miminku. Bez hnutí seděla před domem a zírala do ulice, dokud se před ní neobjevilo její BMW.

Jeffrey na ni zamával přes přední sklo a napůl úst se usmál. Povídal, že s ní potřebuje o něčem mluvit. O něčem důležitém. O dítěti nerozhodovala jenom Sára. Možná, že Jeffrey také začínal pochybovat.

Sára odložila telefon na schody a přistoupila k autu.

Jeffrey otevřel dveře a prohlásil: „Tedy, já už mám řízení až po krk.“ Když uviděl, jak se manželka tváří, zeptal se jí: „Co se stalo?“

„Volali kvůli adopci.“

Jeffrey k ní přiskočil a chytil ji do náruče. „Dítě!“ vykřikl. „To je skvělé, Sáro.“ Zatočil se s ní na místě. „Nemůžu tomu uvěřit. Prostě nemůžu…“ Smál se, sotva popadal dech. „Je to holčička nebo chlapeček?“

„Chlapeček.“

„Neříkal jsem to?“ zvolal a ještě jednou se s ní zatočil.

Sára se také zasmála. Jeffreyho veselí bylo nakažlivé. „Počkej, motá se mi hlava,“ peskovala ho.

Postavil ji zpátky na zem a vzal její tvář do dlaní. „Mám syna!“ řekl nadšeně a políbil ji. „Je to tady, Sáro. Začínáme žít.“ Znovu ji políbil, tentokrát vášnivěji. „Bože, já tě tak miluji.“

Zahlédla v jeho očích slzy a cítila ohromnou radost, kterou prožívá. Všechny pochybnosti se najednou rozplynuly. Připadaly jí bezvýznamné. Chce se svým mužem mít dítě. Ze všeho nejvíc touží vychovat s ním potomka.

„Můžeme si pro něho dojet ještě dnes večer? Nebo rovnou ted?“ zeptal se jí Jeffrey.

„Zítra,“ odpověděla Sára a zasmála se jeho nedočkavosti. „Nejdřív musíme zajít do agentury a zažádat o osvojení.“

„Papírování,“ zaúpěl, ale nepřestával se usmívat. „Hrozně tě miluji, Sáro.“

Pohladila ho po tváři a řekla: „Já vím.“

Jeffrey se znovu zasmál. Málem zavýskl. „A co ted?“

„Povídali, že už nám poslali formuláře,“ odpověděla Sára. „Jdi se podívat do schránky, já tam zavolám.“

Když ušla kus cesty k domu, Jeffrey zvolal: „To je ale sexy máma!“

Sára se otočila a celá se začervenala. „Kuš,“ napomenula ho. „Uslyší to sousedi.“

„Jen všem zavolej!“ vykřikl. „Budou z nás rodiče!“

Otevřel schránku na dopisy. Zablesklo se z ní a ozvala se rána. Jeffrey vyletěl pozadu do vzduchu a celý se zkroutil.

Sára se k němu rozběhla ještě dřív, než si stačila uvědomit, co se vlastně stalo.

Bomba. Někdo do schránky nastražil bombu.

„Jeffrey!“ vydechla zděšeně a padla vedle manžela na kolena. Kolem se válely kusy kovu a cáry papíru. Sára spatřila otevřenou ránu v Jeffreyho hrudi. Viděla kosti, svaly a tlukoucí srdce.

„Pomoc!“ vykřikla. „Pomozte mi někdo!“

Jeffreymu z úst vytekla kaluž krve. Opodál na asfaltu ležela jeho pravá paže, kterou mu výbuch vytrhl z ramene. Sára na ránu přitiskla obě ruce a zoufale se snažila zastavit krvácení. Mezi prsty jí prýštila krev a barvila je doruda.

„Ne,“ zašeptala. „To ne.“

„Tebe…,“ procedil mezi drkotajícími zuby.

Přitiskla ústa na jeho rty. Líbala ho na ústa a po celém obličeji. „Lásko moje… Lásko moje…“

„Tebe…,“ zašeptal a slepě k ní natáhl ruku. V očích mu četla bolest. Viděla, jak z něho vyprchává život.

„Neopouštěj mě,“ žadonila a tiskla mu ruku. „Proboha, Jeffrey, neopouštěj mne. Prosím tě.“

„Tebe…“

„Ne,“ prosila ho a snažila se ho přimět, aby se nevzdával. „Prosím tě. Hrozně tě miluji.“ Proč mu to nikdy neřekla? Proč si z něho jenom utahovala? „Miluji tě, Jeffrey.“

„Jenom…“

Znovu ho políbila a ucítila v ústech krev. To přece nemůže být pravda. Nemůže ji nechat samotnou.

„Jenom…,“ sípal namáhavě Jeffrey, jemuž v hrdle bublala krev. „Vždycky… jenom…“

„Vždycky jenom co, miláčku? Jenom co?“

„Tebe…,“ zalapal po dechu a začal se dusit. „Vždycky… jenom… tebe.“

Zmalátněl a z ramene mu přestala prýštit krev. Sára si uvědomila, že se k nim seběhli sousedé. Bezradně kolem ní stáli v kruhu. Sára se na ně rozkřičela, ať jdou pryč. Nechtěla, aby Jeffreyho takhle viděli. Nechtěla, aby se ho někdo dotýkal. Na místo dorazila sanitka a policejní vůz. Jeho lidé, jeho kamarádi. Sára je všechny s křikem odháněla, prosila je, aby odešli. Nadzvedla Jeffreyho a sevřela ho v náruči. Odmítala k němu kohokoli pustit. Držela se ho jako klíště a kvílela jako malé dítě, dokud nepřijela její matka a nepřiměla ji, aby jim ho dovolila odnést.