Karin Slaughter

Will Trent 01. Triptych

ČÁST I.

DECATUR CITY OBSERVER

17. června 1985

VRAŽDA MLADISTVÉ V DECATURU

Rodiče patnáctileté Mary Alice Finneyové včera ráno našli svou dceru mrtvou ve svém domě v Adams Street. Policie nezveřejnila žádné podrobnosti, pouze uvedla, že případ se vyšetřuje jako zabití a právě jsou vyslýchány osoby, které byly s Finneyovou naposledy viděny.

Dívčin otec, soudní přísedící okresu DeKalb, včera večer ve svém prohlášení uvedl s naprostou jistotou, že policii se podaří dceřina vraha dopadnout.

Mary Alice patřila k nejlepším studentům Decaturské střední školy, byla členkou školního oddílu roztleskávaček a nedávno byla zvolena předsedkyní druhého ročníku. Zdroje blízké vyšetřovatelům potvrdily, že dívčino tělo bylo zohaveno.

1. kapitola

5. února 2006

Vyšetřovatel Michael Ormewood jel po DeKalb Avenue k sídlišti Grady Homes a přitom poslouchal fotbalový přenos v rádiu. Jak se blížil k místu, narůstalo v něm napětí. Když zahnul doprava a ocitl se v místě, které většina policistů považovala za válečnou zónu, vibrovaly mu všechny svaly v těle. Správa bytového fondu města Atlanty se pozvolna rozkládala a obec přestávala dotovat byty pro sociálně slabé občany. Sídliště Grady Homes mezi ně patřilo. Ceny nemovitostí ve vnitřním městě vyletěly tak vysoko, že Grady Homes se pomalu stávalo výborným prodejním artiklem, v němž pro nuzáky nebylo místo. Jen několik minut jízdy odtud se nacházelo město Decatur plné módních restaurací a nákladných domů. Necelou míli opačným směrem se leskla zlatá kupole parlamentu státu Georgie. Grady Homes představovalo horší variantu městského života a příchozím připomínalo, že obyvatelé rušného velkoměsta se chtějí mít dobře a nestarají se o nemajetné.

Díky fotbalové události byly ulice téměř vylidněné. Drogoví dealeři a pasáci si vzali volno, aby mohli sledovat zázrak všech zázraků, jak Atlanta Falcons hrají v Superpoháru. Protože byla neděle večer, na ulicích postávaly prostitutky, aby si něco vydělaly a poskytly poctivým věřícím nějaký důvod, proč jít příští neděli ke zpovědi. Některé z dívek Michaelovi zamávaly a on jim to oplatil. Přitom si v duchu říkal, že v těch místech uprostřed noci zastaví bezpočet neoznačených policejních aut, jejichž řidiči nahlásí dispečinku, že si dají desetiminutovou pauzu, a pak mávnou na jednu z holek, aby si k nim přisedla a trochu jim zpříjemnila službu.

Dům číslo devět stál vzadu za ostatními. Jeho cihlové zdi se rozpadaly a byly celé počmárané taggy členů bandy, která si říkala the Ratz a nedávno se sem přistěhovala. Před domem stálo pět policejních aut. Majáky na střechách jim blikaly a z jejich útrob vycházely chrčivé zvuky služebních rádií. Na místě vyhrazeném pro rezidenty stálo černé BMW

a nablýskaný terénní Lincoln Navigator, jehož zlaté ráfky se blyštily ve světle pouličních lamp.

Michael měl sto chutí trhnout volantem do strany a poloterénnímu vozu za sedmdesát tisíc dolarů odřít lak. Příšerně ho žralo, když viděl, v jak drahých autech si ten póvl vozí zadky. Jeho syn minulý měsíc o pěkný kus vyrostl a všechny džíny mu byly malé, ale na nové oblečení měl nárok až po tátově výplatě. Tim vypadal, jako když čeká velkou vodu a Michael mu nemohl koupit nové kalhoty, protože musel ze svých daní financovat nájem těmhle pasákům.

Michael zůstal sedět v autě a čekal. Přitom si ještě poslechl kousek fotbalového přenosu a užíval si klidu, než vypukne vřava. U policie sloužil skoro patnáct let, od chvíle, kdy odešel z armády. Za tu dobu stačil zjistit, že kromě sestřihu vlasů mezi vojskem a policií není příliš velký rozdíl. Věděl, že jakmile vystoupí z auta, všechno se zase začne odehrávat podle starého známého scénáře. Bezesné noci, nekonečné stopy, které nevedou nikam, a neustálé dorážení nadřízených, jak daleko pokročil. Nejspíš se na něho také pověsí novináři. Budou na něho na každém kroku číhat s fotoaparáty a vyptávat se, proč případ ještě nevyřešil. Jeho syn všechno uvidí v televizi a bude se zajímat, proč se lidé na tatínka tolik zlobí.

Na sklo mu zaklepal mladý pochůzkář Collier, který měl tak vypracované bicepsy, že nemohl pořádně připažit. Jediným pohybem Michaelovi naznačil, aby stáhl okénko auta. Collier zakroužil mohutnou rukou, jako by držel kličku, ale Michael by se vsadil, že mladík v autě bez automatického stahování oken v životě neseděl.

Michael stiskl tlačítko elektrického ovládání, a když se sklo posunulo dolů, zeptal se: „Co je?“

„Kdo vyhrává?“

„Atlanta ne,“ odpověděl Michael a Collier přikývl, jako by to čekal. Atlanta v Superpoháru hrála naposledy před několika lety, a tehdy dostala od Denveru pořádně na frak.

Mladý strážník dodal: „Jak je Kenovi?“

„Jako Kenovi,“ odtušil Michael. Nehodlal do detailů rozebírat zdravotní stav svého kolegy.

„Hodil by se nám tady,“ řekl pochůzkář a pohodil hlavou směrem k domu. „Je to pěkně nechutný,“ zhodnotil situaci.

Michael jeho slova nekomentoval. Mladíkovi bylo něco málo přes dvacet, teklo mu mléko po bradě a myslel si, že je chlap, protože si každý den k pasu připíná služební zbraň. Podobné typy viděl v irácké poušti, když se Bush starší rozhodl válčit. Byla to nedočkavá štěňata, jimž člověk vyčetl z očí, že nenarukovala jenom kvůli frčkám a bezplatnému vzdělání. Tihle kluci byli posedlí povinností k vlasti, ctí a ostatními hovadinami, které buď viděli v televizi, nebo jim je naočkovali náboráři lovící na středních školách nové duše. Naslibovali jim odborný výcvik, službu na domácích základnách a všechno možné, jen aby se jim upsali. Většinu z nich pak čekalo první letadlo, které vyráželo do pouště. Tam pak dostali kulku do hlavy ještě dřív, než si stačili nasadit helmy.

Z domu vyšel Ted Greer. Přitom si povoloval kravatu, jako by se potřeboval nadýchat čerstvého vzduchu. Na černocha měl komisař Greer poněkud světlou pleť. Většinu času totiž trávil u psacího stolu zalitého světlem zářivek a v klidu vyčkával, až půjde do penze.

Když zjistil, že Michael ještě nevystoupil z auta, zavrčel: „Tak děláš dneska, nebo sis jen vyrazil na projížďku?“

Michael si schválně dával na čas. Právě když pomaloučku vytahoval klíč ze zapalování, v rádiu začínal komentář prvního poločasu. Na únor bylo velmi teplo. Nájemníci ze sídliště si zapnuli klimatizaci nainstalovanou v oknech, a kolem to bzučelo jako ve včelím úlu.

Greer vyštěkl na Colliera: „Ty nemáš nic na práci?“

Collier měl dost rozumu, aby odkráčel. Sklopil hlavu a bradu zatlačil k hrudi, jako by ho někdo cvrnknul do nosu.

„Příšernej bordel,“ řekl Greer Michaelovi. Vytáhl kapesník a otřel si jím zpocené čelo. „Zřídil ji nějakej nechutnej úchyl.“

Tohle už Michael slyšel, když mu zavolali domů a přinutili ho vstát z pohovky. „Kde je?“

„V šestým patře,“ odpověděl Greer. Složil kapesník do úhledného čtverečku a zastrčil si ho zpátky do kapsy. „Zjistili jsme, že to tísňový volání šlo z támhletoho telefonu,“ dodal a ukázal přes ulici.

Michael se zadíval na telefonní budku, z níž se stala pouhá upomínka na minulost.

V současnosti všichni přece měli mobily, a dealeři s pasáky obzvlášť.

„Volala nějaká ženská,“ informoval ho Greer. „Nahrávku budeme mít k dispozici někdy během zítřka.“

„Jak dlouho trvalo, než sem někdo přijel?“

„Dvaatřicet minut,“ odvětil Greer. Michaela překvapilo, že to nebylo déle. Podle průzkumu místních novinářů trvalo průměrně tři čtvrti hodiny, než po tísňovém volání z Grady Homes na místo dorazila policie. Sanitce to trvalo ještě déle.

Greer se otočil k domu, jako by mu mohl podat nějaké vysvětlení. „Na tohle si budeme muset přivolat posily,“ poznamenal.

Michael se při jeho slovech naježil. Podle statistik Atlanta patřila k městům s největším počtem násilných činů v Americe. S mrtvou prostitutkou nikdo cavyky dělat nebude, obzvlášť když se přihlédne k místu, na kterém ji našli.

Greerovi odsekl: „To určitě. Zrovna potřebuju, aby se mi tu motali další pitomci a radili mi, co mám dělat.“

„Tak tenhle pitomec si zrovna myslí, že přesně to potřebuješ,“ opáčil jeho nadřízený. Michael pochopil, že nemá smysl odporovat. Za prvé věděl, že Greer nepřipouští neposlušnost. Za druhé mu bylo jasné, že i když Greer bude s jeho námitkami souhlasit, udělá to jen proto, aby mu zacpal ústa, a všechno si pak stejně zařídí po svém.

Greer ještě dodal: „Tohle vypadá špatně.“

„Tak to vypadá vždycky,“ připomněl mu Michael. Otevřel zadní dveře svého auta a vytáhl odtud sako.

„Ta holka neměla šanci,“ pokračoval Greer. „Ten hajzl ji zmlátil, pořezal a k tomu asi stokrát ojel. Máme co dělat s pěkným prevítem.“

Michael si oblékl sako a pomyslel si, že Greer mluví, jako by byl na konkurzu do kabelové televize. „Kena pustili ze špitálu. Povídal, že se za ním máš zastavit,“ řekl nahlas.

Greer zahučel něco o tom, že má poslední dobou moc práce a rozběhl se ke svému autu.

Přitom se ohlížel, jako by se bál, že Michael vyrazí za ním. Michael počkal, až šéf odjede, a pak se vydal k domu.

Ve vchodu stál Collier s rukou na své zbrani. Nejspíš se domníval, že je potřeba dům hlídat, ale Michael věděl, že tenhle pachatel se na místo činu nevrátí. S ženskou si to vyřídil a nic víc neměl v úmyslu.

Collier poznamenal: „Šéf odjel dost rychle.“

„Díky za upozornění.“

Michael se obrnil a otevřel vchodové dveře. Přivítaly ho tma a vlhko. Osoba, která Grady Homes projektovala, zcela jistě neměla vizi šťastných dětí, které si po vyučování jdou k mamince pro teplé koláčky a mléko. Místo toho se zaměřila na bezpečí. Výsledkem bylo minimum volného prostoru a světla s kryty z ocelového pletiva, přes něž se nedaly rozbít žárovky uvnitř. V rozích stěn z neomítnutého betonu byla úzká okna s ostnatým drátem zalitým do tabulek skla. Místa, která kdysi bývala vymalovaná bílou barvou, teď pokrývaly taggy různých band, výhrůžky a další nápisy. Napravo ode dveří někdo nadrápal: Kim je štětka! Kim je štětka! Kim je štětka!

Michael se zrovna díval nahoru do schodů a odpočítával šest pater, když za ním vrzly dveře.

Otočil se a za ocelovými vraty spatřil hlavu staré černošky, která na něho zírala velkýma černýma očima.

„Policie,“ řekl a ukázal jí odznak. „Nemusíte se bát.“

Dveře se trochu pootevřely. Žena na sobě měla květovanou zástěru a pod ní špinavé bílé tričko a džínsy. „Se tě nebojim, ty všiváku.“

Za jejími zády se tlačily další čtyři stařeny. Až na jednu měly všechny tmavou pleť. Michael věděl, že mu nehodlají pomoci. Jako v každé uzavřené komunitě se i v Grady Homes živě drbalo a tohle byly hlásné trouby, které všem dodávaly informace.

I tak se jich musel zeptat: „Viděla některá z vás něco?“

Všechny jako na povel zavrtěly hlavami.

„Skvělý,“ poznamenal Michael, zastrčil odznak do kapsy a vyrazil ke schodišti. „Díky, že chráníte své sousedy.“

Babka odsekla: „Od toho seš tu ty, kokote.“

Zastavil se, nohu na spodním schodu, a znovu se k ní obrátil. Přitom se jí zpříma zadíval do očí. Neuhnula zastřeným pohledem a bedlivě si ho prohlížela, jako by se z jeho tváře pokoušela vyčíst něco o jeho minulosti. Byla mladší než její družky, nejspíš teprve nedávno překročila sedmdesátku. Michaelovi ale připadala popelavější ve tváři a seschlejší než ty ostatní. Kolem rtů se jí táhly vějíře vrásek jako upomínka na léta potahování z cigaret. Na hlavě měla chomáč prošedivělých vlasů a z brady jí trčely dlouhé zakroucené vousy. Rty měla natřené rtěnkou té nejostřejší oranžové barvy, jakou kdy na ženě viděl.

Zeptal se jí: „Jak se jmenujete?“

Vzpurně vystrčila bradu, ale jméno mu prozradila: „Nora.“

„Z té budky venku někdo volal. Tísňovou linku.“

„Tak to doufám, že si pak umyl ruce.“

Michael se usmál. „Znala jste ji?“

„Tady ji znal každej.“ Z tónu jejího hlasu pochopil, že má o mrtvé mnohem více informací, ale rozhodně je nebude vykládat nějakému připitomělému bílému policajtovi. Nora zjevně nebyla žádnou velkou vzdělankyní, ale podle toho Michael lidi neměřil. Viděl jí na očích, že je chytrá.

Absolvovala školu života na ulici. Člověk, který se v místě, jako bylo Grady Homes, dožil tak vysokého věku jako ona, nemohl být hloupý.

Michael sestoupil ze schodu a vykročil k hloučku žen. „Šlapala?“ zeptal se.

Nora na něho dál nedůvěřivě hleděla. „Většinu nocí,“ odpověděla.

Běloška za ní dodala: „Byla to poctivá holka.“

Nora zamlaskala. „A taková mladá.“ Potom bojovným tónem řekla: „Na takovej život nebyla stavěná, ale co jí zbejvalo?“

Michael přikývl na znamení, že chápe. „Měla nějaké stálé zákazníky?“ otázal se.

Všechny opět zavrtěly hlavami a Nora ho informovala: „Domů si práci netahala.“

Michael vyčkával, zda mu ženy nepovědí něco víc. Rozhodl se, že v duchu odpočítá dvacet sekund. Nad jedním z domů přelétla helikoptéra a na kterési ulici zakvílely pneumatiky auta, ale nikdo si zvuků nevšímal. Na tomhle sídlišti lidé znervózněli, jenom pokud se mezi domy několikrát týdně neozvala střelba. Jejich životy se řídily vlastním řádem, do nějž násilí nebo alespoň jeho hrozba patřily stejně přirozeně jako hamburgery s hranolky a levný alkohol.

„Dobře,“ řekl Michael, když napočítal do pětadvaceti. Vytáhl z kapsy vizitku a podal ji Noře se slovy: „Tady máte něco na utření zadku.“

Vzala si ji a znechuceně zabručela: „Tak malou zadnici nemám.“

Významně na ni mrknul a promluvil zastřeným hrdelním hlasem: „Toho jsem si taky všimnul, krásko.“

Hlasitě se zasmála a zabouchla mu dveře před nosem. Vizitku si ale nechala, což se dalo považovat za dobré znamení.

Michael došel zpátky ke schodům a rychle vyběhl do prvního patra. Všechny domy na sídlišti měly výtahy, ale ty byly nebezpečné, včetně těch funkčních. V prvním roce služby u policie Michaela zavolali právě sem, aby vyřešil případ domácího násilí. V jednom z těch rozvrzaných krámů se zasekl a k tomu se mu rozbila vysílačka. Asi dvě hodiny musel vydržet v příšerném zápachu moči a zvratků a přitom se sám nepozvracet a nepomočit, dokud si jeho kolega nevšiml, že se ještě nevrátil, a někoho pro něho neposlal. Staří mazáci se jeho hlouposti nejdřív půl hodiny smáli a teprve pak mu pomohli ven.

Vítej mezi bratry.

Když vyrážel do druhého poschodí, ucítil, jak se na chodbě změnila atmosféra. Nejprve ho do nosu udeřil pronikavý zápach. Byl to obvyklý odér smaženého jídla, piva a potu, k němuž se ještě přidal nezaměnitelný puch násilné smrti.

Obyvatelé na ni zareagovali jako obvykle. Namísto neustálého dunění rapové hudby se zpoza zavřených dveří ozývaly přidušené hlasy. Televize hrály potichu jako kulisa, zatímco jejich majitelé si povídali o dívce ze šestého patra a děkovali Bohu, že tentokrát došlo na ni a ne na jejich děti, blízké nebo dokonce na ně samotné.

V tomto relativním tichu k Michaelovi začaly po schodech doléhat povědomé zvuky z místa činu, kde policisté shromažďovali důkazy a pořizovali fotografie. Michael se zastavil ve čtvrtém mezipatře, aby se nadechl. Před dvěma měsíci přestal kouřit, ale plíce jeho rozhodnutí odmítaly přijmout. Když se zase vydal nahoru, měl pocit, že dostal astmatický záchvat. Nad ním se někdo zasmál. Zaslechl, jak se k hlasu sborově přidali i ostatní policisté. Dělali to tak vždycky, aby si dodali odvahu a mohli vůbec zvládnout svou práci.

V přízemí se s rachotem otevřely dveře a Michael se naklonil přes zábradlí, aby se podíval, co se děje. Chvíli pozoroval dvě ženy, které se snažily do domu vmanévrovat nosítka. Měly na sobě tmavěmodré nepromokavé bundy s jasně žlutým nápisem PATOLOGIE na zádech.

Michael na ně zavolal: „Tudyhle nahoru!“

„Kam až?“ zeptala se jedna z nich.

„Do šestého patra.“

„A do prdele,“ zaklela.

Michael se chytil zábradlí a pomalu vystoupal několik dalších schodů. Zezdola k němu doléhaly nadávky obou žen, které začaly šplhat po schodišti. Nosítka při nárazech do kovového zábradlí duněla jako nakřáplý zvon. Michaelovi zbývalo urazit poslední úsek schodů, když ucítil, jak se mu vzadu na krku ježí vlasy. Na zádech mu vyrazil pot, až měl promáčenou košili. Jakýsi šestý smysl ho však zchladil.

Nad hlavou mu vrčel fotoaparát a jeho blesk osvětloval místo činu. Michael opatrně překročil rudou lodičku s jehlovým podpatkem, která ležela na jednom schodu, jako by si ji tam někdo vyzul. Na dalším schodu byl dobře zřetelný otisk zakrvácené dlaně, jíž oběť hmatala před sebou. Stejné stopy se nacházely na několika dalších schodech výše, jak se po nich kdosi plazil nahoru.

V pátém patře stál Bill Burgess, ostřílený pochůzkář, který viděl snad všechny možné zločiny v Atlantě. U nohou měl temnou louži srážející se krve, která v tenkých pramíncích stékala dolů po schodech. Michael si scénu rychle prohlédl. Oběť tu upadla a ve snaze uniknout namáhavě vstala. Přitom kolem sebe rozmazala krev.

Bill se díval do šachty schodiště, aby nemusel hledět na krev. Měl zsinalou kůži a ústa stažená do tenké růžové čárky. Michael se podivil, protože kolegu ještě nikdy neviděl tak zaraženého. Znal ho jako člověka, který byl schopen dát si smažená kuřecí křidélka hodinu potom, co v odpadovém kontejneru jedné čínské restaurace našel šest useknutých lidských prstů.

Michael opatrně překročil krev a pokračoval do dalšího patra, aniž by na kolegu promluvil.

Když spatřil místo činu, byl nesmírně vděčný, že se má o co opřít.

Žena byla napůl obnažená. Přiléhavé červené šaty měla vepředu rozříznuté, takže vypadaly jako župan a odhalovaly její čokoládovou kůži a tenkou linii oholených černých chloupků vedoucích do klína. Prsa měla nepřirozeně pevná a dokonale vytvarovaná díky implantátům.

Jedna paže jí visela podél těla a druhou měla nataženou za hlavou směrem k zábradlí, jako by se ve své poslední chvilce ještě pokusila vstát. Pokrčenou pravou nohu měla vytočenou kolenem do strany, zatímco její levá končetina mířila vzhůru, takže bylo ženě vidět přímo do pochvy.

Michael udělal krok, soustředil se jenom na mrtvou a pokoušel se na ni podívat očima jejího vraha. Na obličeji měla rozmazanou výraznou rtěnku a tvářenku, jež dávala vyniknout jejím rysům. Kudrnaté černé vlasy rozhozené kolem hlavy oživoval oranžový melír. Měla hezké tělo, přinejmenším hezčí, než by člověk čekal u osoby, na niž vpichy po jehlách prozrazovaly, že si na svou závislost vydělává rozkrokem. Modřiny na stehnech jí mohl udělat vrah nebo zákazník, který to rád drsnější. Pokud to byl klient, nejspíš to ochotně přetrpěla s vědomím, že za bolest si bude moci říct víc peněz. A víc peněz znamenalo větší rozkoš, až jí do žíly zajede jehla a vpraví jí do těla příjemné teplo.

Doširoka otevřenýma očima nevidomě zírala na zeď. Na levém oku se jí uvolnily umělé řasy a utvořily jí pod ním třetí řadu brv. Měla rozbitý nos i tvář v místě, kde jí násilník rozdrtil lícní kost.

V otevřených ústech se jí cosi lesklo. Michael přistoupil blíž, aby se podíval, co to je. Zjistil, že má ústní dutinu plnou nějaké tekutiny. Byla to krev. Světlo nad její hlavou se v té rudé záplavě odráželo jako úplněk.

Nahoře na schodech stál soudní lékař Pete Hanson a povídal si s Leem Donnellym. Leo byl idiot, který si rád hrál na drsného poldu, pořád vtipkoval a příliš se smál. Přitom ale až moc často vysedával v baru a házel do sebe jednu skotskou za druhou, aby přebil pachuť smrti v ústech.

Jakmile Leo Michaela zahlédl, usmál se, jako by viděl dobrého kamaráda, který s ním jde na skleničku. V ruce držel uzavřený sáček na důkazy a pohazoval si s ním jako s míčem.

„Dneska je to teda bezva služba,“ prohodil.

Michael se místo souhlasu zeptal: „Co se tu stalo?“

Leo si nepřestával hrát se sáčkem. „Tady doktor povídá, že vykrvácela.“

„Možná,“ opravil ho Pete. Michael věděl, že patolog má Lea rád stejně jako ostatní policisté, což znamenalo, že to hovado nemohl ani vystát. „Víc budu vědět, až ji dostanu na stůl.“

„Chytej!“ zvolal Leo a hodil sáček Michaelovi.

Michael ho viděl jako ve zpomaleném záběru, jak se otáčí ve vzduchu jako nedofouknutý fotbalový míč. Chytil ho těsně nad zemí a ucítil, jak v prstech svírá cosi tlustého a mokrého.

„Papáníčko pro kočičku,“ řekl mu Leo.

„Zatra…,“ Michael se zarazil uprostřed slova. Věděl, co to je.

„Koukněte, jak se tváří!“ rozesmál se Leo. Jeho hlas se odrážel od stěn jako ozvěna.

Michael na sáček němě zíral. V krku měl knedlík a tělem mu projel nečekaný záchvěv strachu. Hlas, který vyšel z jeho úst, mu připadal cizí. Jako by byl pod vodou a možná se i topil.

„Co se tu stalo?“ opakoval.

Leo se nepřestával smát, a tak za něho odpověděl Pete: „Pachatel jí ukousl jazyk.“

2. kapitola

6. února 2006

Když se Michael vrátil z války v Zálivu, pronásledovaly ho zlé sny. Jakmile zavřel oči, spatřil kolem sebe létat kulky a vybuchovat bomby, které lidem trhaly údy. Viděl, jak po ulici s křikem pobíhají děti a hledají své matky. Michael věděl, kde jsou. Bezmocně přihlížel, jak ženy buší do zavřených oken školy a marně se snaží uniknout plamenům, které v budově zažehl vybuchlý granát. Všechny tam uhořely zaživa.

Teď ho strašila Aleesha Monroeová, žena s vykousnutým jazykem. Následovala ho ze schodiště až domů a vetřela se mu do snů, takže ji v nich po schodech honil on. Pokaždé ji shodil na podestu a rozřízl ji na dva kusy. Cítil, jak mu v sebeobraně do kůže zatíná dlouhé rudé nehty a pokouší se ho zaškrtit. Nemohl dýchat. Chytil se rukama za hrdlo a snažil se jí roztáhnout prsty, aby ji zastavil. S pronikavým výkřikem se probudil. V posteli vedle něho seděla Gina a tiskla si přikrývku k hrudi, jako by se v ložnici zjevil nějaký šílenec.

„Ježíšikriste, Michaeli,“ zasyčela s rukou na srdci. „Příšerně jsi mě vyděsil.“

Natáhl se pro sklenici vody na nočním stolku a začal hltavě pít, aby zadusil oheň ve svém hrdle. Chvátal tak, až si polil hrudník.

„Co se děje, brouku?“ zeptala se Gina a konečky prstů se dotkla jeho krku.

Michael v místě, kde se ho dotkla, ucítil palčivou bolest a přejel si po něm prsty. Nahmatal si tam drápanec. Když vstal a podíval se do zrcadla na toaletním stolku, spatřil tenký pramínek krve vytékající z čerstvé rány.

Přistoupila k němu a starala se: „Poškrábal ses ve spánku?“

„Nevím,“ zalhal. Ještě se ze snu pořádně neprobral.

Gina si zvedla jeho ruku k ústům a pokrčila nos. Chvilku si myslel, že ji chce políbit, ale místo toho řekla: „Příšerně smrdíš savem.“

Musel se pořádně vydrbat. Potřeboval ze sebe smýt zápach a lepkavost, které na člověku zanechávala přítomnost smrti. O mrtvole Michael Gině nic neprozradil. Nechtěl se o novém případu bavit, takže jenom zamžoural na budík a opáčil: „Kolik je?“

„Do háje,“ povzdechla si Gina a pustila jeho ruku. „Můžu se rovnou jít oblíkat. Za dvě hodiny mi začíná směna.“

Michael vzal budík do ruky, aby se podíval. Bylo půl sedmé. Uvědomil si, že spal asi čtyři hodiny, protože nejdřív musel prohlédnout místo činu, prohledat byt oběti a vyplnit příslušné papíry.

K jeho uším dolehlo šumění vody ve sprše. Ve zdi zapraskalo, jak trubkami začala proudit teplá voda. Michael vstoupil do koupelny a díval se, jak si Gina svléká tričko, v němž spala.

„Tim je už vzhůru,“ řekla a stáhla si kalhotky. „Jdi se podívat, jestli něco někde neprovádí.“

Michael se opřel o stěnu a tiše obdivoval její ploché břicho a pažní svaly, které se napnuly, když si rukama rozpustila vlasy.

„Nikde nic neprovádí.“

Gina si všimla, že ji pozoruje, a přísně se na něho podívala. „Jdi ho zkontrolovat.“

Michael se začal usmívat. Ani po Timovi jí nepovisla prsa a jemu se teď při pohledu na ně skoro sbíhaly sliny. „Hoď se dneska marod,“ řekl jí.

„To určitě.“

„Budeme se dívat na video a trochu se pomuchlujeme na gauči.“ Zarazil se a pak to zkoušel dál: „Vzpomínáš, jak jsme se celé hodiny jen líbali?“ Celou věčnost z ní nevymámil víc než letmý polibek na tvář. „Pojď, budeme se zase tak líbat, Gino. Nic víc, jenom líbat.“

„Michaeli,“ řekla Gina, natáhla ruku do sprchy, aby zjistila, zda je voda dost teplá, a pak do ní vstoupila. „Neciv na mě jako na nějakou děvku a jdi zkontrolovat svého syna.“

Zavřela za sebou dveře sprchy. Michael ještě chvíli vyčkával a přes sklo sledoval její siluetu.

Přitom přemýšlel, kdy si vlastně přestali rozumět. Pak se otočil a vyšel z koupelny.

Seznámil se s ní těsně předtím, než jeho útvar odletěl do Zálivu. Žádný z vojáků neočekával, že mu tam někdo zkřiví jediný vlásek, ale Michael a jeho kumpáni se přesto rozhodli si ještě pořádně užít, a vlezli do každé postele, která se jim nabízela. Ellen McCallumová byla drobná, pěkně tvarovaná a nepříliš chytrá blondýnka. Zkrátka přesně typ dívky, na niž člověk chtěl vzpomínat, když trčel někde v poušti ve špinavém stanu tisíce mil od domova a vykládal ostatním vojákům o krásce, která by mu ho nejradši pořád kouřila.

Michael se skoro celý týden snažil dostat Ellen mezi nohy, když se na scéně objevila její sestřenice Gina. Chtěla Michaela roztrhnout za to, že otravuje její milovanou sestřeničku. Když pak za několik dní odjížděl, kupodivu myslel právě na Ginu, její hnědé kudrnaté vlasy, jemné rysy a hezky tvarovaný zadeček. Začal jí psát a ona mu překvapivě odpovídala. Nejdřív nešetřila ostrými slovy, ale potom trochu změnila tón a byla na něho skoro milá. Právě měl v Kuvajtu zajišťovat mír, když ho nějaký připitomělý puberťák, který si hrál s pistolí, omylem střelil do nohy. Kluk měl mizernou mušku, ale rána se nechtěla hojit. Když Michaela poslali na operaci na základnu v Německu, jako první zavolal Gině.

Týden poté, co ho propustili z nemocnice, se s Ginou vzali. O dva týdny později se Michael dal k atlantské policii. Gina dokončila zdravotní školu a našla si dobře placené místo v nemocnici. Po dvou letech odešla pracovat do Piedmontu, kde jí nabídli víc peněz. Michaela povýšili z pochůzkáře na sídlišti Grady Homes na kriminalistu, s čímž souvisel i vyšší plat.

Zanedlouho si žili lépe, než Michael vůbec očekával. Koupili si dům na severním předměstí Atlanty, začali si šetřit pro strýčka příhodu a pomýšleli na děti a skutečnou rodinu. Pak se jim narodil Tim.

Chlapeček byl velice klidný, ale podle Michaela měl ve velikých modrých očích jiskru. Když ho poprvé vzal do náruče, měl dojem, že v ní svírá své vlastní srdce. Jako první si anomálií všimla Ginina matka Barbara. Malý vůbec neplakal a nereagoval na podněty. Celé hodiny zíral na zeď. Michael syna zuby nehty bránil, ale dětský doktor nakonec potvrdil Barbařino podezření. Tim během Ginina těhotenství neměl potřebný přísun kyslíku a následkem toho se mu špatně vyvíjel mozek. Zjistilo se, že jeho myšlení navždy zůstane na úrovni šestiletého dítěte. Doktoři nevěděli, jak se to stalo ani proč, ale prostě to tak bylo.

Michael Barbaru nikdy neměl rád, ale poté, co mu sdělili Timovu diagnózu, ji začal nenávidět. Nesnášet tchyni bylo sice klišé, ale Barbara si vždycky myslela, že se její dcera se svým mužem zahazuje a Timův handicap považovala za Michaelovo selhání. Zároveň byla náboženskou fanatičkou, která pořád viděla chyby druhých, ale na své zapomínala. Patřila mezi škarohlídy, pro něž je sklenice vždycky z poloviny prázdná, ale to nestačilo. Navrch k tomu si ještě myslela, že za to všichni půjdou do pekla.

„Time?“ zavolal Michael na syna. Procházel domem a přitom si oblékal triko. „Kde jsi, chlape?“

Zpoza gauče zaslechl smích, ale nezastavil se a kráčel dál do kuchyně.

„Kampak se ten Tim asi jenom poděl?“ zeptal se. Přitom zaregistroval, že syn po jídelním stole rozházel celou krabici cereálií. Jeho modrá miska byla po okraj plná mléka a Michaelovi se na okamžik před očima zjevila rudá ústa Aleeshy Monroeové plná její vlastní krve.

„Baf!“ vykřikl Tim a chytil otce kolem pasu.

Michael se lekl, i když Tim to dělal skoro každé ráno. S bušícím srdcem vzal syna do náruče.

Chlapci bylo osm let a na takové chování už byl velký, ale Michael si nedovedl pomoci.

Přihladil mu k hlavě neposlušný pramen vlasů. „Vyspal ses dobře, broučku?“

Tim přikývl a snažil se mu vymanit z náruče.

„Pojď, uklidíme to tu spolu, než přijde bába,“ navrhnul synovi Michael a dlaní smetl trochu cereálií zpátky do krabice. V týdnu se o Tima starala Barbara. Odvezla ho do školy, pak ho tam vyzvedla, dala mu svačinu a pomohla mu s úkoly. Trávila s ním víc času než jeho rodiče, ale jinak se to zařídit nedalo.

„Bábě se tenhle nepořádek nebude líbit,“ řekl Michael.

„To ne,“ souhlasil Tim. Seděl u stolu s nohama skrčenýma pod sebou a poklopec pyžamových kalhot se Spidermanem měl rozevřený.

„Schovej si nádobíčko, chlape,“ napomenul ho Michael a přitom se snažil zahnat příval smutku, který na něho dolehl, když si chlapec nemotorně pokoušel zapnout kalhoty.

Michael byl pěkně rozmazlený jedináček. Když se Tim narodil, vůbec netušil, jak se má o miminko starat. Přebalování mu připadalo trapné a pokaždé se jej snažil zhostit co nejrychleji a pokud možno se přitom ničeho škaredého nedotknout. Teď myslel jen na to, že syn během několika let dospěje do puberty. Začne růst a promění se v muže, zatímco jeho myšlení zůstane na stejné úrovni jako dnes. Nikdy se nedozví, jaké to je milovat se s ženou a použít to, čím ho Bůh obdařil, k potěše jiné lidské bytosti. Nikdy nebude mít děti a nepozná radosti a strasti otcovství.

„Kdo to tu udělal takový binec?“ zeptala se Gina. Byla oblečená do županu z modrého hedvábí, který jí Michael před několika lety dal k Vánocům. Na hlavě měla ručník stočený do turbanu. „To jsi tady udělal ty, viď?“ škádlila Tima, když ho vzala pod bradou a políbila ho. „Bába z toho nebude mít radost,“ pokračovala. Michael měl v hloubi duše radost, že syn nedokáže Barbaře říkat „babičko“, jak si přála.

Tim začal Gině pomáhat s úklidem, ale jenom přitom nadělal ještě větší nepořádek.

„Ach, ach,“ zavzdychal, klekl si a po jednom matce podával obilné kroužky. Přitom je nahlas počítal.

Gina se obrátila k Michaelovi: „Přijdeš dneska v nějakou rozumnou dobu?“

„Říkal jsem ti, že pracuju na jednom případu.“

„V baru?“ zeptala se. Otočil se k ní zády, otevřel skříňku a vyndal z ní dva hrnečky. Předešlé noci byl velice naštvaný, takže nešel rovnou domů. Leo mu navrhnul, že by mohli zajít na panáka a popovídat si o případu. Michael souhlasil, protože si tak mohl s klidným svědomím dát několik skleniček whisky a trochu se po té krvavé podívané odreagovat.

„Jedenáct…,“ počítal Tim. „Dvanáct…“

„Táhnou z tebe cigarety,“ řekla Michaelovi Gina.

„Nekouřil jsem.“

„O tom jsem taky nic neříkala,“ odtušila a hodila hrst kroužků do krabice. Pak k synovi natáhla ruku pro další.

„Čtrnáct,“ pokračoval Tim.

„Potřeboval jsem trochu času,“ vysvětlil ženě Michael a nalil do hrnků kávu. „Leo si chtěl popovídat o tom případu.“

„Leo jen potřeboval záminku, aby se mohl ožrat.“

„Ale ale,“ zatrylkoval Tim.

„Promiň, broučku,“ omluvila se mu Gina a pokračovala mírnějším tónem: „Jedno číslo jsi přeskočil. Kam se poděla třináctka?“

Tim pokrčil rameny. Zatím dovedl napočítat jen do dvaceti osmi, ale matka kladla důraz na to, aby všechna čísla dokázal říct ve správném pořadí.

Gina Timovi nakázala: „A teď se jdi obléct. Za chvíli přijde bába.“

Tim vstal a odskákal z místnosti.

Gina hodila cereálie do krabice a s povzdechem se posadila. O víkendu vzala dvě směny, aby si něco přivydělala. Bylo teprve ráno a už vypadala vyčerpaně.

„Měla jsi v noci frmol?“ zeptal se Michael.

Usrkla kávy a podívala se na něho přes okraj hrnku. „Potřebuju peníze na nového logopeda.“

Michael si povzdechl a opřel se o kuchyňskou linku. Timova původní logopedka s ním pracovala, jak nejdéle to šlo. Chlapec teď potřeboval specialistu a ti dobří neměli smlouvy se zdravotními pojišťovnami.

„Pět set dolarů,“ řekla Gina. „To bude stačit tak do konce měsíce.“

„Bože můj.“ Michael si zamnul oči a ucítil, jak ho začíná bolet hlava. Vzpomněl si na drahá auta, která v noci viděl na sídlišti. Tim by za ně mohl chodit k padesáti specialistům.

„Vyber to z úspor,“ řekl.

Posměšně si odfrkla: „Z jakých úspor?“

Vzpomněl si na Vánoce. Právě tehdy úspory úplně vyplenili.

„Řeknu si ve špitále o směnu navíc.“ Zvedla ruku na znamení, aby Michael neprotestoval.

„Potřebuje tu nejlepší péči.“

„Potřebuje, aby jeho matka byla s ním.“

„A co tvá matka?“ odsekla.

Michael zaťal zuby. „Té už si neřeknu ani o pětník.“

Postavila hrnek na stůl tak prudce, až jí káva vyšplíchla na hřbet ruky. Michael věděl, že spor nemůže vyhrát. Posledních pět let se hádali skoro každý týden. On sám pracoval přes čas, aby domů přinesl víc peněz a Tim mohl dostat všechno, co potřebuje. Gina dvakrát do měsíce pracovala o víkendu, a kdyby jí to nezakázal, nevzala by si ani dovolenou. Stačilo, že už takhle ji skoro neviděl. Někdy ji podezíral, že to dělá naschvál. Nebyli už manželé, ale společníci.

Nezisková organizace pro zlepšení Timova stavu. Michael si už ani nepamatoval, kdy spolu naposled spali.

„Včera večer volala Cynthie,“ řekla mu Gina. Jejich zhýčkaná sousedka. „Někde se jí uvolnila nějaká deska nebo co.“

„Deska?“ opakoval po ní. „A kde je Phil?“

Opřela se dlaněmi o stůl a vstala. „Asi v Botswaně! Já nevím, do háje. Jenom se ptala, jestli bys to mohl přijít opravit, a já jí to slíbila.“

„A neměla by sis o tom nejdřív promluvit se mnou?“

„Dělej si, co chceš,“ odsekla a vychrstla zbytek kávy do dřezu. „Já se musím oblíknout a jít do práce.“

Sledoval ji, jak kráčí po chodbě. Každé ráno vypadalo stejně. Tim rozházel snídani, oni dva to po něm uklidili a pak se pohádali kvůli nějaké hlouposti. Navrch k tomu měla brzy přijít Barbara. Michael věděl, že tchyně si určitě najde důvod ke skuhrání. Na bolest v zádech nebo mizerný důchod, případně na skutečnost, že jí dal retardovaného vnuka. V poslední době nechávala na dveřích lednice články o syndromu války v Zálivu jako zjevnou narážku na to, že Michael v Iráku určitě provedl něco příšerného a jeho rodina teď pyká za jeho hříchy.

Michael vešel do ložnice a rychle se oblékl. Sprchování radši vynechal, aby se nemusel v koupelně znovu dívat na Ginu. Oknem uviděl Barbaru, jak před domem parkuje svou Toyotu.

Popadl z kufříku na nářadí kladivo a vytratil se zadními dveřmi právě ve chvíli, kdy tchyně předními vcházela dovnitř.

Poslední sněhová bouře vyvrátila strom, který strhl kus drátěného plotu kolem zahrady za domem. Díra v pletivu zůstala, protože Michael s Ginou neměli peníze na opravu. Michael přeskočil mezeru v plotě a přitom dával dobrý pozor, aby se za zkroucené dráty nezachytil nohavicí a neupadl přímo na obličej. Jednou se mu to už stalo.

Zaklepal na zadní dveře sousedního domu, a zatímco čekal na Cynthii, díval se dovnitř oknem. Sousedka si dávala hezky na čas. Potichoučku došla ke dveřím, otevřela je a ukázala se mu v kratinkém župánku, který měla rozhalený, aby bylo vidět šněrovací živůtek pod ním.

Celý úbor byl bílý a skoro průhledný. Michaela napadlo, kde jen Phil může být. Kdyby takhle oblečená otevřela sousedovi Gina, Michael by ji snad zabil.

Cynthie pomalu odemykala zámky. Přitom se předklonila a ukázala mu kousek ňader. Tvář jí zakrývaly dlouhé blonďaté vlasy. Živůtek měl tak hluboký výstřih, že jí z něj vykukovaly hroty růžových bradavek.

Michael potěžkal kladivo v ruce. V hlavě mu začalo hučet jako v transformátoru. Měl by se okamžitě obrátit a nechat ji, ať si poradí sama. Phil se přece někdy musí vrátit. Ať problémy v domě řeší on.

Cynthie konečně otevřela dveře a usmála se. „Nazdar, sousede,“ řekla.

„Kde je Phil?“

„V Indianapolis,“ odpověděla a rukama si zakryla zívající ústa. „Prodává punčochy na křečové žíly, abych mohla žít v komfortu, na který jsem si zvykla.“

„Aha.“ Podíval se jí přes rameno. Kuchyň připomínala chlév. Ve dřezu stál komín talířů se zaschlými zbytky, všude se válely krabice od pizzy a popelníky přetékaly nedopalky cigaret. Jednu sklenici plnou něčeho, co připomínalo pomerančový džus, pokrývala plíseň.

„Gina mi říkala, že potřebuješ něco spravit.“

Potutelně se usmála. „Jen trochu utáhnout.“

Michael odložil kladivo. „Proč jsi jí volala?“

„Protože sousedi si přece pomáhají,“ odpověděla, jako by to bylo naprosto jasné. „Slíbil jsi přece Philovi, že se o mne v jeho nepřítomnosti postaráš.“

Takhle to Phil ale určitě nemyslel.

Chytila ho za límec u trika a vtáhla ho dovnitř. „Vypadáš hrozně napruženě.“

„Nemůžu v tom dál pokračovat.“

„A v čempak?“ zeptala se a přitáhla si ho blíž k sobě.

Myslel na Ginu a na to, jak od něho odvrací oči a odstrkuje ho. „Prostě nemůžu.“

Přitiskla ruku na poklopec jeho kalhot. „Já mám ale pocit, že můžeš.“

Michael zatajil dech a očima přejel po jejích malých ňadrech až k tvrdým bradavkám.

Jazykem si olízl rty a představoval si, jak jím přejíždí po jejím těle.

Rozepnula mu poklopec a zajela rukou dovnitř. „Líbí se ti to?“ zeptala se a krouživě přitom pohybovala palcem v jeho kalhotách.

„Bože,“ procedil mezi zuby. „Ano.“

DECATUR CITY OBSERVER

19. června 1985

HLEDAJÍ SE SVĚDCI V PŘÍPADU VRAŽDY

Policie žádá svědky hrůzného činu, aby se přihlásili. Dívka byla minulou neděli nalezena zavražděná v domě svých rodičů v Decaturu. Náčelník policie Harold Waller podal nové zprávy o případu. Mary Alice v neděli večer šla s kamarádkami do nákupního střediska na Lenox Square a pak navštívila soukromý večírek v Decaturu. Patnáctiletá dívka byla naposledy viděna při odchodu z večírku v doprovodu neznámého muže. Pokud někdo dívku viděl nebo má informace o neznámém, ať se obrátí na policii okresu DeKalb. Rodina zavražděné odmítá dávat rozhovory. Otec zavražděné, zástupce okresního prokurátora Paul Finney, v oficiálním prohlášení požádal média, aby respektovala soukromí rodiny. Ze zdrojů blízkých vyšetřovatelům jsme se dozvěděli, že dívku našla její matka Sally Finneyová, když ji šla vzbudit před odchodem do kostela.

3. kapitola

Michael se cítil děsně. Vlastně byl děsný.

Poprvé si to s Cynthií rozdali čirou náhodou. Michael věděl, že to je chabá výmluva, protože se obvykle nestává, aby člověk zakopl na cestě a přistál mladé holce mezi nohama, ale on to tak opravdu viděl. Jednoho večera mu Phil volal z Kalifornie celý bez sebe obavami, protože se Cynthii nemohl dovolat. Neustále byl na cestách a velkým obchodním domům prodával dámské punčochy. Přitom si nejspíš také užil něco bokem. Michael neměl v ruce žádný důkaz, ale pracoval na kriminálce tři roky a rozeznal typ obchodníka, který rád využil služeb lehkých holek, kdykoli se ocitl na služební cestě. Jakmile začal Cynthii kontrolovat po telefonu, pokaždé to znamenalo, že se cítí provinile a snaží se ji držet na uzdě, když na ní nedokáže udržet sám sebe.

V té době už Gina brala noční směny a při Michaelových dotycích se od něho odtahovala.

Timovo poškození se projevovalo pořád víc a Gina na ně reagovala tím, že se úplně ponořila do práce. Chodila na šestnáctihodinové směny, protože nesnesla představu, jak přijde domů a bude se muset věnovat svému poškozenému synovi. Michael si zármutkem zoufal. Každý večer usínal vyčerpaný pláčem a cítil se příšerně osamělý.

Cynthie byla po ruce a velmi ochotně mu pomáhala na problémy doma alespoň trochu zapomenout. Po prvním styku si říkal, že se to nesmí znovu stát a přinejmenším rok se mu to dařilo i dodržet. Michael měl hodně práce a k tomu Tima. Na nic jiného nemyslel až do loňského jara, kdy se Cynthie zmínila Gině, že jí teče dřez.

„Zajdi jí to tam spravit,“ řekla Gina Michaelovi. „Phil je pořád pryč. O chudáka holku se nikdo nestará.“

Michael Cynthii nemiloval a nebyl ani tak hloupý, aby si představoval, že ona k němu něco cítí. Ve svých čtyřiceti letech už ze zkušenosti věděl, že žena, která po mužském skočí pokaždé, když ho vidí, není zamilovaná, ale jenom něco chce. Cynthii možná připadalo vzrušující rozdávat si to s Michaelem ve Philově posteli. Možná jí dělala dobře představa, že když se z okna kuchyně podívá na Ginu, bude vědět, že si bere něco, co patří jiné ženě.

Michael ani nechtěl přemýšlet o jejích důvodech. Stačilo mu, že dobře zná ty své. Během patnácti, dvaceti minut, které u sousedky strávil, mu hlava vypnula a alespoň na chvíli nemusel myslet na účty od odborných lékařů, hypoteční splátky a telefonáty od úvěrové společnosti, kdy splatí půjčky. Vnímal jen Cynthiina dokonalá ústa a svou rozkoš.

Jednoho dne po něm bude něco chtít. Nebyl tak hloupý, aby to nevěděl.

„Hej, Miku!“ vykřikl Leo a zaklepal na desku Michaelova stolu. „Přestaň tady chrápat.“

„Co se děje?“ zeptal se Michael a protáhl se na židli. Na policejní stanici byli jen oni dva a Greer, který se zavřel ve své kanceláři a stáhl rolety, aby nebylo vidět dovnitř.

Michael ukázal na zavřené dveře a poznamenal: „To si ho tam zase honí, nebo co?“

„Má tam nějakýho šílenýho klátila z GBI.“

„Proč?“ zeptal se Michael, ačkoli důvod dobře znal. Greer přece předchozího večera prohlásil, že na tenhle případ přivolá nějakou posilu, a nejbližší státní autoritou byl Georgijský vyšetřovací úřad GBI.

„Mně o tom neřek jediný slovo,“ prohlásil Leo a posadil se na hranu Michaelova stolu. Přitom z něj shodil několik listů papíru. Dělal to vždycky, i když se proti tomu Michael pokaždé ohradil.

Leo se ho zeptal: „Nedělala ti žena včera potíže?“

„Ne,“ zalhal Michael a rozhlédl se po služebně. Byla tmavá a působila depresivně. Okna měla obrácená k špinavému skladu na protější straně ulice, který bránil dopolednímu slunci, aby pronikly dovnitř. Východní radnice stála v dolní zatáčce ulice Ponce de Leonové. Měla dvanáct pater a její budova, která kdysi bývala obchodním domem, zabírala místo pro celý blok obytných domů. Za ní vedly železniční koleje, které ji dělily od staré Fordovy továrny, jež se proměnila ve drahé studiové byty. Stát prázdný obchodní dům před mnoha lety koupil a přebudoval ho na kanceláře různých státních úřadů. Bylo v něm přinejmenším třicet různých oddělení, v nichž pracovalo přes pět set zaměstnanců města. Michael tu pracoval deset let, ale kromě přeplněné garáže z celé budovy znal jenom tři patra vyhrazená Atlantské policii a patologii.

„Hej,“ zahulákal znovu Leo a praštil do stolu.

Michael se i s kancelářskou židlí odstrčil od stolu a především od Lea, aby necítil jeho příšerně páchnoucí dech. Ten člověk kouřil jednu cigaretu za druhou a přitom bez přestání upíjel z lahve schované ve své skříňce.

„Copak, sníš o nějaký šťabajzničce?“

„Drž hubu,“ odsekl Michael. Napadlo ho, že kolega se vlastně skoro strefil. S Leem to tak bylo vždycky. Ne protože byl dobrý vyšetřovatel, ale protože neuměl držet jazyk za zuby.

„Říkal jsem si, že se odpoledne zajdu podívat na Kena.“ Leo z kapsy saka vytáhl mandarinku a začal ji loupat. „Jak mu je?“

„Dobře,“ odpověděl Michael, i když ve skutečnosti za Kenem celý týden nezašel. Pracovali spolu a měli velmi blízký vztah, ale pak se Ken jednoho dne chytil za paži a sesunul se k zemi.

Právě Michaelovi vykládal o nádherné ženské, kterou poznal předešlého večera, a Michael si zpočátku myslel, že ten pád má být nějaký vtip. Ken se ale začal kroutit, s ústy dokořán lapal po vzduchu a počural se přímo na podlaze služebny. Bylo mu teprve třiapadesát a dostal mrtvici jako nějaký stařec nad hrobem. Teď měl ochrnutou pravou polovinu těla a paže i noha mu jen bezvládně visely podél těla. Ústa mu zůstala navždy zkřivená, takže mu po bradě stékaly sliny jako malému dítěti.

Nikdo z mužstva se na něho nechtěl dívat ani poslouchat jeho pokusy o řeč. Většině z nich Ken připomínal, co je čeká v budoucnosti. Příliš mnoho vykouřených cigaret, hektolitry alkoholu, dva až tři rozvody a nakonec osamělá strnulost před televizí v nějakém nechutném státním starobinci.

Dveře Greerovy kanceláře se otevřely a vyšel z nich vytáhlý muž v třídílném obleku. Měl u sebe koženou aktovku, která v jeho velké ruce připomínala dámské psaníčko. Michael rázem pochopil, proč mu Leo dal přezdívku Klátil. Muž byl hodně vysoký a hubený jako vyžle.

Tmavě plavé vlasy měl střižené na kratinkého ježka, který odhaloval dlouhou jizvu na jedné straně jeho hlavy. Jeho horní ret také vypadal zvláštně, jako by mu ho někdo rozřízl vejpůl a pak ho špatně sešil. Leo byl jako vždy totálně vedle. Kdyby tomu chlápkovi někdo z každé strany krku přidělal pár knoflíků, mohl by v televizi vystupovat v seriálu o příšerkách.

„Ormewoode,“ řekl Greer a jediným gestem ho přivolal k sobě. „Tohle je státní vyšetřovatel Will Trent ze STO.“

Leo se jako obvykle projevil s velkou grácií. „Co je to STO, do prdele?“ zeptal se.

„Speciální tým pro odhalování pachatelů,“ vysvětlil mu Greer.

Michael skoro cítil, jak se Leo ze všech sil přemáhá, aby nadřízeného neupozornil, že správně to má být STOP. Umlčet kolegu bylo obvykle dost těžké, ale Trentovi k tomu postačila jeho pouhá přítomnost. Stál těsně vedle Lea a hrozivě ho převyšoval o několik desítek centimetrů. Měl obrovské ruce, kterými by dokázal chytit Lea za hlavu a rozdrtit mu lebku jako ořechovou skořápku.

Leo byl pitomec, ale ne úplný.

Trent jim oznámil: „Pracuji pro zvláštní divizi Georgijského útvaru pro vyšetřování zločinu.

Její členové pomáhají policistům v jednotlivých okresech státu při řešení násilných trestných činů. Jsem tady jenom jako poradce.“

Trent mluvil jako kniha a pečlivě vyslovoval každé slovo. Působil spíš jako univerzitní profesor.

„Michael Ormewood,“ představil se nakonec a napřáhl k Trentovi ruku. Ten jí potřásl. Stisk jeho dlaně nebyl příliš silný, ale ani se nepodobal leklé rybě. „Tohle je Leo Donnelly,“ představil Michael kolegu, který si právě cpal do úst polovinu mandarinky, až mu po hřbetu ruky stékala šťáva.

„Těší mne,“ řekl Trent a přezíravě pokývl hlavou směrem k Leovi. Pak se podíval na hodinky a obrátil se k Michaelovi se slovy: „Výsledky pitvy budou nejdřív za hodinu. Rád bych si s vámi do té doby porovnal poznámky. Máte chvilku?“

Michael se podíval na Greera a zauvažoval, co se asi v posledních dvou minutách změnilo v hierarchii. Měl pocit, že se rázem dostal na její nejnižší stupeň, a vůbec se mu to nelíbilo.

Greer se k nim otočil zády a kolébal se do své kanceláře. Než za sebou zavřel dveře, utrousil přes rameno: „Udržujte mne v obraze.“

Michael na Trenta chvilku zíral. Nevypadal jako policajt. Byl sice vysoký, ale nezabíral celou místnost. Nestál před ním v pozoru, ale ruku měl nenuceně zastrčenou v kapse. Působil až uvolněně. Kdyby se narovnal, pěkně by vynikla jeho široká ramena, ale zdálo se, že nemá ve zvyku využívat svých tělesných proporcí k zastrašování druhých. Neměl kolem sebe auru člověka, který pracuje pro policii, a netvářil se, že je nad věcí, ačkoli u mužů, kteří chytali ty nejhorší darebáky, to bývalo velmi častým jevem.

Michael ho upřeně pozoroval a přitom si v duchu říkal, co by se asi stalo, kdyby toho pitomce poslal do háje. Po hádce s Ginou a rychlovce se Cynthií si ale řekl, že dnes už bylo vzrušení dost, a tak jenom mávl rukou ke dveřím a řekl: „Půjdeme do zasedačky. Tudy.“

Trent vykročil po chodbě a Michael ho následoval. Přitom se díval na jeho rozložitá ramena a přemítal, jak se asi dostal k Útvaru pro vyšetřování zločinu. Chlapíci, kteří tam pracovali, byli obvykle ujetí nabušenci s takovým množstvím testosteronu v těle, že se jim čela neustále leskla potem.

Michael se ho zeptal: „Jak dlouho už to děláte?“

„Dvanáct let,“ zněla odpověď.

Michael si spočítal, že Trent je minimálně o deset let mladší než on, ale to mu nezodpovědělo otázku, jíž se v duchu zabýval. „Bývalý voják?“ vyzvídal dál.

„Ne,“ opáčil Trent a otevřel dveře zasedací místnosti. Okna v ní byla kupodivu čistá a Michael ve slunečním světle spatřil další jizvu, která se muži táhla po tváři. Začínala u ucha, vedla těsně podél krční tepny a mizela pod límcem košile.

Někdo ho pěkně pořezal.

„Já byl v Zálivu,“ řekl Michael a položil si ruku na hruď. Doufal, že z Trenta konečně něco vypadne. „Určitě jste nesloužil v armádě?“

„Stoprocentně ne,“ odpověděl Trent a posadil se ke stolu. Otevřel aktovku a vytáhl z ní stoh pestrobarevných desek s dokumenty. Z profilu jeho obličeje bylo vidět, že mu někdo párkrát přerazil nos. Michaela napadlo, že možná boxuje. Na to byl ale příliš hubený, vytáhlý a měl pravidelné kosti v obličeji. Na jeho minulosti vlastně nezáleželo. Michaela ten chlap zkrátka znervózňoval.

Trent listoval složkami a rovnal desky, když si najednou povšiml, že Michael pořád postává u stolu. Pověděl tedy Michaelovi: „Jsem člen vašeho týmu, pane Ormewoode.“

„Vážně?“

„Nejsem tady, abych se proslavil,“ pokračoval Trent, ačkoli Michael ze zkušenosti věděl, že právě proto se lidé k Útvaru dávají. Hoši odtud byli pověstní tím, že přišli na okres, odvedli tam sotva polovinu práce, ale potom slízli veškerou smetanu.

Trent ho vyrušil z úvah: „Nechci se stát středem pozornosti a nestojím o publicitu po dopadení zločince. Chci vám jenom pomoct a jít o dům dál.“

„Proč si myslíte, že potřebuju pomoc?“

Trent vzhlédl od složek a zkoumavě se na Michaela zadíval. Potom otevřel neonově růžové desky a posunul je směrem k Michaelovi. „Julie Cooperová z Tuckeru,“ pronesl. Tucker bylo město vzdálené asi dvacet mil od Atlanty. „Patnáct let. Před čtyřmi měsíci ji někdo znásilnil a skoro utloukl k smrti.“

Michael přikývl a zběžně složku prolistoval, aniž by se namáhal číst podrobnosti. Když se dostal k fotografii oběti, zarazil se. Měla dlouhé blond vlasy, oči nápadně zvýrazněné tužkou a ústa natřená rtěnkou, jež na dívce jejího věku působila příliš křiklavě.

Trent otevřel neonově zelenou složku a řekl: „Anna Linderová, čtrnáct let, ze Snellville.“

To bylo na sever od Tuckeru.

„Třetího prosince minulého roku byla unesena po cestě z domova k tetě, která žije ve stejné ulici.“ Trent podal složku Michaelovi. „Znásilněná, zbitá. Stejný způsob provedení.“

Michael ve složce vyhledal dívčinu fotografii. Měla tmavé vlasy a ještě tmavší podlitiny kolem očí. Vzal snímek do ruky, aby si jej mohl blíže prohlédnout. Oběť měla hrozivě rozbitá ústa.

Násilník jí roztrhl ret a krev z něj jí stékala po bradě. Na obličeji se jí lesklo něco, co odrazilo blesk fotoaparátu.

„Den po činu ji našli schovanou v příkopě v parku ve Stone Mountain.“

„Aha,“ podotkl Michael a čekal, až mu Trent prozradí, co mají případy společného.

„Obě dvě vypověděly, že je napadl muž v černé lyžařské kukle.“ Trent před ním rozložil oranžové desky, v nichž byla fotografie přichycená kancelářskou sponkou k prvnímu listu.

„Dawn Simmonsová z Bufordu,“ dodal.

Michael se zarazil, protože dívce mohlo být sotva deset let. „Je mladší než ty druhé,“ řekl, znechucen představou, že se takového dítěte dotkl nějaký úchylný prasák. Byla jen o něco starší než Tim.

„Přepadená před šesti měsíci,“ sdělil mu Trent. „Vypověděla, že pachatel měl na hlavě černou lyžařskou kuklu.“

Michael zavrtěl hlavou. Buford ležel hodinu cesty od Atlanty a dívka byla příliš mladá. „Tohle je pouhá souhra náhod,“ řekl.

„Souhlasím s vámi,“ přitakal Trent. „Tihle chlapíci nikdy neloví mimo svou zájmovou oblast.“

Michael usedl ke stolu, aniž by si to uvědomil. Odložil fotografii desetileté dívky a posunul ji zpátky směrem k Trentovi s pocitem, že pokud se na ni bude ještě chvilku dívat, udělá se mu zle. Bože, chudáci rodiče! Jak se s něčím takovým vyrovnávali?

Michael se zeptal Trenta: „Zájmová oblast? Co to je?“

Kolega zase spustil jako profesor: „Pachatelé násilí na dětech jdou jenom po určité věkové skupině. Muži, jehož sexuálně přitahují desetileté dívky, by patnácti-nebo šestnáctiletá připadala příliš stará. Totéž platí pro někoho, koho zajímají náctileté. Toho by nejspíš představa obtěžování mladší dívenky znechutila stejně jako vás.“

Michaelovi se sevřel žaludek. Trent hovořil tak věcně, jako by se spolu bavili o počasí.

Neubránil se otázce: „Máte děti?“

„Nemám,“ přiznal Trent, aniž by se Michaela také zeptal. Možná mu Greer o Michaelově rodině už pověděl. Kdoví, co mu ten starý mizera o Timovi navykládal.

Trent pokračoval: „Zavolal jsem rodičům každé z dívek, abych zjistil, jestli s jejich dcerami můžeme mluvit. Od přepadení už uplynula nějaká doba a třeba bychom od nich získali nějaké další informace. Ze zkušenosti vím, že oběti takovýchhle zločinů si obvykle s odstupem času vybaví víc podrobností.“ Pak ještě podotkl: „Možná to bude jen ztráta času, ale třeba se dozvíme něco, na co si během předchozích výpovědí nevzpomněly.“

„Dobře,“ přitakal Michael a snažil se nedat najevo svou rozmrzelost. Řešil už hodně znásilnění a nepotřeboval, aby ho někdo poučoval.

„Pachatel asi bude vzdělaný,“ odhadl Trent. „Věk mezi pětatřiceti a čtyřiceti, nespokojený v práci i doma.“

Michael držel jazyk za zuby. Vytváření profilů považoval za úplnou pitomost. S výjimkou vzdělanosti popis seděl na většinu mužských z jejich stanice. Kdyby ještě přidal píchání se sousedkou, trefně by popsal jeho samotného.

„Ze spisů je zřejmé, že se jeho chování stupňuje,“ hovořil dál Trent. „Cooperovou, to je ta první, napadl před kinem. Rychle a obratně. Mohlo to trvat deset minut a bylo to mimo dosah bezpečnostních kamer. Druhou dívku, Annu Linderovou, chytil přímo na ulici a někam ji odvezl v autě. Oběť přesně neví, kam. Pak ji nechal přímo za vraty parku ve Stone Mountain. Tam ji druhý den našla policie.“

„Našly se stopy pneumatik?“

„Asi dvanáct set,“ odpověděl Trent. „V parku právě začala probíhat každoroční vánoční světelná show.“

Michael na podívanou každý rok bral Ginu s Timem.

„Co DNA?“ zeptal se Michael.

„Použil kondom.“

„Aha,“ řekl Michael. Takže žádný blbec to nebyl. „A co to má společného s tou holkou ze včerejška?“

Trentovy oči se zúžily do štěrbin, jako by si říkal, jestli Michael vůbec slyšel, co mu před chvílí říkal. „Jazyky,“ odpověděl a ještě jednou mu podal složky. „Všechny měly ukousnutý jazyk.“

4. kapitola

„Jazyk se v podstatě podobá tuhému steaku,“ řekl Pete Hanson a natáhl si latexové rukavice. Na okamžik se odmlčel a podíval se na Trenta. Potom pokračoval: „Řekl bych, že chodíte běhat. Mám pravdu?“

Trenta jeho otázka zjevně nepřekvapila. Za dvanáct let v branži už jistě viděl bezpočet excentrických patologů.

„Ano,“ zněla odpověď na Hansonovu otázku.

„Na dlouhé vzdálenosti?“

„Ano.“

„Maraton?“

„Přesně tak.“

„Hned jsem si to myslel,“ pokýval Pete hlavou, jako by se trefil do černého, ačkoli Trent mu o sobě dobrovolně nic neřekl, jak si Michael povšiml.

Pete se vrátil k mrtvole ležící na stole uprostřed místnosti. Tělo Aleeshy Monroeové bylo zakryté bílým prostěradlem, které končilo u krku, takže z něj vykukovala jenom její hlava.

Obličej měla zbavený umělých řas a veškerých líčidel. Po čele se jí táhly zašité jizvy v místech, kde jí odřízli část kůže, aby bylo možné prohlédnout lebku a vyjmout z ní mozek.

„Kousl jste se někdy do jazyka?“ zeptal se Trenta Pete.

Protože Trent neodpovídal, Michael řekl: „No jasně.“

„Hodně rychle se hojí. Je to úžasný orgán, tedy pokud ho někdo úplně neoddělí od těla.

Každopádně prokousnout si ho není nijak složité.“ Odhrnul prostěradlo až k prsům oběti.

„Podívejte se,“ řekl Pete. Michael uviděl černé podlitiny na ženině levém rameni. „Podle rozmístění posmrtných skvrn zemřela tam, kde jste ji našli. Na schodech v poloze na zádech,“

pokračoval. „Odhaduju, že ji nejdřív zbil, pak znásilnil a během aktu jí ukousl jazyk.“

Michael o tom uvažoval a v duchu Aleeshu viděl, jak leží na schodech. Zprvu jenom bez hnutí snáší znásilnění. Ve chvíli, kdy pochopí, co bude následovat, strne a začne se zděšeně zmítat.

Trent konečně promluvil. „Dokážete z jazyka odebrat vzorek DNA?“

„Myslím, že vzhledem k její profesi odtud můžu získat značné množství,“ odpověděl Pete a pokrčil rameny. „A po výtěrech z vagíny se určitě vynoří plno potenciálních pachatelů, ale já myslím, že ten skutečný použil kondom.“

„A proč?“ zeptal se ho Michael.

„Kvůli prášku,“ odpověděl Pete. „Na pravém stehně měla stopy kukuřičného škrobu.“

Michael věděl, že gumy na sobě často kvůli snadnějšímu navlékání mají prášek. Všichni výrobci prezervativů používali stejné materiály, takže nebylo možné zjistit značku. Ta by jim při pátrání ostatně sotva pomohla.

„Pravděpodobně byl lubrikovaný,“ dodal Pete. „Našli jsme totiž také stopy sloučeniny podobné nonoxynolu-9.“

Trenta tato informace zjevně zaujala. „Bylo to i na schodech?“

„Tam jsem nic nenašel.“

Trent nahlas uvažoval: „Takže před zápasem na schodišti s ní musel souložit někde jinde, nejspíš v jejím bytě.“

Michael je přestal poslouchat. Děvka jako byla Monroe by své těžce vydělané peníze nikdy nevyhazovala za zbytečnosti, jako jsou lubrikant a spermicid. Taková radši zaťala zuby, jen aby ušetřila pár dolarů, a následky řešila, až když se projevily.

Nahlas řekl: „Kondom určitě patřil pachateli.“

Trent se zatvářil překvapeně, jako by si teprve teď uvědomil, že s patologem není v márnici sám. „To je možné,“ řekl.

Michael za něho dokončil větu: „Pachatel ji nechtěl zabít. Proč by si jinak pořizoval drahý kondom?“

Trent přikývl, ale nic neříkal.

„Takže, jak jsem povídal…,“ přerušil ticho Pete a pokračoval ve výkladu. Otevřel ženina ústa a odhalil pahýl, který měla místo jazyka. „V jazyku nejsou žádné důležité tepny s výjimkou linguální, která se větví jako kořeny stromu a na koncích se ztenčuje do nitek. Abyste se k ní dostali, museli byste proniknout dost hluboko do úst, což znamená, že zuby by vám na to nestačily.“ Zamračil se a na chvíli se zamyslel. „Je to podobné, jako když se jezevčík dobývá do liščí nory.“

Michaelovi se obrázek proti jeho vůli vynořil v mysli a v uších jako by mu zazněl pronikavý štěkot.

„V tomto případě,“ hovořil dál Pete, „řez oddělil uzdičku od jazyka a rozpůlil kanálek pod spodní čelistí.“ Otevřel ústa, zvedl jazyk a ukázal na tenký proužek tkáně pod ním. „Samotné vyříznutí jazyka život neohrožuje. Potíž je v tom, že upadla na záda. Mohla omdlít následkem šoku, který prožívala, nebo díky nějakým chemikáliím v těle. Krev z odříznutého jazyka jí během několika minut zaplnila hrdlo. Za oficiální příčinu smrti prohlásím zadušení způsobené ucpáním průdušnice krví. Po traumatickém odstranění jazyka došlo ke krvácení, které vedlo k zástavě dechu a následnému udušení.“

„Ale on ji nechtěl zabít,“ opakoval Michael.

„Neumím si představit, co člověku prochází hlavou ve chvíli, když někomu uřezává jazyk. Ale kdybych byl sázkař, a mé bývalé manželky by vám určitě tvrdily, že jsem, pak bych si vsadil na váš odhad. Řekl bych, že pachatel ji opravdu nechtěl zabít.“

„Stejně jako ty ostatní,“ pronesl Trent.

„Ono jich je víc?“ zeptal se se zájmem Pete. „O žádném podobném případu jsem nic neslyšel.“

Trent mu sdělil: „Víme zatím o dvou dívkách. První do jazyka kousl, ale nepovedlo se mu ho úplně oddělit. Přišili jí ho zpátky a dopadlo to dobře, tedy za daných okolností. Druhá o jazyk přišla. Po tak dlouhé době už jí ho nebyli schopní přišít bez rizika.“

Pete zavrtěl hlavou. „Chudák holka. Stalo se to někdy nedávno? Nic jsem o tom nikde nečetl.“

„K prvnímu přepadení došlo na státní půdě, takže se nám to povedlo udržet v tajnosti.

Rodiče druhé dívky nedovolili novinářům, aby se k ní přiblížili, a místní policisté si podrobnosti nechali pro sebe. Když nikdo není ochotný mluvit, noviny nemají o čem psát.“

„A co ta třetí?“ neudržel se Michael. „Ta holčička?“

Trent o případu poreferoval Peteovi. Na závěr prohlásil: „Podle mého se do jazyka kousla sama. Je ještě hodně malá. Určitě byla úplně vyděšená. Místní policisté jsou dobří, ale s takhle brutálními činy nemají moc zkušeností. Myslím, že jim dalo dost velkou práci, aby z ní vůbec dostali nějakou výpověď.“

„O tom nepochybuji,“ přitakal Pete. Michaela napadlo, proč se o tom Trent nezmínil dřív.

Možná si jen chtěl Michaela vyzkoušet.

Ať jde do háje, pomyslel si Michael. Na nějaké testování nebyl zvědavý. Zeptal se patologa: „Kolik jí asi je?“ a kývl směrem k tělu Aleeshy Monroeové.

„Těžko říct,“ odpověděl Pete a zadíval se na tvář mrtvé ženy. „Drogy jí úplně zničily zuby.

Když vezmu v úvahu její těžký život a dlouhodobou závislost na návykových látkách, řekl bych, že jí může táhnout na čtyřicítku. Možná je starší, možná mladší.“

Michael se podíval na Trenta. „Ale adolescentka to není.“

„To rozhodně ne,“ potvrdil Pete.

„Takže tu máme dvě dospívající holky, obě z okruhu asi třiceti mil od města, a starou feťačku z Atlanty. Spojuje je akorát ten hnus s jazyky, pokud to dobře chápu,“ prohlásil Michael a snažil se Trentovi pohledem naznačit, co má na mysli.

Trentovi najednou zazvonil mobil. Rychle se podíval na displej, pak se omluvil a vyšel z místnosti.

Pete s hlubokým povzdechem zakryl tělo včetně hlavy. „Je to dost ošklivá situace.“

„To jo,“ přitakal Michael. Prosklenými dveřmi sledoval Trenta a usilovně přemýšlel, o co tomu chlapovi k čertu jde.

„Je pěkně vyfiknutý,“ pravil Pete. „Musím přiznat, že to je příjemná změna, když člověk vidí některého z vašich kolegů dobře oblečeného.“

„Cože?“ zeptal se Michael, který z Trenta nespouštěl oči a pokoušel se zachytit alespoň pár slov z jeho telefonátu.

„Myslím ten oblek,“ objasnil mu Pete. „Dělá dobrý dojem.“

„Vždyť vypadá jako funebrák,“ zavrčel Michael a pomyslel si, že Pete nemá co říkat. Vždycky měl na sobě čistý, naškrobený a nažehlený bílý plášť, ale to jen protože za prádlo platil stát.

Pod ním obvykle nosil džínsy a zmačkanou košili s rozepnutým límečkem, takže mu bylo vidět šedé chlupy na hrudníku a zlatý přívěsek, jaký by si na krk nepověsili ani členové skupiny Bee Gees.

„Ty tři případy mají dost nejasnou spojitost,“ poznamenal Pete.

„To mi povídejte.“

„Ale člověka docela zarazí ty ukousnuté jazyky. To není moc obvyklá úchylka.“ Vzal do ruky sáček s jazykem a zvedl ho do vzduchu. Jako by nestačila předešlá noc. „Přiznávám, že za celou dobu, co dělám pro policii, jsem něco podobného neviděl. Stopy po kousnutí mě nepřekvapují. Pořád říkám, že pokud někdo chce vědecký důkaz o tom, že jsme se vyvinuli ze zvířat, stačí se podívat na klasickou oběť znásilnění.“ Pete jazyk položil vedle paže mrtvé prostitutky. „Hrudník i ramena má samý kousanec. Napočítal jsem jich minimálně dvaadvacet.

Kousat při napadení nejspíš patří k základním pudům všech živočichů. Psi a velké kočkovité šelmy to dělají úplně stejně.“ Zahihňal se. „Už ani nevím, kolik ukousnutých bradavek jsem za ty roky viděl. Pět nebo šest odříznutých poštěváčků. Jeden prst…“ Usmál se na Michaela.

„Škoda, že tyhle stvůry nemají na hlavách rohy. Snáz by se chytaly.“

Michaelovi se nelíbilo, jak se na něho doktor dívá, a už vůbec nestál o jeho názory na sexuální devianty. Stroze ho proto přerušil: „Až se pan Trent vyžvaní, řekněte mu, že na něho čekám dole.“

Potom odešel únikovým východem a co nejrychleji seběhl do přízemí. Nejradši by skočil do auta a nechal Trenta, ať si sám nějak zařídí odvoz, ale nechtěl si ho rozházet. Ačkoli mu Greer neudělil žádné rozkazy, sám dobře věděl, že znepřátelit si toho nažehleného panáka ze státního by nebylo rozumné.

„Copak? Hoří snad někde?“ vybafl na něho Leo, který stál pod schody a kouřil.

„Dej mi jednu,“ poručil mu Michael.

„Myslel jsem, že jsi pryč.“

„Jsi snad moje máma, že se tak staráš?“ opáčil Michael, sáhl Leovi do kapsy u košile a vytáhl z ní celou krabičku.

Leo cvakl zapalovačem a Michael zhluboka potáhl z cigarety. Stáli v suterénu budovy, kde se nacházely jen garáže. Neskutečně to tam čpělo zplodinami a gumou, ale cigaretový kouř pronikající Michaelovi do nosních dírek dokázal zápach přebít.

„Tak co, kdepak máme toho našeho blbečka?“ začal Leo.

Michael vyfoukl sloupec kouře. Ucítil, jak ho nikotin uklidňuje. „Nahoře s Peteem,“ informoval kolegu.

Leo se zakabonil. Pete ho jednou vyhodil z márnice kvůli nevhodnému vtipu. „Zastavil jsem se dole na osobním.“

Michael se na něho přes kouř podíval přimhouřenýma očima. „A?“

„Dokumenty Willa Trenta jsou nepřístupné.“

„Nepřístupné?“

Leo přikývl.

„Jakým způsobem si člověk může nechat zapečetit dokumentaci?“

„To bych taky rád věděl.“

Chvíli potichu kouřili a zaobírali se vlastními myšlenkami. Michael se podíval na zem, kde se válelo plno nedopalků. V budově bylo kouření přísně zakázané, ale povídat skupině policajtů, že něco nesmějí, bylo stejně marné jako chtít po koštěti, aby kvetlo.

Michael se zeptal: „Proč ho sem Greer zavolal? Zrovna jeho. Všechnu tu zatracenou pakáž ze STOP.“

„Greer s tím nemá nic společnýho,“ řekl Leo s povytaženým obočím, jako by ho hra na schovávanou bavila. „Když přišel do práce, Trent už seděl u něho v kanclu.“

Michaelovi se prudce rozbušilo srdce. Cítil, jak nikotin začíná působit na jeho oběh. Měl lehkou hlavu. „Takhle to nefunguje. Hoši ze státního nemůžou jen tak přijít a převzít případ.

Někdo je musí zavolat.“

„Včera mi připadalo, že ho Greer tak jako tak zavolá. Proč ti tolik záleží na tom, jak se sem dostal?“

„To je jedno.“ Leo sice neuměl zacházet s lidmi, ale znal se s mnoha členy sboru. Naučil se skvěle navazovat a udržovat kontakty a obvykle dokázal na kohokoli vyhrabat nějakou špínu.

„Zjistil jsi o něm něco?“ zeptal se ho Michael.

Leo pokrčil rameny a přimhouřil oko před kouřem ze své cigarety. „Sharon z dispečinku zná chlápka, kterej chodil s holkou, co s ním dělala.“

„Ježíšikriste,“ zasyčel Michael. „Za chvíli mi řekneš, že máš kámoše, kterej má kámoše, a ten zase…“

„Tak zajímá tě to, nebo ne?“

Michael umlkl a pak ho vybídl: „No jo, povídej.“

Leo si dával na čas. Nejprve palcem a ukazovákem přejel po cigaretě, potáhl z ní a pomaloučku vydechl kouř. Michael už po něm chtěl skočit, když se Leo konečně uvolil promluvit: „Je to dobrej policajt. Nekamarádíčkuje se s každým…“

„Fakt, jo?“

„Si piš,“ zasmál se Leo a rozkašlal se. Pak pevně stiskl rty, jako by si zbytek hodlal nechat pro sebe.

Michael se podíval na cigaretu ve své ruce a ucítil, jak se mu zvedá žaludek.

Leo ještě chvíli mlčel, dokud si nebyl jistý, že ho Michael plně vnímá. „Má devětaosmdesátiprocentní úspěšnost.“

Michaelovi se udělalo zle, ale nezpůsobil to cigaretový kouř. Géniové z federální vlády chtěli, aby se na každé policejní stanici vedly záznamy o počtu vyřešených případů a úspěšnost se vyjadřovala v procentech. Nějaká kancelářská krysa si ji pak někde u stolu ve Washingtonu zaznamenávala do grafů a tabulek. Říkali tomu důraz na výkonnost, ale většina policistů to považovala za zbytečné papírování navíc. Každý pitomec si dovedl spočítat, že vyšetřovatelé mezi sebou začnou soupeřit, a Greer to ještě podporoval tím, že každý měsíc na příslušná místa posílal jejich záznamy.

Trent je všechny hravě strčil do kapsy.

„No teda,“ řekl Michael a nuceně se zasmál. „To se to snadno řeší, když případ přebereš od druhýho poldy, kterej už všechno odřel.“

„Tohleto STO je pro něho nová věc.“

„STOP,“ opravil ho Michael. Věděl, že ho Leo schválně zlobí, ale neubránil se.

„To je fuk,“ zamumlal Leo. „Chci jenom říct, že Trent dělal na závažnejch případech, než ho zlanařili lidi ze státního.“

„Tím líp pro něho.“

„Před pár lety dělal na něčem velkým s jednou holkou z dětský kriminality.“

„Jmenovala se ta holka nějak?“

Leo znovu pokrčil rameny. „Pár chlápků na Floridě unášelo děcka a v Montaně je rodičům vracelo za výkupný. Někdo to všechno řídil z Hartfieldu. Vozili je odtud jako dobytek. Tým tvýho novýho kámoše to rozlousknul během jednoho měsíce. Holku povýšili, Trenta ne.“

„On tomu týmu velel?“

„Přesně tak.“

„Tak proč ho nepovýšili?“

„To se ho musíš zeptat sám.“

„Kdyby to bylo možný, tak bych se tu teď nevybavoval s tebou.“

Leo po něm loupl očima, jako by zranil jeho city. „Nic víc jsem nezjistil. Trent je slušňák a rozumí svý práci. Jestli chceš vědět víc, musíš zavolat někomu od městský a zjistit si to sám.“

Michael upřeně pozoroval, jak mu v ruce dohořívá cigareta. Kdyby ho viděla Gina, jak kouří, přerazila by ho. Až dorazí domů, bude mu z rukou cítit nikotin.

Zahodil nedopalek na zem a zašlápl ho podpatkem. „Dělá ještě na mravnostním Angie?“

„Jako Polaskiová?“ přeptal se Leo, jako by nemohl uvěřit svým uším. „S tou sucharkou je lepší si nic nezačínat.“

„Odpověz mi, na co jsem se tě ptal, sakra.“

Leo vytáhl další cigaretu a zapálil si ji o tu první. „Jo. Teda aspoň pokud je mi známo.“

„Kdyby mě tu Trent hledal, řekni mu, že za chvilku přijdu.“

Michael nečekal na Leovu odpověď a běžel po schodech do třetího patra. Když otevřel dveře mravnostního, v plicích mu chrčelo. Většina policistů z oddělení pracovala v noci, takže mnozí z nich teď seděli u svých psacích stolů a sepisovali záznamy ze zátahu z předchozího večera.

Angii se zjevně podařilo někoho chytit. Měla na sobě tričko se zavazováním za krkem, které jí odhalovalo pupík. Na stole ležela blonďatá paruka, jež Michaelovi připomínala mrtvého špicla.

Počkal, až zvedne hlavu. Když se na něho podívala, z očí jí jasně vyčetl, že jeho přítomností není příliš nadšená. Přistoupil k ní blíž a Angie se zaklonila na židli a zkřížila nohy pod minisukní, od níž Michael ze slušnosti radši odvrátil zrak.

„Co tu chceš?“ zeptala se ho. „Vypadáš děsně.“

Michael si prohrábl vlasy. Při běhu po schodech se zapotil. V plicích ho pořád dráždil cigaretový kouř, a když zakašlal, znělo to, jako by byl v posledním tažení. Jestli s tím nepřestane, za chvíli dopadne jako Ken.

„Potřebuju s tebou na chvilku mluvit,“ řekl.

Nedůvěřivě se zeptala: „O čem?“

Michael se naklonil nad stůl, aby nic z jejich rozhovoru nedolehlo do okolí.

„Ach tak,“ zareagovala Angie, odstrčila ho a vstala. „Půjdeme na chodbu.“

Tiše ji následoval. Přitom si uvědomil, že je všichni sledují. Když byl Michael ještě na mravnostním, práce tam ho bavila. Člověk jenom sledoval holky, chytal pasáky a výjimečně se mu stalo, aby po něm někdo střílel. Málokdy také musel kontaktovat rodiče, aby jim sdělil, že jejich ratolest se našla utopená v řece. Neodešel odtud dobrovolně, ale kvůli Angii. Moc dobře spolu nevycházeli, a to, že teď projevila ochotu s ním mluvit, ho naprosto omráčilo.

Zašli spolu do výklenku naproti výtahům a Angie si přitom pořád stahovala krátkou sukni dolů. Vedle ní hučel prastarý automat na občerstvení s blikajícími žárovkami. Zeptala se: „Přišel sis popovídat o Aleeshe Monroeové?“

„Té prostitutce?“ Ani ho nenapadlo vzít s sebou její spis.

„Ty si na ni nepamatuješ?“ otázala se Angie. „Párkrát jsme ji chytli. Pak se dala dohromady s Babym G.“

Michael odpověděl: „Jo, jasně.“ Přitom si ale pomyslel, že Angie od něho stěží může očekávat, že si bude pamatovat jednu prostitutku, když se jich o víkendových šťárách do vězení běžně dostanou celé stovky. O některých sobotních večerech dokonce museli přivolat anton, aby všechny holky mohli dopravit na stanici. Na prostitutky pak venku čekaly taxíky, aby je o několik hodin později odvezly zase zpátky na ulici.

„Chtěl jsem jenom…,“ začal Michael, když mu za zády cinkl výtah. Ohlédl se a spatřil Willa Trenta.

„A do prdele,“ zamumlal.

„Kit Kat,“ vypravil ze sebe Trent. Michaelovi chvíli trvalo, než mu došlo, o čem ten blázen mluví. Trent se postavil k automatu a sáhl do kapsy pro drobné.

Michael se rozhodl být milý. „Tohle je Angie Polaskiová,“ řekl. „Z mravnostního,“ dodal vzápětí, jako by se to nedalo pochopit z jejího oblečení.

Trent házel mince do automatu. Na Angii kývl, ale do očí se jí nepodíval. „Dobré jitro, vyšetřovatelko Polaskiová.“

„Trent pracuje pro Georgijský útvar pro vyšetřování zločinu,“ pravil Michael. „Greer ho sem zavolal, aby nám pomohl s případem Monroeové.“

Michael Trenta pozorně sledoval a čekal, až namítne, že Greer ho o nic nepožádal a že se na prahu jeho kanceláře zjevil sám od sebe. Muž však místo toho sjížděl prstem po skleněném panelu automatu a snažil se rozluštit kód tyčinek Kit Kat, aby ho mohl na přístroji vymačkat.

Soustředěním přitom skoro šilhal. Podle Michaela potřeboval brýle.

„Proboha,“ zaúpěla Angie. „E 6.“ Namačkala příslušný kód, až její dlouhé umělé nehty natřené barevným lakem zacvakaly o plastová tlačítka. Potom se otočila k Michaelovi se slovy: „Dojdu pro její spis.“

Než se Michael zmohl na jediné slovo, vykročila směrem ke dveřím svého úseku. Viděl, jak Trent se zájmem sleduje její zadek v těsné sukni.

„Před nějakým časem jsme spolu pracovali,“ informoval ho Michael. „Je celkem v pohodě.“

Trent roztrhl obal tyčinky a zakousl se do ní.

Michael cítil potřebu podat mu vysvětlení. „Je trochu odtažitá.“

„Také by mi nebylo moc do smíchu, kdybych se musel každý den takhle oblékat do práce,“

opáčil Trent.

Michael sledoval, jak se mu při žvýkání pohybuje čelist, což dávalo vyniknout jizvě na jeho tváři. „Jak jste přišel k tomu šlicu?“ zeptal se.

Trent se podíval na svou ruku. „Dostal jsem zásah kartáčovou střelou,“ odvětil. Michael si všiml růžové jizvy, která se mu táhla mezi palcem a ukazovákem.

Na tu se Michael neptal, ale rozhodl se na Trentovu hru přistoupit. „Kutil jste doma něco?“

„Pracoval jsem pro Habitat for Humanity.“ Trent si strčil zbytek tyčinky do úst a obal hodil do koše. „Jeden kolega dobrovolník se do mne trefil galvanizovaným hřebíkem.“

Michaelovi zapadla další část do skládanky. Habitat for Humanity byla dobrovolnická organizace, která stavěla domy pro rodiny s nízkými příjmy. Většina policistů se nakonec dala k nějaké skupině dobrovolníků. Když člověk pracoval na ulici, zapomínal na to, že na světě existují dobří lidé. Potom se snažil zacelit rány na duši tím, že pomáhal někomu, kdo o to skutečně stál. Než se narodil Tim, Michael pracoval v sirotčinci. Dokonce i Leo Donnelly dělal dobrovolníka, dokud mu nezakázali kouřit.

Trent prohlásil: „Rád bych se podíval na místo činu.“

„Včera jsme to tam celé převrátili naruby,“ pověděl mu Michael. „Myslíte, že jsme na něco zapomněli?“

„Vůbec ne,“ odporoval Trent. Michael se v jeho hlase pokoušel zachytit nějaký náznak podlosti, ale neúspěšně. „Jenom bych si to tam rád osahal.“

„Děláte to takhle pokaždé?“

„Ano,“ přitakal Trent. „Vždycky.“

Vrátila se k nim Angie, jejíž podpatky nahlas klapaly o dlážděnou podlahu. Napřáhla k nim ruku se žlutými deskami. „Tohle je spis Monroeové.“

Trent se po složce nenatáhl, a tak si ji vzal Michael. Když ji otevřel, spatřil Aleeshinu policejní fotografii. Na to, jak se živila, vypadala přitažlivě. Tvrdýma očima vyzývavě hleděla přímo do objektivu. Tvářila se naštvaně a nejspíš v duchu počítala, o kolik peněz přijde, než se jí podaří složit kauci.

„Pase ji Baby G,“ vysvětlila jim Angie. „Strašný hajzl. Seděl za přepadení, znásilnění, pokus o vraždu… Nejspíš nechal zastřelit dva chlapy, ale nemůžou mu to dokázat.“ Pak si ukázala na přední zuby. „Nechal si na ně nasadit zlaté korunky s kříži, jako by kdovíjak miloval Ježíše.“

„Kde se poflakuje?“ zeptal se Michael.

„Na sídlišti Grady Homes,“ odpověděla. „Jeho babička bydlí ve stejném domě jako Aleesha.“

Trent si znovu zastrčil ruce do kapes a zíral na Polaskiovou, jako by spadla z Měsíce. Jeho mlčení Michaela rozčilovalo. Z Trenta navíc vyzařovala taková nadřazenost, jako by věděl víc, než byl ochoten prozradit a bavil se tím, že ostatní tomu nerozumí.

„Chcete k tomu něco dodat?“ zeptal se ho Michael.

„Je to váš případ, kolego,“ odvětil Trent. Pak se obrátil k Angii a řekl: „Děkuji vám za pomoc.“

Přitom odhalil zuby v něčem, co by se u méně povýšeného člověka dalo nazvat úsměvem.

Angie se nejdřív podívala na Michaela, pak na Trenta a pak zase na Michaela. Nadzvedla obočí a beze slov Michaelovi položila otázku, na niž nedokázal odpovědět. „Ale vždyť je to jedno,“ zamumlala a mávla rukou. Pak se k oběma mužům otočila zády. Michael byl tentokrát příliš rozzuřený, aby znovu obdivoval úchvatný pohled na její půlky.

Vyjel na Trenta: „Máte nějakej problém?“

Trent se zatvářil překvapeně: „Co prosím?“

„Budete tu jen celej den stát a zevlovat, nebo budete taky něco dělat?“

„Už jsem vám to říkal, jsem tu jenom jako poradce.“

„Tak já vám taky něco poradím, pane poradce,“ zavrčel Michael a zaťal pěsti tak pevně, až se mu nehty zaryly do dlaní. „Nezahrávejte si se mnou.“

Trenta jeho varování nijak nevyděsilo, a vzhledem k tomu, že Michael přitom musel pořádně natáhnout krk, aby mu viděl do očí, to vůbec nebylo překvapivé.

„Dobře,“ pravil Trent, jako by tím všechno uzavřeli. Stejným tónem ještě dodal: „Co kdybychom ještě jednou zajeli na to sídliště? Opravdu bych se moc rád podíval na místo činu.“

5. kapitola

Michaelovi lezlo na nervy všechno, co Will Trent řekl nebo udělal. Rozčilovalo ho, jak odpověděl: „Samozřejmě,“ když mu Michael oznámil, že bude řídit. Štvalo ho, jak celou cestu na sídliště neproniknutelně zírá z okna. Státní vyšetřovatel mu připomínal podivínské spolužáky ze střední školy, kteří v kapsách košil nosili logaritmická pravítka a citovali nesrozumitelnosti z Monty Pythona. Michael se mohl na Monty Pythona dívat stokrát denně a stejně ho nechápal.

Pomatencům, jako byl Will Trent, pak už nerozuměl vůbec. Nebylo divu, že kluky Trentova ražení ve škole mlátili hlava nehlava. Zrovna tak nebylo divu, že je tloukli kluci Michaelova typu.

Michael se zhluboka nadechl a pak se rozkašlal, jako by mu plíce nechtěly odpustit vykouřenou cigaretu. Myslel přitom na Tima, jeho postižení a na to, jak přitahuje pozornost ostatních dětí, které mu ubližují. Ve škole se už objevila parta malých tyranů, kteří ho trápili.

Ukradli mu čepici nebo mu na obědě přímo u stolu rozmázli sendvič. Učitelé se jim v tom snažili zabránit, ale nemohli být všude a neustále hlídat. Kromě toho se některým příliš nezamlouvalo, že právě do jejich tříd se má integrovat postižený žák. Možná, že Willa Trenta Michaelovi přivedl do cesty karmický zákon a osud tak chtěl Michaela podrobit zkoušce. Třeba se svět začne k Timovi chovat lépe, když jeho táta bude milý na cvoka ze státního.

„Abych nezapomněl,“ řekl najednou Trent a vytáhl z kapsy saka diktafon. Než se Michael stačil ozvat, stiskl tlačítko a z maličkého reproduktoru se ozval vysoký hlas: „Musíte přiject do devítky v Grady Homes. Někdo tu hrozně ubližuje jedný ženský.“

Na semaforu naskočila červená a Michael netrpělivě zabubnoval prsty na volant. „Přehrajte to ještě jednou.“

Trent ho uposlechl a Michael ze všech sil natahoval uši, aby zaslechl zvuky v pozadí a mohl zjistit tón hlasu, a komu asi patřil. Něco na něm nehrálo, ale nedokázal přesně vystihnout co.

„Ubližuje,“ opakoval Michael. „Ne, zabíjí.“

„Volající nezní vystrašeně,“ dodal Trent.

„To je pravda,“ přitakal Michael a přidal plyn, protože naskočila zelená.

„Kdybych byl žena, nejspíš by mě vyděsilo, kdybych byl svědkem napadení jiné ženy,“ začal Trent.

„A možná taky ne,“ přerušil ho Michael. „Kdybyste žil na tom sídlišti, byl byste už otrlý, protože násilné činy tam jsou na denním pořádku.“

„Dobře,“ opáčil Trent. „Ale proč bych to pak hlásil na policii?“ Pokoušel se odpovědět na vlastní otázku. „Třeba jsem tu ženu znal?“

„To byste měl mnohem rozrušenější hlas,“ zagestikuloval Michael směrem k přístroji. Volající zněla klidně, jako kdyby hlásila počasí nebo výsledek neskutečně nudného zápasu.

„Policie dorazila až za třicet minut,“ poznamenal Trent. Pak zdůraznil: „Grady Homes mají nejdelší dojezdovou dobu v celém městě.“ Z jeho tónu bylo patrné, že to nikomu nezazlívá.

„To ví každý, kdo se dívá na televizní zprávy.“

„Anebo každý, kdo na tom sídlišti bydlí.“

„Hned v noci jsme prověřili jeden byt po druhém, ale nikoho s cedulí ‚Jsem vrah‘ na krku jsme tam nenašli.“

„Copak tam nikde nebydlí žádní násilníci?“

„Jeden ano, ale toho celý den drželi u výslechu kvůli jinému případu.“

Trent přetočil pásku a znovu ji přehrál až k místu, kde se ozýval hlas operátorky: „Haló! Paní!

Jste tam?“

Trent zastrčil diktafon zpátky do kapsy. „Oběť je také trochu stará.“

„Myslíte Monroeovou?“ zeptal se Michael a snažil se zařadit rychlost. Trent s ním konečně mluvil jako policajt. „Jo. Jestli má Pete pravdu, je asi tak stará jako já. Těm ostatním bylo…

Kolik? Čtrnáct, patnáct?“

„Navíc to byly bělošky.“

„Kdežto Monroeová byla černá, bydlela na sídlišti a šlapala chodník.“

„Ty ostatní byly bílé, ze střední až vyšší střední třídy, pocházely z dobrých rodin a dobře se učily.“

„Možná neměl na sledování další oběti čas,“ řekl Michael. Měl pocit, jako by se pohyboval na velmi tenkém ledu. Znovu mu začalo hučet v uších a instinkt mu velel, aby zůstal zticha, novému kolegovi nedůvěřoval a nenechal se jím oblafnout.

„To je možné,“ připustil Trent, ale z jeho hlasu bylo patrné, že to nepovažuje za pravděpodobné.

Michael zahnul vpravo na sídliště a přitom mlčel. Místo vypadalo mnohem lépe v noci než za bílého dne, protože tma skryla jeho nejhorší nedostatky. Bylo pondělí, skoro deset hodin dopoledne, a po ulicích kroužily děti na kolech, jako by měly letní prázdniny. Když byl Michael malý kluk, dělal totéž. Také s kamarády z domu dováděl na ulici a jezdil vestoje na kole. Mezi ním a současnými dětmi ale byl podstatný rozdíl, Michael otevřeně neprodával drogy a už vůbec by neměl odvahu ukazovat prostředník na hlídkující policisty, kteří projížděli ulicemi.

Před domem číslo devět pořád stálo nablýskané BMW, a na jeho kapotě seděli dva adolescenti s rukama založenýma na prsou. Mohlo jim být asi patnáct nebo šestnáct let. Při pohledu na jejich prázdné oči, jimiž sledovali parkující policejní auto, Michaelovi vyrazil pot na čele. Tahle věková skupina ho jako policistu děsila ze všech nejvíc. Když totiž sídlištní výrostci chtěli, aby je jejich okolí uznalo za muže, museli nějak dokázat, že na to mají. Nejsnadnější cestou k tomuto cíli bylo krveprolití.

Trent je také sledoval. Rezignovaně rozhodil rukama a Michaelovi se ulevilo, že nepřestal uvažovat jako policajt.

Hlavní dveře do domu se s prásknutím otevřely a oba policisté ve stejný okamžik sáhli po zbraních. Nechali je ale v pouzdrech a sledovali malého rozčileného muže, který zuřivě pochodoval po rozbitém chodníku. Prohnal se přímo kolem auta, aniž by jim věnoval pozornost.

Muž na sobě neměl košili a na jeho širokém hrudníku byly pod rosolovitými tukovými polštáři vidět náznaky pevných svalů. Prsní svaly mu při každém kroku poskakovaly jako ženě. V jedné ruce třímal hliníkovou baseballovou pálku. Když se přiblížil k výrostkům na kapotě auta, stiskl ji i druhou rukou, aby bylo vidět, že se někomu chystá dát nakládačku.

Michael se podíval na Trenta. Ten jenom řekl: „Je to vaše.“ Přitom už ale vystupoval z auta.

„Do prdele,“ zasyčel Michael a otevřel dveře. Vyskočil ven právě ve chvíli, kdy rozzuřený mužík dorazil k chlapcům.

„Koukejte slízt z mýho auta!“ zařval a máchnul pálkou. Oba výrostci se postavili do pozoru.

Paže jim přitom volně visely podél těla a brady jim poklesly. „Padejte odtud, než vám natrhnu prdel, vy líný parchanti!“

Chlapci ho moudře poslechli.

„Výborně,“ vydechl nahlas Trent.

„Zatracení grázlové,“ opakoval muž a díval se přitom na Michaela s Trentem. Michael si byl naprosto jistý, že jeho poznámka nepatří výrostkům. „Co tu chcete, vy dobytci?“

„Vy jste Baby G?“ zeptal se Trent.

Muž dál držel pálku napřaženou, aby mohl v případě potřeby uhodit. „Kterýho vola to zajímá, do prdele?“

Trent k němu o krok přistoupil, jako by se vůbec nebál, že mu každou chvíli urazí hlavu.

Michael si vzpomněl, co jim o něm řekla Angie: „Přepadení, znásilnění, pokus o vraždu.“

Trent je oba představil: „Státní vyšetřovatel Will Trent. Tohle je vyšetřovatel Ormewood.“

Michael jen pozdravil posunkem ruky a byl vděčný, že mezi ním a naštvaným pasákem stojí auto. Pokud si Trent myslel, že z toho darebáka dostane něco užitečného, byl úplný blázen.

„Vyšetřujeme smrt Aleeshy Monroeové.“

„A proč se o tom s váma mám bavit, do hajzlu?“ zeptal se Baby G a dál držel pálku napřaženou. Svaly se mu napnuly.

Trent se podíval na Michaela: „Napadá vás něco?“ zeptal se ho.

Michael pokrčil rameny a přitom uvažoval, jak tohle zapíše do protokolu, až Willa Trenta dopraví do nemocnice. Napadla ho věta Policista vyvolal rozepři a podezřelý…

Trent se znovu obrátil k pasákovi a rozhodil rukama se slovy: „Abych se přiznal, zaráží mne, že vám jako důvod nestačí můj půvab a šarm.“

Michael údivem otevřel ústa. Rychle je zase zavřel a znovu zajel rukou k pistoli, aby mohl briskně zareagovat, až pasákovi dojde, že si z něho policajt tropí žerty. Baby G nakonec po chvíli přikývl: „Tak dobře.“ Usmál se a odhalil zlaté korunky na zubech s kříži, přesně jak je popsala Angie. „Máte deset minut. Pak se jdu dívat na bednu a nebudu mít čas.“

Trent k němu napřáhl ruku, jako by si chtěl plácnout. „Děkuji vám,“ řekl.

Pasák potřásl nabídnutou pravicí a prohlédl si Trenta od hlavy až k patě. Přitom se zeptal: „Vopravdu jste policajt?“

Trent sáhl do kapsy a vytáhl odtud odznak.

Baby G po něm střelil očima a ještě jednou si muže před sebou prohlédl. „Ste teda dost divnej patron.“

Trent schoval odznak zpátky do kapsy a dělal, že jeho poznámku přeslechl. „Promluvíme si tady?“

Baby G svěsil ruku s pálkou a opřel se o ni jako o hůl. „Tamto sou mí bratránci,“ řekl a kývl směrem k autu. Zjevně měl na mysli chlapce, které právě odehnal z kapoty. „Pěkný budižkničemové. Měli by sedět na prdeli ve škole.“

„To je hezké, že vám tak leží na srdci jejich osud,“ poznamenal Trent. Zastrčil ruce do kapes a ležérně se opřel o zadek auta, jako by se bavil s kamarádem. „Kdy jste naposledy viděl Aleeshu?“ otázal se.

Baby G si dával na čas. „Asi v šest včera večer,“ odpověděl nakonec. „Zrovna šla do práce.

Chtěla si dát něco na rozproudění krve, než vyrazí.“ Zvedl bradu v očekávání, že se Trent zeptá, co to „něco“ bylo.

Trent to zjevně věděl. Stejně jako Michael viděl vpichy na prostitutčiných pažích. „Dal jste jí to?“ ptal se dál.

Baby G pokrčil rameny. Michael si to vyložil jako přitakání.

„Dodával jí ještě někdo jiný?“

Pasák se rozhlédl, jako by se díval do obecenstva. Pak si uplivl na zem a vzdorně se nafoukl. Otázku ale zodpověděl: „Tak to teda ne. Neměla žádný prachy. Týhle štětce by jen kvůli hezkejm očím nikdo nic nedal.“

„Kdybych teď vyběhl na ulici a komukoli si řekl o psaníčko, dostal bych ho,“ namítl Trent.

„I bez hotovosti.“

Baby G se tomu zasmál. „To ani náhodou, kamaráde.“

„Aleesha určitě přiznávala veškeré peníze, co vydělala,“ řekl Trent. Znělo to spíš jako otázka.

„Ty vole,“ zabručel Baby G, jako by vůbec nechápal, jak někdo může takový nesmysl vůbec vypustit z úst.

Trent se zeptal: „Vydělávala hodně?“

„Ráda si píchala. Udělala by pro to cokoli.“

„Měla nějaké stálé zákazníky? Nějaké chlapy, na které bychom si měli posvítit?“

„Žádný hovado jako tamten mezi nima teda nebylo,“ ukázal pálkou směrem k poslednímu patru domu, ve kterém Monroeovou našli. „O svý holky se starám.“ Na důraz svých slov máchnul pálkou ve vzduchu. „Kdyby se mi ten sráč dostal do ruky, tak by teď prděl do hlíny on, ne moje Leesha.“

Trent ukázal hlavou na dům. „Bydlíte tam?“

Pasák promluvil mírněji: „S babičkou. Je už stará, tak se o ni musím postarat.“

„Byl jste s ní včera v noci?“

„Byl jsem s klukama v hospodě a koukali jsme na fotbal.“

„Můžeme si promluvit s vaší babičkou?“

„Tak to teda ne. Babičku mi do týhle černoty nezatahujte. Neviděla vůbec nic, jasný? Je to slušná stará dáma.“

„Dobrá, dobrá,“ ustoupil Trent a podíval se na Michaela, jako by se ho ptal, jestli má nějaké další otázky. Ten jenom zavrtěl hlavou. Trent řekl pasákovi: „Vím, že se chcete jít dívat na televizi. Děkuji, že jste si udělal čas.“

Baby G chvíli nejistě postával na místě. Nakonec pokrčil rameny a otočil se k nim zády se slovy: „Vy ste ale fakt divnej patron.“ Pak se vrátil do domu.

Když za ním zapadly dveře, Trent se otočil k Michaelovi a otázal se: „Tak co vy na to?“

„Že má pravdu,“ odpověděl Michael. „Jste opravdu dost divnej.“

Trentovi zazvonil mobil. Vytáhl ho a k Michaelově rozčilení s ním opět poodešel.

„Ano, pane,“ řekl do přístroje. „Ano.“

Michael zvedl oči k nebi a sledoval temné mraky, které se začínaly stahovat nad sídlištěm.

Usoudil, že podle dosavadního vývoje událostí může očekávat, že je při odchodu z místa činu zastihne bouřka a on se bude muset brodit parkovištěm a přitom si úplně zničí nové boty.

Trent zaklapl telefon a zastrčil ho do kapsy vestičky svého obleku. „Musíte jet domů, Michaeli.“

Michaelovi se zastavilo srdce v hrudi. „Cože?“

„Musíte jet domů,“ opakoval Trent. „Něco se tam stalo.“

DECATUR CITY OBSERVER

22. června 1985

POLICIE ZATKLA PODEZŘELÉHO Z VRAŽDY FINNEYOVÉ

Policisté dnes ráno oznámili, že zatkli podezřelého z vraždy patnáctileté Mary Alice Finneyové. Jméno obviněného se utajuje, protože se jedná o mladistvého, ale náčelník policie Harold Waller prozradil, že to je patnáctiletý mladík, kterého decaturská policie velmi dobře zná. Zatkli ho poté, co v něm několik sousedů poznalo neznámého, který Mary Alici Finneyovou doprovázel z večírku, kde byla naposledy viděna živá. Waller prohlásil, že policie očekává plné doznání v případu, který označil za „nejohavnější trestný čin“, s jakým se za celou svou kariéru setkal.

Dívčiným otcem je Paul Finney, vážený advokát a přísedící u soudu okresu DeKalb. Maryina matka Sally Finneyová je ženou v domácnosti. Angažuje se v Ženském spolku a zabývá se získáváním finančních prostředků pro Vysokou školu Agnes Scottové. Mary Alice byla jejich jediným dítětem. Dnes večer v půl deváté začíná vigilie za Mary Alici a zítra odpoledne se v místním krematoriu bude konat smuteční obřad s vyloučením veřejnosti. Rodina prosí všechny, kdo budou na jejich dceru chtít vzpomenout, aby místo květin přispěli na účet Decaturské městské knihovny, kam Mary Alice ráda chodila.

ČÁST II.

6. kapitola

Michael jel jako šílenec a celou cestu oběma rukama křečovitě svíral volant. Trent nehnutě seděl vedle něho a nereagoval, ani když Michael ignoroval červenou na semaforu nebo značku STOP. Jeho dům byl od sídliště vzdálený necelých dvacet minut, ale Michael měl pocit, že cesta trvá celé hodiny. Srdce mu prudce bušilo až v krku. Dokázal myslet jen na to, jak příšerně své rodině ublížil a že si ji vůbec nezaslouží. Přísahal si, že začne sekat latinu a od základu změní svůj život, jen když se nic nestane Timovi.

„Do prdele!“ Michael prudce trhnul volantem doleva a těsně se vyhnul chevroletu, který měl přednost.

Trent se chytil dveří, ale měl dost rozumu, aby neřekl ani slovo o zpomalování.

Michael vyrovnal volant a znovu rychle odbočil vlevo do postranní ulice, kterou mohli uniknout z dopravní zácpy a možná se i dostat dřív domů. Spojka mu proklouzla, ale když přidal plyn, zase se rychle chytila. Na palubní desce se rozblikala kontrolka signalizující, že motor se začíná přehřívat. Michael jenom potřeboval, aby ho ta skořápka dovezla domů, nic víc.

Znovu vytočil číslo domácí pevné linky a snad posté uslyšel vyzváněcí tón. Snažil se dovolat i Barbaře, ale ta nebrala mobil. Ginu se mu v nemocnici sehnat nedařilo.

„Do prdele!“ zařval Michael a praštil telefonem o palubní desku. Mobil se roztříštil na malé kousky.

Greer zavolal Willu Trentovi a řekl mu, že se doma něco stalo, jako by Michael nebyl ostřílený policajt, ale nějaký pojebaný civilista. Komisař Trentovi sdělil jen to, že u Michaelova domu se něco přihodilo nějakému dítěti. Podle téhle pitomé procedury se postupovalo vždycky.

Dotčeným osobám se po telefonu nic nesdělovalo, aby se nevyděsily a dojely až na místo činu.

Když Michael zavolal Greerovi, aby se z něho pokusil vypáčit nějaké podrobnosti, ten mizera s ním mluvil jako s malým klukem. „Jenom jeď domů, Michaeli. Všechno dobře dopadne,“

povídal.

„Kolo,“ ozval se Trent. Michael cyklistu spatřil v posledním okamžiku a jen těsně se mu při přejíždění do druhého pruhu vyhnul. Z protisměru se k nim blížilo nákladní auto a Michael strhl volant ke straně, aby se vyhnul čelnímu nárazu.

„Už tam budem,“ řekl, jako by se ho Trent na něco ptal. „Do prdele,“ zasyčel a udeřil spodní hranou dlaně do volantu. Tim se neustále dostával do malérů, ale nemohl za to. Barbara začínala stárnout, velice snadno se unavila a neměla dostatek energie, aby chlapce dokázala uhlídat.

Když zatáčel do jejich ulice, auto dostalo smyk. Před Michaelovým domem stály dva policejní vozy. Jeden z nich parkoval na příjezdové cestě hned za Barbařinou Toyotou. Na chodníku před Philovým a Cynthiiným domem se rojili policisté. Když Michael spatřil Barbaru, jak s hlavou v dlaních sedí na verandě, zastavilo se mu srdce v hrudi.

Ani pořádně nevěděl, jak se dostal z auta. Rozběhl se k ní a ze všech sil se přitom snažil nepozvracet. „Kde je Tim?“ zeptal se jí. Nezareagovala ihned, takže na ni zařval: „Kde je můj syn?!“

„Ve škole,“ zaječela na něho, jako by před sebou viděla šílence. Popadl ji za obě zápěstí a přinutil ji vstát. Přitom si všiml, že má v očích slzy.

„Nechte toho,“ ozval se za ním Trentův hlas, v němž Michael zaslechl tiché varování.

Podíval se na své ruce. Vůbec netušil, jak se jeho prsty ocitly na Barbařiných zápěstích.

Když ji pustil, zůstaly jí na nich rudé stopy.

Za Michaelovými zády se skřípěním zabrzdilo auto s ohledávačem mrtvol a zůstalo stát u schránky na dopisy.

Michael se chytil Barbařiných ramen, aby se mu nepodlomily nohy. Říkali mu přece, že jde o nějaké dítě. Možná se spletli. Třeba Greer lhal.

„Gina?“ zeptal se Michael. Stalo se něco Gině?

Jeden z policistů stál u pohřebního vozu a navigoval řidiče k sousednímu domu. „Jeďte dozadu na zahradu,“ říkal mu.

Michael si ani neuvědomil, že se rozběhl. Rozrazil dveře svého obydlí a vletěl do chodby.

Zaslechl za sebou dusot něčích nohou a došlo mu, že je to ten zatracený Trent. Bylo mu to úplně jedno. Prudce otevřel zadní dveře a vyběhl na zahradu. Zastavil se tak rychle, že do něho Trent zezadu vrazil.

Michael nejdřív spatřil bělostný necudný župánek a průhlednou halenku. Dívka ležela na břiše s oběma nohama zapletenýma do drátěného plotu. Kolem ní postávalo asi šest nebo sedm mužů.

Michael k ní s vypětím sil přistoupil. Když došel k tělu, kolena mu vypověděla službu. Spatřil bradavici na jejím rameni a mateřské znaménko na její paži. Prsty stiskl její malou dlaň.

Někdo ho napomenul: „Nedotýkejte se jí, prosím.“

Michael ho nevnímal. Hladil ji po měkké dlani a po tváři mu stékaly potoky slz. Přitom šeptal: „Proboha. Proboha živého.“

Trent cosi říkal skupině policistů, ale Michael jeho slovům nerozuměl. Nedokázal odtrhnout oči od Cynthiiny hlavy a dlouhých pramenů jejích hedvábných vlasů obtočených kolem ramen jako šál. Ve snaze dodat jí trochu důstojnosti jí stáhl župánek přes holý zadeček.

„Vyšetřovateli,“ oslovil ho Trent. Vzal Michaela v podpaží a jediným pohybem mu pomohl vstát. „Neměl byste se jí dotýkat.“

„To není ona,“ tvrdil Michael a snažil se zase kleknout a podívat se jí do tváře. Určitě se mu to jen zdálo, to přece nemohla být Cynthie. Ta právě v nákupním centru utrácela Philovy peníze a bavila se s kamarádkami.

„Chci ji vidět,“ řekl Michael. Celý se třásl, jako by mu byla zima. Znovu se mu podlomila kolena, ale Trent ho podepřel a držel ho, aby neupadl. „Chci se jí podívat do obličeje.“

Jeden z mužů, který zjevně měl za úkol mrtvou ohledat, se ozval: „Stejně jsem ji zrovna chtěl obrátit.“

S pomocí jednoho z policistů vzal dívku za ramena a otočil ji obličejem nahoru.

Cynthiina ústa se při pohybu otevřela a vylila se z nich krev, která jí začala stékat po krku jako voda z kapajícího kohoutku. Její krásnou tvář hyzdila hluboká rána na spánku a prázdné zelené oči se upíraly do nebe. Na líc se jí nalepily zplihlé prameny vlasů. Michael se pokusil sehnout a odhrnout jí je, ale Trent mu v tom zabránil.

Michael cítil, jak mu do očí vstupují palčivé slzy. Měli by ji přikrýt. Neměla by takhle ležet vystavená očím všech přítomných.

Ohledávač mrtvol se sehnul, otevřel jí ústa a podíval se do nich. Pak řekl: „Nemá jazyk.“

„Ježíšikriste,“ zašeptal jeden z policistů. „Vždyť je to ještě dítě.“

Michael ztěžka polkl. Měl pocit, jako by se dusil vlastním zoufalstvím. „Patnáct,“ hlesl. Minulý týden měla narozeniny. Koupil jí plyšovou žirafu.

„Je jí patnáct.“

7. kapitola

2. října 2005

John Shelley toužil po televizi. Už dva měsíce měl stálou práci, která mu lezla na nervy.

Každý den chodil včas, odcházel jako poslední a udělal úplně všechno, co si jeho šéf zamanul.

Televizí nechtěl jenom ukojit nějaký rozmar. Cítil, že si ji zaslouží. Nepotřeboval nic extrovního, jen bedýnku s dálkovým ovládáním, která dokáže přenášet vysokoškolské zápasy.

Chtěl svá mužstva vidět při hře. Toužil držet ovládání v ruce a přepnout kanál, pokud bude tým Georgie hrát špatně, což bylo vysoce pravděpodobné. V takovém případě mohl sledovat, jak dostane na frak Florida. Chtěl se dívat na přitroublé pořady v poločasech, slyšet pitomé komentátory a sledovat jiné zápasy. Na Den díkůvzdání chtěl sedět a nonstop zírat na Pohár a pak přepnout na nejslavnější týmy v Americe. A v únoru by on, John Shelley, mohl sedět ve svém hnusném pokoji v odporném činžáku a poprvé v životě nábožně sledovat Superpohár.

V posledních dvou měsících se šest dní v týdnu díval z okna autobusu a toužebně hleděl do výlohy Všeobecné atlantské úvěrové společnosti. Cedule za sklem slibovala, že „když máte práci, máte i úvěr“, ale téměř neviditelná slova s hvězdičkou vespodu říkala něco úplně jiného.

Ještě štěstí, že John neměl odvahu vejít rovnou dovnitř a udělat tam ze sebe blázna. Postával venku před vchodem, a když si všiml drobounkého písma, srdce se mu roztřáslo jako zděšenému ratlíkovi. Stálo tam, že člověk musí mít alespoň dva měsíce stálou práci a teprve pak bude laskavě smět zaplatit dvaapadesát týdenních splátek po dvaceti dolarech za televizi, kterou by v normálním obchodě pořídil asi za tři stovky.

John ale nepatřil mezi normální lidi. I když se nechal jinak ostřihat, hladce se holil a nosil plátěné kalhoty s puky, lidé stejně vycítili, že je jiný než oni. Dokonce i v práci na myčce aut, kam místní většinou nezajížděli, si od něho zákazníci, kteří si nechali umýt a vyluxovat auto, drželi odstup.

Teď, dva měsíce poté, John seděl uvnitř a snažil se udržet, aby nezačal netrpělivě podupávat nohou. Čekal na svou televizi. Obsluhující mládenec s uhrovitou pletí, který ho uvítal u dveří, si dával na čas. Před dvaceti minutami si vzal Johnovu žádost o úvěr a odběhl někam do útrob obchodu. Žádost. To byla další maličkost, kterou pozapomněli uvést na ceduli ve výloze. Název ulice, číslo domu, datum narození, potvrzení o sociálním pojištění, místo zaměstnání, zkrátka všechno kromě velikosti spodního prádla.

Byla sobota odpoledne, ale v obchodě to hučelo jako v úle. Všechny televize byly zapnuté a ze stěny obložené barevnými obrazovkami šeptaly přírodovědné programy, zpravodajské relace a pořady pro kutily. Johnovi směsice zvuků utkvívala v hlavě a začínala mu lézt na nervy. Výlohami dovnitř dopadalo příliš mnoho světla a televizory sálaly víc jasného světla, než John dokázal snést.

Poposedl si na židli a ucítil, jak mu po zádech stéká čůrek potu. Neměl hodinky, ale to nevadilo, protože na stěně visely velké hodiny. Johnovi bylo jasné, že návrhář prostoru postrádal jakoukoli soudnost, protože obrovský ciferník zákazníkům jenom připomínal, že tam trčí a donekonečna čekají, až jim nějaký kluk, který právě skončil střední školu, laskavě přijde sdělit, že budou smět zaplatit pět set dolarů za podřadný videopřehrávač.

„Jenom televizi,“ šeptal si John pro sebe. „Chci jenom malou televizi.“ Noha mu začala vibrovat nahoru a dolů. Tentokrát se nervozitu nepokusil ovládnout. Zatínal a rozevíral pěsti, což nebylo vůbec dobré. Bude si to muset odvyknout, protože lidé po něm divně pokukují.

Rodiče nespouštěli oči ze svých ratolestí.

„Dovolíte?“ Johna vyrušil prodavač jménem Randall, který se mu měl věnovat. Tvářil se tak mile, až se z toho člověku dělalo zle. „Omlouvám se, že jsem vás nechal tak dlouho čekat.“

Randall k Johnovi napřáhl ruku, jako by mu chtěl pomoci vstát.

„To je dobrý,“ řekl John a snažil se přitom zřetelně vyslovovat. Pak vstal a začal se rozhlížet, aby zjistil, co se děje. Mládenec byl podezřele vstřícný. Přihodilo se snad něco? Zavolal někdo policii?

„Půjdeme se spolu podívat na támhlety televize,“ pravil Randall a vedl ho dozadu, kde měli vystavené širokoúhlé přístroje.

John stál před obrovským televizorem, který připomínal plátno v kině. Obrazovka byla skoro stejně vysoká jako on a dvakrát tak široká.

Randall vzal do ruky dálkové ovládání, které velikostí připomínalo knihu. „Panasonic vyvinul novou technologii, která vám zaručí…“

„Počkat,“ zarazil ho John a obešel televizi. Byla neuvěřitelně plochá. Když spatřil cenovku, jenom se zasmál. „Člověče, říkal jsem vám přece, kolik vydělávám.“

Randall se na něho zazubil a přistoupil o krok blíž. John pocítil nutkání ustoupit, ale udržel se a zůstal na místě. Mladý prodavač mu tiše řekl: „Pokud někteří zákazníci mají vedlejší příjmy, které nemohou uvést do žádosti o úvěr, dovedeme to pochopit.“

„Vážně?“ zeptal se John. Celá situace mu začínala být podezřelá, ale nedokázal přesně určit, čím to je.

„Vaše bonita…,“ začal Randall, jako by se cítil velice trapně. „Přišli jsme na ty kreditní karty.“

„Jaké kreditní karty?“ zeptal se John. Neměl ani běžný účet.

„Nedělejte si s tím starosti,“ řekl Randall a poplácal Johna po rameni, jako by byli staří kamarádi.

„Jaké kreditní karty?“ opakoval John. Nejradši by jeho ruku prudce setřásl. Hrozně nerad přiznával, že něco neví. Neinformovaný člověk byl zranitelný.

Randall mu záhadu nakonec objasnil sám. „Poslyš, kamaráde,“ řekl. „Vůbec o nic nejde.

Pokud prostě budeš včas platit, nebude nás nic zajímat. Lidi hlásíme, až když přestanou splácet.“

John si založil ruce na prsou, protože věděl, že na druhé tak působí hrozivěji. „Koukněte,“

řekl. „Chci jenom tu starou televizi zepředu, co má úhlopříčku pětapadesát a dálkové ovládání.

Po ničem jiném netoužím.“

„Hele, jasně. Žádný problém,“ rozhodil Randall rukama. „Jen jsem si říkal, že s vaším úvěrovým hodnocením…“

John se musel ještě jednou přeptat: „S jakým hodnocením?“

„Úvěrovým hodnocením zákazníka. S vašimi body,“ vysvětlil mu mladík. Tón jeho hlasu se změnil. Zatímco předtím v něm zaznívala nedůvěra, teď mluvil zaraženě. „Váš bodový účet je nejlepší, jaký jsem tu kdy viděl. Někteří lidé se nedostanou ani přes tři sta.“

„A jak vypadá ten můj?“

Randalla jeho otázka zjevně vyvedla z míry. „To vám nesmím povědět.“

John neústupně opakoval: „Jak vypadá ten můj?“

Randallův obličej zrudl a uhry na tvářích mu zbělaly. Zašeptal: „Sedm set deset.“ Pak se opatrně ohlédl, jestli ho nesleduje šéf. „S tím byste mohl jít do normálního obchodu, pane Shelleyi. Klidně byste si mohl dovolit jít do Electroworldu nebo Datartu…“

„Chci ho vidět.“

„Stav vašeho účtu?“

John k němu přistoupil blíž. „Říkal jste přece, že k němu existují kreditní karty. Chci vědět, jaké.“

Randall se znovu ohlédl, ale John ho přiměl obrátit pozornost k problému, který měl před sebou.

„Přestaň se ohlížet, chlapče, a odpověz mi.“

Randall polkl, až mu poskočil ohryzek. „Možná jsem si spletl číslo vašeho pojištění.

Přechodné bydliště bylo jiné…“

„A jméno?“

„To je stejné.“

„Je stejná i původní adresa v Garden City?“

„Ano.“

John věc shrnul za Randalla: „Takže podle vašich záznamů existuje ještě jeden Jonathan Winston Shelley s mým datem narození a mým předchozím bydlištěm. Žije v Atlantě a má hodně podobné číslo sociálního pojištění jako já.“

„Ne… Vlastně ano.“ Na Randallově horním rtu se zaperlily kapky potu a roztřásl se mu hlas.

„Hrozně moc se vám omlouvám. Kdybych vám to ukázal, mohl bych přijít o práci. Ale můžete si ten účet zadarmo okopírovat. Dám vám čís…“

„Nechte to být,“ zarazil ho John. Připadal si jako hrozný lotr, protože na mládence naléhal.

Chlapec měl oči plné hrůzy, až ho člověku bylo líto. John prošel obchodem, svou vysněnou televizi nechal bez povšimnutí a měl se k odchodu dřív, než utrousí něco nemístného.

Když vyšel z obchodu, nevyrazil rovnou k domovu, ale přešel přes ulici a posadil se na lavičku na autobusové zastávce. Ze stojanu na tiskoviny vzal jedny bezplatné obecní noviny a prolistoval je. Ulice měla jen čtyři proudy, ale bylo na ní dost rušno. Rozložil před sebou noviny, aby se za ně mohl schovat a sledovat obchod. Zdálky viděl Randalla a jeho kolegy, jak přesvědčují zákazníky, aby se jim upsali, ačkoli to pro ně byla cesta do horoucích pekel.

Bodové účty, kreditní karty, úvěrová hodnocení. Vždyť o tom vůbec nic nevěděl!

Na zastávku přijel autobus, jehož řidič vykoukl předními dveřmi a zavolal na Johna: „Nastupujete?“

„Až do příštího,“ odpověděl John. Pak dodal: „Díky.“ Řidiče městských autobusů měl rád.

Připadalo mu, že nedělají ukvapené závěry. Pokud člověk zaplatil jízdné a nedělal nepořádek, považovali ho za bezúhonného občana.

Autobus se rozjel a zanechal za sebou závan teplého vzduchu z motoru. John otočil list novin a vzápětí se vrátil na první stranu. Uvědomil si, že ji vůbec nevnímal. Proseděl na zastávce dvě hodiny a pak to ještě o hodinu protáhl. Mezitím se šel jenom jednou vymočit za jakousi opuštěnou budovu.

V osm hodin prodavač Randall zavřel krám. Nasedl do zrezivělé Toyoty a nastartoval. V tu chvíli do tichého večera zaburácela ta nejpříšernější hudba, jakou kdy John slyšel. Setmělo se už přinejmenším před hodinou, ale Randall by si Johna nevšiml, ani kdyby bylo pravé poledne.

Mohlo mu být asi sedmnáct či osmnáct let. Měl vlastní auto, dost dobře placenou práci a nic ho netížilo, kromě jednoho pitomce s dobrou bonitou, který se mu odpoledne pokusil natlouct.

Z obchodu vyšel muž, který byl podle Johna vedoucí. Byl to postarší chlapík s „přehazovačkou“ na hlavě a nažloutlou pokožkou. Zadnici měl zakulacenou od toho, jak celý den jenom seděl a někoho odmítal.

Muž se vytáhl z pasu a s hlasitým heknutím, které bylo slyšet na celou ulici, chytil železnou mříž nad výlohou a stáhl ji dolů. Potom se sklonil k jejímu spodnímu okraji, aby ji zamkl, a znovu hekl. Když se narovnal, protáhl si s dalším heknutím záda. Pak došel k světlehnědému fordu a vsoukal se za jeho volant.

John počkal, až si zapne bezpečnostní pás, upraví zpětné zrcátko a zařadí zpátečku. Ford poskočil vzad, zablikal zadními světly a vyjel z parkoviště. Motor mu předl jako golfovému vozíku.

Uteklo deset minut, a pak patnáct. Po půl hodině John namáhavě se supěním vstal. Na studené betonové lavičce mu zdřevěněla kolena a rozbolel ho zadek.

Rozhlédl se na obě strany, přešel ulici a prošel kolem obchodu. Mříž na vchodu a výloze byla bytelná, ale John neměl v úmyslu rozbíjet sklo a krást. Kráčel k zadnímu traktu budovy, kde se nacházel kontejner s odpadem.

Nad zadním vchodem svítila bezpečnostní kamera, ale na odpadový prostor její oko nedosáhlo. John opatrně otevřel železná vrátka, která pronikavě zaskřípěla. Z kontejneru se linul hrozný zápach, ale John už zažil horší. Začal odtud vytahovat černé pytle do odpadkových košů podobné sáčkům, které předtím viděl v obchodě. Místo aby je všechny rozerval a prohledal, opatrně jeden po druhém rozvázal a pak je zase úplně stejně zavázal. Prošel tak jeden po druhém a po půl hodině zkoumání jejich obsahu se musel zasmát. V odpadcích našel dostatek podkladů pro dokonalý podvod. Válela se tam čísla sociálního pojištění, adresy i podrobné informace o zaměstnání klientů. To, po čem pátral, mezi nimi ale nenašel. Nepatřil mezi podvodníky ani zloděje, netoužil po cizích údajích. Chtěl jenom své vlastní. Ležely samozřejmě v posledním pytli.

Nastavil papír s úvěrovým hodnocením pod bezpečnostní světla tak, aby si ho mohl snadno přečíst.

Všechno souhlasilo. Číslo sociálního pojištění, datum narození i předchozí adresa.

Pětatřicetiletý Jonathan Winston Shelley měl dvě kreditní karty MasterCard, tři Visy a jednu kartu od benzinky Shell. Místo adresy měl p. o. box se směrovacím číslem 30316, což znamenalo bydliště někde na jihovýchodě Atlanty. Několik mil od Johnova pokojíku v příšerném baráku v Ashby kousek od georgijského parlamentu.

Měl skvělé úvěrové hodnocení a běžný účet vedený u místní banky s kladným zůstatkem.

Zjevně byl naprosto bezproblémovým zákazníkem, který do obchodu chodil asi šest let. Kromě jedné opožděné platby Shellu byli jeho věřitelé velice spokojení s jeho včasnými splátkami, což bylo docela legrační, protože Jonathan Winston Shelley se během posledních dvaceti let nedostal moc na vzduch. Bachaři ve vězení totiž na člověka obvykle dohlédli, pokud seděl dvaadvacet let za znásilnění a vraždu patnáctileté dívky.

8. kapitola

John znal Mary Alici Finneyovou celý život. Byla prototypem vzorné holky. Hezká, roztleskávačka a výborná studentka. Zkrátka osoba, kterou znala skoro celá škola a všichni ji měli rádi, protože byla moc milá. Samozřejmě, že existovalo pár holek, které ji nesnášely, ale to k dívkám prostě patřilo, jakmile vycítily konkurenci, začaly ji nenávidět. Roznášely hnusné drby. Tváří v tvář se k sobě chovaly mile, ale jakmile se jedna otočila, druhá jí zabodla nůž do zad. Co nejhlouběji a ještě jím v ráně pro jistotu otočila. Funguje to tak vždy a všude, i mimo střední školu, jakmile se objeví žena, které se daří a je úspěšná, pokaždé se vzápětí objeví skupinka dalších, které o ní budou roztrubovat, že je mrcha a na vrchol se dostala jedině přes postel. Tak už to na světě chodí a Decaturská střední škola nebyla žádnou výjimkou.

John vlastně časem zjistil, že se to tam neskutečně podobá vězení.

Shelleyovi bydleli kousek od Finneyových v jedné ze slušnějších čtvrtí Decaturu hned vedle Vysoké školy Agnes Scottové. Matky obou dětí se znaly, protože se obě pohybovaly v uzavřené společnosti vyšší střední třídy. Seznámily se tak, jak to u manželek doktorů a právníků bylo obvyklé, na charitativní akci pro místní střední školu, nemocnici, vysokou…

Každou instituci, která se jim hodila jako dobrá záminka, aby ve svých krásně zařízených domech mohly pořádat nákladné večírky, zvát na ně úplně cizí lidi a chlubit se jim přepychem, v němž žijí.

Richard Shelley pracoval jako primář onkologického oddělení Decaturské nemocnice. Jeho manželka Emily bývala realitní makléřka, ale přestala pracovat, když se jí narodila dcera Joyce.

O tři roky později přišel na svět John a Shelleyovi měli pocit, že jim už nic na světě neschází ke štěstí.

Emily patřila k matkám, které se do rodičovství zcela ponořily. Zapojila se do rozmanitých rodičovských aktivit, prodávala nejvíc skautských sušenek a na konci školního roku vždycky šila kostýmy na závěrečné školní představení. Její dvě děti rostly a pozvolna ji přestávaly potřebovat a toužit po její přítomnosti. Emily najednou zjišťovala, že má příliš mnoho volného času. Když John začal chodit na střední školu a Joyce měla dva roky do začátku vysoké, vrátila se ke své profesi a pracovala na poloviční úvazek, jen aby se nenudila.

Vedli skoro dokonalý život. Vrásky na čele jim dělal jen John.

Záhy začal bezdůvodně lhát. Seděl doma, když měl být na fotbalovém tréninku. Hrál fotbal, když předtím řekl, že bude doma. Zhoršil se mu prospěch. Nechal si narůst dlouhé vlasy. Pak začal podivně páchnout. Emily připadalo, že se vůbec nemyje, a když z podlahy jeho zatuchlého pokoje sbírala oblečení, aby ho hodila do pračky, připadaly jí jeho šaty jako napuštěné chemikáliemi. Jako kdyby na ně někdo nastříkal teflon.

Richard většinou pobýval v práci, protože měl psychicky i fyzicky náročné povolání a neměl čas ani chuť zajímat se o syna. Když byl v Johnových letech, také se pořád choval podrážděně.

V období puberty měl svá tajemství jako každý jiný. Dělal vylomeniny, ale dokázal se z nich pokaždé poučit. Byl nejvyšší čas, aby ho manželka přestala opečovávat jako mimino. Jen ať mu nechá trochu prostoru.

Emily se obávala, aby syn nepropadl marihuaně, takže ji nijak nevyděsily zbytky prášku, které jednoho dne našla v přední kapse jeho džínsů.

Pokusil se jí namluvit, že je to aspirin.

„Proč si ho ale sypeš do kapes?“

„Poslední dobou mě pořád bolí hlava.“

Jako dítě si strkal do kapes nejrůznější věci od kamenů přes kancelářské sponky až po žáby.

Emily se strachovala o synovo zdraví. „Nemáme s tebou zajít k doktorovi?“

„Mami, prosím tě.“

Nechal ji stát v prádelně s kalhotami v ruce a odkráčel.

Shelleyovi se podobně jako většina dobře situovaných rodičů domnívali, že jejich peníze a výsady dovedou jejich děti ochránit před drogami. Neuvědomovali si ale, že ty dvě věci jim naopak umožňují přístup ke kvalitnějším drogám. Emily chtěla věřit, že její syn je hodný chlapec, takže u něho drogovou závislost záměrně vylučovala. Po ránu neregistrovala jeho skelný pohled ani kapky, které si neustále kapal do očí. Ignorovala těžký, nasládlý zápach vycházející z boudy vzadu na zahradě. Doktor Richard se u snídaně neobtěžoval zvednout oči od novin a podívat se do synových obrovských zorniček ani si nevšímal toho, že z nosu krvácí častěji než někteří z jeho onkologických pacientů.

Život se jim začínal rozpadat pod rukama.

Při náhodné šťáře ve škole se zjistilo, že John má v botách ve skříňce schovaný sáček marihuany.

„Nejsou to mý boty,“ zavrčel John a jeho matka nakonec usoudila, že se opravdu nepodobají žádným z tenisek, které na něm viděla.

Pak jim jednou volal člen ochranky v místním nákupním centru, aby je informoval, že jejich syna přistihl při krádeži kazety.

„Zapomněl jsem ji zaplatit,“ pokrčil John rameny a Emily hlídači důrazně řekla, že synovi dala dvacet dolarů, a neexistuje tedy důvod, aby kradl něco, co si může jednoduše koupit.

Poslední kapka přetekla jednou v pátek večer. Richarda Shelleye tehdy probudil telefonem stážista z nemocnice, aby mu sdělil, že jeho syn leží na pohotovosti, protože se předávkoval kokainem.

Shelleyovým najednou spadly šupiny z očí. Johnův otec držel v ruce lékařskou zprávu, jíž manželce mával před nosem jako hmatatelným důkazem synovy podřadnosti.

John v noci sedával ve svém pokoji a poslouchal, jak se kvůli němu rodiče hádají, až otec nakonec zařval cosi ve smyslu: „Už toho mám dost!“ Matka se rozběhla do své ložnice a zabouchla za sebou dveře. Po chvíli se ozvalo tlumené vzlykání a John zesílil své stereo, z jehož reprobeden vřeštěli Def Leppard. Hudba hrála až do chvíle, kdy Joyce (která se jako obvykle učila, jak jinak) začala bušit do stěny mezi svým a bratrovým pokojem a přitom ječela: „Ztlum to, ty hovado!“

John na ni také zabušil a vynadal jí do mrch. Dělal přitom takový rámus, až do pokoje vtrhl otec, za paži ho vytáhl z postele a zeptal se, co se to s ním ksakru děje.

„Proti čemu se bouříš?“ chtěl vědět Richard. „Vždyť máš úplně všechno, co kluk jako ty může chtít.“

„Proč?“ ptala se ho pořád matka s uslzeným obličejem. „Kde jsem udělala chybu?“

John jenom krčil rameny. Dělal to pokaždé, když se mu pokoušeli promluvit do duše. Krčil rameny tak často, že jeho otec začal tvrdit, že trpí nějakou nervovou poruchou. Možná by mu měli začít dávat lithium. Možná by ho měli nechat zavřít do ústavu pro mentálně choré.

„Jak ses k tomu dostal?“ zajímala se matka. Musel existovat nějaký způsob, jak zachránit situaci, jenom potřebovala zjistit, jak všechno začalo. „Kdo tě do toho zatáhl? Pověz mi, kdo ti tohle provedl?“

John zase jenom pokrčil rameny. Otec pouze utrousil sarkastickou poznámku. „Tak teď jsi pro změnu mentálně zaostalý? Autista? To tě trápí?“

Na začátku byla marihuana. Nancy Reaganová nakonec přece jen měla pravdu, když nabádala děti, aby odmítaly drogy. John si poprvé dal jointa po pohřbu.

Jednoho dne se při autonehodě na dálnici zabil Emilyin bratr Barry. Přišlo to náhle a Johnovi to úplně změnilo život. Barry byl při těle, jedl, co chtěl, a kouřil doutníky jako Fidel Castro. Bral prášky na vysoký krevní tlak, denně si píchal inzulin a pozvolna spěl do hrobu. To, že ho zabil kamion, jehož řidič usnul za volantem, Johnovi připadalo jako špatný vtip.

Pohřeb se konal za horkého letního rána. John v kostele kráčel za rakví po boku bratrance Woodyho. V životě neviděl žádného kluka plakat a připadalo mu divné, že jeho o čtyři roky starší a mnohem protřelejší bratranec se mu hroutí před očima. Vždyť Barry vlastně ani nebyl jeho skutečný táta. Woodyho matka byla rozvedená, což tehdejší společnost považovala za nemyslitelné. Za Barryho byla provdaná pouhé dva roky. John vlastně pořádně nevěděl, jestli jsou opravdoví bratranci.

„Pojď sem,“ nakázal mu tehdy Woody po návratu do matčina domu, který se bez strýčka Barryho zdál neskutečně prázdný. Strýc byl družný člověk, který měl vždycky v rukávu nějaký vtip nebo dobře načasované uchechtnutí, jímž dokázal odlehčit napětí v místnosti. Johnův táta ho neměl moc v lásce, ale syn ho podezíral, že to dělá především ze snobství. Barry prodával traktorové vlečky. Slušně se tím živil, ale Richard ho přirovnával k obchodníkům s ojetými auty.

„Tak dělej,“ popohnal ho Woody nahoru do patra.

John se ohlížel po rodičích, protože z Woodyho tónu vycítil, že se bude dít něco špatného.

Přesto ho následoval do jeho pokoje a uposlechl bratrancův příkaz, aby za sebou zavřel dveře a zamkl je.

„Do hajzlu,“ povzdechl si Woody a zabořil se do molitanového křesla na zemi. Pak se natáhl na poličku za sebou a zpoza knih na ní vytáhl plastovou krabičku. Sáhl pod matraci, na níž spal, a vytáhl odtud několik cigaretových papírků. Zkušeně si před Johnovýma očima ubalil joint.

Woody si všiml, že ho bratranec pozoruje, a prohodil: „Hele, potřebuju si dát práska. Co ty?“

John nikdy nekouřil a nejsilnějším opiátem, jaký si kdy vzal, byl sirup proti kašli, který před ním matka schovávala ve své koupelně, jako by byl radioaktivní. Když mu ale bratranec nabídl joint, přikývl: „Skvělej nápad.“

Sledoval Woodyho, jak natahuje kouř do plic a zadržuje ho tam. Přitom se snažil vypozorovat, jak se to dělá. Když dostal joint do ruky, vyrazil mu na horním rtu pot. Představa toho, že bude před bratrancem vypadat hloupě, pro něho byla méně snesitelná než to, že provádí něco nezákonného.

Johnovi se strašně líbila úleva, kterou mu marihuana přinášela. Dokázala zmírnit všechny trable. Přestalo ho tížit, že si o něm otec myslí, že je úplně neschopný, i to, že pro matku představuje zdroj nekonečného zklamání. Po jointu ho už tolik nesžírala dokonalost jeho sestry Joyce, která úspěšně kráčela v otcových šlépějích. Když se sjel, vlastně ho docela bavilo trávit víc času s rodinou.

Když si jeho rodiče konečně uvědomili, co se s ním děje, začali všechno svalovat na špatnou společnost. Nechápali, že John Shelley už ve špatné společnosti je. Během několika týdnů se ze vzorňáka přeměnil ve zkouřence milujícího pozornost, kterou jeho náhlá proměna přitahovala. Díky Woodymu se stal světákem, který věděl, kde se dají sehnat drogy. Věděl, kde se konají skvělé večírky, na které mohli chodit i nezletilí středoškoláci, pokud s sebou přivedli pár pěkných holek. Ještě než mu bylo patnáct, začal svým novým kamarádům prodávat psaníčka. Woody mu na jedné rodinné sešlosti nabídl první řádku kokainu. Odtud už neexistovala cesta zpátky.

V necelých sedmnácti ho odsoudili za vraždu.

Pokud si John vzpomínal, Mary Alice Finneyová byla jeho první kamarádkou, která nepatřila mezi jeho nejbližší rodinu. Jejich matky je po týdnu střídavě vozily do školy. Děti seděly na zadním sedadle, smály se hloupostem a bavily se přihlouplými hrami, aby si ukrátily cestu.

Skoro celou základní školu se ubírali víceméně stejnou cestou. Oba patřili k chytrým dětem, které užívaly všech výhod své společenské vrstvy. Ke konci druhého stupně se ale všechno změnilo. Strýček Barry zemřel a John se stal typickým představitelem špatné společnosti.

„Změnil ses,“ řekla mu Mary Alice jednoho dne, když jí u dívčích šaten zastoupil cestu. Měla na sobě tričko, které si koupila na koncertě skupiny The Police, a pevně si k němu tiskla učebnice, jako by to byl ochranný štít. „Nelíbí se mi, jakou cestou ses vydal.“

Cesta, jakou se vydal. Jako by měl nějaké možnosti. Nevybral si svého pitomě tvrdohlavého otce ani svou nejapnou matku, která prakticky vynalezla růžové brýle. Nepřál si dokonalou sestru, jakou byla Joyce, která nasazovala laťku tak zatraceně vysoko, že John si mohl stoupat na špičky, jak chtěl, ale nikdy neměl šanci ji překonat.

Toužil snad po tom? Život mu nedal na vybranou.

„Jdi do háje,“ řekl Mary Alici.

„S tebou tam teda rozhodně nepůjdu,“ odsekla a pohodila vlasy. Pak se na místě otočila a odkráčela. John tam zůstal stát jako opařený.

Večer se pak na sebe podíval do zrcadla. Uviděl v něm mastné dlouhé vlasy, tmavé kruhy pod očima a uhrovitý obličej. Ruce a nohy měl obrovské, ale jeho tělo rostlo mnohem pomaleji.

I ve svátečních šatech do kostela vypadal jako párátko s ploutvemi. Bylo mu patnáct, ve škole platil za outsidera, neměl žádné opravdové kamarády a jeho sexuální život se omezoval na sestřin krém na ruce a živou představivost. Tohle všechno si uvědomil při pohledu do zrcadla.

Potom se vyplížil do boudy na dvoře a vyšňupal tolik koksu, až se mu udělalo zle.

Od toho dne John Mary Alici nenáviděl. Všechno, co se v jeho životě pokazilo, způsobila ona. Začal ji pomlouvat. Dělal si z ní legraci, když byla nablízku, aby jí dal najevo, jak jí pohrdá.

Při soutěžích roztleskávaček ji hecoval, když v tělocvičně vedla své družstvo. Někdy v noci ležel v posteli a hlavou se mu honily nenávistné myšlenky na ni. V takových chvílích najednou zjišťoval, že mu ruka sjíždí do trenýrek. Stačilo, aby si jen vybavil, jak vypadala toho dne ve škole, jak šla po chodbě a usmívala se na ostatní, že na sobě měla přiléhavý svetřík, a byl ztracený.

„Johne?“ ozývalo se za dveřmi pravidelně ve chvíli, kdy si ho začal honit. Jeho matka pravděpodobně nějakým šestým smyslem vycítila, co dělá, a zaklepala na dveře. „Měli bychom si promluvit.“

Emily chtěla hovořit o jeho zhoršeném prospěchu, jeho poslední poškole nebo o něčem, co našla v kapse jeho džínsů. Chtěla si promluvit s cizím člověkem, který jí unesl syna, a prosit ho, aby jí vrátil jejího Johnnyho. Věděla, že má ve spárech jejího miláčka, a nehodlala svůj boj vzdát. John cítil její tichou podporu dokonce i u soudu, když seděl na lavici obžalovaných a poslouchal, jak o něm právníci mluví jako o odpadu společnosti a porotcům se z toho dělalo zle.

Matka Johna Shelleye byla jedinou osobou v celé místnosti, která nepřestávala věřit ve svého syna. Nehodlala opustit svého nejdražšího chlapečka, vzorného skautíka a modeláře.

Chtěla ho obejmout a ukonejšit ho, přitisknout obličej zezadu na jeho krk a vdechovat zvláštní vůni sladkého těsta a mokré hlíny, kterou z něho bylo cítit, když si hrál s kamarády na zahradě.

Toužila, aby jí vykládal, jak se ten den měl, jak hrál baseball a našel si nového přítele. Chtěla svého syna. Bolestně po něm toužila.

Jenomže ten někam dávno zmizel.

DECATUR CITY OBSERVER

15. července 1985

SHELLEY BUDE ZA VRAŽDU FINNEYOVÉ SOUZEN JAKO DOSPĚLÝ

Oblastní soudkyně Billie Bennettová včera rozhodla, že patnáctiletý Jonathan Winston Shelley z Decaturu obviněný z vraždy Mary Alice Finneyové bude souzen jako dospělý.

Obhájci obžalovaného poukazovali na polehčující okolnosti, ale Bennettová prohlásila, že vzhledem k jeho předchozím zatčením a dalším skutečnostem nevidí důvod, proč by nemohl být souzen jako dospělý. Prokurátor Lyle Anders oznámil, že jeho úřad bude pro obviněného požadovat trest smrti.

Otec zavražděné dívky Paul Finney reportérům před soudní budovou řekl, že rozhodnutí soudkyně ho „potěšilo“. Shelley, obviněný z hrdelního zločinu, bude prvním dospívajícím v okrese DeKalb, který bude souzený jako dospělý. Bennettová zamítla přesun místa přelíčení požadované Shelleyovým právním zástupcem.

Od roku 1976, kdy Nejvyšší soud Spojených států potvrdil trest smrti v případu Gregg vs.

Georgia, bylo ve státě Georgii popraveno šest vrahů. Nejmladším zločincem popraveným v historii státu byl šestnáctiletý Eddie Marsh, kterého posadili na elektrické křeslo 9. února 1932

za vraždu pěstitele pekanových ořechů v okresu Dougherty. V březnu letošního roku byl v Georgijském nápravném zařízení v Jacksonu elektrickým proudem popraven osmadvacetiletý John Young, který před deseti lety při vloupání do domova důchodců v okresu Bibb zavraždil tři seniory.

9. kapitola

2. října 2005

John špatně spal, což mu nepřipadalo nijak neobvyklé. Ve vězení byla nejhorší noc. Člověk většinou slyšel zoufalé výkřiky. Doléhal k němu pláč a další zvuky, jejichž původ se ani neodvažoval domyslet. Johna zatkli, když mu bylo patnáct a v šestnácti ho zavřeli do vězení.

Teď mu bylo pětatřicet a ve vězení prospal víc nocí než ve vlastní posteli v rodičovském domě.

Ačkoli ve vězení to pořád hlučelo jako v úlu, člověk si časem zvykl. Život na svobodě byl mnohem těžší. Ze všech stran na něho neustále dorážely nejrůznější zvuky. Klaksony aut, hasičská auta a řvoucí rádia. Slunce tam svítilo mnohem jasněji a vůně byly pronikavější.

Krása květin ho dojímala až k pláči a jídlo mu připadalo skoro nestravitelné. Všechno mělo příliš silnou chuť a v restauracích se necítil dobře, protože menu mu nabízelo tolik chodů, že si z nich nedokázal vybrat.

V době, kdy ho zavřeli, po ulicích ještě nepobíhali sportovci v přiléhavých šortkách se sluchátky walkmanů v uších. Mobilní telefony se nosily v pouzdrech o velikosti dámské kabelky přes rameno a mohli si je dovolit jen hodně bohatí lidé. Rap ještě nepatřil ke střednímu proudu, a pokud ho člověk poslouchal, okolí to považovalo za svéráz. CD přehrávače patřily leda do Star Treku a člověk se dokázal odlišit od davu už jenom tím, že věděl, co to Star Trek je.

Nevěděl, co si v tom novém světě počít. Ničemu nerozuměl. Na svobodě nenacházel žádnou z věcí, které znával z minulosti. Hned po propuštění se schoval v komoře u mámy doma, zavřel za sebou dveře a rozplakal se jako dítě.

„Shelleyi?“ zahulákal na něho Art. „Pudeš konečně něco dělat?“

John na svého nadřízeného mávl rukou a přinutil se k úsměvu. „Promiňte, šéfe,“ ucedil.

Přistoupil k zelenému SUV a začal je z boku stírat. Auta ho šokovala tím, jak se oproti minulosti zvětšila. Byla obrovská. Ve vězení měli jednu televizi s dvěma programy a o tom, který budou všichni sledovat, rozhodovali starší vězni. Ještě dávno předtím, než se tam John ocitl, z přístroje někdo utrhl anténu a vypíchl s ní oko spoluvězni. Od té doby televize ukazovala prachmizerně. Po čase sice roztál sníh a obraz se dal jakž takž rozeznat, ale rýhy na obrazovce ho stejně dost zkreslovaly. Když se pak člověk dostal ven, zíral s otevřenými ústy a v duchu se ptal sám sebe, jestli to, co vidí, je skutečnost nebo jen kulisy pro nějaký seriál. Možná, že to opravdu byla série zobrazující alternativní svět, v němž ženy nosily nestoudně kratičké sukně a muži se neostýchali nosit přiléhavé kožené kalhoty a vypouštět z úst věty jako „Otec mi nikdy nerozuměl“.

Chlapi se tomu nahlas smáli a pokřikovali na obrazovku: „Ty píčo jedna!“ nebo „Ty buzerante!“, takže hercova další slova zanikla v rámusu, který dělali.

John se na televizi moc nedíval.

„A hele hele,“ ozval se Ray-Ray, který právě roztíral silikon na pneumatiky auta. John vzhlédl a uviděl policejní vůz, který pomalu přijížděl k myčce. Kolega všechno říkal dvakrát, takže mu ostatní chlapi přezdívali Ray-Ray. Pokaždé, když se nablízku vyskytl nějaký polda, upozornil na něho a John mu jeho službičku oplácel. Nikdy se spolu pořádně nebavili, natož aby si vykládali o životě, ale oba na první pohled viděli, co je ten druhý zač, propuštěný vězeň.

John se dal do mytí bočního okna u řidiče a dával si na čas, aby ve skle mohl bedlivě pozorovat policistův odraz. Nejdřív zaslechl jeho vysílačku, z níž se neustále ozývala osobní čísla policistů, které v terénu hledali dispečeři z centrály. Policajt se rozhlédl a v mžiku očima zacílil Johna i Ray-Raye. Pak si povytáhl opasek a zašel do obchodu, aby tam zaplatil za umytí auta. Ne že by to musel dělat, ale čistě pro formu bylo dobré snahu o placení alespoň předstírat.

Majitelka zeleného auta postávala nedaleko a mluvila do mobilu. John se zavřenýma očima pokračoval v mytí okna a přitom naslouchal jejímu hlasu. Vychutnával si ho jako nějakou vynikající symfonickou skladbu. Za léta vězení zapomněl, jak zní ženský hlas a stěží se upamatovával na typické ženské nářky. Ženy se rozčilovaly kvůli nepovedeným účesům a nezdvořilým prodavačkám v obchodech. Vadily jim ulomené nehty. Muži si chtěli povídat o hmatatelných věcech: o autech, zbraních, lupu. Své pocity mezi sebou probírali, pouze pokud se vztekali, a i tehdy se v tom nevyžívali dlouho, protože se vztek hned snažili zadusit.

Jednou za čtrnáct dní Johna navštěvovala matka, která kvůli němu vážila cestu z Decaturu až do Garden City. Ačkoli ho pokaždé potěšilo, že ji zase vidí, toužil slyšet jiný ženský hlas.

Emily se pokaždé tvářila pozitivně a dávala najevo radost, že se synem může mluvit, ale častokrát jí viděl na očích, že je unavená dlouhou cestou. Jindy ji rozesmutnilo, že si pořídil další tetování nebo že si nechává narůst dlouhé vlasy a svazuje si je do culíku. Jezdila za ním také teta Lydie, ale ta to dělala jen proto, že ho právně zastupovala. Joyce se na něho přijela podívat dvakrát do roka s matkou. Jednou o Vánocích a pak když měl narozeniny. Vězení nesnášela. Úplně to z ní čišelo a pokaždé se těšila ven snad víc než její bratr. Kdykoli s ním mluvila, připomínalo mu to způsob, jakým spolu hovořili černí a bílí. Ty zatracená černoto.

Zkurvenej bílej sráči. Jakmile dostanu příležitost, zabiju tě.

Otec se na něho za celou dobu, co seděl za mřížemi, přišel podívat jen dvakrát. John na jeho návštěvy nerad vzpomínal.

„Dovolíte?“ ozvala se vedle něho žena s mobilem. John do nosních dírek nasál její parfém.

Měla hodně vykrojený horní ret a její ústa se mokře blyštila pod vrstvou lesku.

„Proberte se,“ řekla mu s potutelným úsměvem.

„Promiňte,“ vypravil ze sebe John. Byl celý zděšený, že se k němu dokázala přiblížit, aniž by si toho povšiml. Ve vězení by už byl mrtvý.

„Povídala jsem: Děkuji,“ řekla a napřáhla k němu ruku s jednodolarovkou. Vzal si ji s pocitem, že se odporně zaprodává.

John dolar ostentativně hodil do společné krabičky, kam všichni odevzdávali spropitné.

Věděl, že ostatní ho bedlivě pozorují. Sám to dělal také, když některý zákazník někomu dal drobné navíc. Na myčce panovala všeobecná nedůvěra, k níž existoval dobrý důvod. Člověk nepotřeboval mít vysokoškolský titul, aby pochopil, proč u myčky firmy Gorilla pracuje houf chlapíků středního věku jenom za minimální mzdu a spropitné.

Z kanceláře vyšel Art a z plna hrdla zařval: „První směna, pauza na oběd!“ Pak přistoupil k druhému policistovi stojícímu vedle nápojového automatu. Toho si John také nevšiml. Do háje! Policajt vyšel z obchodu, už nějakou dobu ho pozoroval a John o tom vůbec nevěděl.

John co nejníž sehnul hlavu a šel si dovnitř odpíchnout konec směny. Pak si rychle vzal z police jídlo. V lednici měl uloženou sodovku, ale v žádném případě nehodlal vyjít ven, dokud policista nezmizí a Art se nevrátí ke stolu, aby pokračoval v přepočítávání peněz.

Na betonové zídce ve stínu velké magnolie, která rostla na pruhu trávy za myčkou, seděl jeden z jeho kolegů jménem Chico. John tam hrozně rád sedával a užíval si stínu a samoty, ale dnes ho Chico předběhl. Ve věznici by se něco takového vůbec nemohlo stát. Zabrat něčí místo bylo jako znásilnit mu sestru. Tam člověk vůbec nic nedostal zadarmo.

„Jak to jde?“ prohodil John a kývl na Chica, když ho míjel cestou k zastřešenému parkovacímu místu, které sloužilo jako opravna. Chlapi, co tam pracovali, odešli na oběd.

Vydělávali dost, aby si takový luxus mohli dovolit.

John se posadil na zem do stínu stříšky. Sundal si kšiltovku a hřbetem ruky si setřel pot z čela. Dříve bývala v listopadu zima, ale teď měl člověk štěstí, když se v bundě, kterou si ráno oblékl, do oběda nezpotil jak kůň.

Během jeho pobytu ve vězení se změnilo dokonce i počasí.

Nejprve se pozorně rozhlédl a pak z kapsy vytáhl kus papíru s natištěným úvěrovým hodnocením. Jeho úvěrovým hodnocením. Včera večer ho měl sto chutí hodit zpátky do pytle na odpad a nechat to plavat. Vydává se za něho nějaký hajzl. Co z toho pro Johna Shelleye vyplývá? O podvod tady nejspíš nepůjde. Jinak by ten člověk přece šest let poctivě nesplácel každý měsíc dluhy. John ve vězení slyšel o nejrůznějších podfucích, a i když neměl přístup k počítači, věděl, že totožnost se nejlépe falšuje po internetu. Ale tohle byl úplně jiný případ. Normálně člověk prostě sebral peníze a utekl. Nezdržoval se na stejném místě a měsíčně neplatil včas inkaso. Podobalo se to otřepanému vtipu o chlapíkovi, který po prodavači vstupenek v ZOO nechtěl skupinovou slevu zadarmo.

John list papíru složil a zastrčil ho zpátky do kapsy. Měl by se na to vykašlat. Nekouká z toho nic dobrého. Měl by udělat přesně to, co mu neustále kladla na srdce jeho kurátorka, která ho až do konce podmínky měla kontrolovat. Soustředit se na to, aby se polepšil a začal normálně žít. Najít si stálou práci. Dokázat společnosti, že se změnil.

Jenomže mu to pořád vrtalo hlavou jako neodbytný červ. Celou noc se snažil pochopit, proč to ten člověk dělá. Nějaký důvod přece mít musí. Proč by se jinak snažil? Možná, že Johnovy osobní údaje zneužívá někdo s černou minulostí, aby ho nechytila policie. Třeba nějaký brutální vrah, který utekl z vězení. Nebo se v Atlantě skrývá nějaký škrtič a John Shelley mu připadal jako dobrý způsob, jak získat novou totožnost.

Sám se nad svým nápadem zasmál a ukousl si ze sendviče s arašídovým máslem a banánem. Předstírat, že je usvědčeným vrahem a evidovaným násilníkem, mohl opravdu jenom hodně velký zoufalec.

Arašídové máslo mu zaskočilo a John se rozkašlal. Nakonec vstal a vydal se k hadici stočené na zemi opodál. Otočil kohoutkem a napil se vody. Přitom sledoval Ray-Raye, jak se u vysavačů baví s nějakou ženou. Viděl, že se na ni snaží uplatnit svůj šarm. Podle jejího oblečení John usoudil, že by Ray-Ray udělal lépe, kdyby neztrácel čas a rovnou jí zaplatil.

Většina mužských z myčky využívala služeb místních prostitutek. Stačilo projít Cheshire Bridge Road, v níž stála laciná restaurace The Colonial, která se hemžila děvkami ochotnými vzít člověka na pokoj. John často v pondělí ráno slyšel, jak se kolegové hádají, jestli je lepší jít za holkami dřív, když jsou ještě čerstvé, a zaplatit jim víc, nebo později, když už jsou utahané a mají nižší ceny.

Takové byly pouliční počty.

„Jdi do prdele, ty debile!“ zařvala najednou prostitutka a zabušila Ray-Rayovi do hrudníku.

Ray-Ray něco zavrčel a odstrčil ji, až upadla na zadek.

Johnova první reakce byla nehýbat se z místa. Člověk se nesměl plést do cizích záležitostí, jinak riskoval život. Tohle sice byla žena, ale šlapala ulici. Uměla se o sebe postarat.

Přinejmenším to tak vypadalo až do okamžiku, kdy se Ray-Ray rozmáchl a jednu jí vrazil.

„Sakra,“ zabručel Chico, který se vyznal v zápase. „Ani jí nedal čas vstát.“

John se podíval na své boty, které mu promáčela voda z hadice, z níž nepřestávala vytékat voda, protože zapomněl otočit kohoutkem. Mohl kvůli tomu mít potíže. Vrátil se ke kohoutku a zavřel vodu. Na chvilku zapomněl, že zápas před ním pokračuje a Ray-Rayovu pravici střídá jeho levá ruka. Stočil hadici zpátky na původní místo. Když vzhlédl, spatřil Ray-Rayovu nohu, jak protíná vzduch a míří prostitutce přímo do obličeje.

„Stop!“ zvolal John. Pak to ještě jednou zopakoval, zrovna ve chvíli, kdy se Ray-Rayova noha dotkla ženiny tváře.

John se k nim rozběhl. Přitom nejspíš nahlas pronesl cosi, čím ještě víc upoutal pozornost okolí. Když si uvědomil, co vlastně dělá, bolela ho pěst, jako by ho do ruky bodl sršeň, a Ray-Ray se válel na zemi.

„Co to tady do prdele je!“ zařval Art. Byl dost malý, ale teď se nadul jako holub a zavřískl na Johna: „Ty jedno posraný hovado!“

Oba se podívali na zem. Jeden z Ray-Rayových zubů ležel v kaluži krve na chodníku.

Vypadalo to, že Ray-Ray je mrtvý, ale nikdo se k němu nevrhal, aby mu zkontroloval tep.

Ve dveřích krámu se objevil policista. John pomalu očima přejel od jeho mohutných černých bot k nažehleným pukům na kalhotách a odtud k opasku s pistolí, jejíž pažby se muž dotýkal rukou. Pak se přinutil pohlédnout mu do tváře. Ten mizera mu zíral přímo do obličeje a úplně ztišil vysílačku, takže dispečerův hlas jenom tiše šeptal. „Co se to tu děje?“ zeptal se policista.

John se ze všech sil ovládl, aby mu také jednu nevlepil, a řekl: „Praštil jsem ho.“

„No, to snad není pravda! Ty jsi úplnej magor!“ vyštěkl Art. „Máš padáka, ty debile.“ Pak do Ray-Raye šťouchl špičkou nohy. „Ježíšimarjá, Shelleyi. Čím jsi ho vzal? To muselo bejt snad kladivo, ne?“

John sklopil hlavu a podíval se na zem. Proboha, teď přece nemůže znovu jít do vězení. Po všem, čím si musel projít a co musel přežít.

„Je mi to líto,“ řekl nahlas. „Už to znovu neudělám.“

„No, to máš teda setsakra pravdu,“ vyjel na něho Art. „Bože můj.“ Potom se obrátil k policajtovi a zaúpěl: „A takhle se mi tyhle existence odvděčej, když jim dám možnost začít normální život.“

„Omlouvám se,“ ozval se John znovu.

„Hele!“ zařvala na ně prostitutka. „Co kdyby mi některej z vás pomoh?“

Všichni muži se jako na povel zadívali do země a předstírali, že na ni úplně zapomněli. Žena měla drsný výraz ve vrásčité tváři, v níž se do posledního detailu zračil její osud. Z nosu a úst, kam ji Ray-Ray kopl, jí prýštila krev. Opírala se o předloktí a kolem vyzáblého krku měla omotané špinavé boa. Vyžilé tělo jí sotva zakrývala purpurová minisukně z materiálu, který připomínal plast, a krátký černý nátělník, z něhož jí vykukovala povislá prsa.

Nikdo se jí nechtěl ani dotknout.

„Hele, ty udatnej rytíři,“ řekla a mávla rukou na Johna. „Hni sebou, hřebečku, a pomoz mi vstát, hergot.“

John chvíli váhal, ale potom se k ní sehnul a pomohl jí na nohy. Žena páchla cigaretami a whiskou a sotva se držela na vysokých jehlových podpatcích. Jak se pokoušela najít rovnováhu, zaryla Johnovi prsty do ramene. Napadlo ho, kam asi ruku předtím strkala, a musel se držet, aby ji zhnuseně nesetřásl. Její kůže měla ve slunečním světle nažloutlou barvu a John si říkal, že musí mít játra úplně nadranc. Mohlo jí být třicet, anebo také osmdesát.

Policajt se probral. „Nechcete mi náhodou povědět, co se to tu děje?“ zeptal se.

„Nechtěl mi zaplatit,“ prohlásila žena a bradou ukázala na Ray-Raye rozpláclého na zemi.

Měla hlas jako starý tuberák a bylo jí sotva rozumět.

„Tys mu dala na sekeru?“ zeptal se policajt, aniž by se nějak snažil zakrýt nevěřícnost ve svém hlase. Na jeho slovech něco bylo. John by Ray-Rayovi na dluh neprodal ani zmrzlé psí hovno.

„Chytil mě támhle,“ začala mu vysvětlovat prostitutka a ukázala na přenosný záchod za budovou. „Pokoušel se mě ukecat, hovado jedno zatracený. Povídal, že zejtra dostane vejplatu.“

Policista údivem povytáhl obočí a řekl: „To snad kecáš.“

„Šel za mnou až sem a furt se mě snažil dostat,“ pokračovala. Přitom se zapotácela a znovu se chytila Johnovy paže. „Jako by na to v ňákým zasraným obchodě dostal slevovej kupon.

Zmrd jeden přiblblej.“ Zvedla nohu a koženým střevícem kopla Ray-Raye do paže.

„Hele, nech toho,“ zavrčel Ray-Ray, zachroptěl a převalil se na záda. John pochopil, že ten mizera dělal mrtvého brouka a pak po něm chtěl zákeřně skočit a zbít ho za potíže, které mu způsobil.

Policista do něho strčil botou. „Tak ty sis chtěl zapíchat zadara, ty troubo?“

Ray-Ray si zakryl rukou oči, aby mu do nich nesvítilo slunce a on se mohl podívat na muže nad sebou. „To ne, kamaráde. To teda vopravdu ne. Vůbec to neni pravda.“

„Vstaň, ty idiote,“ přikázal mu policista. „A ty,“ ukázal na prostitutku, „kde normálně šlapeš?“

Vzhlédla od loktů, z kterých si otřepávala kousky betonu, a odpověděla: „Před hospodou.“

V policajtově vysílačce to zapraskalo a pak se ozval dispečerův hlas: „Padesát jedničko, hlaste se. Padesát jedničko.“

Muž přepnul na mikrofon a řekl do něj: „Slyším.“ Pak ukázal na Johna, a zatímco poslouchal dispečera, přikazoval mu: „Poslyš, princi Jasoni. Odveď ji domů a dej na ni po cestě pozor.

A ty,“ obrátil se k Ray-Rayovi, „ty koukej vstát, ať ti to nemusím ještě jednou opakovat. Jinak tě seberu tak rychle, že si ani nestačíš objednat taxíka zpátky do lochu.“ Ray-Ray rychle vyskočil a policista znovu přepnul vysílačku a řekl do ní: „Rogere, jsem u tebe za deset minut.“ Pak se zarazil a zeptal se Arta: „Všechno v pořádku?“

Art se zamračil, až mu vrásky na čele vytvořily písmeno V. „Jo, jasně že jo,“ přitakal nakonec.

„Shelleyi, vem si den dovolený. A zejtra koukej přijít s čistou hlavou.“

„Díky,“ řekl John a málem se rozplakal úlevou. „Díky. Nezklamu vás.“

Úcta, s jakou k nadřízenému promluvil, se mu okamžitě vyplatila. „Chceš, abych tohohle koktu vyhodil?“ zeptal se ho Art a ukázal palcem na Ray-Raye.

John o tom chvíli přemýšlel, ale pak usoudil, že si nemůže dovolit strávit zbytek života neustálým sledováním, jestli mu ten pitomec nechce bodnout nůž do zad. „Ale ne, to je v klidu,“

řekl. „Viď, Rayi?“

„Jo, jasně,“ přitakal Ray-Ray. „Jsme v pohodě. Fakt v pohodě.“

„Zavři zobák,“ osopil se na něho Art. „Do středy tě tu nechci vidět, jasný?“

Ray-Ray dvakrát přikývl.

Art věnoval zdrcující pohled prostitutce a pak nařídil Johnovi: „Odveď ji odsud, než nám začnou utíkat zákazníci.“

John neměl na vybranou. Prostitutka se ho zase chytila a zaryla mu prsty do paže přímo nad loktem. Poddal se a vyrazil s ní po chodníku, protože mu cosi říkalo, že když šéfa neuposlechne, žena někde na ulici padne přímo na obličej.

Šli spolu po Piedmont Avenue, po níž svištěla auta. Johna na této ulici denně míjely desítky terénních a sportovních vozů. Na jednom z jejích konců se nacházel Buckhead a na druhém Ansley Park, kde žili boháči. Veškerá stará a otřískaná auta, která John po cestě potkával, patřila uklízečkám, zahradníkům, čističům bazénů a dalším nešťastníkům, kteří se živili špinavou prací, na kterou pracháči nemuseli ani sáhnout.

„Zatracenej debil,“ ucedila prostitutka, když čekali u semaforů, aby mohli přejít. Zaťala mu kostnaté prsty ještě hlouběji do paže, aby se udržela na svých příšerně vysokých podpatcích.

„Počkej chvilku,“ řekla nakonec rezignovaně, a aniž by se pustila, vyzula si nejdřív jednu a pak i druhou lodičku. „Zatracený krámy.“

„No jo,“ ozval se John, protože žena zjevně očekávala nějakou odpověď.

„Už maj červenou,“ řekla, a když se auta zastavila, strhla Johna s sebou do vozovky. „Bože, mě tak bolej nohy,“ postěžovala si. Když přešli křižovatku, podívala se na něho a řekla: „Viklá se mi zub, jak mě kopnul.“

„Aha,“ reagoval John, který si říkal, že je buď hloupá, nebo šílená, pokud si myslí, že jí může dát nějaké peníze na zubaře. „Jo, jasně. To je mi líto.“

„Ale houby, ty pitomej kokote. Chci jen říct, že můžu dělat rukama, ale do pusy mi ho strkat nebudeš.“

John si uvědomil, že zatíná zuby, teprve když ho začala bolet čelist. „Ne, to je dobrý,“

odpověděl.

„Poslyš.“ Zastavila se, pustila se ho a začala se pohupovat jako bárka na rozbouřeném moři.

„Klidně se vrať, Romeo. Zvládnu tam dojít sama.“

„Ani nápad,“ odpověděl a pro změnu chytil za paži on ji. Při jeho štěstí by spadla pod auto a ten policajt by mu přišil pokus o vraždu. „Jdeme,“ řekl rozhodně.

„Jejda,“ vydechla, když stoupla na rozbitý kus chodníku, podlomilo se jí koleno a málem upadla.

„Pozor,“ řekl jí. Připadalo mu, že je tak hubená, až v ní slyší chrastit kosti.

Zničehonic prohlásila: „Do zadku to nedělám.“

John se nedokázal rozhodnout, jestli by bylo horší přijít do styku s jejími ústy nebo s jejím zadkem. Když se na ni pokradmu podíval a spatřil vpichy na jejích pažích a nohách, začal se mu do krku vracet sendvič, který snědl k obědu.

„Fajn,“ řekl nahlas. Netušil, proč je tak sdílná a ze všeho nejvíc si přál, aby zmlkla.

„Blbě se mi potom sere,“ informovala ho a rychle na něho ze strany pohlédla. „Říkala jsem si, že bys to měl vědět pro případ, že máš chuť na tohle.“

„Jenom tě vedu zpátky, aby se ti nic nestalo,“ vysvětlil jí. „S tamtěma věcma si nedělej starosti.“

„Nic na světě není zadarmo,“ řekla mu a pak se zasmála. „Akorát možná dneska. Že mě vedeš, samozřejmě, tak… No, jestli to má bejt místo placení, tak to není úplně zadarmo.“

„Stejně jsem tudy měl cestu,“ zalhal. „Bydlím tady.“

„V Morningside?“ zeptala se. Jmenované místo patřilo k bohatším čtvrtím kolem Cheshire Bridge Road.

„Jasně,“ odpověděl. „V třípatrovým baráku s garáží.“ Znovu zavrávorala, takže ji musel zachytit, aby nespadla na nos. „Kecám.“

„Nemačkej mě tak!“

Podíval se na svou ruku, kterou svíral její paži, a uviděl, že ji drží příliš pevně. Když ji pustil, zůstaly jí na kůži stopy po jeho prstech. „Promiň,“ omluvil se. Myslel to vážně. Pořád myslel na ženské, ale přitom ani nevěděl, jak se jich má dotýkat, aby je nezranil. „Jenom tě dovedu zpátky, jo?“

„Už tam skoro jsme,“ oznámila mu a pak milosrdně zavřela ústa, aby se mohla soustředit na chůzi po hrbolaté cestě, na kterou přešli.

John ji nechal jít před sebou a držel se dva kroky za ní pro případ, že by se chtěla poroučet do ulice. Na okamžik ho přemohla hrůznost toho, co se právě přihodilo. Co vlastně bláznil?

Neměl důvod míchat se do Ray-Rayových záležitostí. Teď měl přijít o celodenní výdělek kvůli tomu, aby mohl doprovodit jednu prostitutku zpátky na její místo na ulici, kde si za hodinu vydělá víc než on za tři. Bože. Mohl kvůli tomu přijít o práci. Vždyť ho mohli znovu zavřít!

Art za zaměstnávání vězňů propuštěných na podmínku dostával od státu pěkný příspěvek a k tomu úlevy na daních od federální vlády. I když ale existovaly takzvané pobídky pro majitele firem, John po propuštění nemohl najít skoro žádnou práci. Kvůli svému provinění nesměl pracovat s dětmi ani bydlet v blízkosti školy nebo školky. Zaměstnavatelé podle zákona nesměli diskriminovat těžké zločince, ale vždycky si našli způsob, jak nařízení obejít. John našel práci u myčky aut až po devatenácti pohovorech jinde. Pokaždé to probíhalo stejně.

Řekli mu: „Jak se daří? Velmi rádi bychom vás přijali. Jen nám vyplňte tenhle formulář a my se vám ozveme.“ Když jim pak po týdnu zavolal, protože se mu neozvali, vždycky odpovídali: „Už jsme to místo obsadili. Našli jsme lépe kvalifikovaného kandidáta.“ Nebo „Omlouváme se, ale snižujeme stavy.“

„Lépe kvalifikovaného? Na balení krabic?“ zeptal se člověka z pekárny, který měl na starost rozvoz zboží. „Poslyšte,“ opáčil chlapík. „Mám doma dospívající dceru. Takže teď už víte, proč tu práci nedostanete.“

Alespoň byl upřímný.

Na všech žádostech nacházel stejnou otázku. „Byl/a jste někdy odsouzen/a za nějaký trestný čin kromě porušení silničních předpisů?“

John musel zatrhnout „Ano“. I kdyby to neudělal, potenciální zaměstnavatelé se pokaždé informovali na policii a stejně by to zjistili.

„Prosíme, popište čin, za který jste byl odsouzen/a v rámečku dole.“

Musel to udělat. Mohli se zeptat jeho kurátorky nebo požádat nějakého policistu, aby jim zpřístupnil jeho spis. Snadno by ho vyhledali na internetové stránce Georgijského útvaru pro vyšetřování zločinu pod heslem „Odsouzení násilníci z Atlantského okresu“. Pod jménem Shelley, Jonathan Winston, by se pak dočetli, že znásilnil a zabil nezletilé dítě. Georgia nerozlišovala nezletilé a dospělé pachatele, takže ho nevedli jako osobu, která se dopustila trestného činu jako dítě, ale jako dospělého pedofila.

„Slyšíš mne?“ řekla najednou prostitutka. „Jsi duchem přítomnej, hezoune?“

John přikývl. Na chvíli vypnul a následoval ji jako pes. Stáli před obchodem s alkoholem.

Některé holky už byly v práci, aby stihly odchytit některého z mužů, kteří šli na oběd.

„Hele, Robin, pojď sem!“ zahulákala prostitutka.

Žena, kterou oslovila jako Robin, se k nim přivlnila na vysokých podpatcích, na nichž se držela lépe než Johnova společnice.

Robin se kousek od nich zarazila a spustila: „Co se ti ksakru stalo?“ Pak se obrátila k Johnovi: „Ty jsi ji zmlátil, zmetku?“

„Ne,“ oponoval jí. Když viděl, že hrabe v kabelce a hledá v ní něco, co mu nejspíš způsobí hroznou bolest, dodal: „Prosím vás. Nic jsem jí neudělal.“

„Opravdu mi nic neudělal, beruško,“ uklidňovala ji prostitutka. „Vytáh mě z pařátů toho debila z myčky.“

„Kterýho?“ zeptala se Robin, která nepřestávala dštít oheň a síru. John se podíval na blesky, které jí šlehaly z očí, a usoudil, že neví, kam ho má zařadit. Ruku nechávala zanořenou v kabelce. Nejspíš v ní svírala pepřový sprej nebo kladivo.

„Kterýho? Kterýho?“ Prostitutka věrně napodobila Ray-Rayův styl mluvy. „Toho hubenýho negra, co všechno dvakrát opakuje.“ Podívala se na Johna a rychle zamrkala jako dívenka. „Ty jsi ale spíš na mladší, viď, cukroušku?“ řekla.

John ztuhl.

„Ale ne, tak to nemyslím,“ řekla a pohladila ho po zádech, jako by konejšila malé dítě.

Najednou mu připadala skoro mateřská. „Poslouchej, Robin, prokaž mi laskavost a udělej ho za mne. Fakt mi hodně pomoh.“

Robin otevřela ústa, aby jí odpověděla, ale John zvedl obě ruce, aby ji zarazil, a řekl: „Já ale vážně nic nechci.“

„Jsem zvyklá splácet dluhy,“ stála si na svém stará prostitutka. „Za pomoc bližnímu nebo jak se tomu říká.“ Očima přitom sledovala auto, které vjelo na parkoviště a zastavilo. „Do prdele. To je můj stálej zákazník,“ zaklela a hřbetem ruky si otřela krev pod nosem. Potom do vozu naskočila, zamávala Johnovi a cosi nesrozumitelně vykřikla.

John se díval za odjíždějícím autem. Věděl, že ho Robin celou dobu pozoruje. Měla tvrdý pohled, jaký většinou vídal u policistů. Jako by se ho ptala: „Co máš za lubem a kam tě mám praštit, abych se tě zbavila?“

Nahlas pronesla: „Nejsem žádná její posraná dublérka.“

„Nelámej si s tím hlavu,“ řekl jí a znovu udělal odmítavé gesto. „Opravdu.“

„Cože?“ opáčila. „To jako že jsi moc dobrej, abys za to platil, nebo co?“

„Nic takového jsem neřekl,“ zaprotestoval. Cítil, jak se červená. Věděl, že je nepokrytě poslouchá několik dalších prostitutek, a když viděl jejich pobavené grimasy, začal mít dojem, že se mu pozvolna scvrkává přirození.

John dodal: „A o placení stejně nic neříkala.“

Protože Robin mlčela, pokračoval: „Jenom jsem jí pomohl, nic víc.“

„Jí ano. Ale mně ne.“

„Takže od tebe nic nechci,“ řekl a měl se k odchodu.

„Hele!“ zavřeštěla. „Neutíkej mi.“

Automaticky se otočil. Zjevně jenom přehrávala před ostatními. Cítil, jak se mu scvrkl o několik dalších centimetrů.

„Cože?“ zeptal se co nejklidnějším tónem.

„Povídala jsem, abys neutíkal, ty blbý hovado.“

John potřásl hlavou a pomyslel si, že ten den je úplně na levačku. „Chceš na to teda jít?“

zeptal se a sáhl do kapsy. Tři neděle se snažil ušetřit dvacet babek týdně, aby mohl splácet televizi. V kapse měl padesát dolarů a dalších sedmdesát si schoval do boty. John si byl téměř jistý, že holka během oběda vydělá asi polovinu z té sumy. On sám to tak tak vydělal za celý den.

Prostitutka vzdorně vystrčila bradu. Napadlo ho, že se to snad učí v nějaké speciální škole pro lehké děvy. Pak se ho Robin zeptala: „Kolik máš?“

„Dost,“ opáčil. Co to sakra dělá? Najednou ucítil, jak mu ztěžkl jazyk a ústa mu zaplnily sliny.

Když jí ukázal peníze, zafungovalo to. Slepice kolem ztichly.

Robin na něho chvíli zírala a pak přikývla. „Tak jo,“ řekla. „Chceš nejdřív zajít na večeři a na skleničku?“

John se zakousl do rtu a snažil se spočítat, kolik ho to bude stát. „Zrovna jsem měl oběd,“

pověděl jí. „Jestli se chceš něčeho napít…“

„Bože můj,“ zaúpěla. „Jsi snad policajt?“

„Nejsem,“ odpověděl. Pořád nechápal, kam mladá žena míří.

„Tak si dáme večeři s pitím,“ rozhodla.

John se podíval na ostatní ženy, které se mu zase začaly smát.

„Ticho!“ vyštěkla na ně Robin. John si nejdřív myslel, že to platí jemu. „Tak pojď,“ řekla a popadla ho za paži.

Johna už podruhé v jednom dni táhla po ulici prostitutka. Oproti té předchozí ale tahle byla mnohem příjemnější. Za prvé působila upravenějším dojmem. Asi se myla a nejspíš měla i jemnou kůži. Její vlasy také vypadaly dobře. Byly husté a zdravé, ne slepené a zplihlé z přemíry drog. Ani je nezakrývala lacinou parukou. Z ženy také netáhly cigarety. John seděl na cele s notorickým kuřákem, který si připaloval jednu cigaretu od druhé. Nedokázal ani spát hodinu v kuse, protože se po chvíli probudil a musel si dát šluka. Někdy smrděl hůř než plný popelník, do kterého někdo nalil vodu.

Robin ho táhla do lesa za restaurací a přitom utrousila přes rameno: „Máš dost peněz na pokoj?“

Neodpověděl jí, protože nemohl uvěřit, co se to děje. Držela ho za ruku a vedla ho mezi stromy, jako by měli rande. Zatoužil znovu slyšet její hlas. Uklidňoval ho, i když zjevně chvátala, aby se ho co nejdřív zbavila.

Zastavila se, ale nepouštěla jeho ruku ze sevření. „Ptala jsem se, jestli máš dost na pokoj.“

Pak ukázala na les kolem a prohlásila: „Venku to nedělám. Nejsem žádný přiblblý zvíře.“

Musel si odkašlat, aby mohl promluvit. Srdce mu bušilo tak prudce, až měl pocit, že se mu roztrhne košile. „Jasně.“

Stála dál na místě. „Celej se potíš.“

„Promiň,“ omluvil se a otřel si dlaň do džínsů. Přihlouple a nejistě se usmál. „Promiň,“

opakoval.

Znovu se na něho tvrdě zadívala a pokoušela se odhadnout, co má za lubem. Ruku měla pořád v kabelce. „Není ti něco?“ zeptala se.

John se rozhlédl a přitom si pomyslel, že holka může nosit v kabelce, co chce, ale stejně dělá velkou chybu, když chodí s neznámými mužskými do lesa. „Tohle je nebezpečný,“ vypravil ze sebe. „Co když jsem nějakej úchyl?“

„Děláš to dneska poprvé.“ Neptala se ho, ale jenom konstatovala zcela zřejmý fakt.

Vzpomněl si na Randalla z obchodu s elektronikou, kterému poskočil ohryzek, když se cítil Johnem ohrožený. Teď cítil, jak se mu stahuje hrdlo stejným způsobem. Nedokázal promluvit.

„No tak,“ řekla a pohladila ho po paži. „Uklidni se, chlapáku. Vždyť se nic neděje.“

John si všiml, jak se změnil tón jejího hlasu. Nevěděl proč, ale najednou s ním mluvila jako s člověkem a ne jako s něčím, do čeho šlápla na cestě a potřebuje to seškrábat z podrážky.

„Nechtěl jsem, aby to takhle dopadlo,“ pověděl jí. Přitom si uvědomil, že také změnil tón, který teď zněl měkce. Opravdu jemně, jako by jí důvěřoval a něco s ní sdílel. Znenadání otevřel ústa a uniklo mu: „Bože, ty jsi tak hezká.“ Choval se jako úplný pitomec. Pokusil se to vylepšit tím, že dodal: „Já vím, že to zní hrozně hloupě, ale je to tak.“ Prohlížel si její tvář a pokoušel se z hlavy vydolovat nějaká slova na důkaz toho, že není úchyl, který si zaslouží sprchu pepřovým sprejem.

Měla jemné rty, jaké by člověk dokázal donekonečna líbat.

O těch ale nemohl mluvit, to by bylo příliš lascivní.

Co její nos?

Nesmysl. Hezké nosy nikdo nahlas neopěvoval. Byly to orgány, jimiž se dýchalo, někdy z nich lidem teklo a taky se jimi smrkalo. Zkrátka každému jenom trčely z tváře.

„Fakt ti nic není?“ optala se znovu.

„Tvoje oči,“ vyhrkl. Teď se už cítil jako úplný idiot. Vyrazil to ze sebe tak hlasitě, až se zachvěla úlekem. „Totiž,“ začal a ztišil hlas. „Omlouvám se. Jen jsem si říkal, že tvé oči…“

Proboha, vždyť přes silnou vrstvu líčidel se pořádně nedalo říci, jaké jsou. „Líbí se mi tvoje oči.“

Chvíli na něho zírala a nejspíš uvažovala, jak rychle dokáže vytasit sprej z kabelky a nastříkat mu ho do obličeje. Možná ji i napadlo, že by ho mohla obrat o peníze a utéci, až ho omámí. „Ale mně se nemusíš dvořit. Mně stačí zaplatit,“ řekla nakonec.

Zajel rukou do kapsy.

„Teď ne, brouku,“ zarazila ho. Najednou znervózněla. Něco dělal špatně. Tyhle věci měly nějaký postup a John nevěděl, jaký.

„Omlouvám se…,“ začal.

„Zaplatíš mi až v pokoji,“ řekla mu a mávla rukou na znamení, aby ji následoval. „Je to jen kousek.“

Nehýbal se z místa. Nohy mu vypověděly službu. Zase se cítil jako uhrovitý kluk, který se pokouší vlézt spolužačce pod sukni.

Nakonec mu rozčileně řekla: „Tak pojď, chlapáku. Čas jsou peníze.“

„Zůstaneme tady,“ řekl, a když začala protestovat, zvýšil hlas a překřičel ji: „Nemyslím tamto.

Chci jenom stát a povídat si.“

„Chceš si povídat? Tak to si zajdi na psychinu.“

„Zaplatím ti.“

„To má jako bejt nějaká úchylka?“ zeptala se ho. „Já budu mluvit a ty si ho přitom vyhoníš?

Ani náhodou.“

Namířila si to zpátky k silnici a John zašmátral v kapse po penězích. Několik bankovek mu upadlo, takže se sehnul, aby je posbíral. Když zvedl hlavu, uviděl, že Robin kráčí dál.

„Padesát dolarů,“ nabídl jí. Na místě ztuhla.

Pomalu se otočila. John nedokázal odhadnout, jestli ji jeho slova jen popíchla, nebo rovnou rozzuřila k nepříčetnosti.

„Tady,“ řekl. Zvedl se, přistoupil k ní a strčil jí peníze do ruky. Měl u sebe hodně jednodolarovek a pár pětidolarovek. Všechny pocházely z jeho podílu na dýšku z myčky.

„Nechám si na sobě kalhoty, jo? Nebudu dělat nic divnýho,“ slíbil jí.

Pokusila se mu peníze vrátit se slovy: „Hele, nesnaž se mě ochcat, jo?“

„Vůbec se o to nepokouším,“ odpověděl. V hlase mu zaznívalo zoufalství. Teď ji znovu vyplaší, uteče mu a nedostane ji zpátky ani za hromadu peněz. „Jenom povídej,“ řekl a vtiskl jí bankovky zpátky do dlaně. „Vyprávěj mi něco.“

Zvedla oči k nebi, ale peníze neodmítla. „A o čem ti mám vyprávět?“

„O čemkoli,“ odpověděl. „Třeba o…“ S hrůzou zjistil, že nedokáže vůbec nic vymyslet. „Třeba o tom…“ Zadíval se jí do tváře a pokoušel se v ní vypátrat nějaké vodítko, jehož by se mohl chytit a zdržet ji o něco déle v lese. Hleděl na její krásná ústa, která se zkroutila rozčilením a možná i zvědavostí. „Třeba o tom, jak ses prvně líbala,“ rozhodl se nakonec. „Pověz mi o svém prvním polibku.“

„Ty si fakt děláš srandu.“

„Nedělám,“ bránil se. „Vůbec ne.“ Ustoupil od ní o několik kroků a rozhodil rukama na znamení, že si ho nehodlá honit. „Prostě mi vyprávěj o svém prvním polibku.“

„A co ti mám jako říct? Že jsem se prvně líbala s vlastní sestrou? Nebo dokonce s otcem?“

„Vůbec ne,“ oponoval a zavrtěl hlavou. „Jenom mi nelži, prosím tě.“

Založila si ruce na prsou a rychle ho přejela pohledem. „Chceš mi dát padesát babek, abych ti vykládala o svým prvním polibku?“

Přikývl.

Ohlédla se, pak se obrátila zpátky a dala se do přepočítávání peněz. Rty se jí neslyšně pohybovaly a bankovky jí šustily mezi prsty. „Tak jo,“ uvolila se nakonec a zastrčila si hotovost za výstřih. „Bylo to se Stewie Campanem.“

Zasmál se tomu jménu.

„No jo,“ řekla a poprvé se usmála. Měla dokonalé, pravidelné zuby. „Náš Stewie, to byl nějakej Romeo!“

„Chodila jsi s ním?“

„To teda ne,“ opáčila uraženě. „Byl o dva roky mladší než já, kamarád mýho brášky. Jednou jsme tak spolu blbli. Hráli jsme si.“

„A na co?“ Když viděl, jak svraštila obočí, rychle řekl: „Ne, to mě nezajímá. Chci jenom vědět, co jste dělali.“

„Plavali jsme u něho v bazénu,“ odpověděla váhavě. Zjevně se pořád snažila pochopit, co od ní vlastně John chce. „Ten bazén byl jedinej důvod, proč jsem k Stewiemu s bráchou chodila.“

John se začal usmívat.

Rozhodla se pokračovat. „Takže, jak už jsem řekla, jednou pozdě v noci, zrovna byl úplněk, jsme jen tak blbli v bazénu. Podíval se na mě, já na něho, no a pak se ke mně prostě naklonil a dal mi pusu.“

„Opravdovou, nebo takovou tu dětskou?“

„Dětskou,“ odpověděla. Úsměv dokázal její tvář zázračně proměnit. Byla skutečně krásná.

Tmavovlasá žena s olivovou pletí, o jaké psali básníci.

Uličnicky se usmála a prohlásila: „A pak opravdovou.“

„Stewie byl pašák,“ řekl John a v duchu si celou scénu představil. Zahradu, úplněk a různé krámy plovoucí v rodinném bazénu. „Kolik ti bylo?“

„Třináct,“ přiznala.

„Takže Stewiemu bylo…“

„Jedenáct. No jo, já vím.“ Omluvně rozhodila rukama. „Zlodějka pacholátek. Hříšnice.“

Johna její chlubení ohromilo. „Jéžiš, když mně bylo deset, vůbec jsem netušil, co znamená líbání jazykem.“

„No, a já to netušila ve třinácti,“ prozradila mu. Pak se zasmála, možná té vzpomínce a možná absurditě celé situace. John se k ní přidal. Nesmírně se mu přitom ulevilo, protože se poprvé za pětadvacet let cítil jako normální člověk.

„Páni,“ ozvala se Robin. „Celý roky jsem si na toho kluka ani nevzpomněla.“

„Co myslíš, že teď dělá?“

„Asi doktora,“ zavýskla veselým smíchem. „Gynekologa.“

Johnovi se celý rozzářil. „Děkuju,“ řekl jí.

„Není zač.“ Pevně sevřela rty a pak se zeptala: „Ty, a jak se vlastně jmenuješ?“

„John.“

Zasmála se, jako by to byl nějaký vtip.

„Doopravdy. John Shelley.“ Napřáhl k ní ruku, aby jí mohla potřást, ale Robin před ním o krok ustoupila. „Promiň,“ omluvil se a spustil ruku podél těla. Co to jen provedl? Čím to pokazil?

„To nic. Jenom už musím jít.“ Ohlédla se a začala vysvětlovat: „Za chvíli se po mně začne shánět můj ochránce a…“

„Fajn,“ řekl. Zastrčil si ruce do kapes, protože nevěděl, kam s nimi. „Omlouvám se, jestli…“

„Nic se nestalo,“ přerušila ho.

„Doprovodím tě zpátky.“

„Já cestu znám,“ řekla a rozběhla se směrem k silnici.

Mohl jenom stát, koukat na její záda a přitom přemýšlet, co řekl špatného, že mu utekla.

Padesát babek. Za takové peníze si mohl koupit plno věcí. Jídlo, oblečení. Mohl zaplatit nájem, nebo se dobře pobavit. Její rozzářené oči, když se upřímně usmála, si ale koupit nemohl.

Peníze si vzala, ale když se smála… Nic nepředstírala. Opravdu si s ním povídala, protože chtěla, ne kvůli padesáti dolarům.

John stál se zavřenýma očima uprostřed lesa jako vrostlý do země a vybavoval si její hlas a její smích. Kdesi na světě měla bratra. Vyrostla ve čtvrti, kde byly u domů bazény. Její rodiče investovali do rovnátek a možná jí platili hodiny baletu, aby měla pružné tělo. Nebo možná patřila k dívkám, jako byla Joyce, jejíž metabolismus pracoval tak rychle, že jí k udržení postavy stačilo jenom projít se kolem domu.

Ze silnice k němu dolehl klakson auta a přinutil ho otevřít oči.

Proč jen s ní nešel do toho pokoje? Padesát dolarů pro něho představovalo celodenní dřinu.

Neustálé otírání aut, uklízení bordelu po druhých lidech, čekání, až Art vyleze ze své kanceláře a zkontroluje to po něm, ukáže přitom na nějakou neviditelnou šmouhu na předním skle, aby zákazník mohl mít pocit, že za své peníze dostává skutečnou kvalitu.

Za co to vlastně vyhodil padesát dolarů? Za vzpomínku na cizí polibek?

John po cestě k silnici prudkým pohybem ruky ulomil větvičku ze stromu. Dával si dobrý pozor, aby špatně nezahnul a nedošel zpátky k obchodu s alkoholem. Teď by ji mohl držet v náruči a milovat se s ní. Zastavil se a jednou rukou se opřel o strom, protože najednou nemohl popadnout dech, jako by si ho vyrazil.

„Nesmysl,“ řekl si. V pokoji by se stalo totéž, co před chvílí, jenom by ze sebe udělal blázna.

John se totiž s žádnou ženou vlastně nikdy nemiloval. Nezažil blízkost, o níž se dočítal v knihách, nikdy neměl přítelkyni, která by ho vzala za ruku, pohladila ho po krku a přitáhla si ho blíž k tělu. Poslední a vlastně jedinou ženou, kterou kdy políbil, byla jedna mladá dívka.

Johnovi ta událost zůstala v mysli vypálená jako cejch. Bylo to patnáctého června 1985.

Tehdy políbil Mary Alici Finneyovou. Druhý den ráno byla mrtvá.

10. kapitola

10. června 1985

Když byl John malý kluk, hrozně rád si hrál v blátě. Vlastníma rukama vytvářel různé stavby a pak je kus po kusu bořil. Matka ho vídala, jak si v zablácených kalhotách vykračuje po ulici a z vlasů mu trčí větvičky. Pokaždé se tomu jen zasmála, pak popadla hadici a nakázala mu, aby se na dvoře svlékl, aby ho mohla trochu omýt. Teprve potom směl vejít dovnitř.

Po tak náročných aktivitách potom v noci tvrdě spal. Nerad totiž dělal věci polovičatě. Na svůj věk byl hodně hubený a měl skoro vpadlý hrudník, ale dokázal to vykompenzovat nezdolnou silou vůle. Nechyběl u žádné pouliční hry a i přes jeho křehkou postavu se o něho mužstva jako o hráče přetahovala. John miloval pohyb, takže se účastnil každé hry na jelena a nevynechal jediný baseballový zápas. Pro svou postavu se přirozeně příliš nehodil na fotbal, ale prošel všemi ligami, jakmile dosáhl věku potřebného k tomu, aby ho vzali do mužstva. Na druhém stupni základní školy se trochu vytáhl do výšky, ale stejně se podobal spíš proutku než atletovi. Navzdory tomu se trenérovi školního fotbalového mužstva zalíbila jeho nezdolná energie a John strávil první týden páté třídy na hřišti, kde každý den poctivě propotil dres.

Všechny svaly v těle mu hrály radostí, když si představil, jak v budoucnosti hraje ve školní lize s velkými kluky.

Na střední škole pak zjistil, že studenti se špatnými známkami mají fotbal zakázaný. Když ho kvůli tomu vyloučili z mužstva, vzalo ho to víc, než si myslel. V náhlém záchvatu vzteku tehdy praštil helmou o stěnu a prorazil ji. Po vyučování se potuloval po okolí, protože věděl, že když půjde domů, matka se ho začne vyptávat, proč není na tréninku. Dopis rodičům od trenéra vyhodil do koše a poškozenou stěnu zaplatil z peněz získaných pokoutným prodejem drog.

Rychle si spočítal, že rodiče se o všem dozvědí, až přinese domů vysvědčení, a hodlal si co nejvíc užít svobody, než se na něho otec vrhne jako bůh pomsty.

Johnovi záliba v procházkách zůstala i potom, co se mu život začal rozpadat pod rukama.

Když ho poprvé vyloučili ze školy za marihuanu ve skříňce, většinu dne prochodil po čtvrti, v níž bydlel. Po krádeži kazety v obchodě mu otec zakázal šest měsíců chodit ven a nebýt matčina dobrého srdce („Do hodiny se vrať, a tátovi nic neříkej“), John by nejspíš ve svém pokoji shnil.

Někdy ho napadalo, že přesně to si táta přeje. Že chce, aby se mu syn pozvolna sám od sebe ztratil z očí i z mysli. Panu doktoru Richardovi by pak zbyla ještě Joyce. Jedno vydařené dítě by mu zůstalo.

John se rád potuloval venku a díval se, jak se koruny stromů pohybují ve větru a listy se snášejí k zemi. Na procházkách se zásadně nesjížděl, protože si nechtěl kazit prožitek. Kokain ho navíc poměrně rychle přestával přitahovat. Návštěva ambulance mu svým způsobem otevřela oči. Doktoři mu vypláchli žaludek černým uhlím, po němž příšerně zvracel, a když potom procitl, třeštila mu hlava a silně krvácel z nosu. Bylo to příšerné. Ještě v nemocnici se rozhodl, že se vrátí k marjáně a u té také zůstane. Nic na světě nestálo za to, aby zemřel.

Věděl, že Woody na něho za to bude hnusný, ale nehodlal se zabít jen proto, aby se bratranci vyrovnal.

Toho večera, kdy se předávkoval, se v nemocnici objevil jeho otec. Na sobě měl košili, kterou si ve spěchu špatně zapnul. Zdravotní sestra je spolu nechala o samotě v naivní představě, že se spolu budou usmiřovat nebo kdoví co.

„Proč tohle sakra děláš?“ zeptal se ho Richard, zuřivostí celý bez sebe. Mluvil přiškrceným hlasem a John, jemuž od zvracení hučelo v uších, mu skoro nerozuměl.

Richard rád citoval své vlastní myšlenky. Několik si jich dokonce přilepil na stěnu pracovny, a když pak s Johnem čas od času probíral jeho průšvihy, pokaždé jenom na některý z nich ukázal. Oblíbil si zejména citát „Hloupost je pouze naučené chování“. Tehdy v nemocnici ale Johnovi došlo, že otec mu své vybledlé papírky s moudry nehodlá už dál ukazovat.

„Nejsi můj syn,“ prohlásil Richard. „Můžeš děkovat jenom své matce, že jsem tě ještě nepopadl za prdel a nevyhodil tě na ulici, ty jedno zatracené budižkničemu.“ Přitom mu vrazil pohlavek. Neuhodil ho silně, ale od doby, kdy Johnovi bylo šest nebo sedm let, to bylo poprvé, co na něho otec vztáhl ruku. Také ho vždycky plácal jen po zadku, nikdy po hlavě.

„Táto…,“ pokusil se John hájit.

„Takhle mi už nikdy neříkej,“ přikázal mu otec. „Já tady pracuju. Mám tady kolegy a také přátele. Umíš si vůbec představit, jak je mi trapně, když mi uprostřed noci zavolají a oznámí mi, že můj nemožný syn leží na ambulanci?“ Byl celý rudý v obličeji a nakláněl se těsně nad Johnem. Dech mu byl cítit mentolem a Johnovi došlo, že otec si ještě předtím, než vyrazil do nemocnice, stačil vyčistit zuby.

„Víš, jací lidé dělají takovéhle prasárny?“ zeptal se ho otec a odtáhl se od postele. „Akorát méněcenní feťáci.“ Rázoval po malé místnosti a zatínal a rozevíral přitom pěsti. Pak se otočil a rázně kývl hlavou, jako by se o něčem pevně rozhodl a nehodlal to vzít zpět.

John se znovu pokusil o smír: „Tati…“

„Nejsi můj syn,“ zopakoval Richard, vyšel z místnosti a zavřel za sebou dveře.

„Ono ho to časem přejde,“ chlácholila syna matka, ale John věděl, že se mýlí. Otec se na něho díval úplně jinak než dosud. V jeho očích se zračilo zklamání. A pak také něco, co John do té doby neznal… Nenávist.

John na otcův pohled myslel druhého dne, když se po propuštění z nemocnice procházel po ulicích.

„Jen na hodinu,“ řekla mu matka, ale nedodala: „Neříkej to tátovi,“ protože oba věděli, že tomu je to už jedno. Richardovi nejspíš nestačila scéna v nemocnici, protože ráno přišel do synova pokoje a suše mu oznámil, že ho bude živit a šatit do osmnácti a pak se má John sbalit a vypadnout z jeho domu i z jeho života. Promnul si ruce a pak je k chlapci otočil dlaněmi, aby mu jasně zdůraznil význam slov, která přitom pronesl: „Myju si nad tebou ruce.“

Zvedl se vítr a John se zachumlal do bundy. I když předchozího večera skoro umřel, zatoužil po trošce kokainu, aby se dokázal trochu uvolnit. Nehodlal ale svému nutkání podlehnout. Ne kvůli rodičům, ale protože se bál. Nechtěl umřít a věděl, že ho droga dříve nebo později zabije.

Stejně si šňupnul jen párkrát, takže by nemělo být až tak složité nadobro se na to vykašlat.

Trávy ale mohl vykouřit, kolik chtěl, a nutkání dát si dávku mu způsobovalo takovou bolest, jako by spolkl žiletku. K čertu s Woodym a jeho pitomými večírky.

„Nazdar.“

John zvedl hlavu a podíval se, kdo ho tak náhle vyrušil z úvah. Na jedné z houpaček na hřišti seděla Mary Alice Finneyová.

Nenávist vůči ní se v něm vznítila jako plamen. „Co tady děláš?“ zeptal se prudce.

„Netušila jsem, že to tady vlastníš,“ odpověděla.

„Neměla bys náhodou sedět ve škole?“

„Ulila jsem se.“

„Jo ták,“ řekl a vyprskl smíchy. Vzápětí v ústech ucítil pachuť krve. „Do háje,“ zavrčel a otřel si rukou nos, z něhož začal prudce krvácet.

Mary Alice k němu najednou přiskočila s kapesníkem v ruce. Proč vlastně holky pořád s sebou tahaly takové krámy? Přitiskla mu látku pod nos.

„Sedni si,“ nařídila mu a přinutila ho usednout na spodní příčku prolézačky. Kov ho přes džíny zastudil na kostnatém zadku. „A teď předkloň hlavu.“

Měl zavřené oči, ale cítil, jak se ho dotýká. Jednou rukou ho držela za krkem a druhou mu tiskla kapesník k nosu. Věděl, že by se měl spíš zaklonit, ale pokud se ho dotýkala, bylo mu to úplně jedno.

Povzdechla si: „Proč si takhle ubližuješ, Johne?“

Otevřel oči a podíval se na krev, která mu z nosu kapala na písek mezi nohama. „Opravdu ses ulila ze školy?“ otázal se.

„Měla jsem jít k doktorovi, ale máma mě zapomněla vyzvednout.“

John se pokusil otočit hlavou, ale nedovolila mu to. Matky přece na takové věci nezapomínaly. To se prostě obvykle nestávalo.

„Jo,“ řekla, jako by mu četla myšlenky. „Naši se rozvádějí.“

John se rychle napřímil, takže koutkem oka zahlédl hvězdy na obloze.

Bylo jí trapně. Sepnula ruce, v nichž držela zakrvácený kapesník. „Táta chodí s jednou ženskou od nich z práce.“

Viděl, jak se posmutněle usmívá. Rodiče dokonalé Mary Alice se rozcházeli.

Svěřila mu: „Jmenuje se Mindy. Táta mne s ní chce seznámit. Je přesvědčený, že si budeme úžasně rozumět.“

John úplně slyšel, jak to Paul Finney říká. Byl právník a jako takový si nabubřele myslel, že všechno, co říká, je svatá pravda.

John zavrtal špičku boty do písku. „To mě mrzí, Mary Alice.“

Rozplakala se. Viděl, jak se dívá na své slzy dopadající do písku, stejně jako se on před chvílí díval na kapky své krve.

Vždyť ji přece nenáviděl. Jenomže najednou ji zatoužil obejmout a ujistit ji, že všechno dobře dopadne.

Snažil se vymyslet nějaká slova útěchy, která by jí ulevila. Najednou vychrlil otázku: „Nechceš se mnou jít na večírek?“

„Na večírek?“ zeptala se a pokrčila nos. „S těmi tvými zhulenými kamarády?“

„Ne,“ odpověděl, ačkoli se trefila. „Můj bratranec Woody dneska pořádá takovou sešlost, protože jeho máma někam odjela.“

„Kde je jeho táta?“

„To nevím,“ přiznal John. Nikdy o tom vlastně nepřemýšlel, ale Woodyho máma bývala doma tak málo, že její syn vlastně žil sám.

„Mohla bys alespoň na chvilku zaskočit.“

„Mám jít se Susan a Faye na nákup.“

„Tak přijď potom.“

„Ale já si s těmi lidmi nemám co říct,“ vysvětlovala mu. „A kromě toho jsem si myslela, že máš zaracha po tom, co se stalo.“

Takže o jeho výletě do nemocnice věděla celá škola. John se domníval, že bude trvat alespoň několik dní, než se to prosákne. „Nemám,“ odpověděl a vzpomněl si, jak se na něho otec ráno díval. Stejně jako pohlížel na mrtvého strýčka Barryho v rakvi. Znechuceně zkroutil ústa. Nenažranec. Sukničkář. Prodavač v autobazaru.

Mary Alice se Johna zeptala: „Kde ten tvůj bratranec bydlí?“

John jí řekl celou adresu, bylo to jen o tři ulice odtud. „No tak, řekni, že přijdeš,“ naléhal.

Znovu pokrčila nos, ale tentokrát jenom z legrace. „Tak jo,“ přitakala. Pak čistě pro formu dodala: „Budu o tom uvažovat.“

11. kapitola

11. října 2005

John ležel ve své posteli v levném činžáku a nedokázal se probrat. Najednou se ozvalo zaklepání na dveře. Přetočil se na bok a podíval se na budík. Musel přimhouřit oči, aby vůbec viděl na malá čísla na displeji. Bylo půl sedmé. Mohl ještě hodinu spát.

„Ťuky ťuk,“ ozval se za dveřmi ženský hlas. John zavrčel a svalil se zpátky do postele.

„Vstávej semínko, holala,“ zazpívala Martha Lamová. Úplně první věc, kterou John o své kurátorce zjistil, bylo to, že velice ráda přichází neohlášená.

„Moment!“ zavolal směrem ke dveřím, posadil se na posteli a protřel si oči.

„Žádný moment, hochu,“ trvala na svém paní Lamová zdvořile, leč neústupně. „Otevřete mi hned teď, rozuměl jste?“

Rychle uposlechl jejího rozkazu, protože věděl, že kdyby ji rozčílil, velice rychle by se mohl vrátit zpátky tam, odkud před nedávnem vyšel.

Stála ve dveřích a jednou rukou se opírala o jejich zárubeň. Usmívala se, jako by ji nesmírně těšilo, že ho vidí. Měla na sobě svůj obvyklý oděv sestávající z nažehlené černé košile, zlaté lurexové vesty a těsných kalhot z černé kůže. Podle dolní části jejího těla by se snadno dalo soudit, že pracuje jako modelka pro sado-masochistický časopis, kdyby jí ovšem u pasu neviselo pouzdro se služební zbraní.

Zajela pohledem k jeho nadutým spodkám a pak mávla rukou do chodby se slovy: „Jen si skočte trochu naleštit bambus. Já se tu zatím trochu povrtám.“

John si zakryl rozkrok rukama jako patnáctiletý chlapec a řekl na vysvětlenou: „Jenom si potřebuju dojít na záchod.“

Znovu se na něho mile usmála a požádala ho jižansky protáhlým tónem, který jejím slovům dodával na zdvořilosti: „A víte co, vezměte si u automatu na vodu kelímek a načepujte mi do něj trochu.“

Co nejrychleji došel na společný záchod na chodbě a stejně rychle začal i močit. Přitom ucvrkl dostatečné množství do kelímku kvůli vyšetření na přítomnost drog v těle. Potom zase odspěchal do svého pokoje. Věděl, že paní Lamová se mu teď bude probírat všemi věcmi.

Ačkoli nemohla najít nic podezřelého, John se cítil provinile a děsil se, aby ho znovu neposlala do vězení. Od ostatních trestanců věděl, že někteří kurátoři jsou schopní člověku něco nastrčit do věcí, když se jim nelíbí, a že k násilníkům se chovají obzvlášť tvrdě a snaží se najít cokoli, jen aby je zase dostali zpátky za mříže.

Když se vrátil, paní Lamová držela v ruce zarámovanou fotografii jeho matky.

„Ta je z loňska,“ řekl přiškrceně. Emily stála v návštěvní místnosti ve věznici spolu s Johnem, který matku držel kolem ramen. Za jejich zády byla vidět zeď ze špinavých bílých tvárnic, kterou využili jako pozadí. Tehdy měl zrovna narozeniny a Joyce je spolu vyfotografovala, protože matka si to velice přála.

„Hezká,“ prohlásila paní Lamová. John ji zásadně oslovoval „paní Lamová“, ne „Marto“, protože ho děsila a navíc jí chtěl dokázat, že je schopen druhým projevovat úctu.

Vyndala fotografii z rámečku a ten si pořádně prohlédla. Z jakého asi důvodu? John neměl nejmenší tušení, ale celý se potil až do chvíle, kdy snímek vrátila na kartonovou krabici, která mu sloužila jako noční stolek.

Paní Lamová potom prošla všechny knížky, které si vypůjčil v knihovně. Každou prolistovala a něco k ní poznamenala. „Cože? Tess z D’Urbervillů?“ pozastavila se nad posledním svazkem.

Pokrčil rameny a odvětil: „Ještě jsem ji nečetl.“ Zatkli ho den poté, co v jeho třídě angličtinářka oznámila, že na Tess budou psát esej.

„Aha,“ opáčila a ještě jednou knížku důkladně prošla. Nakonec ji vrátila zpátky na místo, založila si ruce v bok a rozhlédla se po místnosti. John neměl prádelník, takže jeho oblečení leželo naskládané do vzorných komínků na červeném chladicím boxu, v němž uchovával potraviny. Věděl, že oblečení už prohlédla, protože vrchní košile byla složená jinak než původně. Předpokládal, že na banány, chléb a arašídové máslo v boxu se už také podívala.

V místnosti bylo jen jedno okno, ale John je přelepil neprůhledným papírem, aby mu brzy ráno nesvítilo slunce do postele. Paní Lamová papír na okrajích odtrhla od okenních tabulek, aby zjistila, zda za ním není schovaný nějaký kontraband. Místnost osvětlovala holá žárovka visící ze stropu. John si všiml, že kurátorka rozsvítila i stojací lampu vedle postele. Stínidlo bylo nakřivo, z čehož John usoudil, že je také prohlédla.

„Zvedněte tu matraci, prosím,“ požádala ho. Potom mu vysvětlila, jako by byli staří kamarádi: „Zrovna jsem byla na manikúře.“

John pouhými dvěma kroky přešel místnost a stál u matrace, na níž spal. Zvedl ji a opřel o stěnu, takže se pod ní objevil špinavý rám pérové postele. Oba spatřili spodek matrace ve stejném okamžiku. Paní Lamová se znechuceně zamračila, když uviděla skvrny od krve a jakýsi šedivý špinavý flek uprostřed.

„Tohle také,“ řekla a ukázala na rám, který zůstal ležet na zemi.

Jakmile ho zvedl, na plesnivém hnědém koberci se objevil šváb, který se rozběhl napříč místností. Oba uskočili jako dvě vyděšené školačky.

„Fujtajbl,“ vyjekla kurátorka. „Ještě se vám nepovedlo najít něco slušnějšího?“

Zavrtěl hlavou a upustil rám zpátky na zem. Potom na něj hodil i matraci. Měl velké štěstí, že se mu podařilo sehnat alespoň tenhle pokoj. Stejně jako ve vězení ani v takovýchhle barácích neměli rádi násilníky, obzvláště pokud jejich oběti byly velmi mladé. Lidi s jeho škraloupem nechtěli skoro nikde ubytovat. John teď smrděl v odporné barabizně se šesti dalšími muži na podmínce, na něž dohlíželi státní kurátoři. Jeden z jeho spolubydlících měl v záznamu znásilnění osmileté dívenky. Další rád znásilňoval stařeny.

„Tak to se zatím budete muset spokojit s hotelem U Pedofila,“ řekla paní Lamová s úsměvem.

Prstem ukázala na krabici vedle postele a řekla: „Otevřete to, prosím.“

„Nic tam není…,“ začal John, ale rázem utichl, protože věděl, že jakákoli diskuze je bezpředmětná. Vzal tedy z krabice komínek knih a přemístil ho na postel. Navrch položil matčinu fotografii, protože nechtěl její rámeček válet po špinavých přikrývkách.

Otevřel krabici a ukázal kurátorce, že je prázdná.

Paní Lamová prošla seznam všeho, co má zkontrolovat. „Předpokládám správně, že viagru tady nikde neschováváte, že?“ zeptala se. John zavrtěl hlavou. „Žádné nelegální drogy?

Pornografie? Žádné zbraně?“

„V žádném případě,“ ujistil ji.

„Pořád ještě pracujete na myčce?“

„Ano.“

„Pokud se cokoli změní, budu první, kdo se to dozví, ano?“

„Samozřejmě.“

„Dobře.“ Znovu si založila ruce v bok. „Tak fajn. Pro dnešek je všechno v pořádku.“

„Děkuji vám,“ řekl John.

Pohrozila mu pěstěným prstem se slovy: „Ale pamatujte na to, že vás stále sleduji, Johne.“

„Ano, paní Lamová.“

Ještě chvilku na něho hleděla a pak zavrtěla hlavou, jako by ho vůbec nechápala. „Když se do ničeho nenamočíte, budeme spolu dobře vycházet, rozumíte?“

„Jistě,“ přitakal. Pak ještě přihlouple dodal: „Děkuji.“

„Časem se tu zase zastavím,“ řekla a vykročila ke dveřím. „A vy se držte co nejdál od malérů.“

„Budu,“ slíbil jí John a zavřel za ní dveře. Položil na ně ruku, čelem se opřel o její hřbet a zhluboka se nadechl.

„Ťuky ťuk,“ zaslechl nad sebou. Kromě něho měla paní Lamová na starost i gerontofila o patro výš. John ani nevěděl, jak se jmenuje. Pokaždé, když ho potkal na chodbě, se musel ze všech sil držet, aby po něm neskočil.

Otočil se zpátky do místnosti a snažil se nevnímat hlas paní Lamové, která nahoře vesele kontrolovala kolegu podmínkáře. John nesnášel, když se mu někdo hrabal ve věcech.

Nejdůležitějším poznatkem, jaký získal během pobytu ve vězení, bylo to, že člověk se nesmí dotknout majetku druhého, pokud chce zůstat naživu.

Vzal do ruky jedno ze šesti triček, která vlastnil, a znovu je složil. Měl ještě jedny pláťáky, dvoje džínsy, troje ponožky a osmery boxerky, protože matka mu z nějakého důvodu do vězení pořád nosila spodní prádlo.

John jednou nohou srovnal boty, které mu paní Lamová také prohledala. Jazyky měly vytažené ven a vložky uvnitř zkroucené. John za ně dal třicet dolarů. Nemohl uvěřit, jak boty a oděvy za dvacet let podražily.

Shora zaslechl, jak paní Lamová říká: „Ale, ale.“ John ztuhl, protože to mohlo znamenat jediné, že něco našla. Násilník stařenek cosi zamumlal v odpověď. Pak se ozval kurátorčin zvučný hlas: „To budete muset vysvětlit soudci.“

Neměla s ním velkou práci. Koneckonců mohla tasit zbraň a v polorozpadlém domě, který se jim všem stal domovem, stejně nebylo kam utéci. John se neovládl, a když je uslyšel scházet po schodech, vystrčil hlavu ze dveří na chodbu. Paní Lamová jednou rukou držela provinilce za rameno a druhou svírala pouta, jimiž měl muž spojené ruce za zády. Chlapík byl jen ve spodním prádle. Neměl ani košili, ani ponožky, natož boty. V cele předběžného zadržení si ho pěkně vychutnají, jak paní Lamová dobře věděla.

Když Johna uviděla vykukovat zpoza dveří, pro jistotu k němu poznamenala: „Zpackal to, Johne. Berte to jako varování.“

John neodpovídal. Zavřel dveře a počkal, až venku bouchnou dveře auta, naskočí motor a zašustí pneumatiky odjíždějícího vozu.

Pro jistotu se ještě šel podívat z okna. Odtáhl neprůhledný papír od skla právě ve chvíli, kdy červené SUV paní Lamové zastavilo na semaforech na konci ulice.

John si klekl a začal šťourat pod špinavým hnědým kobercem. Přitom se snažil nemyslet na švába, kterého před chvílí viděl, ani na myší hovínka roztroušená pod kobercem. Úvěrové hodnocení leželo přesně tam, kam je zastrčil. Kontraband to nebyl, ale co by paní Lamová řekla, kdyby je našla? „Ale, ale.“ A byl by s ním konec.

John si natáhl džínsy a obul si boty. Jako střela seběhl po schodech k místu, kde na chodbě visel telefon, který nájemníci směli používat k místním hovorům. Zvedl sluchátko a vytočil číslo, jež znal zpaměti.

„Keenerová, Roseová a Shelleyová,“ ozvala se na druhém konci recepční. „Kam si přejete přepojit?“

John potichu řekl: „K Joyce Shelleyové, prosím vás.“

„Koho mám ohlásit?“

Měl sto chutí říci nějaké falešné jméno, ale nakonec si to rozmyslel. „Johna Shelleye.“

Recepční se na chvíli odmlčela. Z jejího váhání pochopil, jakou má v sestřině právní kanceláři pověst. „Okamžik,“ řekla pak.

Okamžik se nakonec protáhl do několika minut, v jejichž průběhu si John představoval, jak se sestra mračí, když jí sekretářka oznamuje, koho má na telefonu. Joyce žila spořádaně a zjevně se jí dařilo. Způsobem sobě vlastním se vzepřela otci, a místo aby se stala doktorkou, v druhém ročníku odešla z medicíny a dala se na právo. Prodávala nemovitosti a za každou podepsanou smlouvu dostala provizi. Nechápal, jak může dělat něco tak nezáživného, ale stejně tak se Joyce nejspíš dobře bavila při představě, jak John celé dny stírá mydliny z karoserií aut.

„Co chceš?“ zašeptala sestra do telefonu. Ani se neobtěžovala pozdravit.

„Potřebuju se tě na něco zeptat.“

„Zrovna uzavírám smlouvu.“

„Nezdržím tě dlouho,“ ujistil ji John a pak rychle pokračoval, protože věděl, že když se odmlčí, Joyce mu okamžitě položí telefon. „Co je to bonita?“

Sestra se ho zeptala normálním hlasem: „Jsi snad úplně blbej?“

„Jo, jsem. Víš to přece dost dobře, Joyce.“

Zhluboka si povzdechla. Připadalo mu, že s mnohem větším úsilím než obvykle. Napadlo ho, jestli nemá rýmu nebo jestli zase nezačala kouřit. „Všechny úvěrové společnosti, banky a všichni, kdo ti něco prodají na úvěr, vedou záznamy o tom, jak rychle splácíš, jestli včas nebo se zpožděním, jestli platíš jenom nejnižší částku, jestli splácíš pravidelně a tak dále. Všechny platby se zaznamenávají a pak se ti vytvoří úvěrové hodnocení, ze kterého se ostatní společnosti mohou dozvědět, jakou máš platební morálku.“

„Je sedm set deset dobré hodnocení?“

„Johne, já na takovéhle hovory vážně nemám čas. Jaký podfuk chystáš?“

„Žádný,“ odpověděl. „Nejsem žádný podvodník, Joyce. Za to mě do vězení nestrčili.“

Chvilku mlčela a John pochopil, že zašel příliš daleko. „Pamatuji si, za co tě zavřeli,“ řekla pak ostře. Tón jejího hlasu mu prozradil, že se sestra sotva ovládá.

„Co kdyby se někdo nějak dostal k mým osobním údajům a zneužil je, aby si mohl pořídit kreditky a tak?“

„Pokazilo by ti to úvěrové hodnocení.“

„To nemyslím,“ objasnil jí. „Chci říct, co kdyby ten člověk všechno každý měsíc splácel?“

Chvíli váhala. „Proč by to dělal?“

„To já nevím, Joyce. Proto se tě ptám.“

„Děláš si ze mne dobrý den?“ zeptala se. „Co to má znamenat, Johne? Prostě se mě rovnou zeptej na to, co potřebuješ vědět. Mám práci.“

„Ale to právě dělám,“ nedal se John. „Někdo prostě…,“ nedořekl. Nenamočí tím sestru do něčeho? Nezpůsobí jí potíže, když ji zasvětí do svého problému? Netušil, jak fungují zákony.

Ještě před týdnem ani nevěděl, že existuje něco jako úvěrové hodnocení.

Také neměl tušení, jestli paní Lamová neodposlouchává telefon. Nakonec jenom řekl: „Pár chlápků z věznice něco šilo.“

„Ježíšikriste.“ Znovu začala šeptat. „Ne aby ses do něčeho zapletl.“

„Nezapletu,“ ujistil ji. „Snažím se zůstat čistej.“

„To děláš jedině dobře, Johne. Jinak tě šoupnou zpátky, než řekneš švec.“

„Mluvíš stejně jako táta.“

„To má být dotaz na to, jak se má?“

John nevědomky zadržel dech. „Ne,“ hlesl.

„To jsem ráda, protože by si nepřál, abych ti něco říkala.“

„Já vím.“

„Proboha, Johne.“ Znovu si povzdechla. Zbytečně ji rozrušoval. Proč jí jen volal? Proč ji s tím otravoval?

V očích ho začaly pálit slzy. Přitiskl si prsty do koutků, aby je zastavil. Vzpomněl si, jak si s ním hrávala, když byli malí, jak ho oblékala do Richardových šatů a dělala, že je její syn.

Dávali si spolu čaj a pekli v její malé troubě hrnkové koláče.

„Vzpomínáš si, jak jsme jednou roztavili dárek pro mámu?“ zeptal se.

Johnovi tehdy bylo šest a Joyce devět let. Z kapesného ušetřili na náramek pro mámu k narozeninám. Joyce navrhla, aby ho zapekli do dortu jako překvapení. Vyčetla to z nějaké knihy. Netušili, že šperk je pouhá bižuterie, a když ho strčili do trouby a zapnuli ji na sto wattů, aby se koláč upekl, kov se roztavil a nakapal na rošt. Dým, který se z trouby vyvalil, spustil požární alarm.

„Vzpomínáš si?“ opakoval otázku.

Joyce jenom bezhlasně popotáhla.

„Není ti nic?“ zeptal se. Chtěl se dozvědět něco o tom, jak žije. Má nějakého přítele? Nevdala se, i když byla moc hezká a chytrá. Musela se přece s někým vídat, s někým, kdo by se o ni postaral.

„Leze na mě nějaká rýma,“ odpověděla.

„Taky mi to tak připadá.“

„Musím už jít.“

Zaslechl tiché cvaknutí telefonu, jak položila sluchátko.

V následujících třech dnech se nad městem pořád přeháněly bouřky. Jednu chvíli z mraků crčel déšť a pak se najednou protrhaly a zemi zalilo slunce. Dokud se úplně nerozjasnilo, John byl bez práce. Začínal si vyčítat, že vyhodil padesát dolarů za jednu prostitutku. A pak se najednou přistihl, jak ho mrzí, že nemá dalších padesát, aby jí zaplatil znovu. Na co by se zeptal teď? Možná na to, jaké to je být zamilovaný. Jaké to je, když se člověk s někým objímá a oběma se to líbí. Chtěl s ní znovu mluvit a dozvědět se něco o jejím životě.

Jenomže si to bohužel nemohl dovolit.

Během dětství a dospívání si nikdy nemusel dělat starosti s obživou ani s ošacením, protože se o všechno postarali rodiče. Vždycky měl čistě povlečenou postel, záchod se pokaždé nějakým zázrakem umyl a lednička byla neustále plná všeho, co rád jedl. Podobně to fungovalo i ve vězení. Musel dodržovat přísný časový rozvrh a pevně stanovená pravidla, ale pokud dělal, co se po něm chtělo, nemusel se o nic starat.

Když se mu celý měsíc na myčce dařilo, zůstalo mu po zdanění asi tisíc dolarů. Za svůj kumbálek plný švábů platil čtyři sta padesát měsíčně. Zcela jistě to bylo předražené, ale domácí věděl, že Johna jinde neubytují, takže ho bezostyšně odíral. Pronájem bytu by byl lacinější, ale John nedokázal dát dohromady tučnou kauci, natož různé poplatky a zálohy za vodu, plyn a elektřinu. Městská doprava také nepatřila k nejlevnějším. Mohl by si zařídit měsíční jízdenku na všechny autobusy a metro, ale ta stála zhruba dvaapadesát dolarů. John si nemohl dovolit vydat takovou sumu najednou, takže mu nezbylo než pokaždé vysolit dolar sedmdesát pět za jednu cestu, aby se dostal do práce a pak domů.

Strava, kterou většinou tvořily suché obiloviny, sendviče s banánem a arašídovým máslem a občas kousek ovoce, ho měsíčně přišla na sto dvacet dolarů. Musel si kupovat malá balení mléka, která mohl vypít najednou, a živit se trvanlivými potravinami. Chladicí box, který měl v pokoji, sloužil jenom jako ochrana před šváby. John si nemohl denně kupovat pytlík ledu, obzvlášť ne v létě, kdy by mu po cestě domů roztál.

Za výsadu, že na něho dohlíží kurátorka, platil státu dvě stě třicet dolarů měsíčně. Znásilnění a vražda nevycházely lacino, ale pokud by nezaplatil, musel by se vrátit rovnou do věznice.

První složenka, kterou každý měsíc uhradil, mu odčerpala peníze do státní pokladny.

Po všech platbách mu na týden zůstalo necelých sedmdesát pět dolarů na obstarání věcí denní potřeby. To ale musel mít dobrý týden. Někdy si vydělal mnohem méně. John se ze všech sil snažil šetřit. Někdy vynechal jídlo a pak se mu z nedostatku potravy motala hlava tak, že večer vlastně jenom vysíleně padl do postele. Jednou v zoufalství zašel do úvěrové kanceláře, jakých se zejména v chudších čtvrtích nacházely statisíce. Člověk si tam mohl půjčit a částku splatit z nejbližší výplaty. John se ale nakonec nedokázal přimět platit 480 procentní úrok za půjčku na jeden týden. I kdyby k tomu byl svolný, požadovali po něm bankovní účet, aby mu mohli peníze hned poslat. Jenomže Johnu Shelleyovi by účet nezaložila žádná banka na světě.

Zdravotní pojištění pro něho představovalo naprosto nedosažitelný sen. John neustále žil ve strachu z toho, že onemocní.

Po nešťastném telefonátu sestře John kráčel venku v dešti a zlostně se brodil loužemi.

Nejradši by si nafackoval za to, že Joyce vůbec volal. Měla dost starostí i bez něho. John si s ní ve skutečnosti jenom chtěl popovídat, chtěl vědět, jak se má. Telefonoval jí asi tak jednou do měsíce a sestra z toho byla pokaždé stejně nadšená jako dnes ráno.

Na zastávce před Johnem se skřípěním zastavil autobus městské dopravy. John se podíval na jeho číslo a nastoupil. Měl za sebou dobrý měsíc, takže místo odpočítávání drobných mohl jen mávnout předplacenou kartou před čtečkou. Přitom kývl na řidiče, jehož znal.

„Pěkně se nám ochladilo, co?“ řekl mu řidič.

„To teda jo,“ přitakal John s radostí, že s někým může jen tak prohodit slovo. Vzápětí si ale uvědomil, že si bude muset pořídit zimní bundu. Kolik asi může stát?

Autobus se s trhnutím rozjel a John se musel chytit za opěradlo jednoho sedadla, aby v uličce neupadl. Vozidlo bylo narvané k prasknutí a Johnovi se podařilo najít místo až vedle staré černošky, která měla na klíně otevřenou Bibli a celou dobu si v ní četla. Na nose jí seděly dioptrické brýle, přes které měla nasazené ještě sluneční, ačkoli bylo oblačno. Když se vedle ní posadil, ani nezvedla hlavu, ale John dobře věděl, že ho koutkem oka sleduje.

Lidé odjakživa podváděli kvůli penězům. Vězení přetékalo muži, kteří se domnívali, že objevili dokonalý způsob, jak přijít k pár dolarům. John věděl, že někteří z jeho kolegů u Gorilly kradou z aut různé účtenky a pak za ně v obchodech inkasují hotovost. Nejlépe to šlo ve velkých obchodních řetězcích. Stačilo vejít dovnitř a najít stejné číslo zboží, jako bylo na účtence, pak je podat pokladní s tím, že nevyhovuje, a vzít si vrácenou hotovost. Všichni říkali, že jsou to snadno vydělané peníze. Ray-Ray to pokaždé ještě zopakoval.

Na autobusovém nádraží přestoupil na jiný spoj. Po cestě minul zavřenou myčku, u níž pracoval. V duchu si sice říkal, že dělá úplnou hloupost, ale schválně jel delší trasou po Cheshire Bridge Road, protože věděl, že vede kolem prodejny alkoholu, před níž potkal Robin.

Celý týden na ni myslel a v duchu se ptal, co asi dělá.

Z nějakého důvodu si představoval, že původně žila jako on. Možná byla protěžovanou tatínkovou holčičkou jako Joyce. Johna by zajímalo, jaký je její mladší bratr, který se kdysi kamarádil s líbačem Stewiem. Volá mu Robin někdy, když se jí daří hodně špatně? Také s ní velice nerad mluví, jako Joyce s Johnem? Nedokázal si představit, jaké to asi je, když má člověk sestru, která šlape chodník. Osobně by měl sto chutí zabít každého chlapa, který by se na ni jenom podíval.

Autobus právě míjel obchod a John viděl, jak pod markýzou u výlohy postávají tři holky.

Jednou z nich byla uřvaná ženština, která se poprala s Ray-Rayem. Robin mezi nimi nezahlédl.

John se zabořil do opěradla a díval se z okna, za nímž se míhaly drahé restaurace. Autobus zastavil na rohu před kinem a John vstal, aby černoška vedle něho mohla vystoupit. Přečetl si názvy filmů na světelné tabuli nad vchodem, ale žádný z titulů mu nic neříkal. Do kina si zašel po první výplatě, a když se tehdy dostal k pokladnám, ceny lístků ho úplně omráčily. Deset dolarů! Nemohl uvěřit, že vstupenka na jeden film může být tak drahá. Ani odpolední představení mu nepřipadala levná.

Autobus na křižovatce zahnul vpravo a vjel do vilkové čtvrti. John se oknem díval, jak se menší domky postupně mění ve větší vily se stále hezčími zahradami. Projížděl přes Morningside, Virginia Highland, Poncey-Highland, skrz Little Five Points a kolem nových částí Barnes a Noble, Target, Best Buy. Když autobus sjel po Moreland Avenue, okolí se zase proměnilo zpátky k horšímu. Z ulice se stala špinavá cesta lemovaná prodejnami alkoholu, nárožními obchůdky s potravinami a obchody s náhradními díly automobilů. Vývěsky inzerovaly proplácení šeků za nízký poplatek a laciné pojištění. Jedna hrdě hlásala: „Jediný obchod ve městě, kde levně nakoupíte oblečení na váhu.“

Na autobusové zastávce čekali muži se špinavými tričky přehozenými přes nahá ramena.

Oblékli se až těsně předtím, než nastoupili do vozu. Vnitřek autobusu rázem zaplnil pach jejich zpocených těl, jak se postupně trousili dovnitř. Byli to černí stavební dělníci a jejich kolegové z Mexika a Asie. John se během okamžiku stal jedinou bílou osobou v autobuse.

Vystoupil v místě, kde ulice začínala zase vypadat docela hezky. Tato část Morelandu sousedila s Brownwoodem a Grant Parkem. Do oblasti se začínaly stěhovat slušné rodiny a pozvolna vytlačovaly nuzné obyvatele. Nově příchozí se starali o své domy, udržovali zahrady a vyžadovali lepší služby, slušnější restaurace a bezpečnější ulice než starousedlíci.

John se už před časem poučil, že střední třída se má dobře, protože očekává lepší zacházení.

Tihle lidé se nehodlali spokojit s něčím, co nemělo jimi požadovanou kvalitu, a znali svou cenu. Byli schopní nasednout do svých nablýskaných aut a odstěhovat se někam, kde si jich příslušně vážili. Chudí lidé naproti tomu byli zvyklí trpně přijímat, co jim kdo dá, a ještě za to být vděční.

Na chvíli přestalo pršet a mezi temnými mraky vykouklo slunce. Johnovi se nechtělo vracet přes Moreland, a tak vystoupil a vyrazil zkratkou přes lesnatý Brownwood Park. Tuto čtvrť si vyhledal v městské mapě, kterou objevil v knihovně, a těšilo ho, že ulice vypadají skoro přesně tak, jak si je představoval. Všude kolem se stavělo. Nad ranči z padesátých let se začínaly tyčit třípatrové domy. John uvažoval, kolik asi takové bydlo může stát. Jakou práci člověk potřebuje, aby si mohl koupit vlastní dům, vychovat v něm děti a možná jezdit dobrým ojetým autem?

Nedokázal si ani představit, kolik peněz by to stálo.

Vydal se po Taublib Street do East Atlanta Village a ke svému překvapení tam v místě, kde očekával opuštěné domy a autoopravny, objevil několik příjemných restaurací a útulnou kavárnu. Ještě tam bylo pár butiků, pekařství a chovatelské potřeby. Podíval se do výlohy a spatřil tlustou zrzavou kočku, jak se vyhřívá na pytli psího žrádla. Napadlo ho, že by bylo hezké pořídit si kočku, aby měl nějakou společnost. Šváb, kterého objevila paní Lamová, se jako mazlíček nedal počítat. Zvířátko ale představovalo luxus, se kterým musel John nějakou dobu počkat. Se svým příjmem byl rád, že se sám vůbec najedl.

Když došel na Metropolitan Avenue, zahnul vpravo, minul několik bloků a stanul před východoatlantskou pobočkou pošty. John se zadíval na mohutnou neosobní budovu, na jejíž zdi visela cedule se stejným směrovacím číslem, jaké bylo uvedené na úvěrovém hodnocení.

30316.

Kolem stálo plno aut. Přední i postranní parkoviště pošty jimi bylo tak nacpané, že některá přečuhovala do ulice, ačkoli všude byly značky, které to zakazovaly. Příjezdovou cestu k světle modrému viktoriánskému domu vedle pošty blokovala velká dodávka.

Ze zatažené oblohy se znovu spustil drobný déšť. John popošel o několik kroků, pak se otočil a vrátil. Sledoval lidi, kteří vcházeli a vycházeli z pošty, a přitom se ptal sám sebe, proč tam vlastně chodil.

Po třiceti minutách strávených přecházením po chodníku pochopil, že do budovy může volně vstoupit. Pošta v místě jeho bydliště byla ponurá a z nějakého nepochopitelného důvodu páchla škvařeným sádlem. Kupoval si tam poštovní poukázky na zaplacení nájmu a poplatku státu za kurátorku, protože budova stála pouhých deset minut od domu, kde si pronajímal pokoj. V okolí žilo hodně přistěhovalců, kteří na poštu někdy přicházeli s živou drůbeží a jinými malými domácími zvířaty, aby je poslali kdovíkam. Častokrát při čekání ve frontě slýchal kokrhání.

Východoatlantská pobočka byla dobře osvětlená, čistá a působila příjemně. Přímo naproti vstupním dveřím se nacházely řady poštovních schránek, navrchu malé a úplně vespod velké.

Po Johnově levici byla kancelář, v níž se dvě úřednice snažily co nejrychleji odbavit příchozí klienty. Z poštovní haly se táhla dlouhá fronta až ke dveřím. John z kapsy vytáhl prázdnou obálku a postavil se na konec zástupu, aby nevypadal podezřele. Fronta se pozvolna sunula kupředu a John se na schránky podíval, teprve když se dostal ke skleněným dveřím kanceláře.

Schránka s číslem 850 byla zhruba v úrovni očí. Na vedlejší schránce svítila oranžová nálepka s vybledlým nápisem, který se už nedal přečíst.

„Dojděte si pro správnou,“ zavolala jedna z úřednic za ženou, která se kolem Johna protáhla ven. John jí rychle s omluvným zamumláním ustoupil z cesty. Z vlasů mu kapala dešťová voda.

Když zvedl hlavu, uviděl, jak k poštovním schránkám kdosi přichází.

John zatajil dech a stiskl obálku. Ke schránce č. 850 přistoupila hubená černoška s mobilem u ucha a strčila do zámku klíček. Smála se do telefonu a povídala do něj něco nepěkného o někom ze své rodiny. Najednou klíček rychle vytáhla se slovy: „Á, do háje. Strčila jsem to do cizí schránky, holka moje.“

Zasunula klíček do správného zámku, který patřil schránce pod číslem 850, a přidržovala si telefon u ucha ramenem, aby mohla pokračovat v klábosení.

„Dovolíte?“ ozval se za Johnovými zády ženský hlas.

Fronta postoupila, ale on zůstával stát na místě. S úsměvem se omluvil: „Promiňte.

Zapomněl jsem si peněženku.“ Potom vystoupil z řady.

Jenom hloupě ztrácel čas. Nemělo smysl u schránky hlídkovat celý den. Šance, že se u ní ve stejnou dobu jako John objeví i ten, kdo zneužívá jeho jméno, byla mizivá. Proti tomu byla i sázka do loterie jistější.

Otevřel dveře a prázdnou obálku hodil do odpadkového koše. Nebe se znovu otevřelo a vycedilo na zem studenou sprchu. John se zachvěl zimou. Sto dolarů. Dobrý zimník bude stát minimálně stovku. Kde takové peníze sebere? Jak dlouho může trvat, než našetří na jeden mizerný kabát?

Celý shrbený stál na zastávce a proklínal sebe i počasí. Bude se muset poohlédnout po jiné práci. Třeba po něčem, kde bude schovaný uvnitř nějaké budovy, bude mít pevnou pracovní dobu a jeho práce nebude záviset na počasí. Místo, kde nikomu nebude vadit, že má záznam v rejstříku, ani to, že se v něm píše, že by ho měli nechat utratit jako vzteklého psa, aby neohrožoval okolní svět.

Johnův výběr pracovních míst byl velmi omezený a nebezpečný. Dobrá polovina jeho spoluvězňů se dostala zpátky za mříže, protože přepadla malý obchod nebo rodinné bistro.

Většina odsouzenců na smrt začala svou kariéru vykradením místního obchodu a končila tím, že v zoufalství nějakému chudákovi u kasy vpálili kulku do hlavy kvůli šedesáti dolarům, které měl v šuplíku. Než Johnovi pomohla paní Lamová k práci na myčce, byl už natolik zoufalý, že také začínal uvažovat o přepadení nějakého krámku. Teď už věděl, že na myčce nemůže zůstat, obzvlášť když přichází zima. Potřeboval se nějak dostat k penězům, a to pokud možno rychle.

Autobus přijel pozdě. Když řidič konečně zastavil, tvářil se hodně nakvašeně. John měl stejně mizernou náladu jako ostatní pasažéři. Vyčvachtal ve svých botách za třicet dolarů, které se v dešti skoro rozpustily, po schůdcích do autobusu, a zamířil dozadu. Tam ztěžka dopadl na sedadlo a na okamžik zadoufal, že oknem do autobusu sjede jeden z blesků křižujících nebe a uhodí přímo do jeho hlavy. Stane se z něho mrzák s poškozeným mozkem, uslintaná nemohoucí troska, která bude zabírat místo někde na jednotce intenzivní péče. Začínal chápat, proč se tolik mužských dostalo zase zpátky za mříže. Bylo mu pětatřicet a ještě nikdy neřídil auto, nebyl na opravdovském rande, vlastně nikdy nežil. „K čemu to vlastně je,“ dumal John a pochmurně zíral ven na chlapíka, který se snažil zavřít deštník a nasednout přitom do auta.

Zatímco se autobus rozjížděl, John vstal a nespouštěl oči z muže s deštníkem. Kolik uběhlo let od chvíle, kdy ho viděl naposledy? Nedovedl to najednou spočítat, ale věděl, že je to on.

John s pootevřenými ústy sledoval, jak muž nakonec svůj boj vzdal, mrštil deštníkem na asfalt parkoviště, skočil do auta a prudce zabouchl dveře.

Byl to on. Zcela určitě.

Existovala pravděpodobnost milion ku jedné, že John vyrazí na poštu ve správný den a ve správný čas.

Milion ku jedné, ale povedlo se mu to.

Našel falešného Johna Shelleye.

12. kapitola

John si už nevzpomínal, jak ho vlastně zatkli. Ne protože by byl v šoku, ale protože se nacházel ve stavu částečného bezvědomí. Toho rána se za ním zastavil Woody a přinesl mu nějaké valium. Dávka, kterou si John vzal, by porazila i vola.

Policajti zjevně vtrhli do jejich domu se zatykačem v kapse. Otec je dovedl nahoru do Johnova pokoje, kde ho našli v posteli bez známky života. John si vzpomínal, jak přišel k sobě.

Obličej mu úplně hořel v místě, kam mu otec uštědřil facku. Policisté ho vyvlekli z domu v poutech, která se mu zadírala do zápěstí. Na trávníku znovu ztratil vědomí.

Probudil se v nemocnici s povědomou chutí černého uhlí na jazyku. Novinkou bylo to, že když se pokusil zvednout ruku a otřít si jí obličej, cosi zachřestilo o rám postele. Zamlženýma očima se podíval na své zápěstí a zjistil, že ho k posteli kdosi připoutal.

U dveří seděl policista a četl si noviny. Zamračeně se Johna zeptal: „Tak už ses probral, co?“

„Jo,“ odpověděl John a v minutě znovu usnul.

Když opět přišel k sobě, v pokoji s ním byla matka. Vypadala strašně. Napadlo ho, jak dlouho asi spal, protože Emily vypadala tak, jako by uběhlo dvacet let od chvíle, kdy po schodech vylezl do svého pokoje, ztišil stereo a hodil do sebe hrst malých bílých pilulek, které mu dal bratranec.

„Jsi v pořádku, broučku?“ zeptala se a pohladila ho po předloktí.

Jazyk mu ztěžkl a zapadl mu v ústech až dozadu. Hrudník ho bolel, jako by ho do něj někdo praštil kladivem. Jak vůbec dokázal dýchat?

„Všechno se vysvětlí,“ ujišťovala ho matka. „Je to celé jeden velký omyl.“

Jenomže v tom se mýlila. Tedy alespoň podle policie. Zhruba za hodinu přišel státní zástupce s Paulem Finneyem v patách. Ten mu stál za zády a pohled, který na Johna upíral, jasně říkal, že by na něho nejradši skočil a na místě ho uškrtil. Policistovi, který zajišťoval místnost, jeho rozpoložení zjevně neuniklo, protože se držel v jeho blízkosti, aby neprovedl nějakou hloupost.

Státní zástupce Johnovi představil sebe a policistu: „Jsem Lyle Anders a tohle je komisař Harold Waller.“ Policista stojící vedle pana Finneye v ruce držel list papíru. Odkašlal si a zadíval se na text, který na něm měl natištěný, jako by studoval divadelní hru.

John pohlédl na matku, která se ho snažila uklidnit slovy: „Všechno je v pořádku, zlatíčko.“

„Jonathane Winstone Shelleyi,“ začal Waller. „Zatýkám vás za znásilnění a vraždu Mary Alice Finneyové.“

Johnovi najednou zalehly obě uši, jako by ležel pod vodou. Viděl, jak se Wallerova ústa pohybují, protože něco zjevně říká, ale John mu nerozuměl.

Lyle Anders se nakonec předklonil a luskl Johnovi před obličejem. „Chápeš, co se tu teď děje, mladej?“

„Nechápu,“ odpověděl mu John. „Já jsem ne…“

„Radši nic neříkej,“ umlčela ho matka a položila mu prsty na ústa. Emily Shelleyová, sponzorka rodičovských sdružení, vedoucí smečky, pekařka skautských sušenek a mistryně halloweenských převleků, se narovnala a oslovila tři muže před sebou: „Je to všechno?“

Tyčili se nad jeho malou matkou jako obři. Nejhrůzněji působil Paul Finney. Byl od přírody vysoký a rozložitý, ale vztek mu ještě dodával na velikosti.

Anders odvětil: „Musí vypovídat.“

„Kdepak,“ odporovala žena, v níž se někde skrývala jeho matka. „Vůbec ne.“

„Bylo by to jedině v jeho vlastním zájmu.“

„Můj syn si právě prošel hrozným martyriem,“ oponovala Emily. „Potřebuje si odpočinout.“

Anders se pokusil promluvit přímo s Johnem, a to přestože mu Emily zastoupila cestu.

„Potřebuješ se s tím nějak srovnat a povědět nám, co se stalo, chlapče. Určitě existuje nějaké vysvětlení, proč jsi…“

„Nemá vám co říct,“ přerušila ho Emily rozhodně. Takhle ji John slyšel mluvit jenom jednou, když se Joyce jako desetiletá pokusila vylézt po zábradlí do patra domu.

Emily se mužům jednomu po druhém zpříma zadívala do tváře a řekla: „Odejděte, prosím.“

Paul Finney chtěl skočit po Johnovi, ale policista mu v tom zabránil. „Ty zatracenej zmetku,“

vyhrkl tedy alespoň zuřivě. „Za tohle se budeš smažit v pekle.“

Pan Finney býval celostátním přeborníkem v zápase. Anders s Wallerem měli co dělat, aby ho udrželi v bezpečné vzdálenosti od Johna. Nakonec ho museli zvednout a vynést z místnosti.

Ještě než se za nimi úplně zavřely dveře, vykřikl: „Tohle mi zaplatíš, ty sráči!“

Když se Emily znovu obrátila k Johnovi, chvěl se jí spodní ret. John se z nějakého důvodu domníval, že ji rozčilila sprostá slova, která ze sebe vychrlil pan Finney.

Zeptal se jí: „Kde je táta?“ Byl zvyklý, že průšvihy řešil Richard. „Mami? Kde je?“

Viditelně se jí stáhlo hrdlo. Vzala ho za ruku. „Poslouchej,“ řekla naléhavě. „Každou chvíli se vrátí a odvedou tě do vězení. Máme jenom chviličku.“

„Mami…“

„Mlč,“ přikázala mu a sevřela mu ruku. „A poslouchej.“

Přikývl.

„Neříkej nic policii. Ani to, jak se jmenuješ. Neříkej jim, kde jsi večer byl, ani co jsi měl k večeři.“

„Mami…“

„Ticho, Jonathane,“ poručila mu a přitiskla mu ruku na ústa. „Ve vězení s nikým nemluv. Tam žádné přátele nenajdeš. Každý se tam stará jen sám o sebe a ty bys měl udělat totéž. Nesmíš nic říkat ani do telefonu, protože všechny hovory se nahrávají. Všude jsou práskači.“

„Práskači,“ pomyslel si John. Kde jen matka k takovému slovu přišla? Jak věděla ty věci o vězení? Vždyť se nedívala ani na Kojaka, protože jí připadal plný násilí.

„Chci, abys mi něco slíbil, Johne,“ naléhala na něho. „Slib mi, že s nikým nepromluvíš jediné slovo, dokud se neobjeví teta Lydie.“

Teta Lydie, Barryho manželka. Byla právnička.

„Tak co, Johne?“ pobídla ho matka. „Slibuješ? Ani slovo? Nemluv s nikým ani o počasí.

Rozumíš? Tohle je ta nejdůležitější věc, kterou jsem ti kdy přikázala, a musíš mě poslechnout. Vůbec s nikým nemluv. Slyšíš mě?“

Rozplakal se společně s ní. „Ano, maminko.“

Otevřely se dveře a znovu vstoupil Waller. Podíval se na vyděšenou matku a její dítě a John si všiml, že se zatvářil mírněji. Když pak oslovil Emily, jeho hlas zněl skoro laskavě: „Budete muset odejít, paní Shelleyová.“

Pevně stiskla synovu ruku. Podívala se na něho a z očí jí vytryskly slzy. Z nějakého důvodu čekal, že mu řekne, že ho má ráda, ale místo toho jen bezhlasně naznačila: „S nikým.“

Vůbec s nikým nemluv.

Anders nechal Emily odejít a pak sáhl do kapsy a vytáhl odtud klíčky od pout. Soucit se z jeho výrazu vytratil tak rychle, jak se v něm objevil.

Obrátil se k Johnovi se slovy: „Poslouchej, ty malej parchante. Teď vylezeš z tý postele, oblečeš se a dáš ruce za záda. Jestli se jenom pokusíš dělat problémy, skočím po tobě a rozmáčknu tě. Rozumíš mi, ty vražednickej hajzlíku?“

„Ano,“ přitakal John, který hrůzou sotva dýchal. „Ano, pane.“

13. kapitola

15. října 2005

Vězení Coastal State Prison se nacházelo nedaleko Savannah v Georgii, ve městě s názvem Garden City. Jména těch míst na papíře vypadala krásně a evokovala malebné přímořské městečko, jaké lze vidět na fotografiích z dovolené. Člověk, který to místo vybral pro státní nápravné zařízení, se nad svým taškářským kouskem musel dost dobře bavit.

Coastal bylo zařízení s nejvyšší ostrahou. Když do něj John nastoupil, fungovalo teprve několik let a rozšiřovalo kapacitu pro vysoce nebezpečné zločince. John mezi nimi strávil deset let ze svého trestu. V současnosti zařízení disponovalo sedmi ubikacemi s dvanácti celami pro dva vězně a čtyřiadvaceti celami pro čtyři. Mělo čtyřiačtyřicet samotek, třicet kárných a patnáct vazebních cel. V budově L žilo přes dvě stě mužů, v N dalších dvě stě a O a Q měly veliké nedělené místnosti s palandami připomínající kasárny. Ve věznici pobývalo dohromady asi šestnáct set mužů.

Johna nikdy nenapadlo, že by se někdy mohl do vězení dobrovolně vrátit. Vzal si ale v práci volno, v šest hodin ráno nasedl do dálkového autobusu a vydal se tam. Jízdenka ho stála zbytek peněz, které si šetřil na televizi, ale celkem mu to nevadilo. Opřel si hlavu o okno autobusu a pokoušel se usnout, ale nedařilo se mu to, protože se mu neustále vracely vzpomínky na jeho první cestu na pobřeží s pouty na rukou a okovy na nohou. Nesměl se tam vrátit natrvalo. Nemohl zemřít ve vězení.

Vzal si s sebou Tess z D’Urbevillů a během pětihodinové cesty se snažil zabrat do čtení.

Musel se neustále vracet, protože s každou ujetou mílí mu mysl zabloudila do minulosti. Jak jen matka dokázala tu cestu urazit každé dva týdny bez ohledu na počasí? Nebylo divu, že pokaždé, když přijela, vypadala vyčerpaně. Že se tvářila poraženě, když ho směla poprvé navštívit. Jezdila za ním dvacet let a za celou tu dobu vynechala jen tři návštěvy.

Autobus zastavil před vězením ve chvíli, kdy Tess v knize přiznala Angelovi, že má aristokratický původ. John zastrčil jízdenku do knihy jako záložku a pak čtivo strčil do igelitové tašky ze supermarketu, kterou si vzal s sebou.

Když Johna během kontroly návštěv prohledávali a vyslýchali, propadal se hanbou. Ani ne tak proto, že by byl pobouřen, ale protože konečně na vlastní kůži zažil, čím si musela matka projít pokaždé, když za ním přijela. Prohledávali mu tašku, otevřeli karton cigaret, který s sebou přinesl, a probírali mu knížku skoro stránku po stránce. John mezitím v duchu počítal. Navštívila ho víc než pětsetkrát. Jak to jen Emily vydržela? Jak jen mohl matku takhle ponížit? Nebylo divu, že Joyce tolik zuřila. John se nikdy nenáviděl víc než v tomto okamžiku.

Posadil se na umělohmotnou židli a čekal, až ho zavolají. Začal nervózně podupávat jednou nohou, zatímco všichni ostatní v místnosti vypadali naprosto klidně. Většinu z nich tvořily ženy s dětmi, které přišly navštívit tatínka. Jedno dítě blízko Johna drželo v ruce obrázek letadla, který nakreslilo. Jakási dívenka plakala, protože jí nedovolili vzít si s sebou dovnitř medvídka.

Na rentgenu se ukázalo cosi podezřelého a její matka nechtěla nechat ostrahu podívat se dovnitř.

„Shelley?“ zvolala žena v uniformě. Nikdo z ostrahy Johna nepoznal, ale vzhledem k počtu vězňů a návštěv, které každý týden přijímali, to nebylo nijak překvapivé.

„Shelley?“ vykřikla žena znovu Johnovo příjmení.

John vstal a přitiskl si igelitovou tašku na prsa.

„Stůl číslo tři,“ řekla mu a pokývla na znamení, že má vejít.

Potřetí položil tašku na pás rentgenu a prošel detektorem kovu do návštěvní místnosti. Na konci pásu se zarazil a zíral do místnosti ve snaze vidět ji matčinýma očima. Veliká hala byla posetá kovovými stolky s nohama připevněnýma k podlaze. U každého z jedné strany seděl vězeň a z druhé jeho manželka, přítelkyně nebo prostitutka, které za návštěvu zaplatil. Kolem pobíhaly rozesmáté, výskající děti. Kolem zdí stáli v malých rozestupech bachaři. Všude byly kamery, jejichž čočky se pomalu otáčely z jedné strany na druhou.

U stolku číslo tři vzadu seděl Ben Carver. Na sobě měl jako obvykle bílou košili, bílé kalhoty a ponožky. K tomu ladící kožené pantofle, které mu poslala matka. Mimo celu je nosil jen výjimečně, protože si je nechtěl umazat.

Ve vězení každý přijal určitou roli, která mu pomáhala přežít. Gangsteři se chovali drsněji než venku, běloši krutěji, homosexuálové ze sebe dělali naprosté zženštilce a šílenci byli úplně vyšinutí. Ben patřil do poslední skupiny a podařilo se mu svou roli dotáhnout k naprosté dokonalosti. Ne že by se John domníval, že se musel nějak příliš snažit. Než Bena chytila specializovaná georgijská jednotka, zavraždil v okolí Atlanty šest mužů. Jeho specialitkou bylo uřezávání pravé prsní bradavky na památku. Ben osmnáct let pracoval na hlavní poště v Atlantě jako třídič dopisů. Když ho tam zatýkali, jeden z policistů trochu překročil svou pravomoc a srazil ho k zemi. Benovi přitom z úst vypadl kus tkáně, který cucal jako bonbonek.

Později v něm identifikovali pravou bradavku jeho poslední oběti.

Tato nechutná podrobnost společně s Benovým příznačným příjmením (Carver je člověk, který na jatkách porcuje maso, pozn. překl.) v novinách způsobila náležitý poprask. Ben se na rozdíl od Johna dostal až do celostátních zpráv a dokonce dostal přezdívku Atlantský řezník.

Nijak zvlášť ho to netěšilo, ale zároveň ho rozčílilo, když ho z prvních stránek novin po několika týdnech vytlačil Wayne Williams, který v Atlantě vraždil děti.

„Chlapče zlatá,“ řekl Ben, když si Johna zevrubně prohlédl, a roztáhl tenké rty do úsměvu.

Měl je vlhké a veprostřed bylo vidět černou skvrnu od cigarety. Zuby měl poznamenané úplně stejně, uprostřed horní řady vepředu se mu skvělo nikotinové znamínko. Jedna z prvních věcí, kterou o sobě Johnovi řekl, bylo to, že asi trochu trpí orální fixací. „Radši budu cumlat cigára než tvojí pravou bradavku, hochu zlatej,“ říkával. John si rázem přestal stěžovat, že jeho spoluvězeň kouří.

„Tak co mi neseš?“ prohodil Ben.

John zůstával stát. Nebyl si jistý, jestli se chce posadit. Pochválil Bena: „Vypadáš dobře.“

„No, to je přece jasný.“ Předstíral, že si uhlazuje vlasy, které ve skutečnosti skoro neměl, a přitom zamrkal na někoho za Johnovými zády.

Ben seděl v ochranné vazbě, ale v jeho křídle budovy neexistovala návštěvní místnost, takže když ho náhodou někdo přišel navštívit, musel mezi ostatní vězně. Všichni zločinci z třetí nápravné skupiny pro duševně choré byli během návštěvních hodin v ohrožení života. Ben musel doufat, že ostatní vězně dovedou dostatečně zaměstnat jejich děvky nebo budou natolik ctít své manželky a přítelkyně, že nevytáhnou kudly a nerozpářou mu břicho.

„Potřeboval jsem tě vidět,“ řekl mu John.

Ben zamlaskal a John se snažil nemyslet na to, co by teď měl v ústech, kdyby ho policie včas nechytila.

„Copak jsem ti neříkal, aby ses do týhle příšerný díry nikdy nevracel?“

„Rád tě vidím,“ pravil John po pravdě. Od chvíle, kdy odsud vypadl, nepotkal jedinou spřízněnou duši.

„Dobře,“ mlaskl znovu Ben. „Tak cos mi přinesl?“

John z tašky vytáhl karton Camelek bez filtru.

„Tos ale neměl,“ vyhrkl Ben a přitiskl si balíček na prsa. „Božíčku, tak se konečně posaď, prosím tě. Víš, že nemám rád, když nade mnou někdo postává, i když mám fakt báječnej výhled na tvůj pytlík.“

John se posadil, celý rozpačitý nad Benovými výrazy. Zapomněl už, jak s ním Ben mluvíval, jak v člověku dokázal navodit pocit naprosté zvrhlosti, i když se ho jenom ptal, kolik je hodin.

John si musel připomenout, že to patří k Benově roli, že se tak snaží přežít den, aniž by si podřezal hrdlo.

Ben mu spiklenecky prozradil: „Dneska bude v televizi zase Oprah provozovat svý oblíbený aktivity.“

Oprah. Jediný program, na kterém se dokázali všichni shodnout.

„Určitě to bude stát za to,“ prohlásil John. Nic víc nedodal, protože kolem prošel hlídač, chvíli postál nedaleko jejich stolu a pak teprve pokračoval dál.

„Takže. Ty víš, že nedokážu dlouho vydržet bez cigárka. Co si přeješ?“ zeptal se Ben.

John se k němu naklonil a přitiskl dlaně na desku stolu, aby hlídač viděl, že se nijak nepokouší porušit návštěvní řád. „Mám problém.“

„To mi došlo.“

Hlídač odkráčel a John překonal nutkání podívat se přes rameno. Ben sledoval situaci za jeho zády, stejně jako John očima hlídal každého za Benem.

„Nesmíme zapomenout, že tady mají i stěny uši, poklade,“ řekl Ben.

Nebo spíš stoly. John netušil, kolik je pravdy na tom, co se po celém vězení povídá, totiž že návštěvní místnost je posetá štěnicemi. Některé jsou prý připevněné pod stoly, jiné v zářivkách na stropě. Všude visely dobře viditelné kamery, které se neustále otáčely ze strany na stranu, snímaly a přibližovaly podezřelé návštěvy. V tomhle místě se nedalo věřit ani zpovědníkovi.

John Benovi tiše pověděl o televizi, úvěrovém hodnocení a poště. Prozradil mu, že viděl muže s deštníkem, ale pro jistotu nevyslovil jeho jméno. Co kdyby na povídačkách o štěnicích přece jen bylo něco pravdy.

Když dovyprávěl, Ben jenom hlesl: „Aha.“

John se trochu odklonil od stolu a zeptal se: „Co mám dělat?“

Ben stiskl rty a položil si prst na místo, kde na nich měl vypálenou černou skvrnu. „To není nijak jednoduchá otázka, zlatíčko.“

„Kvůli něčemu mě zneužívá,“ řekl John, protože si nebyl jistý. „Nebo ne?“

„To se ví, že ano,“ přitakal Ben. „Pro takový jednání žádnej jinej důvod neexistuje. Vůbec žádnej.“

„Udělal si ze mne falešnou totožnost.“

„Snaží se tě dostat za katr, miláčku.“

John zavrtěl hlavou a znovu se k Benovi naklonil. „Nedává to smysl. Začal s tím před šesti lety. V té době jsem byl tady. Mám dokonalé alibi.“

„Máš naprostou pravdu,“ souhlasil Ben a znovu si poťukal prstem o ret. „Ví, že tě pustili?“

John pokrčil rameny. „Mohl si to zjistit.“

„Ale ví to?“ opakoval Ben. „Abych se přiznal, brouku, samotnýho mě překvapilo, jak dobře sis vedl před porotou. Mluvil jsi, jako když másla ukrajuje.“

John přikývl. Tehdy překvapil i sám sebe.

„Budeme trochu spekulovat,“ navrhl Ben. „Co když se ten tvůj přítel domníval, že tady v našem rozkošným Fekálním paláci shniješ?“

„Hm.“

„A co když k svýmu velkýmu překvapení zjistil, že náš drahoušek se dostal ven?“

„A?“

„A tvůj návrat na svobodu ho vyděsil?“ Ben se naklonil blíž. „Na sto procent v něčem jede.“

„To jo,“ přikývl John.

„A bojí se, abys mu ten jeho vedlejšáček nezhatil, že?“

„Přesně tak.“

„Takže, co udělá?“

Oba zmlkli a snažili se situaci domyslet dál.

„Já nevím,“ přiznal John zahanbeně. „Potřebuju ho najít.“

„Vyzkoušel jsi už všechny možný cesty?“

„Jistě.“ Prošel telefonní seznam, ale ten člověk v něm nebyl. Dokonce se pokusil něco najít s pomocí počítače v knihovně. Cítil se tehdy jako úplný pitomec, který musí postupovat podle psaných pokynů, aby něco vyhledal na Internetu. Nic nezjistil.

„Musím vypátrat, co tím sleduje,“ řekl nakonec.

Ben přejel prsty po kartonu cigaret a začal z něj oždibovat kousky papíru. John věděl, že čas návštěvy se rychle krátí. „Mohl bych samozřejmě využít svých kontaktů z minulosti a sehnat ti jeho adresu.“

„Tobě zůstali nějací známí?“ zeptal se John. Udivovalo ho, že Ben to přiznává v místě, kde ho někdo může slyšet. Když ho soudili, objevily se „dobře informované zdroje“, podle nichž Ben v práci využíval předplacenou firemní poštu k rozesílání svých úlovků dalším fetišistům.

Ben roztáhl ústa do širokého úsměvu. „Dobří přátelé do nepohody… Ale musíš mi poskytnout potřebný informace.“

Jméno. Ben potřeboval znát mužovo jméno. John se rozhlédl, otevřel ústa, ale…

„Pšššt,“ zasyčel varovně Ben.

Kolem prošel bachař a postavil se přímo naproti jejich stolu. Oba muži znovu ztichli. John se zadíval na své ruce a v duchu se sám sebe ptal, jestli vůbec mělo smysl sem chodit. S kým jiným ale mohl svůj problém probrat? Nemohl do toho přece namočit Joyce. A kromě ní znal jenom trestance a šlapky.

Bachař odkráčel a Ben se zašklebil. Johnovi v mnoha ohledech nahrazoval otce. Jak jen to bylo možné? Jak se mohl někdo tak zkažený, bez jediného kladného povahového rysu, stát jeho přítelem?

Jediným možným vysvětlením bylo to, že Ben se domníval, že jsou stejného ražení.

„Něco ti povím,“ řekl Ben. „Mám auto.“

„Cože?“

„Je zaparkovaný u mý mámy doma. Dneska jí zavolám a řeknu jí, že si ho přijde půjčit jeden kamarád.“

Ben byl v tomto směru chytřejší. John postupoval vpřed bez promyšlené strategie. Co když se mu přece jen podaří zjistit adresu toho chlapa? Veřejnou dopravou ho bude pronásledovat dost těžko.

Nahlas se zeptal: „Funguje?“

„Matka s ním jezdívala v neděli do kostela, ale teď ji vozí její přítel pan Propson,“ odpověděl Ben. „Jmenuje se Beulah Carverová. Řekl bych, že v seznamu bude jediná. Dá ti klíče od auta, ale neříkej jí, odkud se známe.“

„Vždyť skoro třicet let sedíš. Myslíš, že jí to nedojde?“

„Tři roky jsem u ní v ledničce schovával mužský bradavky a tvrdil jsem jí, že to jsou bylinný tablety proti plešatění, a ona tomu věřila. Takže co myslíš?“

John uznal, že Ben má pravdu.

„Fajn.“ Ben střelil očima někam za Johna, na chvíli přestal šaškovat a rychle prohodil: „Musíš ho sledovat. Jeď za ním a zjisti, co dělá a kam chodí. Nic se neděje náhodně. Vůbec nic.“

Kolem prošel další bachař a Ben vstal. „Teď jdi, drahoušku. Dík za skvělej dáreček.“ Přitom poklepal na karton cigaret.

John také vstal a řekl: „Bene…“

„Tak jdi,“ pobídl ho Ben a pevně ho objal.

Bachaři se seběhli, protože tělesný kontakt byl přísně zakázaný. Ben ale Johna nepouštěl a vlhkými rty se otřel o jeho tvář těsně pod uchem. Když je od sebe odtrhli, smál se jako blázen.

Zachoval si však dostatek duchapřítomnosti, aby cigarety nepustil z ruky.

„Papa, cukroušku!“ volal na Johna, když ho táhli ke dveřím.

John mu zamával. Počkal, dokud mu Ben nezmizí z dohledu, a pak si jeho sliny otřel z tváře.

Asi po pěti letech strávených ve vězení se John jednou zeptal Bena, proč po něm nikdy nevyjel a ani se o nic nepokusil. John byl tehdy už větší. Zbytek jeho těla dorostl jeho ruce a nohy, přesně jak prorokovala jeho matka. Vypracoval si svaly zdviháním činek a na těle mu narostly chlupy jako medvědovi.

Ben pokrčil rameny a odpověděl: „Co je v domě, není pro mě.“

„Nevymlouvej se,“ nenechal se John odbýt. „Pověz mi to. Chci to vědět.“

Ben si tehdy lámal hlavu nad křížovkou a Johnovo naléhání ho nejdřív rozčilovalo. Když ale viděl, že jeho mladý spoluvězeň svou otázku myslí vážně, odložil luštění.

„Není to dobrodružný,“ řekl Ben nakonec. „Mám rád hru na svádění, chlapče. Jsem herec a ty…“ Lascivně se usmál. „A ty jsi jenom takovej bulík.“

Tentokrát ale bulík zabodoval. Během několika vteřin, kdy se jeden druhému zblízka dívali do tváře, John stihl Benovi říct všechno, co bylo třeba.

14. kapitola

Když se porota vrátila s verdiktem, odvezli Johna zpátky do okresního vězení. Nechali mu pouta na rukou, ale odebrali mu pásek a tkaničky z bot, aby neprovedl nějakou hloupost.

Vůbec se nemuseli obtěžovat. Byl tak omámený, že se nedokázal ani pohnout, natož přemýšlet o tom, jak se ve své miniaturní cele zabít.

Dvaadvacet let života. Než dostane nárok na podmínečné propuštění, bude mu třicet. Bude z něho stařec.

„Dopadlo to ještě dobře,“ ujišťovala ho matka se slzami v očích. Po jeho zatčení toho moc nenaplakala, ale teď už se nedokázala ovládat. „Pořád je to ještě dobré, miláčku.“

Říkala to, protože se vyhnul trestu smrti. Ve všech novinách právě psali o čtrnáctiletém výrostkovi, který baseballovou pálkou ubil stejně starého chlapce k smrti. Nedávno byl osmadvacetiletý Texasan popraven za zločin, který spáchal jako sedmnáctiletý. Mladiství násilníci přestávali být výjimečným úkazem. Místo vyhlídky na budoucnost za mřížemi mohl John docela dobře být na cestě do cely smrti.

„Odvoláme se,“ řekla mu matka. „Nepotrvá to dlouho. Podáme odvolání.“

Teta Lydie, která stála za jejími zády, se zatvářila skepticky. Později se John dozvěděl, že s výjimkou jediného porotce, který měl tři syny a jednoho dokonce stejně starého, jako byl John, všichni hlasovali pro trest smrti. Ostatním stačil jediný pohled na Johna, pak na zvětšeniny zohaveného těla Mary Alice, a také ho chtěli sprovodit ze světa.

John si v cele předběžného zadržení neustále procházel vším, co o něm kdo řekl během soudu. Státní psycholog, který si s ním povídal před několika měsíci, se zdál docela milý, ale před celou soudní síní ho pak prohlásil za patologicky lživého psychopata a chladnokrevného zabijáka bez výčitek svědomí. Potom přišli na řadu Johnovi spolužáci, kteří před porotou vykládali, jaká byla Mary Alice hodná holka a jak příšerně se John Shelley vždycky choval.

Ředitel Binder, trenér McCollough… Všichni z něho dělali druhého Charlese Mansona.

O kom to ale mluvili? John toho člověka neznal. Polovina z nich s ním za poslední tři roky sotva promluvila, ale teď se všichni tvářili, že o něm vědí úplně všechno. Přestali se s ním bavit už během přechodu z prvního stupně na druhý a ti nejpopulárnější se na něho vykašlali úplně.

Kdyby mu nešel sport, odsoudili by ho do role trapného outsidera, který absolutně nikoho nezajímá. Když ho vyhodili z fotbalového mužstva, nikdo z nich se na něho na chodbě ani nepodíval. Teď o něm tihle „kamarádi“ vykládali, jaká je… zrůda.

John zíral na podlahu cely a očima sledoval trhliny v betonu, jako by se z nich pokoušel vyčíst svou budoucnost. Když zvedl hlavu, na druhé straně mříže stál Paul Finney.

Usmíval se.

„Pěkně si to tady užij, ty parchante,“ řekl Johnovi. „Teď už to budeš mít jenom horší.“

John neodpovídal. Co by také měl říkat?

Pan Finney se oběma rukama přitáhl k mřížím, aby byl Johnovi blíž. „Jen si vzpomeň na to, cos jí udělal,“ zašeptal. „Mysli na to, až se ohneš ve sprše.“

John jeho slova nechápal. Bylo mu teprve šestnáct. I kdyby mu to pan Finney do nejmenších podrobností vysvětlil, nejspíš by jen nevěřícně zakroutil hlavou a oponoval by, že něco takového není možné.

Jenomže v tom se krutě mýlil.

Večer ho nechali v okresním vězení. Kolem jeho cely každou půlhodinu prošel bachař, který hlídal, aby se nepokusil uplést z přikrývek smyčku na oběšení. Státní vězení Coastal se nacházelo na pobřeží Atlantiku. Bylo stovky mil vzdálené od Atlanty, ve městě, o němž John v životě neslyšel. Ve vězení měli velice tvrdý návštěvní řád. Matka za ním směla přijet, teprve když si odseděl první měsíc. Tvrdili, že je to kvůli aklimatizaci. Vězeň si měl nejprve zvyknout na nové prostředí, návštěvu si zasloužit a řádně si jí vážit. John byl od rodiny odloučený nejdéle jeden týden na táboře v Gatlinburgu v Tennessee.

Probudili ho za rozbřesku, aby se při převozu vyhnuli dopravní zácpě. John se doploužil do vězeňského autobusu s okovy na nohou a s rukama spoutanýma před sebou. Na mužská pouta měl příliš útlá zápěstí, takže si museli vypůjčit menší pár v ženské věznici. Vždycky byl hubený jako vyžle, a teď kvůli psychickému strádání zhubl ještě víc. Během soudního procesu shodil skoro patnáct kilo a pod plandavou oranžovou vězeňskou uniformou, kterou měl na sobě, se mu výrazně rýsovala žebra.

V autobuse seděli jiní muži, kteří na Johna začali hvízdat a pokřikovat, když přistoupil. Usmál se na ně, protože si myslel, že je to nějaký uvítací rituál.

„Musíš být silný,“ řekla mu matka, než nastoupil. Zase mluvila drsně jako v kriminálním seriálu. „Nedovol jim, aby se k tobě dostali a nikomu z nich nedůvěřuj.“

Jeden z bachařů několikrát udeřil obuškem do mříží oddělujících kabinu řidiče od vězňů. Pak ukázal na sedadlo přímo za řidičem a nařídil Johnovi: „Sednout.“

Autobus neměl klimatizaci a hrozně drncal a nadskakoval. Johnovy okovy celou cestu nahlas chřestily. V duchu sám se sebou hrál hry, jakým se oddávali s Joyce během cest na rodinné dovolené na Floridě. Kolik venkovských poznávacích značek zaregistroval? Kolik krav stálo na jedné straně silnice? A kolik na druhé?

Než dorazili na okraj Savannah, měl tak plný močový měchýř, že slzel bolestí. Instinktivně věděl, že autobus nebude nikde stavět kvůli čurání a tiskl nohy pevně k sobě. Nepovolil, dokud neprojeli všemi třemi branami vězení.

Když se pak postavil, ucítil řezavou bolest v podbřišku a byl vděčný, že má kolem kotníků okovy, protože tak mohl držet nohy u sebe a nevypadalo to divně. Bachař šel do budovy vězení jako první, za ním John a pak ostatní vězni. Jeden z nich Johnovi neustále šlapal na paty a chlapec kráčel rychleji, zoufalý bolestí v močovém měchýři.

Dovedli je do velké místnosti s řadou pisoárů. Každému z mužů pomalu sundali pouta a okovy z nohou. John se cítil trapně a čekal, až někdo začne močit jako první. Když pak sáhl k poklopci, cítil, jak na něho všichni upírají zraky. Protože vězeňské úbory se šily na dospělé muže, John měl rozkrok až někde u kolen. Zpočátku byl tak nervózní, že ze sebe nic nedostal, ale po nějaké době se mu podařilo vytlačit z močových cest tenký čůrek.

„Hmm. Jako vídeňskej páreček,“ ozval se muž vedle něho. Upíral oči přímo na Johnův penis.

Když k němu John zvedl zrak, spoluvězeň se na něho usmál řadou křivých zubů. „Stačí se kouknout a hned na něj mám chuť,“ dodal.

„Drž hubu!“ okřikl ho jeden z bachařů. Na uniformě měl připevněnou visačku s příjmením „Everett“ a oběma rukama svíral obušek, jako by se snažil zabránit potyčce. „Všichni svléknout a postavit na černou čáru.“

John zrudl v obličeji. Kvůli nízkému věku seděl během soudu na samotce. Každou chvíli ho prohledávali, ale ne takovýmhle způsobem. Nikdy v životě nestál nahý před očima cizích lidí.

Začal si roztřesenými prsty rozepínat kombinézu a přitom se snažil nevnímat rozkroky ostatních mužů, ačkoli na ně dobře viděl. Připadali mu obrovští. Byli to dospělí muži a všude měli ochlupení. Johnovi začalo růst pozdě. Obličej si holil zhruba jednou týdně, a to spíš proto, že v sobě chtěl vidět chlapa, než z nutnosti. Vedle ostatních vězňů vypadal jako dívenka. Jako vyděšená holčička.

Everett jim začal přednášet o kázeňském řádu a jasně říkal, co smějí a co ne. Zatímco mluvil, přišel další bachař s baterkou, nařídil všem, aby se předklonili a rozevřeli si půlky, aby je mohl zkontrolovat. Další si navlékl rukavice a každému z vězňů prohmatal ústa, jestli v nich nemá nějaký kontraband nebo zbraň. Poslední ze skupiny vzal hadici, každého muže opláchl a posypal mu tělo odvšivovacím práškem.

Všichni muži nafasovali bílé kalhoty a triko. John dostal nejmenší tričko, jaké měli, ale kalhoty na něm visely jako obrovský pytel. Při chůzi si je musel jednou rukou držet v pase, zatímco v druhé se snažil udržet polštář, přikrývky a základní toaletní potřeby, které mu dali.

Upíral oči před sebe a tápal vpřed jako slepec. Snažil se nepozvracet.

„Shelleyi,“ řekl Everett a obuškem otevřel jedny dveře. „Tady.“

John vstoupil do cely. Uvnitř to páchlo močí a výkaly z nerezového záchodu v rohu. Na stěně viselo umyvadlo, které kdysi bývalo bílé, ale teď mělo špinavě šedou barvu od zažrané špíny a rzi. Vlevo stál stůl a na druhé straně byla palanda. Cela byla tak malá, že když si člověk stoupl doprostřed a rozpřáhl ruce, dotýkal se obou stěn. Na horní palandě ležel asi pětadvacetiletý chlapík, který se s úsměvem otočil k Johnovi a řekl: „Ležíš dole.“

Z chodby se ozývalo lascivní hvízdání, ale Everett vykročil dál a pokračoval v přidělování cel nově příchozím vězňům.

„Zebra,“ řekl Johnův spolubydlící. John se dovtípil, že se tak asi jmenuje.

„John.“

„Kolik je ti let?“

„Šestnáct.“

Zebra se usmál. Zuby měl černobíle pruhované jako zebra. „Líbí se ti to?“ ukázal si na ústa.

„Jestli chceš, můžem ti ty tvý taky takhle vylepšit.“

John odmítavě zavrtěl hlavou. „Máma by mě přerazila.“

Zebra se zasmál. Jeho hlas se hrozivě odrážel od betonových stěn. „Tak pojď a ustel si, Johnny. Líbí se ti, když ti tak lidi říkaj?“ zeptal se. „Říká ti tak mamka?“

„Ani ne,“ odpověděl John. Naposledy ho tak oslovila, když byl ještě maličký.

„Tady se budeš mít dobře, Johnny,“ zavrkal Zebra, natáhl ruku a třepl ho do vlasů s takovou silou, že John radši uhnul.

Zebra se přidušeně zachichotal a řekl: „Já se o tebe postarám, chlapče.“

Své slovo dodržel se vším všudy.

Zebra byl přesný jako hodinky. Jakmile večer ve věznici zhasli, skočil na spodní palandu, přitiskl Johnovi obličej do polštáře a znásilnil ho tak, že když se druhý den posadil na záchod, tekla mu z konečníku krev. Pláč Johnovi nijak nepomohl. Když křičel, Zebra ještě přitlačil.

Koncem prvního týdne ve vězení se chlapec sotva držel na nohou.

Zebra byl dravec. Vědělo to celé vězení od správce věznice přes bachaře po uklízeče. První týden si Johna nechával jen pro sebe a pak ho začal prodávat ostatním za cigarety a kontraband. Za tři týdny John ležel ve vězeňské nemocnici s úplně roztrhaným zadkem a očima opuchlýma od pláče tak, že sotva viděl.

Tehdy Richard Shelley uskutečnil první ze svých dvou návštěv syna ve věznici.

Do nemocnice ho dovedl Everett, kterého John ode dne, kdy nastoupil výkon trestu, neviděl.

„Tady je,“ řekl Everett Richardovi a ustoupil ke zdi, aby mu udělal trochu místa. „Máte deset minut.“

Richard stál u nohou Johnovy postele. Dlouho na něho jenom mlčky hleděl.

John na otce také upřeně koukal. Pociťoval přitom úlevu a zahanbení zároveň. Toužil se k tátovi natáhnout, obejmout ho a povědět mu, že ho má rád a lituje všeho, co provedl. Že má Richard pravdu, když tvrdí, že jeho syn je budižkničemu. Nezasloužil si nic z toho, co mu táta nabízel, ale chtěl to, tak strašně to potřeboval, až se mu svíralo srdce.

Richard musel vynaložit dost úsilí, aby se ho zeptal: „Máš bolesti?“

John se zmohl na pouhé přikývnutí.

„Tak to je dobře,“ prohlásil otec se zadostiučiněním. „Teď alespoň víš, jak se cítila Mary Alice.“

15. kapitola

25. října 2005

John na svou první noc ve vězení nechtěl vzpomínat, ale neustále se mu s děsivou živostí vracela. Stačilo, aby mu v práci někdo prošel za zády, a hned sebou prudce trhl. Když z ulice zaslechl nějaký hlasitý zvuk, okamžitě se mu prudce rozbušilo srdce. Pak se sehnul, aby z kbelíku vytáhl mycí houbu nebo naleštil kola drahého auta, a krev mu bušila až ve spáncích.

Potom, co John prošel snad všemi vězeňskými postelemi, strávil celý měsíc v nemocnici a učil se znovu vyměšovat. Když ho propustili z ošetření, zjistil, že ho přemístili do ostře hlídaného oddělení, kde seděli pachatelé sexuálně motivovaných násilných činů nejtěžšího kalibru. Možná si mysleli, že Ben Carver si s ním pohraje, dokončí, co Zebra začal, a od Johna bude pokoj. Starší spoluvězeň se ale na vychrtlého šestnáctiletého chlapce jen znechuceně podíval a s nepokrytým zklamáním prohlásil: „Dali mi brunetu! A já výslovně říkal, že chci blondýnu.“

John netušil, kdo ho do cely se zvýšenou ostrahou nechal přemístit, ale byl tomu člověku nesmírně vděčný. Někdy si říkal, že to asi byla Everettova práce, ale jindy si v posteli v noci představoval, že to zařídil jeho otec, že ho zachránil táta. V jeho představách se Richard vřítil do správcovy kanceláře, napsal senátorovi za jejich stát a požadoval, aby se s jeho synem zacházelo spravedlivě.

John se nad svými naivními dětskými sny zasmál a zastrčil zaměstnaneckou kartu do čtečky.

Musel chvilku počkat, až hlasitě zapípá na znamení, že pro ten den si práci na myčce odbyl. Už několik týdnů za sebou přetrvávalo hezké počasí, které vylákalo ven sváteční řidiče, kteří si nechávali mýt auta. John se díky tomu stihl zastavit za Benovou matkou pro auto teprve až předešlého dne odpoledne. Řidičák si dělal hrozně dávno, v době, kdy zemřela Mary Alice, a teď se při představě, že usedne za volant, celý zpotil. Kdyby ho chytili, Martha Lamová by ho bez řečí strčila zpátky za mříže. Když si ale auto nevypůjčí, možná se tam stejně vrátí.

Benova stárnoucí matka s ním po telefonu mluvila přátelsky a bez rozpaků. „Jsem moc ráda, že si můžu popovídat s Benovým kamarádem,“ prohlásila. Když se jí John zeptal, jestli má auto zaplacenou pojistku, ujistila ho, že samozřejmě ano. Kromě toho mu objasnila, že v neděli s tím svým panem Propsonem pojede do Warm Springs na jakýsi církevní dýchánek, takže vůz bude Johnovi plně k dispozici. Nicméně bude ráda, když ho vrátí s plnou nádrží. John souhlasil, ale paní Carverová ho přesto zdržela dalších patnáct minut, protože mu potřebovala povyprávět o svém ischiasu. Johnovi všichni prarodiče zemřeli, když seděl ve vězení. Ani jeden z nich se neobtěžoval zajet za ním na návštěvu. Pozorně naslouchal nářkům Benovy matky a přitakával jí, dokud k němu nepřišel pedofil, který bydlel přes chodbu, a nezačal se dožadovat přístupu k telefonu.

John našel tmavě modrý ford zaparkovaný pod přístřeškem, přesně jak mu řekl Ben. Klíčky, technický průkaz a pojišťovací kartu objevil zastrčené za stínidlem na předním skle.

Nejdůležitější ovšem bylo, že auto hned na první pokus naskočilo. John zařadil a vyjel na ulici.

Nejistě přešlapoval z plynového pedálu na brzdový ve snaze najít ten správný grif a nějakou dobu jezdil sem a tam po ulici před domem paní Carverové, aby se to naučil. V duchu děkoval Bohu, že vůz má automatickou převodovku, jinak by ho musel nechat stát tam, kde do něj nasedl. John se skoro celé odpoledne učil auto ovládat, a když pak vyjel na dvouproudou silnici, obě ruce ho bolely od toho, jak celou dobu křečovitě svíral volant.

„To zvládnu,“ cedil mezi zaťatými zuby celou cestu zpátky do Atlanty. Potřeboval jenom vypadat, že ví, co dělá. Nejet ani příliš pomalu, ale ani moc rychle, tvářit se hodně sebevědomě a nechat frajersky viset ruku z okna. Policajti totiž šli zásadně po lidech, kteří působili provinile.

Jakmile u někoho zaregistrovali nerozhodnost, okamžitě jim začalo blikat výstražné světélko.

Když John předchozího večera kolem půlnoci nasedal do auta, říkal si, že si trochu procvičí jízdu po městě. Když pak zaparkoval naproti obchodu v Cheshire Bridge Road, usoudil, že nemá smysl dál si něco nalhávat. Čekal tam půl hodiny, ale Robin toho večera zřejmě nepracovala. Po cestě domů ho napadlo, že kdyby měl ocas jako pes, visel by mu teď schlíple mezi nohama.

Benzin pro Johna představoval luxus, jaký si nemohl dovolit, a tak auto nechal naproti obchodu a po práci k němu došel pěšky. Nejprve předstíral, že se jenom jde projít, ale pak si řekl, že takový sebeklam je stejně nesmyslný jako jeho plán na večer. Benovi se konečně povedlo získat potřebné informace a John od něho během týdne dostal dva pohledy, které představovaly jedinou poštu, která mu do podnájmu přišla. První pohled měl razítko odněkud z Alabamy a bylo na něm napsáno několik čísel: 185430032. Druhý přišel z Floridy a stálo na něm: Právě jedeme do Piney Grove. Zatím se měj hezky!!!

John nesnášel hádanky, ale teď mu nevadily. Stačilo zajít do knihovny a znovu se ponořit do zeměpisného atlasu. Po několika hodinách nečinného zírání z okna na to přišel. 30032 bylo poštovní směrovací číslo čtvrti Avondale Estates. Piney Grove byla ulice souběžná s Memorial Drive a 1854 bylo číslo domu.

„Hej, cukrouši!“

Před obchodem s alkoholem postávalo několik prostitutek. Byla mezi nimi i ženština, které John pomohl u myčky. Možná by se měl pokusit zapamatovat její jméno, ale věděl, že by ho to jenom rozesmutnilo. Jméno by znamenalo, že někde má rodinu, že kdysi bývala něčí dcerou, chodila do školy a o něčem snila. A teď z toho nezbylo vůbec nic.

Jedna z žen se ho zeptala: „Nepotřebuješ holku?“

Odmítavě zavrtěl hlavou. Snažil se od nich držet co nejdál. „Hledám Robin,“ řekl.

„Ta je v kině,“ odpověděla prostitutka a ukázala bradou směrem k silnici. „Dávaj Hvězdný války. Povídala, že chlápci, co na to čučej, naposledy viděli kundu, když se narodili.“

Ostatní holky se její poznámce vesele zasmály.

„Díky,“ řekl John a mávl rukou na znamení, že skončil s debatou, dřív než se mu zase některá začne nabízet.

Kino stálo od krámu dost daleko, ale John měl dost času. Soustředil se na svůj dech a labužnicky vtahoval vzduch do plic. Vůbec mu nevadilo, že je plný výfukových plynů. Ve vězení člověk k něčemu takovému vůbec nedostal příležitost. Musel si rakovinu plic opatřit jinak. Když John dorazil ke kinu, bolely ho podkolenní šlachy. Hvězdné války. Jako dítě je viděl asi šestkrát nebo sedmkrát. Matka ho spolu s několika kamarády každý víkend vozila do kina a po několika hodinách je odtud vyzvedávala. To bylo ještě předtím, než začal brát drogy a cítil se nad kino povznesený. Úplně ten film miloval. Poskytoval mu úžasný únik z reality.

Ve vězení všechno řešil Ben a John to tak nechal i později, kdy zestárl, protože to považoval za jednodušší. Potíž byla jen v tom, že John si díky tomu vypěstoval kulturní zájmy, jaké příslušely mnohem staršímu muži. Neznal skoro žádné filmy ani televizní pořady, které sledovali jeho vrstevníci. Když se ve věznici promítal nějaký film, z jeho křídla do velké společenské místnosti nikdy nikdo nešel, protože si všichni připadali na příliš vysoké úrovni, aby se zahazovali s obyčejnými smrtelníky. Z Johnova tranzistoráčku, který mu máma přinesla k jeho prvním Vánocům stráveným za mřížemi, se ozývali jenom Frank Sinatra, Doris Dayová nebo Dean Martin. V jeho dětství hrála hudba velice důležitou roli, podkreslovala jeho rebelii.

Teď by nedokázal jmenovat jedinou moderní písničku ani pod pohrůžkou smrti.

John sám sebe po cestě přesvědčil, že Robin v kině stejně nenajde, takže ho překvapilo, když do ní na rohu skoro vrazil.

„Co tady děláš?“ zeptala se ho. Nejdřív mu připadala příjemně překvapená. Pak ale znervózněla.

„Holky mi pověděly, že tě tu najdu,“ vysvětlil jí. Před budovou stál zástup mladých mužů.

„Máš hodně práce?“ zeptal se jí.

„Ále ne,“ mávla znechuceně rukou. „Ti pitomci nejdřív musej vidět film. Asi se budu muset vrátit pozdějc.“

„Jak je ten film dlouhej?“

„Ježíši, copak já vím?“ Vyrazila zpátky k obchodu a John ji následoval. Otočila se k němu a ostře se zeptala: „Co to děláš?“

„Říkal jsem si, že bych tě mohl doprovodit.“

„Tak hele,“ řekla, „tady nejsme v žádný Pretty Woman. A ty máš do Richarda Gerea teda zatraceně daleko.“

John vůbec netušil, o čem to mluví. Jediný film s Richardem Gereem, který jim ve vězení promítali, byl Návrat Sommersbyho, a to ještě jenom proto, že v něm hrálo dítě.

Krátce mu to objasnila: „Chci říct, že to neznamená, že se do sebe zamilujem, vezmem se a budeme spolu mít nějaký prcky, víš?“

John o tom neuvažoval, ale možná, že to nakonec měl v úmyslu.

Pověděl jí: „Jenom jsem ti chtěl říct, že se už neuvidíme.“

„Vždyť jsme se viděli jen jednou, ty pitomče.“

„Já vím,“ opáčil. Když se znovu měla k odchodu, šel za ní. „Počkej, prosím tě,“ zaprosil.

„Poslouchej mě.“

Zkřížila ruce na prsou. „Tak dobře. Ven s tím.“

„Jenom jsem…“ Proboha, když ho teď vnímala, nevěděl, co má říkat. „Pořád na tebe myslím,“

řekl. „Ne kvůli sexu.“ Ve tváři se mu muselo zračit něco úplně jiného, protože otočila oči v sloup. „Tak jo, možná kvůli sexu,“ připustil.

„Pokud jsi mi nepřišel zaplatit, aby sis moh odstříknout, tak mě omluv, ale musím se vrátit na plac.“

„Tak to nemyslím,“ řekl. „Prosím tě.“

Hodlala znovu vyrazit, takže jí zastoupil cestu a kráčel před ní pozadu, protože věděl, že se nehodlá zastavit.

„Do něčeho jsem se zapletl,“ vysvětlil jí.

„To by jeden fakt neřek.“

„Byl jsem zavřenej.“

„Mám se jako tvářit překvapeně?“

„Prosím tě,“ opakoval John a oba se zastavili. „Nerad se do tý věci pletu, ale nemůžu z toho ven. Musím to nějak vyřešit. Nechci jít zpátky do vězení.“

„Vydírá tě snad někdo?“

Na chvilku se zamyslel. „Možná,“ odpověděl pak. „Nevím.“

„Tak to bys nejspíš měl jít na policii.“

Věděl, že svá slova nemyslí vážně. „Jen jsem s tebou chtěl ještě mluvit a říct ti, že už se nemůžeme vidět. Teda aspoň po tomhle ne.“ Zarazil se ve snaze nějak jí ozřejmit situaci.

„Nechci tě do toho taky namočit, víš. To chci říct. Ten chlap je darebák. Je to děsnej prevít, a já nechci, aby ti nějak ublížil.“

„Teda, už se celá třesu,“ řekla znuděně. „Kdože mi to chce ublížit?“

„Nikdo,“ odpověděl John. „Ani o tobě neví.“ Přejel si rukama přes obličej a hlasitě si povzdechl. „Já vím, že tě to vůbec nezajímá,“ řekl pak. „Omlouvám se, že jsem tě s tím otravoval. Jenom jsem tě chtěl naposledy vidět.“

„A proč?“

„Kvůli tomu, jak jsi mi povídala o svém prvním líbání. Jenom jsem…“ Pokusil se usmát. „Ve škole jsem byl za debílka. Holky na mě úplně kašlaly.“

„No, tak na tom se nic nezměnilo. Kašlou na tebe dál,“ odsekla. John z tónu jejího hlasu ale vycítil, že si z něho jen utahuje.

„Zavřeli mě hrozně mladýho. Seděl jsem dvacet let.“

„Mám tě snad litovat?“

Zavrtěl hlavou. Dávno přestal od kohokoli očekávat účast. „Chci ti poděkovat, že jsi mi pověděla o Stewiem a tak. Hodně jsem na to myslel a připadá mi to jako fakt hezkej příběh.“

Kousla se do spodního rtu a pátravě se mu zadívala do očí. „Fajn. Tak jsi mi to řekl,“

prohodila.

„A ještě bych…,“ zarazil se. V práci si tenhle okamžik představoval snad stokrát, ale teď se mu nedostávalo slov.

„Co bys?“ pobídla ho. „Chtěl by sis to se mnou rozdat?“

„Jo.“ Nedokázal jí zalhat. „To bych fakt rád.“

„Kdybys mi to řekl dřív, ušetřil bys mi dost času.“ Znovu vykročila po silnici se slovy: „Když půjdeme na pokoj, bude to za deset. S večeří za třicet. Nedělám to do zadku a nechci žádný bití, jinak ti urvu ptáka.“

Po několika krocích si uvědomila, že ji nenásleduje. „Tak co je s tebou, sakra?“ zeptala se podrážděně.

„Děkuju ti,“ opakoval. Potom dodal: „Nashle.“

16. kapitola

„Podívej se na mě,“ přikázala mu matka a naklonila se přes stůl v návštěvní místnosti. Byla to její první návštěva ve vězení Coastal. Vůbec se nezmínili o Zebrovi, nemocnici nebo skutečnosti, že John musí sedět na nafukovacím polštářku, aby návštěvu vůbec přetrpěl.

„Ty to tady nesmíš vzdát,“ pověděla mu. „Z tebe ještě něco bude.“

Seděl tam a plakal. Po tvářích mu stékaly obrovské slzy a hrudník se mu otřásal zadržovanými vzlyky.

„Nejsi už chlapec, Johne. Jsi silný muž a tohle přežiješ. Nakonec se odsud nějak dostaneš.“

Emily nepřestávala doufat v možnosti odvolání proti soudnímu rozhodnutí. Věřila v právní systém a byla pevně přesvědčená, že jeho zakladatelé by proti takovému zacházení s šestnáctiletým chlapcem ostře protestovali.

„Něco jsem ti přinesla,“ řekla a ukázala mu knížky, které měla s sebou. Byly to učebnice matematiky, fyziky a chemie, které měl rád v době, kdy ho bavilo chodit do školy.

„I tady si můžeš udělat maturitu,“ prohlásila.

John na ni nechápavě civěl. V kalhotách měl plenu kvůli hnisu, který mu vytékal z řiti, a jeho matku zajímala nějaká maturita!

„Až tě pustí, budeš ji potřebovat, abys mohl dál studovat,“ nabádala ho.

Vzdělání. Emily vždycky tvrdila, že jedině vzdělání dokáže člověka obohatit. John si pamatoval, jak matka vždycky měla rozečtenou nějakou knihu nebo si z novin a časopisů vystřihávala články, které jí připadaly zajímavé a hodné zapamatování.

„Vnímáš mě, Jonathane?“

Sotva se vzchopil, aby alespoň přikývl.

„Uděláš si maturitu a pak půjdeš na vysokou, ano?“ zeptala se a vzala ho za ruku. Na zápěstích měl ještě patrné modřiny od toho, jak ho muži přidržovali na posteli. Jeden z bachařů k nim přistoupil blíž, ale nechtěl je od sebe odtrhnout.

„Neházej flintu do žita,“ řekla matka Johnovi a pevně mu sevřela ruce, jako by mu chtěla mermomocí předat něco ze své síly a ulevit mu tak od bolesti, kterou by nejradši nesla sama.

Vždycky tvrdila, že by se nechala mučit, než aby se musela dívat na utrpení vlastních dětí. John tehdy pochopil, že mluvila pravdu. Kdyby to bylo možné, Emily by si s ním ochotně vyměnila místo. A John by to s ulehčením přijal.

„Rozumíš mi, Jonathane? Musíš to zvládnout.“

Přes čtyři týdny s nikým nepromluvil. Na jazyku mu dosud ulpívala pachuť vlastních výkalů a spermatu vězňů, kteří si ho půjčovali od Zebry. Nechtěl ani otevřít ústa ze strachu, aby to matka neucítila a nedovtípila se, co celý měsíc dělal.

„No tak, Johne,“ naléhala na něho. „Slib mi, že to pro mne uděláš.“

Rozpraskané rty měl slepené zaschlou krví. Pevně zatínal zuby a zíral na své ruce. „Slibuju,“

ucedil.

Za dva týdny se ho zeptala, jestli se učil. Zalhal jí, že ano. Tehdy už sdílel celu s Benem a v noci ani oka nezamhouřil, protože se děsil, že jeho starší spoluvězeň si s ním jenom zahrává a klidně vyčkává na správný okamžik k úderu.

„Poslyš, miláčku,“ řekl mu nakonec jednoho dne Ben. „Pokud si myslíš, že jsi můj typ, tak to si hodně fandíš.“

Když o tom John teď přemýšlel, napadlo ho, že vlastně byl přesně jeho typ. Mladý, tmavovlasý a štíhlý. A k tomu heterosexuální. Ben se ale nikdy o nic nepokusil a John ho viděl skutečně rozzlobeného jenom dvakrát. Úplně naposledy to bylo, když teroristé letadly poničili budovu Pentagonu a srovnali Dvojčata se zemí. Ještě několik dnů po té příšerné události nedokázal zuřivostí ani promluvit. Poprvé se rozčílil před lety, když Johna přistihl s drogou v ruce.

„Tak tohleto už nikdy nedělej,“ přikázal mu Ben tehdy a přitom mu sevřel zápěstí tak pevně, že mu v něm skoro rozdrtil všechny kůstky. „Rozuměl jsi mi?“

John se mu podíval do očí a připomněl si, že posledního člověka, který Bena Carvera viděl takhle rozčileného, našli nahého na hladině mělkého rybníčku u jakéhosi opuštěného starého kostela.

„Jestli s tím nepřestaneš, předhodím tě tady té smečce, hochu. Jsou jako šakali. Víš, co tím myslím?“

Jejich křídlo věznice mělo deset cel a v každé z nich seděli dva muži. Šest z nich byli pedofilové. Dva měli zálibu v holčičkách a zbylí čtyři šli po chlapcích. John v noci slýchával, jak masturbují a při vyvrcholení vzdychají jeho jméno.

„Ano,“ odpověděl John. „Slibuju.“

Ostatní násilníci seděli za obdobné věci jako Ben. Venku se vrhali jenom na dospělé a John se mezi nimi cítil poměrně v bezpečí. Sex byl ale silný pud, takže se uvnitř snažili dostat ke každé pěkné zadnici, která se jim naskytla. Po nějaké době mu Ben prozradil, že mu všichni v rozdílných intervalech nabízeli různé úplatky, aby je pustil na nového mladého trestance.

Podle pravidel vězeňské etikety měl na první noc právo spoluvězeň v cele. Když ale utíkal čas a Ben svůj nárok neuplatnil, někteří z ostatních mužů začali být nervózní. Od těch, co znásilňovali nemluvňata až po vrahy dětí se ale všichni do jednoho Bena báli. Považovali ho totiž za naprostého zvrhlíka.

Během prvních let svého uvěznění si John každý den odškrtl křížkem v kalendáři a počítal, za jak dlouho ho propustí. Jeho případu se ujala teta Lydie, která se ho ze všech sil snažila dostat ven. Všechna její odvolání ale byla postupně zamítnuta. Potom jednoho dne přišla s Emily, aby mu společně oznámily, že Nejvyšší soud státu Georgie se jeho případem odmítá dál zabývat. John v Lydii vkládal veškeré naděje, protože byla kromě matky jediná, kdo naléhal, aby se hájil u soudu, místo aby spoléhal na polehčující okolnosti, jak to navrhoval stát.

Výraz její tváře mluvil zcela jasně. Byl konec. Žádná další možnost neexistovala.

Stát navrhoval, že může dostat patnáct let bez nároku na podmínku. Lydie mu to ale rozmluvila s tím, že se bude jako lvice bít za to, aby ho pustili, protože je nevinný. A teď měl před sebou dvaadvacetiletý trest.

Teta Lydie nahlas vzlykala a celá se třásla. John ji nakonec musel utěšovat. Snažil se ji ukonejšit milými slovy a ulevit jí od pocitu viny za to, že se jí ho nepodařilo uchránit před vězením.

„Uklidni se,“ utěšoval ji. „Udělala jsi, co jsi mohla. Děkuju ti za to.“

Když se John vrátil do cely, dal se do čtení nového čísla časopisu o mechanice. Neplakal, protože to stejně k ničemu nebylo. Měl snad projevit city, aby se nějaký násilník dětí ve vedlejší cele mohl nad jeho lítostí ukájet? Ani náhodou. John se za svého krátkého pobytu ve vězení už trochu pochlapil. Ben mu ukázal, jak to mezi mukly chodí a jak tam lze přežít, aniž by člověka někdo zapíchl nebo ubil k smrti. Hleděl si sám sebe, nikomu se nedíval do očí a jen výjimečně se bavil s někým jiným než s Benem.

Za mřížemi John přišel na to, že vůbec není hloupý. K tomu zjištění ho nepřivedla pýcha. Byl to spíš epitaf, oslavná řeč nad hrobem osoby, jíž se mohl stát. Chápal složité vzorce a matematické rovnice. Bavilo ho studovat. Někdy skoro fyzicky cítil, jak mu vědomostmi bobtná mozek, a když se mu podařilo najít nějaké řešení nebo pochopit velice složitý diagram, cítil se jako maratonský vítěz.

Libé pocity pak najednou vystřídala deprese a dostavilo se přesvědčení, že otec měl přece jenom pravdu stejně jako učitelé a pan farář. Měl se snažit být užitečný. Měl a mohl používat mozek a někam to dotáhnout, místo aby jenom promarnil život. Co teď dokázal? Koho zajímal nejchytřejší odsouzený vrah z celého vězení?

John někdy v noci ležel v posteli a myslel na otce. Vzpomínal, jak znechuceně se Richard tvářil, když syna přišel navštívit. John se za dobu svého uvěznění dozvěděl mnoho nových věcí o životě. Například že ačkoli Richard byl špatným otcem, nikdy Johnovi neublížil tak, jako ubližovali otcové některým spoluvězňům. Johnův otec se sice dovedl chovat bezohledně, ale nikdy ne krutě. Nikdy ho nemučil. Netloukl ho tak, až mu žebra propíchla plíce. Nikdy nepřiložil synovi k hlavě pistoli se slovy, že buď se nechá vykouřit od nějakého starého hajzla, aby si tatínek mohl šlehnout, nebo mu prožene kulku hlavou.

Roky ubíhaly a John pozoroval, že se životu ve vězení přizpůsobil a dokázal ho zvládnout.

Čekaly ho dlouhé a nudné dny, ale naučil se být trpělivý a čelit těžkostem. Po deseti letech dostal možnost zažádat o propuštění na podmínku. Toto se pak opakovalo každé dva následující roky. Právě když ho dělil jediný týden od šestého pohovoru před komisí a do konce dvaadvacetiletého trestu mu zbýval rok a půl, navštívil ho podruhé a naposledy Richard.

John předpokládal, že v návštěvní místnosti uvidí Emily. Zíral na detektor kovu a čekal, až ji uvidí projít jeho rámem, ale místo ní se mu před očima objevil otec.

„Tati?“

Richard se nad tím slovem jenom znechuceně ušklíbl.

John otce stěží poznával. Vlasy mu zbělely, ale neztratily na hustotě ani objemu. Ostře kontrastovaly s jeho opáleným obličejem. Jako vždy měl vypracované svaly. Richard obezitu vnímal jako projev lenosti a do zdravé životosprávy se zbláznil ještě dávno předtím, než se z ní stala celonárodní mánie.

Emily se s Richardem rozvedla rok poté, co Johna zavřeli. Žít spolu pod jednou střechou ale přestali v okamžiku, kdy jejich syna odvedla z domu policie. Richard ani jednou nepřišel k soudu, nezaplatil ani cent za Johnovu obhajobu a dokonce odmítl svědčit v jeho prospěch.

„Tak se ti to konečně povedlo,“ řekl synovi, aniž by se posadil ke stolku. Tyčil se nad Johnem jako bůh pomsty a hlas se mu chvěl nesouhlasem a znechucením. „Tvá matka je v posledním stadiu rakoviny prsu. Nakonec jsi ji přece jenom zabil,“ prohlásil Richard.

O týden později John seděl před komisí a jednomu jejímu členu po druhém upřímně povídal, že si konečně uvědomil, že si za své uvěznění může sám. Mary Alici Finneyovou nesnášel.

Záviděl jí její oblíbenost, kamarády a prestiž. Byl závislý na drogách, ale to ho nijak neomlouvalo. Kokain jenom odstranil jeho zábrany a snížil jeho schopnost chápat rozdíl mezi dobrem a zlem. Tehdy v noci za ní po večírku šel až domů, vloupal se do jejího pokoje a brutálně ji znásilnil. Když účinek drogy začal slábnout, uvědomil si, co provedl a chladnokrevně ji zavraždil a zohavil její tělo, aby to vypadalo, že ji zabil nějaký psychopat.

Měl pozoruhodně čistý rejstřík. Choval se vzorně až na dva přestupky, které byly přes deset let staré. Účastnil se všech kurzů, které ve vězení mohl navštěvovat. Dopad trestného činu na jeho oběť, Domácí násilí, Náprava smýšlení, Deprese, Posttraumatická porucha osobnosti, Začlenění do života, Komunikační dovednosti, Zvládání zlosti, Zaměření a zvládání strachu.

Dodělal si maturitu, absolvoval bakalářské studium a zrovna byl uprostřed magisterského, když v roce 1994 dodatek k trestnímu zákoníku zrušil státní dotace na vzdělávání vězňů. John pracoval jako dobrovolník ve vězeňské nemocnici, kde ostatním vězňům přednášel o právech pacientů a základních pravidlech hygieny. Chodil na praktické semináře zahradnictví a vaření.

Johnův spis obsahoval jeho vlastnoručně psaný dopis komisi, v němž vysvětloval, že má těžce nemocnou matku a rád by odjel domů a staral se o ni, jako se celou dobu ona starala o něho.

22. června 2005 dostal oficiální povolení k propuštění na podmínku.

Emily o dva dny dříve zemřela.

17. kapitola

6. ledna 2006

Bratranec Woody. Vždycky nad věcí, stále populární. V garáži měl posilovací stroj a většinu času trávil cvičením na něm a kouřením trávy. Měl svalnaté břicho, jehož střed byl mohutně ochlupený až dolů k ohanbí. Holky se kolem něho ovíjely jako šály. Jezdil ve zbrusu novém stříbrném pětidvéřovém mustangu. U některých studentů místní školy si zařídil, že budou ostatním prodávat drogy z jeho tajných zásob, takže měl pořád kapsy plné peněz. Jeho ovdovělá matka právě prožívala raketový vzestup ve své právnické kariéře, takže každý večer seděla do pozdních hodin v práci a nechávala syna o samotě. Ten pořád někoho zval k sobě domů, nabízel mu drogy a povzbuzoval ho, ať si dá pořádnou šlehu.

Supertřída bratranec Woody.

John už Woodyho sledoval skoro dva měsíce. Auto obvykle zaparkoval na sběrném parkovišti u nádraží veřejné městské dopravy, protože nechtěl plýtvat drahým benzinem, který si šetřil výhradně na své soukromé podnikání. Přesně tak John svou aktivitu vnímal, jako určitý druh podnikání. Stal se váženým majitelem firmy Svobodný John. Byl finančním ředitelem, zástupcem firmy a sekretářkou v jedné osobě.

Woody Johnovi od začátku značně usnadňoval práci. Nikdy neupouštěl od svých zvyků a v dospělosti se nijak nezměnil. John by si podle něho mohl seřizovat hodinky. Každý den odcházel do práce a z té se vracel přímo domů. Políbil manželku, pokud byla doma, a uložil dítě do postele. Zbytek večera strávil usazený před televizí. Celý první týden, kdy ho John sledoval, to tak dělal každý večer. John už si začínal myslet, že jenom ztrácí čas. Pak ale přišla neděle a zaběhaný pořádek se změnil. Woody neměl doma syna. Manželka ho nepřivedla z kostela domů a John se domníval, že ho nejspíš svěřila někomu z rodiny na hlídání. Kolem šesté odešla do práce a její manžel zůstal doma úplně sám.

Woody počkal asi třicet minut, pak skočil do auta a odjel. Dělal to tak celý měsíc a nezměnil to ani v tom následujícím. Každou neděli nasedl do vozu a někam vyrazil přesně podle harmonogramu.

John se časem naučil držet v dostatečné vzdálenosti, aby si Woody nevšiml, že se na něj zezadu věší další auto. Bratrance ale zjevně zajímala jenom řada žen postávajících kolem atlantských ulic. Pokaždé zastavil, na jednu mávl, ať k němu přistoupí, a pak s ní zajel na nějakou cestu, do parku nebo prázdné ulice. John viděl, jak se žena sehnula a několik minut tak zůstala, pak se napřímila a vystoupila z auta. Woody potom pokračoval v jízdě a za hodinku zase seděl doma u televize.

Jednoho večera došlo ke změně. Woody místo doprava zahnul doleva a vyrazil na východ po rychlostní silnici číslo 78. John se musel držet víc vzadu než jindy, protože tam nebyl velký provoz. Na poslední chvíli strhl volant, aby mu Woody neujel po klikaté silnici, po níž pak obě auta pokračovala dalších dvacet minut. Přitom minula ceduli s nápisem Vítá Vás Snellville…

Kde se z každého stane Někdo!

John stejně jako Woody zaparkoval v tiché ulici mezi rodinnými domky a dál pokračoval pěšky. Začínal prosinec a venku byla zima, ale John se hrozivě potil, protože se zničehonic ocitl uprostřed obytné čtvrti, v níž stály domy plné spících dětí. Vyděsilo ho to natolik, že svůj objekt ztratil z dohledu. Procházel prázdnými ulicemi, zacházel do slepých uliček a byl tak zmatený, že nemohl ani najít svého forda.

John se začal strachovat o vlastní bezpečí. Schovával se do stínů a tuhl při každičkém zašramocení, protože si byl jistý, že u něho zničehonic zastaví nějaký policista, projede si v počítači jeho záznam a začne se zajímat, co asi tak mohlo trestaného pedofila přivést do jeho rajonu.

Najednou v dálce spatřil muže, který za ruku vedl jakousi dívenku. Oba nasedli do Woodyho auta a odjeli. John po pěti minutách našel forda a celou cestu zpátky do Atlanty se proklínal.

Během následujících čtrnácti dnů pozorně pročítal noviny a hledal v nich zprávu o nějakém trestném činu ve Snellville, něco o únosu dítěte nebo o vraždě. Nic nenašel, ale věděl, že časem se něco takového jistě objeví.

Bylo to jednoduché. Woody zneužíval Johnovu identitu, aby zahladil stopy. John strávil dost času mezi kriminálníky, takže dovedl dobře poznat, kdy má tu čest nějakého sledovat při činu.

Věděl, že je jenom otázkou času, kdy Woodyho levárna celou vahou dopadne na Johnovu hlavu.

John se tehdy na místě zapřisáhl, že než aby šel zpátky do vězení, radši se zabije nebo najde někoho, kdo to bude ochoten udělat za něj. Dvacet let života promarnil mezi pedofily a jinými zrůdami a nehodlal se mezi ně vrátit. Nechtěl své sestře způsobit další bolest a ponížení. Ve vězení byl silný a houževnatý, ale po propuštění zjemněl a věděl, že by nedokázal unést ztrátu toho kousíčku života, který si pro sebe uškubl. To si radši prožene kulku hlavou.

John se zhruba tehdy viděl se sestrou. Těsně před Vánocemi mu Joyce zavolala do podnájmu. Když uslyšel její hlas, překvapilo ho to natolik, že si myslel, že si z něho někdo jenom střílí. Jenomže kdo? Venku nikoho neznal a neměl tam žádné kamarády.

Sešli se v drahé kavárně na Monroe Drive. John si na tu příležitost oblékl novou košili a své jediné slušné kalhoty, pláťáky, které mu Joyce poslala před propuštěním z vězení, aby měl alespoň něco na sebe. Vězni při odchodu na svobodu obvykle dostávali nazpět šaty, v nichž nastoupili do výkonu trestu, ale John byl mnohem větší než vyhublý chlapec, kterého do Savannah kdysi přivezl vězeňský autobus.

Večer před schůzkou odešel dřív z práce, aby mohl zaskočit do obchůdku, kde pro sestru hodinu vybíral vánoční přání a nedokázal se rozhodnout, jestli má radši koupit nějaké levné nebo nějaké hezké. Kvůli špatnému počasí bylo na myčce málo práce a Art chlapy propouštěl jako na běžícím pásu. John za dobrých období ušetřil, co se dalo, ale nakonec si musel vydat vysokou částku za zimní kabát. Původně si sice umínil, že na sebe už nikdy nevezme obnošené šaty, ale nezbylo mu než zajít do charitního obchodu s použitým zbožím. Jediný kabát, který mu jakž takž seděl, měl roztržený límec a pach, který se z něj linul, se mu nepodařilo odstranit ani ve veřejné prádelně. Nicméně hřál, a to pro Johna bylo nejdůležitější.

Joyce měla pět minut zpoždění a John se pokoušel vyrovnat se skutečností, že musel zaplatit tři dolary za šálek kávy, jenom aby mohl zůstat sedět u stolu a počkat na ni. Když celá zchvácená dorazila, vypadala utrápeně. Dlouhé hnědé vlasy, v nichž měla nasazené sluneční brýle, jí neupraveně létaly kolem ramen.

„Promiň, že jdu pozdě,“ řekla a posadila se naproti bratrovi. Nepřisedla si těsně ke stolu, ale nechala si mezi ním a sebou dost velkou mezeru. Držela si od Johna dostatečný odstup.

„Dáš si kafe?“ zeptal se a už vstával, aby jí šel objednat. Joyce ho ale zarazila rázným zavrtěním hlavy.

„Za deset minut mám sraz s přáteli.“ Ani si nesvlékla kabát. „Ani nevím, proč jsem ti vlastně volala.“

„Jsem rád, že jsi to udělala.“

Zadívala se ven z okna. Na protější straně ulice bylo kino a Joyce sledovala lidi stojící ve frontě na lístky.

John z kapsy vytáhl vánoční přání. Byl rád, že se nakonec rozhodl pro to dražší. Stálo tři dolary a šedesát osm centů, ale na vrchní straně bylo poseté třpytkami a uvnitř bylo poskládané, takže když ho člověk otevřel, vynořila se z něj sněhová vločka. Joyce jako dítě milovala leporelové knížky. Pamatoval si, že z jedné z nich vyskakovala zvířátka a sestra se nad tím pokaždé vesele smála.

Natáhl k ní ruku s přáním a řekl: „Něco jsem ti přinesl.“

Nevzala si ho, a John ho položil na desku stolu a popostrčil ho k ní. Skoro celou předešlou noc na kusu papíru trénoval psaní gratulace, protože jí nechtěl dát přání s nečitelnou čmáranicí uvnitř. Anebo do něj dokonce napsat něco hloupého, čím by ho celé pokazil a musel by jít koupit nové. Nakonec dovnitř jenom napsal: „S láskou od Johna“, protože nevěděl, co víc by sestře měl sdělit.

„Jak se pořád máš?“ zeptal se.

Podívala se na něho, jako by zapomněla, že s ní sedí u stolku. „Pracuji,“ odpověděla.

„Jasně,“ přikývl. „Já taky.“ Pokusil se zažertovat: „Není to přesně to, co děláš ty, ale někdo auta mýt musí.“

Jeho slova jí zjevně vtipná nepřipadala.

Zadíval se do svého šálku, který otáčel v prstech. Joyce mu sama zavolala a pozvala ho do podniku, kde si nemohl dovolit ani sendvič, ale přesto se cítil jako hříšník, který ji vyrušil od práce.

Možná, že opravdu hříšník byl.

„Pamatuješ si na Woodyho?“ zeptal se jí.

„Na koho?“

„Bratrance Woodyho. Lydiina syna.“

„Jo,“ odpověděla a pokrčila přitom rameny.

„Nevíš náhodou, co teď dělá?“

„Naposledy jsem o něm slyšela, když se dal k armádě nebo tak nějak.“ V očích jí zajiskřilo.

„Nehodláš se s ním znovu začít kamarádíčkovat, že ne?“

„Kdepak.“

Naklonila se k němu s naléhavým výrazem ve tváři a řekla: „To je jedině dobře, Johne. Už tehdy to byl pěkný darebák a jsem si jistá, že se nijak nezměnil.“

„Nehodlám s ním nic mít,“ zdůraznil jí John.

„Jinak tě zase zavřou.“

Napadlo ho, jestli by to s ní něco udělalo. Byla by radši, kdyby se vrátil na pobřeží a neměla ho stále na očích? Joyce byla jediným člověkem na světě, který si Johna pamatoval takového, jaký kdysi býval. Představovala pro něho cennou magickou skříňku, která skrývala všechny jeho vzpomínky na dětství. Jenomže ve chvíli, kdy ho policisté odtáhli z domu, schválně zahodila klíček.

Joyce se opřela o opěradlo židle a podívala se na hodinky. „Vážně bych už měla jít,“

prohlásila.

„Jasně,“ souhlasil. „Čekají na tebe kamarádi.“

Poprvé od svého příchodu se mu podívala do očí. John okamžitě pochopil, že mu sestra lhala.

Rychle si olízla rty a řekla: „Minulý víkend jsem se byla podívat za mámou.“

John zamrkal, aby zastavil slzy, které mu náhle vstoupily do očí. Představil si, jak Joyce stojí u matčina hrobu. Na hřbitov nejezdily autobusy a taxík stál šedesát dolarů. John ani nevěděl, jak vypadá mámin náhrobní kámen ani co na něj Joyce nechala napsat.

„Proto jsem ti volala,“ vysvětlila mu sestra. „Přála by si, abychom se sešli.“ Pokrčila rameny.

„To jsou ty Vánoce.“

Kousl se do rtu, aby se nahlas nerozplakal.

„Nikdy nad tebou nezlomila hůl,“ řekla Joyce. „Až do konce byla přesvědčená o tvé nevině.“

Snažil se tolik ovládnout své pocity, až se mu sevřel hrudník bolestí.

„Úplně všechno jsi zkazil,“ pronesla Joyce skoro nevěřícně. „Zničil jsi nám všem život, ale máma na tebe stejně nedala dopustit.“

Lidé kolem po nich začali pokukovat, ale John tomu nevěnoval pozornost. Celé roky se sestře omlouval. V dopisech i osobně. Joyce ale omluva nestačila.

„Chápu, že mě nenávidíš,“ řekl jí a hřbetem ruky si otřel oči. „Máš na to veškeré právo.“

„Chtěla bych tě umět nenávidět,“ zašeptala. „Kdyby to jen bylo tak jednoduché.“

„Já bych ti nemohl přijít na jméno, kdybys…“

„Kdybych co?“ Znovu se k němu naklonila přes stůl a v hlase jí zaznívalo zoufalství. „Co kdybych provedla, Johne? Přečetla jsem si, co jsi říkal před komisí. Vím, co jsi jim pověděl. Ale teď to řekni i mně.“ Praštila rukou do desky stolu. „Řekni mi, co se stalo.“

Sáhl do stojanu na ubrousky uprostřed stolu, vytáhl odtud ubrousek a vysmrkal se do něj.

Joyce se nehodlala vzdát. „Vždycky jsi před komisí tvrdil, že jsi nevinný, že by ses nepřiznal jenom kvůli propuštění.“

Vzal si další ubrousek, aby nějak zaměstnal ruce.

„Proč jsi najednou řekl něco jiného, Johne? Bylo to kvůli mámě? Protože jsi ji nechtěl zklamat? Je to tak? Teď bys už mohl říct pravdu, když je po smrti, ne?“

„Říkal jsem to, ještě když žila.“

„Už jenom chřadla,“ zasyčela Joyce. „Pomalu se nám vytrácela před očima a přitom nedokázala myslet na nic kromě tebe. Pořád opakovala: Postarej se o Johnnyho. Nesmíš ho opustit. Má jenom nás.“

John nahlas zavzlykal. Zvuk jeho hlasu se rozlehl po celé restauraci.

„Řekni mi to, Johne. Pověz mi čistou pravdu.“ Mluvila klidně. Stejně jako jejich otec nerada dávala najevo své city. Čím byla rozčilenější, tím tišeji hovořila.

„Joyce…“

Položila ruku na jeho. Nikdy předtím se ho nedotkla a John v konečcích jejích prstů cítil vibrovat zoufalství, které mu zajíždělo až pod kůži. „Už mi na tom nezáleží,“ řekla pak skoro prosebně. „Je mi jedno, jestli jsi to udělal nebo ne, Johnny. Opravdu. Jenom chci pro klid své duše vědět, jak to doopravdy bylo. Pověz mi pravdu, prosím tě.“

Měla krásné a jemné ruce s dlouhými prsty. Stejně jako Emily.

„Prosím tě, Johne.“

„Mám tě moc rád, Joyce.“ Sáhl do zadní kapsy kalhot a vytáhl z ní složený kus papíru. „Něco se chystá,“ řekl. „Něco špatného, co nejspíš nemůžu nijak zastavit.“

Stáhla se zpátky a zeptala se: „O čem to mluvíš, Johne? Do čeho ses to zapletl?“

„Vezmi si tohle,“ řekl a s vánočním přáním jí strčil do ruky také úvěrové hodnocení. „Jenom si to vezmi. Nevím, co se stane, ale každopádně tě mám moc rád a chci, abys to věděla.“

John nepřijel autem, a proto, aby ho Joyce viděla, jak čeká na zastávce před vchodem do nákupního centra, a tak vyběhl k další zastávce na kopci a tam naskočil do autobusu. Nejel domů, protože se mu vůbec nechtělo mezi šváby, a neměl náladu sledovat, jak se jeho násilničtí spolubydlící producírují po chodbě. Vyrazil proto vyzvednout Benova forda na místo, kde ho naposledy nechal.

Obvykle Woodyho sledoval jenom v sobotu a neděli večer. Během prvních dvou týdnů pozorování odhalil, že pokud ho manželka nepřinutí vynést koš do popelnice, většinou sedí doma. John se ale domníval, že Woody je možná chytřejší, než vypadá. Možná má někde ještě jedno auto. Když člověk vzal v potaz poštovní schránku a kreditní karty, nezdálo se to až tak přitažené za vlasy. John Shelley si přece mohl během posledních šesti let pořídit nové auto.

Blížily se Vánoce a domy ve Woodyho čtvrti byly ověnčené barevnými světélky a ozdobami.

Woodyho ulici lemovaly svítilny vyrobené ze starých lahví na mléko. John před týdnem pozoroval starou paní se psem, která je jednu po druhé obešla a rozsvítila.

Bylo to příjemné místo.

John zaparkoval mezi dvěma velkými auty před kostelem a podíval se na ceduli na zdi svatostánku, aby zjistil, kdy končí bohoslužba. Woodyho manželka každou neděli odvedla dítě do kostela a pak si povídala s jakousi ženou, která pravděpodobně byla její matka.

John od kostela kráčel postranní uličkou za Woodyho domem a přitom si bezstarostně pohvizdoval, jako by si jen vyrazil na procházku. Zhruba odhadl, jak daleko asi stojí bratrancův dům a zkratkou přes pole šel pořád za nosem, dokud neuviděl zadní stranu domu, který určitě patřil Woodymu. V okolí nebylo mnoho stromů, které by se daly využít jako skrýš a na Johna bylo ze všech stran vidět. Kdyby některý ze sousedů vyšel ze svého domku, okamžitě by ho spatřil. John se zrovna chystal vrátit, když se stalo přesně to, čeho se obával. Zadní dveře jednoho domku se otevřely a v nich se objevila mladá žena. John celý ztuhl, protože stál přímo v jejím zorném poli, ale ona se na něho nedívala. Stála otočená k Woodyho domu, který sousedil s jejím, a rukou si stínila obličej před sluncem.

John si okamžitě lehl na břicho. Zahrada dívčina domu byla přerostlá a zaplevelená, ale pokud by se někdo podíval jeho směrem, okamžitě by ho objevil. Dívka naštěstí hleděla na nějaký mnohem zajímavější objekt. John spatřil Woodyho, který přešel svou zahradu a přeskočil drátěný plot poničený padlým stromem. Místu, kde se John pokoušel skrýt, nevěnoval nejmenší pozornost, a přiskočil přímo k dívce. Vzal ji do náruče a začal ji líbat.

John se díval, jak kolem něho ovinula hubené nohy, přisála se mu na rty a nechala se jím odnést do domu. Dveře za nimi s bouchnutím zapadly.

18. kapitola

15. června 1985

John na večírku celou dobu vyhlížel Mary Alici. Vykouřil přitom tolik marihuany, až ho z ní rozbolely plíce. Woody po něm pořád lišácky pokukoval a ukazoval mu zvednuté palce na znamení, že při něm stojí. John by si nejradši nafackoval za to, že bratranci prozradil, že na večírek pozval nějakou dívku. Jako by nestačilo, že Mary Alice nepřišla. Teď ještě k tomu před Woodym vypadal jako pitomec.

Kolem půlnoci najednou vešla hlavními dveřmi do domu. John už tou dobou dávno přestal doufat, že by se ještě mohla objevit. Ze všeho nejdřív si všiml jejích vyžehlených džínsů a bílé halenky se stojáčkem, které se na večírek vůbec nehodily. Vypadala v nich skvěle, ale všichni ostatní byli většinou v černém. Převládaly špinavé džínsy, flekatá trika s heavy metalovými nápisy a umaštěné vlasy.

Chystala se otočit na podpatku a odejít, ale John ji chytil za paži, aby ji zastavil.

„Co je?“ zeptala se hlasem, v němž zaznívalo příjemné překvapení a obezřetnost zároveň.

„Sluší ti to,“ řekl hodně nahlas, aby přehlušil kapelu Poison, jejíž hudba řvala z reprobeden.

„Měla bych jít,“ řekla, ale přitom se nepohnula z místa.

„Pojď si se mnou dát něco k pití.“

Viděl na ní, že usilovně přemýšlí a neví, jak přesně si má jeho slova vyložit a jestli mu má důvěřovat.

„Woody má v kuchyni nějaké nealko,“ lákal ji dál. Přitom ho napadlo, že výraz „nealko“ nikdy v životě nepoužil. „No tak pojď.“

Pořád otálela. John ustoupil stranou, aby ji mohl následovat do kuchyně a přitom jí zatarasil únikovou cestu, takže se nakonec podvolila.

Když míjeli schodiště, John uviděl Woodyho. Bratranec se s blaženým úsměvem opíral o zábradlí a zíral před sebe neskutečně rozšířenými zorničkami. Tiskl k sobě dívku z jediné černošské rodiny v celé čtvrti. Objímala ho rukama kolem krku a jednu nohu ovíjela kolem jeho těla. Přímo před Johnovýma očima se dlouho vášnivě líbali. Dívka byla nádherná. Měla čokoládově hnědou pleť a vlasy spletené do exotických copánků. John si řekl, že nejhezčí holku na celém večírku rád přenechá Woodymu.

Bratranec znovu udělal povzbudivé gesto, ale tentokrát se neusmíval.

Kuchyně byla plná kouře. Mary Alice se rozkašlala a začala si rukou ovívat obličej. V rohu se muckal nějaký páreček a John na ně jenom užasle zazíral, když zjistil, že mládenec před ním má ruku zastrčenou v dívčiných džínsech.

„Bezva pařba,“ houkl Johnovi do ucha jiný maník, který do něho vrazil a polil mu ruku pitím.

Omluvil se a na usmířenou Johnovi podal kelímek se zbytkem tekutiny. John toho večera už vypil víc alkoholu, než bylo zdrávo, ale přesto si z nabídnutého pohárku pořádně přihnul. Když polkl, pálil ho celý krk.

John se začal shánět po Mary Alici, ale ta už kráčela k východu.

„Počkej!“ zavolal John a rozběhl se za ní.

Zastavila se až venku pod vysokým dubem a zvedla obličej k nebi posetému hvězdami. Měla rozcuchané vlasy a tvářila se nervózně. Možná by ji teď mohl vzít za ruku nebo by se ji dokonce mohl pokusit políbit.

Zničehonic se jen tak zasmála. „Nedalo se tam dýchat,“ řekla.

„To mě mrzí.“

Všimla si pohárku, který držel v ruce, a řekla: „Dej mi to.“

„Nevím, co v tom je,“ odporoval John. „Radši to nepij.“

„Jsi snad můj otec?“ opáčila a vzala mu kalíšek z ruky. Zhluboka se napila tmavé tekutiny uvnitř a přitom z Johna nespouštěla oči. „Chutná to jako kola ještě s něčím,“ řekla, když polkla.

John pevně doufal, že do tekutiny nikdo nic dalšího nepřimíchal. Woodymu bylo devatenáct a všichni jeho kámoši byli ještě o několik let starší než on. Někteří z nich jeli v tvrdých drogách, o kterých John radši ani nechtěl nic vědět. Nedokázal ani odhadnout, co všechno mohlo na večírku kolovat.

„Omlouvám se za to, jak to tady vypadá,“ řekl John. „Netušil jsem, že to tu bude taková divočina.“

Mary Alice si pořádně lokla z kalíšku a ledabyle se na Johna usmála. Hrozně se mu líbila.

Nenáviděl ji už tak dlouho, že úplně zapomněl, jak je krásná.

Znovu zvedla kelímek ke rtům a John ji zarazil. „Bude ti zle,“ varoval ji. Přitom si v duchu říkal, že by ji rád líbal, i kdyby se pozvracela.

„Jsi sjetej?“

„Vůbec ne,“ zalhal. Byl tak nervózní, že by vykouřil i velbloudí lejno, kdyby věděl, že ho to uklidní.

Znovu se napila a John se už nesnažil jí v tom zabránit. „Chci se úplně sjet,“ prohlásila.

Vyděsil se, jako by mu sdělila, že si hodlá zaletět na Měsíc. „Mary Alice, opatrně s tím. Nebo se tu vážně pozvracíš.“

„Ty to taky piješ,“ opáčila a hodila do sebe zbytek tekutiny. Pak kalíšek obrátila dnem vzhůru na znamení, že je prázdný. „Chci ještě,“ prohlásila.

„Chvilku zůstaneme tady venku, ano?“

„Proč?“ zeptala se. Trochu zavrávorala a John ji chytil, aby neupadla. „Myslela jsem, že mě nenávidíš,“ řekla Mary Alice.

Ucítil její parfém a vůni laku na vlasy. Ruka, za niž ji držel, úplně žhnula. Mohl by ji obejmout, vzít ji do náruče a celou noc ji nepustit. „To není vůbec pravda,“ oponoval jí.

„Pořád na mě máš hnusný řeči.“

„Nemám,“ odporoval jí s takovým přesvědčením, až skoro sám sobě uvěřil.

Odtáhla se od něj. „Naši si myslí, že jsem doma.“

„To naši taky.“

„Vyloučili tě ze školy?“

„Ne.“

„To by teda měli,“ prohlásila. „Táta říká, že jsi úplný budižkničemu.“

„Jasně,“ zahučel a zalitoval, že ji nechal tekutinu vypít. „Ten můj to říká taky.“

„Dneska večer se od nás odstěhoval,“ řekla.

„Tvůj táta?“

„Sbalil si věci a odešel, když jsem byla nakupovat. Máma povídala, že se stěhuje k té ženské od něj z práce.“ Tiše si škytla a dodala: „Brečela jako dítě.“

Mary Alice se také rozplakala, ale John si pořád nevěděl rady, jak by ji utěšil. Nakonec jenom řekl: „To mě mrzí.“

„Zavolala jsem mu na číslo, který nám nechal,“ řekla mu. „A vzala to nějaká holka.“

Johnovi zdřevěněl jazyk. Co jí měl říci?

„Povídal, že spolu budeme o víkendech. Mindy se mnou prý půjde na nákupy.“

John opakoval: „To mě mrzí.“

„Proč se s tím pitomcem bavíš?“ zeptala se najednou.

„S kterým?“ John se otočil, aby se podíval, koho má Mary Alice na mysli, a uviděl Woodyho, který se k nim blížil vrávoravou chůzí. Málem spadl ze schodů a začal se nad svou nemotorností smát. John se k němu z povinnosti přidal.

„Svlaž si trochu hrdlo,“ řekl Woody Johnovi a podal mu další pití.

Johnovi se už motala hlava, takže se musel soustředit na to, aby stál rovně, ale přesto z pohárku trochu upil.

„Nazdar, holčičko,“ řekl Woody a opřel se o Johna, aby si Mary Alici mohl lépe prohlédnout.

„Kde jsi byla tak dlouho? Už jsem si myslel, že tady bratránek si tě vymyslel.“

John se už chystal, že je představí, ale cosi ho zarazilo. Nelíbilo se mu, jak se Woody na Mary Alici dívá. Zrak mu plál chtíčem. Vždyť už si úplně omotal kolem prstu Aliciu, která byla ochotná udělat, co mu uvidí na očích! A teď šel ještě po Mary Alici. To vůbec nebylo spravedlivé.

„Zrovna jsme na odchodu,“ prohlásil John a chytil dívku za ruku, jako by mu patřila.

„Tak brzy?“ zeptal se Woody a John si uvědomil, že se jim právě v tom pokouší zabránit.

„Pojď na chvíli s bratránkem Woodem dovnitř. Něco pro tebe má.“

„Díky, nechci,“ opáčil John a hodil prázdný kelímek na zem. „Měl bych ji odvést domů. Máma ji bude hledat.“

„Ale, vždyť to bude jen maličkej šleh,“ nehodlal se vzdát Woody. „Nebo možná dva, řekl bych.“ Mrknul na Mary Alici a zeptal se jí: „Nechceš si dát něco k pití, kočičko? Třeba ti přitom trochu oschnou ty tvoje pěkný modrý očka.“

Mary Alice se tvářila zvláštně. Usmívala se a začínala koketovat. „Nebrečela jsem.“

„To jsem moc rád, beruško.“

„Woody…,“ začal John, ale bratranec mu položil ruku na ústa, aby ho umlčel, a přitom řekl Mary Alici: „Tenhle kluk moc žvaní.“

Mary Alice se zasmála a v Johnovi přeskočila jiskra zlosti. Smála se s Woodym. A smála se jemu!

Woody se jí zeptal: „Tak co, myslíš, že zvládneš jednu skleničku, holčičko?“

Našpulila rty do sexy úsměvu a odpověděla: „Řekla bych, že jo.“

„Mary Alice,“ ozval se John.

Woody odstrčil Johnovu ruku a ovinul paži kolem dívčiných ramen. Podíval se jí pod límeček a mlsně si olízl rty. Přitom nakázal Johnovi: „Buď zticha, bratránku.“

Mary Alice se k němu se smíchem přidala: „Správně. Buď zticha, Johne.“

Woody ji přitáhl blíž k sobě a Mary Alice zaklonila hlavu. Přitiskl otevřená ústa na její a přitom nespouštěl oči z Johna.

Dívka Woodyho polibek opětovala a John měl pocit, jako by mu někdo vyřízl srdce z hrudi.

Bezmocně přihlížel, jak Woodyho ruka zajíždí pod její halenku a svírá její ňadro, jako by to dělali každý den. Woody pak ještě víc otevřel ústa, Mary Alice prudce trhla hlavou dozadu a odtáhla se od něho. Vystřízlivěla ale pozdě.

„Nech mě!“ vykřikla a vrhla se k Johnovi.

John ji zachytil a podržel ji. V místě, kde jí Woodyho ruka zajela pod blůzičku, se jí utrhl knoflík.

„Jseš nechutnej,“ řekla Mary Alice Woodymu a přidržovala si halenku na prsou. Do očí se jí znovu vedraly slzy.

Woody se usmíval. „No tak, kotě. Nebuď taková netýkavka.“

„To snad není možný!“ vzlykla. „Ten tvůj jazyk je nechutnej.“

Úsměv na jeho tváři dostal hrozivý výraz. „Važ svá slova,“ varoval ji.

Přitulila se k Johnovi a zaprosila: „Odveď mě domů, prosím tě.“

John ji vzal za ruku a vedl ji pryč. Přitom nespouštěl oči z Woodyho, protože se mu vůbec nelíbilo, jak se na ně bratranec dívá.

„Nikam nepůjdete!“ vykřikl Woody a natáhl po Mary Alici ruku.

„Nech ji být!“ vykřikl John a zaťal obě ruce v pěst. Woody byl o dost mohutnější, ale John vůbec nepochyboval, že mu dovede nakopat zadek a také to udělá, pokud Mary Alici zkřiví jediný vlásek na hlavě.

„A tak to jo,“ řekl Woody s omluvným gestem a přitom o krok ustoupil. „Netušil jsem, že už sis ji zabral pro sebe, chlape. Tak dobrý. Odveď ji domů k mamince.“

„Radši se k ní vůbec nepřibližuj,“ varoval ho John. „Myslím to vážně.“

„Vždyť se nic nestalo,“ řekl Woody, ale nepřestával se na Mary Alici lačně dívat jako dravec, kterému unikla kořist. „Lepší vyhrává.“

„Přesně tak.“

„Koukni,“ řekl Woody a rukou zajel hluboko do přední kapsy svých kalhot. „Tady máš něco na cestu. Výslužku.“

Hodil Johnovi pytlíček prášku. „A všechno zase dobrý, jo, bratránku?“

19. kapitola

6. února 2006

John se o článku v novinách dozvěděl úplnou náhodou. Zrovna vyluxoval kufr zabláceného offroadu a vzal do ruky hromádku novin, aby je vyhodil do koše. Všechno mu ale vypadlo z ruky a jednotlivé listy se rozsypaly po zemi. Sehnul se, aby je sebral a přitom si všiml dvou slov, která nikdy předtím nezaregistroval, místní vydání.

Auto pocházelo z Clayton County, ale John se dovtípil, že pokud existuje zvláštní příloha pro jeden okres, budou podobné přílohy existovat i pro ostatní.

Řekl Artovi, že ho bolí žaludek a potřebuje skončit dřív. Pak vyrazil přímo do hlavní pobočky Fultonské veřejné knihovny. Pro přístup do on-line archivu redakce bylo potřeba mít kreditní kartu, a tak si vyžádal mikrofiš se všemi přílohami pro okres Gwinnett za poslední tři měsíce. Po dvou hodinách našel, co hledal. Článek byl ze 4. prosince 2005.

ÚNOS DÍVKY ZE SNELLVILLE

Mnoho podrobností se odtud nedozvěděl. Nenašel v textu žádné jméno, jenom věk. Dívence bylo čtrnáct let. V době únosu šla navštívit tetu, která bydlela ve stejné ulici jen několik desítek metrů od ní. Její rodina zjevně nehodlala novinářům poskytnout žádné informace a v článku chyběla jakákoli zmínka o případných podezřelých nebo o stopách, jichž by se policie mohla chytit. John prošel noviny z několika následujících týdnů a o stejném případu v nich našel jen jedinou zmínku. Z té se dozvěděl, že dívka byla druhý den nalezena, jak se schovává v příkopu.

Od chvíle, kdy John článek objevil, žil ve strachu. Pozvolna si dával dohromady části skládanky. Neustále se mu připomínaly Benovy spekulace. Co když Woody v uplynulých šesti letech zneužíval Johnovu identitu k zahlazení stop? Co když byl přesvědčený, že se John nikdy nedostane ven z vězení? Co když zjistil, že John je na svobodě a rozhodl se s tím něco udělat?

Auto za ním zatroubilo. John zrychlil a zahnul do první vedlejší ulice, na kterou narazil. Tam zastavil za zaparkovaným tahačem. Srdce mu děsem v hrudi bušilo tak prudce, až se mu udělalo špatně. Obsah žaludku mu stoupl až do krku a hrozilo, že se bude dál tlačit ven.

Opřel se čelem o volant a v duchu si procházel předchozí večer. Byla to neděle a právě se hrál Superpohár. Zrovna hráli Falcons a John je nechtěl sledovat v televizi ani zápas poslouchat v rádiu. Toužil zjistit, co dělá Woody. Chtěl ho sledovat, jako by mu mohl zabránit, aby znovu udělal to, co už několikrát provedl a určitě se chystal udeřit znovu.

Manželka odešla do práce, Woody půl hodiny počkal a pak také vyrazil. Jel jako obvykle do Atlanty, ale tentokrát zahnul na sídliště Grady Homes. John jel za ním. Byl tak napjatý, že zapomněl na veškerou opatrnost a několikrát si byl jistý, že ho Woody určitě viděl a nachytal ho při činu.

Běloch za volantem tmavě modrého fordu, který za pozdního nedělního odpoledne projíždí sídlištěm, budil velké podezření, ale John na to nedbal a sledoval bratrance. Když Woody zastavil u několika prostitutek, John kolem jenom projel, protože dospěl k názoru, že bude užitečnější, když bude bratrance sledovat ve zpětném zrcátku. Jako obvykle však nic nevycházelo přesně podle plánu, a když Woody s vybranou holkou zajel dozadu za bytovky, John vystoupil z auta a dál pokračoval pěšky.

Když si teď připomněl, co následovalo, co na vlastní oči viděl, po celém těle mu vyrazil studený pot. Ještě teď slyšel pronikavé výkřiky, které znamenaly boj o holý život.

John vystoupil z auta a kývl na chlapíka v tahači. Tvářil se přitom ledabyle, jako by sem patřil.

Zastrčil si ruce do kapes a vykročil ulicí lemovanou stromy, v níž bydlel Woody. Přitom se snažil vypadat jako obyčejný chlapík, který si jenom vyrazil na procházku. S rukama v kapsách si ovšem připadal nesvůj, protože ve vězení žádný kus oblečení kapsy mít nesměl.

Žena, kterou John pokládal za babičku, v pondělí ráno vodila Woodyho dítě do školy. Pak si zašla na nákup a někdy s kamarádkami na kafe. Minimálně hodinu byla mimo dům, a to Johnovi stačilo.

Šel stejnou trasou mezi domy jako obvykle. Hlavu nesl pěkně vzhůru a bezstarostně si pískal. Pomalu si to šinul kolem zahrad a bedlivě přitom sledoval okolní domky. V duchu si říkal, že v téhle čtvrti je většina lidí v práci nebo má doma dost práce na to, aby zevlovala z oken.

Drátěný plot byl pořád rozbitý. John ho přeskočil a vykročil přímo k zadním dveřím do domku.

Přitom si navlékal latexové rukavice, které ukradl v obchodě u pumpy. Woody neměl žádné zvíře, ale ve spodní části jeho zadních dveří byla dvířka pro psa. Na to, aby se jimi John mohl protáhnout, byla příliš malá. Prostrčil dvířky ruku a pokoušel se nahmatat zámek. Nakonec jeho prsty našly zástrčku a povolily ji.

Znovu se postavil a rozhlédl se, jestli ho někdo nepozoruje. Potom dvířka otevřel. Chvíli stál bez hnutí na místě a vyčkával, až se ozve alarm. Nepatřil ke zkušeným zlodějům, ale říkal si, že Woody je příliš arogantní na to, aby utrácel za takovou zbytečnost, jako byl alarm.

Je přece policajt!

John minul kuchyň a zamířil rovnou do obýváku. Tam šel přímo k psacímu stolu v rohu.

Širokoúhlé televizi a další elektronice, která byla po domě, nevěnoval pozornost, ačkoli právě na těch věcích bylo vidět, že Woody dobře vydělává a může si kdykoli dovolit koupit drahé boty nebo dobré jídlo. Vlastně si mohl dovolit plno věcí. Kupříkladu dvě identity. Co dalšího si ještě dovoloval?

Woody byl příliš chytrý na to, aby na nápadných místech nechával jakékoli usvědčující důkazy. Na stole ležela šeková knížka k účtu, který vlastnil společně s manželkou. Všechny účty za domácnost byly vzorně srovnané v přihrádce stolu. Měli velké dluhy, ale dohromady vydělávali sumu, která pro Johna představovala hotové jmění. Každý měsíc jim přes účet prošly tisíce dolarů, žena měla úplně nové auto a jejich dítě chodilo do drahé školy. Něco takového pro Johna představovalo naprostou utopii.

V garáži ležely všechny možné druhy nářadí, ačkoli John si povšiml, že Woody většinu času tráví na gauči. Rodině přišel čas od času posekat zahradu mládenec ze sousedství, takže k čemu Woody potřeboval traktůrek na sekání trávy s obrovským sběrným košem, Johnovi zůstávalo záhadou. Ze všeho nejvíc ho ale rozčílil biliárový stůl uprostřed garáže. Představa, jak tam Woody se svou ratolestí, sousedy nebo možná spolupracovníky popíjí pivo a šťouchá koule do jamek, Johna rozzuřila mnohem víc než ostatní poklady, které v domě objevil.

John prohlédl všechny zásuvky ponku a dával si přitom dobrý pozor, aby všechno vrátil na původní místo. V kufříku na nářadí objevil stoh pornočasopisů, jejichž titulní stránky slibovaly „dívenky těsně pod zákonem“ a „plno stříkání“. Všechny pečlivě prolistoval a přitom se snažil nezírat na mladinké dívky s nohama roztaženýma pro potěšení starších pánů. V Johnovi se ve vězení možná něco zlomilo, takže při pohledu na jejich prázdné oči dokázal myslet jenom na Joyce a na to, jak nejistá a zranitelná byla v jejich věku. Když časopisy vracel na původní místo, mrzelo ho, že se do nich vůbec díval.

Potom prošel Woodyho ložnici. Byla to obrovská místnost s vlastní koupelnou a s velkou postelí uprostřed, na které se ten darebák nejspíš každý večer miloval se svou ženou.

Koupelna byla také velikánská, větší než Johnův pokojík v nájemním brlohu. Dokonce i dětský pokoj byl velice prostorný. Postel vypadala jako závodní auto a zásuvka pod oknem přetékala hračkami. John si tam připadal nepatřičně. Věděl, že malá postel zanedlouho udělá místo velké, chlapec začne dospívat a bude chtít mít větší soukromí. Půjde na střední školu, seznámí se tam s nějakou dívkou a půjdou spolu na školní ples. Najednou tam na něho začalo všechno padat, a tak vycouval zpátky do chodby.

Vrátil se do ložnice. Byl si jistý, že na něco zapomněl. Pokusil se uvažovat jako jeho kurátorka paní Lamová, když hledá kontraband. Podíval se pod matraci a prohmatal polštáře, jestli v nich nejsou tvrdé žmolky. Prošel všechny boty v šatně a košile v šuplíku.

Košile. Všechny byly značkové. Většinou bavlněné, pár jich bylo hedvábných. Spodní prádlo od Calvina Kleina a pyžama od jiné renomované značky.

„Ježíšikriste,“ zašeptal John, kterému nenávist vůči Woodymu najednou sevřela hrudník tak mocně, až nemohl dýchat. „Mysli,“ nakázal si, jako by to bylo zaklínadlo, při němž ho něco osvítí. „Mysli.“

Na prádelníku stály dvě lahvičky pánské kolínské. Johna nezajímaly jejich značky, ale předmět, který před ně kdosi položil. Byl to veliký zavírací nůž. Woody ho u sebe nosil už v době dospívání. Vysvětloval mu, že ho má, protože se při prodeji drog musí vypořádat s nebezpečnými darebáky, a John mu to věřil. Představoval si napětí při zápasech rovnocenných soupeřů a nebezpečné předávky drog, při nichž jeho bratranec musí tasit své nabroušené zoubkované ostří.

Woody u sebe měl nůž. Jak jen na to mohl zapomenout?

„Kdo jste?“

John se rychle otočil a překvapeně se zahleděl na sousedku stojící ve dveřích ložnice. Měla na sobě hedvábnou bílou noční košilku a župánek. Oblečení jí na dětském těle viselo jako pytel od mouky. Mluvila vysokým hláskem malé holčičky.

„Co tady děláte?“ zeptala se rázně, ale John jasně slyšel, že se ho bojí.

„Na to samé bych se mohl zeptat já tebe,“ odpověděl a přikryl nůž dlaní. Přitom se snažil mluvit autoritativním tónem, jakým dospělí obvykle hovořili s dětmi.

„Tohle není váš dům.“

„Tvůj také ne,“ upozornil ji John. „Bydlíš vedle.“

„Jak to víte?“

„Woody mi to pověděl.“

Sjela pohledem k jeho rukám v latexových rukavicích a k noži, který v nich svíral. „Jaký Woody?“ zeptala se.

Její otázka ho vyvedla z míry. Nejspíš to vycítila, protože najednou vyrazila a letěla chodbou směrem ke dveřím.

„Hele!“ vykřikl John a rozběhl se za ní přes obývák a kuchyni. „Počkej!“ zařval, ale dívka už prolétla dveřmi na zahradu.

Rychle se ohlédla a běžela směrem k plotu. John si uvědomil, že v rukách stále svírá Woodyho nůž a došlo mu, jak to na ni asi muselo zapůsobit. Zastavil se. Dívka se znovu zarazila, ale setrvačná síla hnala její tělo vpřed.

John viděl jako ve zpomaleném záběru, jak padá. Bosou nohou se zachytila o roztržený plot a dopadla hlavou přímo na zem. John čekal, ale dívka nevstala. Počkal ještě chvíli, ale ani se nepohnula.

Pomalu vstoupil na měkkou trávu v zahradě. Vzpomněl si, jaké to bylo, když po propuštění z věznice po dvaceti letech zase stál na trávníku. Jeho nohy za mřížemi uvykly tvrdému betonu a červené georgijské půdě, kterou stovky mužských nohou při každodenních vycházkách udusaly do tuha. Hřbitovní tráva, po níž pak kráčel za matčinou rakví, mu připadala měkoučká jako obláček.

Stačilo dvacet let, aby zapomněl, jaké to je chodit po trávníku. Dvacet let osamění a izolace od ostatního světa. Dvě desetiletí, v jejichž průběhu musela Emily dvakrát do měsíce strpět ponížení, jaké představovaly návštěvy vězení. Dvě dekády, kdy Joyce sžíralo vědomí, že její bratr je ohavná zrůda.

Dvacet let, která Woody strávil na svobodě, dostal dobrou práci, oženil se, měl dítě a žil jako normální člověk.

John opatrně překročil plot. Woodyho zavírací nůž stále svíral v ruce. Položil ho na zem a klekl si vedle dívky. Ve vězeňské nemocnici se naučil nahmatávat tep, ale dívka žádný neměla. John podle rány na její hlavě okamžitě pochopil, že pravděpodobně zemřela ve chvíli, kdy dopadla lebkou na velký kámen na druhé straně plotu. Křemen byl celý zakrvácený a zčásti omotaný slepenými prameny jejích dlouhých blonďatých vlasů.

John u ní seděl na bobku a promítal si okamžiky, kdy naposledy viděl Mary Alici. Její oči.

Nemohl zapomenout na její oči, na to, jak je upírala do prázdna. O tom, co se jí stalo, ale mnohem jasněji vypovídalo její tělo. Prožila něco příšerného, naprosto nepopsatelného.

V duchu před sebou stále viděl zvětšené snímky, které ukazovali u soudu, aby se všichni mohli podívat na zohavené tělo Mary Alice Finneyové. Vzpomněl si, jak jeho teta přecházela před porotou sem a tam a jak ho tehdy napadlo, že mu tím Lydie jenom přitíží, protože tak jenom přitahuje pozornost k fotografiím za svými zády.

„Netrap se tím,“ uklidňoval John Lydii, když za ním přijela do vězení a vysvětlila mu, že už vyčerpali všechny možnosti odvolání a on nejspíš do smrti zůstane za mřížemi. „Vím, že jsi udělala, co jsi mohla.“

Lydie mu zakázala mluvit s policií o drogách nebo se zmiňovat o Woodym, protože kdyby do případu zatáhl jejího syna, vyšla by najevo Johnova minulost, a to by mu moc neprospělo.

Kdyby měl Woody svědčit, řekl by přede všemi pravdu.

A to by Johnovi mohlo přitížit, že?

Tehdy na večírku mu Woody řekl: „A všechno zase dobrý.“ Přitom mu hodil psaníčko. Byl už tehdy rozhodnutý, že Mary Alici ublíží?

Všechno zase dobrý. John před sebou nic dobrého neviděl. V jeho nitru zuřila bouře, jako by se napil benzinu a spolkl zapálenou sirku.

Podíval se na dívku ležící na zemi. Byla ještě dítě, ale John v ní viděl posla.

Sáhl jí do úst a palcem a ukazovákem stiskl její jazyk.

Woody na Johnův práh přinesl zkázu a zmar. John mu to teď hodlal oplatit stejným způsobem. To nejdůležitější, co se naučil ve vězení, bylo, že pokud se člověk odváží vztáhnout ruku na cizí majetek, musí kvůli tomu být připraven zemřít.

Říkával bratranci Woody. Jenomže to byla přezdívka pro chlapce a Woody už žádný chlapec nebyl. Stejně jako John dospěl v muže, a mělo by se mu tedy říkat jeho občanským jménem.

Michael Ormewood.

John vzal do ruky nůž.

20. kapitola

15. června 1985

„Musíš to vychodit,“ řekl John Mary Alici. „Takhle domů jít nemůžeš.“

„Už ses někdy líbal s holkou?“ zeptala se ho místo odpovědi.

Začervenal se a nejistě se zasmál.

„Já se líbala. S Markem Reedem,“ řekla. „Myslí si, že spolu chodíme jenom proto, že mi po zápase dal pusu.“

John mlčel a v duchu Marku Reedovi sliboval věčné zatracení. Spolužák byl zadákem fotbalového mužstva, jezdil červeným kabrioletem a mohl se chlubit hustě ochlupeným tělem, které ten mizera velice rád předváděl v šatně jako nějaký striptér.

„Neodpověděl jsi mi,“ prohlásila Mary Alice. John si vzpomněl na psaníčko s bílým práškem, které mu hodil Woody.

Četla mu myšlenky. „Chci to vyzkoušet.“

„Ani náhodou.“

„Ale já chci.“

„Zapomeň na to.“

„Nedělej drahoty,“ řekla a sáhla mu do kapsy. Přitom se rukou dotkla jeho těla, až se mu zatajil dech. Musel se nadechnout tak zhluboka, že se mu skoro roztrhly plíce.

Mary Alice balíček držela proti světlu pouliční lampy. „Co ti na tom tak chutná?“ zeptala se.

John jí nemohl odpovědět. Musel se v tu chvíli soustředit na důležitější věci.

Otevřela psaníčko.

Velice rychle se vzpamatoval. „Nedělej to,“ varoval ji.

„A proč ne? Když to děláš ty.“

„Jenže já jsem úplnej ubožák,“ odvětil. „Sama jsi to povídala.“

Za zády jim cosi zašelestilo. Oba se otočili, aby se podívali, co to je.

„Asi kočka,“ řekla Mary Alice. „Tak jdem na to.“

Vzala ho za ruku a John se nechal vést k jejímu domu. Potichu prošli zahradou. Věděl, že dívka má pokoj v přízemí, ale nečekal, že otevře okno a vleze jím dovnitř.

„Co to děláš?“ zeptal se.

„Pššt!“

Za Johnem praskla větvička. Otočil se, ale viděl jen stíny.

„Tak polez,“ řekla mu Mary Alice.

Vyhoupl se nahoru, a když přehazoval nohu přes parapet, zašeptal: „Jestli mě tu nachytá tvoje máma, tak mě zabije.“

„Mně je to fuk,“ zašeptala mu v odpověď a rozsvítila dětskou lampičku, která její pokoj ozářila tlumeným světlem.

„Ty spíš při světle?“

Rozpustile ho plácla po rameni a nařídila mu: „Neřečni a polez.“

John dopadl do měkkého, protože Mary Alice předtím pod okno přistrčila svou postel. Teď na ní oba seděli. Na její posteli. Johna znovu začala trápit erekce.

Nevěděl, jestli si toho Mary Alice všimla. Každopádně k tomu nic nepoznamenala. „Ukaž mi, jak se to dělá,“ poprosila ho a podala mu kokain.

„Ani náhodou.“

„Já vím, že chceš.“

Měla pravdu. Hrozně moc chtěl. Udělal by cokoli, jen aby se dokázal zbavit své přihlouplé ostýchavosti a políbit ji.

„Ukaž mi to,“ opakovala.

Otevřel balíček a nabral trochu prášku na prst.

„Šňupneš si,“ vysvětlil jí. „Takhle.“

Když John ucítil prášek v krku, rozkašlal se a málem se zadusil. Droga měla hořkou, kovovou chuť. Pokusil se v ústech nashromáždit dost slin, aby mohl polknout, ale měl v nich příliš sucho.

Srdce mu vynechalo a pak se mu sevřelo s takovou bolestí, jako by mu do něj někdo zabodl dýku.

Mary Alice se zatvářila zděšeně. „Budeš…“

Kokain prudce zaúčinkoval na jeho mozek. Během dvou sekund byl tak sjetý, že neudržel otevřené oči. Na okamžik zahlédl hvězdy, skutečné hvězdy, a pak padl kupředu přímo na Mary Alici. Rukama ho chytila za obě tváře, aby ho ustálila, a John k ní zvedl bradu. Jejich rty se setkaly.

Pak si pamatoval jen to, jak se probudil s příšernou bolestí hlavy. V hrudníku cítil drásavou bolest a celé tělo mu pokrýval studený pot. Převalil se a ucítil, jak se mu přikrývky lepí na tělo.

Právě si říkal, že ho matka zabije, až zjistí, že se počural, když najednou vedle sebe nahmatal její tělo.

Mary Alice byla úplně nahá. Hlavu měla v nepřirozeném úhlu otočenou na stranu a její otevřená ústa byla plná krve. Na nohou a dalších částech těla se jí černaly podlitiny. Ochlupení na přirození měla na několika místech úplně vytrhané a její malá prsa nesla zřetelné otisky číchsi zubů.

John zděšením ani nedutal. Odtáhl se od ní a přitom přerývaně dýchal. Strašně se mu chtělo močit. Okno za jeho zády bylo otevřené. Když k němu natáhl ruku, prsty mu sklouzly po jeho rámu. Měl je celé od krve. Ležel v ní celou noc a jeho šaty jí byly nasáklé jako houba.

Zaslechl jakýsi zvuk, jako by v místnosti někdo chroptěl. Vycházel z jeho úst. Nedokázal odtrhnout oči od jejího obličeje. Měla ho zalitý krví, která byla i všude kolem. Johnův močový měchýř povolil a po noze mu začala stékat teplá tekutina.

Musel odtud pryč. Musel rychle utéct.

John se přitiskl na stěnu a odrazil se oběma nohama, aby dosáhl na parapet. Vypadl z okna do zahrady přímo na záda a prudce se rozkašlal.

Podíval se na oblohu. Začínalo svítat a okolní stromy se proti zšeřelé obloze rýsovaly jako temné stíny. Johnovi se třásly nohy, ale podařilo se mu vstát. Kalhoty se mu lepily na stehna a zakrvácená košile se mu držela na zádech jako druhá kůže od toho, jak celou noc ležel vedle Mary Alice.

John se rozběhl. Srdce mu bušilo až v krku.

Musel odtud pryč.

Okamžitě musel domů.

DECATUR CITY OBSERVER

18. června 1995

VRAŽDA FINNEYOVÉ: DESET LET POTÉ

Nedávno uplynulo deset let od chvíle, kdy byla patnáctiletá Mary Alice Finneyová nalezena znásilněná a zavražděná v domě svých rodičů v Decaturu. I po tak dlouhé době mají obyvatelé malého předměstí Atlanty v živé paměti hrůzný čin, který hluboce otřásl celou čtvrtí. „Všechno se změnilo,“ říká Elizabeth Reedová, jejíž syn s Finneyovou v té době chodil. „Do té doby jsme si vzájemně důvěřovali. Teď se ale na noc zamykáme.“

Pro policii její smrt zpočátku představovala záhadu, protože dívka byla roztleskávačkou a předsedkyní ročníku na Decaturské střední škole. „Byla to obyčejná dívka a žila úplně normální život,“ poznamenává paní Reedová. To se ovšem změnilo 16. června 1985, kdy sousedy probudil ženský křik. Sally Finneyová tehdy šla dceru vzbudit na bohoslužbu a našla ji v posteli v tratolišti krve.

„Místo činu se velmi špatně ohledávalo,“ přiznává vysloužilý komisař Harold Waller. „Po celé místnosti byla krev. Něco takového nikdo z nás v životě neviděl. Domnívali jsme se, že se díváme na dílo nějakého psychopata… A nemýlili jsme se.“

S Wallerovou charakteristikou chladnokrevného vraha souhlasili i soudní psychiatři, kteří potvrdili, že za chlapcovým řáděním umocněným drogami stála skrytá psychóza. Vrah tvrdil, že drogy užíval pouze „rekreačně“, ale jeho kamarádi porotu informovali o mnohem temnější stránce mládencova charakteru. Jeho trenér Vic McCollough, který potvrdil Shelleyovy záchvaty zuřivosti na fotbalovém hřišti, prohlásil, že chlapce musel nakonec vyloučit z mužstva.

Další blízký přítel, který nechtěl být jmenován, řekl, že Shelley se na Mary Alici Finneyovou upnul a působil dojmem, že ho vůči premiantce „sžírá zášť“.

Pachatel dívku brutálně znásilnil a pak ji ještě několikrát kousl hluboko do masa na stehnech a poprsí. Mladistvý vrah navíc tělo oběti zneuctil tím, že je pomočil. Toto ovšem nebylo zdaleka nejotřesnější. Waller u soudu vypověděl, že pachatel dívce vyřízl jazyk nožem s vroubkovaným ostřím.

Skutečnost, že za hrůzný čin zatkli místního mladíka Jonathana Shelleyho, překvapilo jen málokoho z okolí. Podle policie patnáctiletý výrostek užíval drogy a kradl v obchodech. Ředitel školy Don Binder během soudu konstatoval, že se o Shelleym vědělo, že prodává drogy a sám má „potíže s návykovými látkami“. Na místě činu byl nalezen balíček obsahující směs kokainu s heroinem, kterému se v dealerské hantýrce říká „speed“. Na jeho obalu se našly krvavé otisky Shelleyových prstů, které byly i na několika klíčových místech dívčina pokoje.

„Důkazy nám rozhodně nechyběly,“ informoval nás Waller. „Všude byly jeho krvavé otisky.“

Obhajoba během přelíčení poukazovala na to, že se na místě našlo i několik neidentifikovaných otisků, ale nedokázala vyvrátit nejpádnější důkaz, kterým byl dlouhý kuchyňský nůž s vroubkovaným ostřím, jejž policie nalezla schovaný v šatně chlapcova pokoje.

Nůž pocházel ze sady v kuchyni Shelleyových, a přestože ho někdo dokonale vyčistil, na dřevěné rukojeti se našly stopy lidské krve. Chlapcova matka Emily Shelleyová u soudu tvrdila, že se pořezala při vaření a krev na noži patří jí. Během křížového výslechu však nedokázala vysvětlit, jakým způsobem se nůž dostal do synovy šatny.

„O vině Johna Shelleyho jsem vůbec nepochyboval,“ říká senátor Paul Finney. „Dal se na drogy a mou dceru to stálo život.“ Sally Finneyová o ztrátě svého jediného dítěte nikdy veřejně nehovořila. Sousedé dosvědčují, že se po dceřině smrti odmítla vrátit do jejich domu v St.

Patrick Drive a ještě během soudního procesu zažádala o rozvod. Paul Finney k tomu tehdy poznamenal: „Tento násilný čin mi zničil rodinu.“ Dvakrát rozvedený senátor je známým bojovníkem za práva obětí trestných činů a podílel se na několika návrzích zákonů státu Georgie, které by nebezpečným násilníkům ztížily možnost podmínečného propuštění.

Zde dochází k zajímavé shodě okolností, neboť minulý pátek Shelley poprvé žádal o podmíněné propuštění na svobodu. Před porotou četl předem připravené prohlášení. „Tento trestný čin jsem nespáchal,“ prohlásil před přeplněnou místností. „Nebudu se přiznávat k něčemu, co jsem neudělal.“

„John Shelley si zcela zasluhuje zůstat tam, kde je,“ komentuje jeho slova Paul Finney, který nepřestává truchlit po své dceři.

ČÁST III.

21. kapitola

6. února 2006, 20.02 hod.

Will Trent právě kartáčoval srst svého psa, když někdo zazvonil. Betty se rozštěkala s takovou vervou, že málem spadla ze stolu. Okřikl ji, ať je zticha, a odměnou za to mu byl udivený pohled. Will jí ještě nikdy nic nezakázal.

Uplynula celá minuta. Will s Betty vyčkávali a doufali, že nevítaná návštěva odejde. Zvonek se ale ozval znovu a pak se rozezněl ještě třikrát rychle za sebou.

Fenka se rozštěkala jako zběsilá. Will si povzdechl, odložil kartáč a shrnul si rukávy košile.

Pak psíka vzal do ruky a vykročil ke dveřím. Zvonek zadrnčel ještě šestkrát.

„Kruci, kde vězíš?“

Podíval se do ulice, aby se přesvědčil, že přišla sama. „V poslední době mi sem pořád lezou Svědci Jehovovi,“ odpověděl.

„To by mohla být dobrá příležitost k seznámení,“ prohlásila Angie, podívala se na Betty a pokrčila nos. „To je teda pěkná šeredka,“ poznamenala.

Will Angii pustil do domu a vešel za ní. Přitiskl si psíka k hrudi a v duchu se pohoršoval nad hrubou poznámkou o jeho vzhledu. Angie na sobě měla pracovní uniformu a Will poznamenal: „Vypadáš jako prostitutka.“

„A ty zase jako mrtvola v rakvi.“

Uhladil si rukou kravatu a zeptal se: „Tobě se můj oblek nelíbí?“

„Kam se poděly džíny, které jsem ti koupila?“ Uvelebila se na pohovce a úlevně si vydechla.

Nečekala na odpověď a rovnou si postěžovala: „Tyhlety zatracený boty, to je hrůza.“

Zula si lodičky na vysokém podpatku a pohodila je na koberec. Rozpustila si dlouhé hnědé vlasy a potřásla hlavou, aby se jí rozestřely kolem ramen. „Tahle pitomá práce mi už pěkně leze na nervy.“

Will postavil Betty na zem. Čivava se rozběhla do kuchyně, kde její drápky zaškrábaly na dřevěnou podlahu. Zaslechl, jak pije vodu a přežvykuje zbytky své večeře. Psík pro něho představoval nechtěnou a dočasnou společnost, jak Will doufal. Když se před dvěma týdny vrátil z ranního běhání, uviděl, jak jeho starou sousedku nakládají do sanitky. Měla jakousi vadu řeči a podle zabarvení jejího hlasu Will usuzoval, že vykouří několik krabiček cigaret denně.

„Pohlídej Betty!“ zavřískla na něho přes ulici, ačkoli Willovi její slova zprvu připadala jako: Polívej Betty!

„Co s ní mám dělat?“ zeptal se poněkud zděšen tou představou. Žena na něho jenom zírala, a tak ukázal na miniaturní čivavu stojící na jejím zápraží a řekl: „Váš pes. Co s ním?“

„Vykartáčuj ho!“ zavřískla sousedka, než se za ní s rachotem zavřely dveře sanitky.

Will nevěděl, jak se stará paní jmenuje. Vlastně o ní nevěděl skoro nic kromě toho, že si ráda pouští velice nahlas rádio. Neměl nejmenší tušení, kam ji ambulance odvezla, jestli má nějakou rodinu nebo jestli se ještě někdy vrátí domů. Jméno její fenky znal jenom díky tomu, že žena na ni často křičela.

„Betty!“ slýchával uprostřed noci její hlas, který byl hlubší než mužský. „Betty! Tohleto jsem ti přece zakázala!“

Angie zkřížila ruce na prsou a zvedla oči k Willovi. „Je ti jasné, že s tím mrňousem v ruce vypadáš naprosto směšně?“

Will seděl pohodlně uvelebený v křesle naproti ní. Vzal do ruky dálkové ovládání svého přehrávače a zastavil nahrávku knížky, kterou poslouchal. S Angií Polaskiovou mluvil naposledy před dlouhými dvěma lety a najednou ji měl zpátky v obýváku, jako kdyby se nikdy nerozešli. Byla taková už od dětství. Dovedla neustále překvapovat.

„Díky, že jsi mi ráno pomohla u toho automatu,“ řekl jí. To, že málem dostal infarkt, když ji uviděl stát na chodbě Východní radnice, si nechal pro sebe.

„Proč děláš s Michaelem Ormewoodem?“ Ani teď mu nedala možnost odpovědět a rovnou pokračovala: „Vůbec nemůžu uvěřit té lapálii s jeho sousedkou. Je to vážně divné.“

Pokusil se manévrovat a směrovat řeč k jedinému tématu. „Pracuje na případu, který mě zajímá. Odkud ho znáš?“

„Nějakou dobu dělal na mravnostním,“ odpověděla. „Nemáš tu něco k zakousnutí?“

Will vstal a šel se podívat do ledničky. Betty ho následovala. Will většinou jedl mimo domov, ale fenka měla ráda sýr, a tak měl vždycky nějaký po ruce.

Angie za ním přišla do kuchyně. „Kdy Ormewooda přeložili na vraždy?“ zeptal se jí Will.

„Asi před půl rokem.“

Před půl rokem Will bydlel v severní Georgii, kde měl vést šťáru v opuštěných drůbežárnách, které se proměnily v laboratoře na výrobu metamfetaminu. Jeho nadřízená se zatím rozhodovala, co s ním udělá dál.

„Na mravnostním začal poprvé pořádně něco dělat a pak dostal zlatého padáka,“ vysvětlila mu. „Pracoval tam asi deset let.“

Willovi došlo, že se mu pokouší něco naznačit. „Proč toho nechal?“ zeptal se.

„Kvůli mně.“ Vzala židli a posadila se na ni ke stolu. „Řekla jsem mu, že buď odejde sám, nebo ho nahlásím.“

„Za co?“

„Zneužíval některé holky.“

Will položil sýr na kuchyňskou linku. „To zní zajímavě,“ poznamenal.

„Mně to připadalo pěkně nechutné, ale každému co jeho jest.“

Will si to chvíli přebíral v hlavě. Obrázek, který si o Michaelu Ormewoodovi utvořil, se zase o něco pozměnil. V tom člověku bylo opravdu těžké se vyznat. „Dělal to celých deset let, co tam pracoval?“

„Byla jsem v jeho týmu jen pár měsíců, ale kdybych měla hádat, tak bych řekla, že jo.“

„Je to na mravnostním obvyklé?“ zeptal se Will.

Pokrčila rameny. „Někdy se to stane, zvlášť když jsou ženatí. Který chlap odolá možnosti zapíchat si zadarmo?“

Will se k ní otočil zády a sáhl do skříňky pro talíř, aby mu neviděla do tváře. Angie ho ale znala od jeho osmi let a zasmála se.

„Nebuď tak prudérní, Williame,“ dobírala si ho.

„Za ty dva roky se toho moc nezměnilo.“

Nechytila se. Bylo by mnohem přesnější, kdyby Will řekl, že se neviděli dva roky a několik měsíců. Když spolu byli naposledy, stáli ve stejné kuchyni. Angie na něho řvala a Will klopil zraky k zemi a čekal, až se vyzuří. Nakonec v domě opravdu zavládl klid, jenomže to bylo až ve chvíli, kdy za sebou práskla dveřmi a nadobro odešla.

Will krájel sýr na kostičky a předstíral, že nevidí Bettyin dychtivý pohled. „Co víš o tom dnešním odpoledni?“ zeptal se.

„Myslíš tu Michaelovu sousedku? Nic moc. Jenom, že to nejspíš má něco společného s Monroeovou.“

„To děvče nemělo jazyk. Zatím ho nenašli.“

„Proč by ale někdo šel po Michaelově sousedce?“

„To by mě taky zajímalo.“

„Myslíš, že je to jenom náhoda?“

Opřel se zády o kuchyňskou linku a podíval se na ni. „Nevypadá to tak. Má Ormewood hodně nepřátel?“

„Nejsme zrovna nejlepší kamarádi, ale řekla bych, že chlapi ho mají rádi. Hodně se bratříčkuje s pitomcem Leem Donnellym, takže těžko říct.“

„Pracoval na případech, při kterých si mohl nadělat nepřátele?“

„Myslíš, jako že někoho nasral?“ Znovu pokrčila rameny. Tenhle zvyk si musela osvojit během doby, co se neviděli. „O ničem nevím. Opravdu si myslíš, že to má nějakou spojitost s Monroeovou?“

„Zítra bude hotová zpráva ze soudního o té sousedce. Nějaké rozdíly jsem tam našel.“

Odmlčel se a znovu si celou událost přehrál v hlavě. „Měla škrábanec na noze. Zjevně zakopla o plot. A tady měla tržnou ránu.“ Při těch slovech se rukou dotkl svého spánku. „Když upadla, uhodila se do hlavy. Podle rány dost silně. A také krev.“ Znovu se odmlčel. „Nenašli jsme dost krve. Monroeové se ústa brzy naplnila krví, takže se udusila. Pravda, tahle dívenka ležela obličejem k zemi, ale ani tak pod ní moc krve nebylo. Odhaduji, že se jí srdce zastavilo dřív, než jí pachatel vyřízl jazyk.“

„Byla znásilněná?“

„Na stehnech jsme našli modřiny, ale dokud ji nedostanou pod nůž, nebudeme vědět nic přesného.“

„Dělá na tom Pete Hanson?“

„Jo. Vražda se stala v okrese DeKalb, ale chtěl jsem, aby všechno dělal jen jeden člověk, a tak jsem je požádal, aby tělo svěřili jemu.“ Na vysvětlenou dodal: „Hanson ráno pitval Aleeshu Monroeovou. Připadá mi dobrý.“ Will si pak vzpomněl na něco, co patolog zmínil během ohledání. „Jsou kondomy se spermicidem a lubrikantem opravdu o tolik dražší než obyčejné?“

Angie se na něho upřeně zadívala a zeptala se: „Vypadám snad jako nějaká odbornice?“

Will věděl, že se v těch věcech nejspíš velmi dobře vyzná, ale nechtěl to s ní v té chvíli rozebírat. „Vrah Monroeové použil kondom s lubrikantem a spermicidem. Jenom mě zajímalo, jestli jsou dražší.“

Angie se samozřejmostí prohlásila: „Nechtěl po sobě zanechat žádné DNA.“

„Ormewood si myslí, že to znamená, že ji nechtěl zabít.“

„Pitomost,“ oponovala mu Angie. „Pasáci u sebe gumy nenosí. Na holkách, se kterýma si to rozdávají, jim nijak moc nezáleží. Víš, jak se říká přebytečné kůži kolem vagíny? Ženská.“ Ještě dodala: „A Michael Ormewood by to měl vědět líp než kdokoli jiný.“

„A jsme zpátky u mé původní otázky. Jsou tedy dražší?“

Angie se na něho chvilku pozorně dívala. Věděla, že nikdy v životě kondom nekupoval.

„Holky jsou stejné jako všichni ostatní lidé. Myslí si, že když je něco o trochu dražší, musí to zákonitě také být lepší. Takže když se budou domnívat, že o třicet nebo čtyřicet centů dražší kondom je ochrání před žloutenkou typu C, určitě je za něj dají.“

„Ony se žloutenky bojí víc než AIDS?“

„AIDS se dá zamaskovat, ale při hepatitidě zežloutneš. Leesha patřila k těm chytřejším.

Snažila se chorobám předcházet, jak jen mohla.“

Angie se podívala na své ruce, jako by si chtěla zkontrolovat lak na nehtech. Pracovní a soukromé záležitosti ze zásady nemíchala. Kdyby to nedělala, nejspíš by se z ní stala alkoholička bez střechy nad hlavou. Will na ní ale viděl, že u tohoto případu to pro ni není jednoduché. Ačkoli práci na mravnostním k smrti nesnášela, s prostitutkami cítila jakousi sounáležitost. Pocházela z podobného prostředí jako ony, plného násilí a nezájmu. Nechybělo mnoho a mohla se stát jednou z nich.

„Měla jsem ji ráda,“ řekla nakonec Angie. „Monroeovou. Vloni jsme ji zavřeli snad šestkrát za sebou. Byla hrozně milá. Zabředla do toho klasickým způsobem a nevěděla, jak s tím skončit.

Pokoušela jsem se ji dostat na léčení, ale víš, jak to je. Pokud ten člověk nechce pomoc, nemůžeš ho k ničemu nutit.“

Pokoušel se přijít na něco hezkého, co by Angii o mrtvé prostitutce řekl, protože věděl, že by jí to nějakým způsobem poskytlo útěchu. Nakonec ze sebe dostal jenom: „Byla hezká.“

„To tedy byla,“ přitakala Angie, vstala a přistoupila k Willovi. Ani nepohnul brvou a naivně čekal, že něco udělá ona. Angie si ale jenom vzala pár kostek sýra a znovu se posadila.

„Dneska ráno jsem se na ni zeptala Michaela. Ani si na ni nepamatoval.“

„Patřila Monroeová k prostitutkám, které zneužíval?“

„To opravdu netuším,“ přiznala Angie. „Vlastně se spíš jen mezi holkama šuškalo, že jeden policajt jim za jedno nebo dvě čísla může něco podstrčit. Něco na ten způsob. Nechtěla jsem tomu věřit, ale jedna z nich mi řekla jeho jméno. A Ormewood se nejmenuje každý. Zeptala jsem se ho na to a on to nepopřel, takže jsem mu řekla: ‚Koukni, buď se nech přeložit, nebo se to dozví šéf.‘ Vybral si první možnost.“ Will se k ní otočil a založil si ruce na prsou. „Co je to za člověka?“ zeptal se.

„Dobrý policista,“ odpověděla a vložila si do úst kousek sýra. „Alespoň na dnešní poměry.“

Zamyšleně žvýkala. Zjevně nad jeho otázkou přemýšlela. „Abych pravdu řekla, nikdy jsem ho neměla ráda. Pořád se kolem mne ometal a nabízel se, že mi ukáže, jak to v praxi chodí.

Poslala jsem ho do háje.“

„Jak se na dámu sluší a patří, jak je ostatně tvým zvykem,“ podotkl Will a hodil Betty kousek sýra.

„Neměl bys ji tím krmit,“ upozornila ho Angie. „Dostane zácpu a tobě z toho bude ouvej.“

„Nedávám jí toho moc.“

„No dobře. Ale až ta mrňavá krysa začne prdět disko hity, tak si ke mně nechoď stěžovat.“

Will fence hodil další kousek sýra, ačkoli jí obvykle dával jenom kostičku denně. „Pověz mi něco víc o Ormewoodovi.“

Angie pokrčila rameny. „Vlastně jsem si uvědomila, jak mi lezl na nervy, až když odešel.

Pořád si hrál na starého mazáka, co se vyzná. Je to válečný vysloužilec…“

„To mi říkal.“

„Hrozně rád to lidem zdůrazňuje.“ Podezíravě se podívala na Betty, jako by fenka už začala upouštět z útrob vzduch. „I po přeložení dál chodil na mravnostní jako domů. Měli jsme ho tam minimálně jednou týdně. Pořád tam slídil nebo nám vykládal o velkých případech, které vyřešil, jako by se z něho při práci na kriminálce stal nějaký nadsamec.“

„Má hodně vysoké procento vyřešených případů.“

„Vyšší než ty?“

„Myslíš, že šmejdil kolem, protože se bál, aby sis to s tím udáním u vedení nerozmyslela?“

zeptal se Will.

„Myslím, že jenom nedokázal rozdýchat, že jsem nad ním začala mít navrch.“ Sladce se usmála, což znamenalo jediné, že se z něho bude pokoušet vymámit odpověď na svou otázku. „No tak, brouku. Že máš vyšší procento úspěšnosti, viď?“

„Rád bych se přece jen něco dozvěděl o Ormewoodovi.“

Předstírala, že se urazila, ale dlouho to nevydržela. „Vždyť jsem ti to už řekla. Michael má rád o všem přehled.“

„Nic divného jsem na něm neviděl.“

„Chlapi to nevnímají, ale má to v sobě. Věř tomu, že kdyby ses zeptal jakékoli ženské, která s ním strávila aspoň deset minut, řekla by ti, že ten člověk potřebuje pořád mít všechno pod kontrolou.“

„Aha.“ Will se s touto vlastností u policistů často setkával a nebyla to pro něho celkem žádná novinka. „Všiml jsem si, že je dost soutěživý.“

„Velmi mírně řečeno,“ poopravila ho. „Přeložení přijal, ale nedokázal strávit, že jsem ho dostala. Pořád za mnou chodil na konci směny, vždycky když jsem dopsala všechny denní záznamy.“

„Lezl ti do nich?“

„To by si mohl zkusit. Rozkopala bych mu koule.“ Vhodila si do úst další kostičku sýra. „Ale myslím, že kdybych ho na chvilinku nechala o samotě, prohrabal by mi celý psací stůl.“

„Je vzteklý?“

„Asi tak jako všichni ostatní.“

Willovi blesklo hlavou, co tím asi tak myslí, ale nenaléhal. „Podle toho, co říkáš, mi připadá, jako by se bál, abys ho nenechala zavřít.“

„Možná.“ Chvíli jen žvýkala a zaobírala se vlastními myšlenkami. Will ji bedlivě pozoroval a pokoušel se uhodnout, co před ním asi skrývá. Angie druhým lidem nikdy neříkala celou pravdu. Ani po všech letech, co se znali, si Will nebyl jistý, jestli to dělá úmyslně nebo je to jenom jakýsi obranný mechanismus. Lhaní nebylo totéž co pud sebezáchovy. Will byl posledním, kdo by něco takového mohl Angii zazlívat.

„Dneska odpoledne mi připadalo, že Ormewooda ta nehoda jeho sousedky dost vzala,“ řekl Will.

„Má hrozně rád děti,“ prozradila mu Angie. „Má mentálně postiženého syna, ale ten mi připadal moc milý, když jsem se s ním jednou viděla. Michaelova manželka je takový studený čumák, ale to já bych byla taky, kdybych si to s tím hovadem musela každou noc rozdávat.“ Na vysvětlenou dodala: „Seznámila jsem se s nimi na večeři, která se pořádala na počest jeho kolegy Kena Wozniaka, když odcházel ze služby. Je to černoch, ale taky se hned s každým nekamarádíčkuje jako já. Řekla jsem si, že tam půjdu, aby na to nebyl sám.“

„To je od tebe hezké.“

„Myslím, že tu už dlouho nepobude. Přímo v terénu dostal před celým sborem nějakou mrtvici. Ochrnul na polovinu těla.“

„Má nějakou rodinu?“

„Ne.“

Chvíli oba mlčeli.

Angie otevřela ústa, ale pak si to rozmyslela. Will dobře věděl, že nemá smysl ji k něčemu nutit, protože mu to musí chtít povědět sama. Za chvilku se jeho očekávání naplnilo, protože Angie mu svěřila: „U Michaela je problém v tom, že si pořád na něco hraje.“

„A to znamená?“

„To znamená, že se pořád snaží někam zařadit, ale nejde mu to.“

Willa napadlo, že o něm by se dalo říci úplně to stejné. „A co je na tom špatného?“ zeptal se.

Na okamžik se zamyslela a pak začala vysvětlovat: „Tak si vezmi například Wozniaka.

Neměli jsme nijak blízký vztah, ale vídali jsme se. Byl to obr s takovýmhle panděrem.“ Při těch slovech si podržela ruku pěkně daleko od břicha, aby naznačila kolegův objem. „Ale uměl to s ženskými. Pokaždé mi pochválil oblečení. Pořád říkal: ‚Rád bych vám ukázal svou sbírku brouků, slečno‘, a takové ty blbinky, ale byl to starší pán a uměl přitom být hrozně roztomilý.

Takže mi to vždycky připadalo legrační a možná mi to i trochu lichotilo. Nikdy nezašel za určitou mez.“

„Jo tak,“ poznamenal Will, aniž by přesně chápal Angiina slova o mezi. Nicméně věděl, že pro ni bylo důležité, že bývalý kolega za ni nikdy nezašel.

Angie pokračovala: „Ken měl různá pořekadla. Třeba když podával civilistovi svou vizitku, pokaždé přitom říkal: ‚Tady máte něco na utření zadku.‘ Dovedl tím každého odzbrojit. Vždycky se tomu smáli, ale vizitku si vzali, chápeš? Kromě pitomého policajta v něm viděli taky fajn chlapa.“

„Jasně,“ přitakal Will. Policisté ke kontaktování potenciálních svědků používali nejrůznější fígle. Každý z nich na to šel jinak, ale všichni potřebovali nějaké kouzlo, pokud chtěli v práci na ulici vůbec uspět.

„No, a Ken je teď v nemocnici a nohy má nahoře. Opravdu si upřímně myslím, že se odtud už nevrátí.“

„To mne velice mrzí.“

„No jo,“ řekla a mávla nad jeho slovy rukou. „Jenže, za pár týdnů takhle stojím s holkama na placu, a kdo se tam neobjeví, jako Michael. Holky ví, že je policajt, protože… No prostě protože je policajt. Dokážou to vycítit na sto honů.“ Naklonila se vzad a Will viděl, jak se při té vzpomínce dostává do varu. „Tak Michael kolem nás prochází sem a tam a naparuje se jako krocan. Občas na mě mrkne, jako by to byla bůhvíjaká legrace. Přitom se chová jako úplný blbec a riskuje, že praskne, kdo jsem. A najednou se holek zeptá, jestli se kolem náhodou nepotlouká jeden chlápek. Že prý je to nebezpečný grázl. Radí jim, aby si na něho daly pozor.

Pak každé z nich dá svou vizitku a hádej, co řekne?“

„Tady máte něco na utření zadku?“ odhadl Will.

„Správně,“ potvrdila Angie. „Vždycky se chová takhle. Pořád se hrozně snaží být za správňáka, zapadnout mezi ostatní, ale potíž je v tom, že neví jak, takže může leda tak napodobovat druhé.“

„Jako lidé, co citují filmové postavy.“

„Yeah, baby.“ Angie věrně napodobila špiona Austina Powerse.

Will o tom chvíli přemýšlel a vzpomínal na krátkou dobu, kterou s Michaelem Ormewoodem strávil, než jim nahlásili nález mrtvé dívky ve vyšetřovatelově zahradě. Angie o kolegově charakteru zjevně hodně přemýšlela, ale Will s ní nemohl stoprocentně souhlasit. „To mi nějak uniklo,“ řekl.

„Jasně. Ale připadá ti, že na něm něco nehraje. Rozsvítila se ti výstražná kontrolka.“

Z jejích slov bylo patrné, jak dobře ho zná. Poznali se před pětadvaceti lety ve státním dětském domově. Willovi tehdy bylo osm a Angii jedenáct. V té době už oba měli velmi dobře vyvinutý čich na lidi. Krutá zkušenost je oba naučila poslechnout vnitřní hlas, pokud je varoval, že hezky oblečený pán a hodný pán není totéž.

„To ano,“ připustil Will. „Od první chvíle se mi nezamlouval. Myslel jsem si, že se na mne zlobí. Nikdo nemá rád, když ho ostatní nutí, aby se všemi dobře vycházel.“

„A to není zdaleka všechno,“ upozornila ho. „Víš to stejně dobře jako já.“

„Možná,“ opáčil a zvedl Betty ze země, aby ji mohl podrbat za ušima.

Angie vstala a řekla: „Potřebuju, aby ses mi podíval na jedno jméno.“

„Jaké jméno?“

Odešla si do obýváku pro kabelku. Will ji následoval s Betty v náruči. Psík měl tak křehkou kostru, že mu občas připadalo, jako by držel ptáčka.

„Napsala jsem ti ho,“ odpověděla Angie a podala mu růžový papírek, na němž bylo úhlednými tiskacími písmeny napsáno nějaké jméno. „Povídal, že se do něčeho namočil.

Nelíbilo se mi to, ale mám takový pocit…“ Nedokončila větu a jenom pokrčila rameny. „Myslím, že je v průšvihu.“

Will si od ní lísteček nevzal. „Odkdy ty zachraňuješ druhé?“ zeptal se a přitom se snažil, aby jeho slova vyzněla jako žert.

„Tak chceš mi pomoct, nebo tu radši budeš koukat se staženým zadkem a muckat se tady s tím psiskem?“

„Smím dělat obojí?“

Usmála se. „V jeho záznamu o průběhu podmínky je jenom to nejlepší a celý spis není v počítači, protože je moc starý. Myslíš, že bys mohl trochu zakouzlit a sehnat mi v archivu kopii?“

Pochopil, že přišla jenom kvůli tomu, a snažil se nedat najevo své zklamání. Vzal si lístek a zběžně se podíval na písmena, která mu splývala. Will měl vždycky problém se čtením, obzvlášť když byl rozčilený nebo rozčarovaný.

„Wille?“

„Jestli je v archivu, možná bude chvíli trvat, než se k němu dostanu,“ upozornil ji.

„Nemusíš nijak spěchat,“ pověděla mu. „Stejně ho asi už nikdy neuvidím.“

Pocítil úlevu, což znamenalo, že předtím žárlil.

Angie už stála v otevřených dveřích. „V tom příjmení jsou dvě el. Zvládneš to přečíst?“

„Co?“

Rozčíleně mu odpověděla, jako kdyby ji neposlouchal: „To jméno, Wille. Na tom papírku. Je to Shelley se dvěma el.“

22. kapitola

Angie bydlela nedaleko od Willova domu. Když nasedla do auta, pustila si potichu rádio a nechala myšlenky volně těkat, zatímco projížděla důvěrně známými ulicemi. Will vypadal pořád stejně, jenom možná trochu zhubl a vytvořil si na hlavě zběsilý účes. Dřív ho vždycky stříhala Angie. Teď si říkala, že si nejspíš pořídil elektrický strojek, aby nemusel chodit ke kadeřnici, která by si mohla všimnout jizvy vzadu na jeho hlavě, a začít se vyptávat, kdo se ho pokusil zabít.

Věděla, že Will poslední dva roky žil v horách na severu Georgie. Nejspíš nikam moc nechodil. Celý život se nechával omezovat svou dyslexií. Zásadně chodil do stále stejných restaurací, protože věděl, co je napsáno na jídelním lístku. Jídlo kupoval podle barev etiket nebo obrázků zboží, které rozpoznal. Radši by zemřel hladem, než by někoho poprosil o pomoc. Angie stále měla v živé paměti, jak šel poprvé sám nakupovat. Vrátil se s plechovkou tuku na pečení, protože se domníval, že pečené kuře na obalu označuje její obsah.

Když Angie zatáčela na příjezdovou cestu u svého domu, pokoušela si vybavit, kolikrát vlastně Willa Trenta opustila. Pomáhala si přitom jmény mužů, s nimiž od něho odešla. První z nich byl George a stalo se to někdy v osmdesátých letech. Zbožňoval punk rock a potají si píchal heroin. Druhý a osmý se jmenovali Roger. Byli to dva různí muži, ale měli stejně pokřivené charaktery. Angii zkrátka přitahovali jenom muži, kteří jí ubližovali, jak častokrát trefně poznamenal Will.

Číslo šest byl Mark. Ten tedy stál za to. Angii trvalo pět měsíců, než jí došlo, že s jejími kreditními kartami dělá dluhy, kde se dá. Když na něho pak poslala kolegu z hospodářského, aby ho na místě zatkl, tvářil se tak pitomě, že se tomu ještě teď musela smát. A pak následovali Paul, Nick, Danny, Julian, Darren… Mezi jejími amanty byl dokonce i jeden Horácio, i když s tím vydržela jenom týden. Když se to tak vzalo, vlastně nevydržela s žádným z nich, pokaždé se vrátila k Willovi a ztrpčovala mu život, dokud se neobjevil další mužský, který by ho od ní osvobodil.

Zaparkovala před domem a vytáhla klíčky ze zapalování. Motor ještě chvíli ze setrvačnosti běžel. Už posté ji napadlo, že by tu nebohou herku měla nechat opravit. Auto strašlivým způsobem teklo a tlumič výfuku už visel na vlásku, ale Angie nebyla schopná svěřit někomu cizímu motor, který vlastníma rukama kompletně opravil Will. Ranní noviny četl asi šest hodin, ale rozebrat a zase složit motor dokázal během chvilky i se zavázanýma očima. Uměl opravit téměř cokoli, co se skládalo z pohyblivých částí, od kapesních hodinek po klavír. Kriminální případy vnímal stejně jako stroje, pokaždé se snažil zjistit, jak do sebe zapadají jednotlivé části zločinu, aby se podařil. Patřil k nejlepším lidem, které stát měl. Bohužel svůj břitký intelekt neuměl používat v soukromém životě.

Když došla k zadním dveřím domu a strčila klíč do zámku, rozsvítila se bezpečnostní světla.

Rob. Jak jen mohla zapomenout na Roba s ryšavými vlasy, krásným úsměvem a závislostí na hazardu? Dohromady to dávalo jedenáct mužů. Jedenáctkrát opustila Willa a on ji jedenáctkrát vzal zpátky.

A to do svého výčtu nezahrnula ženy.

Angie rozsvítila v kuchyni a vyťukala kód na ovládacím panelu poplašného zařízení. Will ji opravdu miloval, tím si byla jistá. I když se hádali, dávali si dobrý pozor, aby nezašli příliš daleko, neřekli něco, co by toho druhého zasáhlo příliš hluboko a navždy by je to rozdělilo.

Věděli jeden o druhém všechno, nebo alespoň všechno podstatné. Kdyby jí někdo přiložil k hlavě pistoli pod pohrůžkou, že ji zabije, když mu nevysvětlí, jak je možné, že se s Willem vždycky dají znovu dohromady, zemřela by, aniž by na jeho otázku sama znala odpověď. Will by nejspíš dopadl úplně stejně, protože na sebezpytování ho nikdy příliš neužilo.

Sáhla do ledničky pro láhev vody a šla dozadu do domu. Přitom se marně snažila vypudit Willa z hlavy. Zapnula telefonní záznamník, aby zjistila, jestli má nějaké vzkazy, a začala se svlékat. V hloubi duše doufala, že jí zavolá, ale dobře věděla, že to neudělá. Takové jednání by bylo impulzivní a Will k impulzivním lidem rozhodně nepatřil. Měl rád stereotyp. Spontánnost přenechával filmovým hrdinům.

Angie otočila kohoutkem sprchy a zadívala se na sebe do zrcadla. Nedokázala se dívat na své tělo, aniž by si přitom vzpomněla na to Willovo. V rukou různých náhradních rodičů a otčímů si užila dost zneužívání, ale všechny jizvy měla na duši. Na rozdíl od Willa jí nic nehyzdilo obličej a neměla tělo poseté řeznými ranami a stopami po nedopalcích cigaret jako trvalou upomínku na opilé tyrany, kteří si vylévali zlost na bezbranném dítěti. Po noze se jí netáhla rozeklaná jizva po šesti operacích, jimiž se doktoři snažili zachránit kost po otevřené zlomenině. Také neměla předloktí ozdobené růžovou čárou, která všem připomínala, že v těch místech kdysi do masa zajela žiletka, jež způsobila životu nebezpečné krvácení.

Poprvé se setkali v Atlantském dětském domově, což byl jenom jiný název pro sirotčinec.

Stát se děti snažil umísťovat do pěstounských rodin, ale většinou se vracely zpátky s novými podlitinami na těle a novými hrůznými zážitky. Domov vedla paní Flanneryová, která měla k ruce tři asistenty. Dohromady se starali o děti, kterých pod střechou domova vždycky žilo kolem stovky. Ačkoli popis domova zněl jako z Dickensova románu, zaměstnanci se o své svěřence starali naprosto vzorně, když člověk vzal v úvahu, že byli neustále přepracovaní a jejich výdělky nestály za nic. Angie si nepamatovala, že by tam někdy některému dítěti ublížili a její nejhezčí vzpomínky na dětství se většinou pojily právě s obdobím stráveným v péči paní Flanneryové. Ředitelka sama o sobě nebyla vysloveně mateřská ani starostlivá, ale pokaždé dohlédla, aby postele byly čistě povlečené, na stole stálo dost jídla a její svěřenci měli co na sebe. Pro většinu dětí žijících v jejím domově to představovalo jedinou jistotu, jakou kdy poznaly.

Když se Angie někdo zeptal na rodiče, pokaždé odpovídala, že umřeli, ještě když byla hodně malá. Ve skutečnosti netušila, kdo je jejím otcem, a její matka Deidre Polaskiová v současnosti uboze přežívala v jednom státním zařízení pro bezmocné pacienty. Za průvodce životem si zvolila speed a nakonec jednou po předávkování upadla do kómatu, z něhož se už neprobrala.

Angii bylo jedenáct, když matku našla zhroucenou na záchodě se zabodnutou jehlou v ruce.

Zůstala s matkou v bytě dva dny, v jejichž průběhu nejedla a skoro nespala. Druhého dne se u nich kolem půlnoci objevil jeden z Deidřiných dodavatelů. Nejdřív Angii znásilnil a pak zavolal sanitku.

Vstoupila do sprchy a nechávala na sebe dopadat kaskády vody. Dodávalo jí to pocit, že ze sebe smývá alespoň část špíny, která se na ni během dne nabalila.

Rusty.

Tak se ten darebák jmenoval.

„Jestli to někomu povíš, zabiju tě,“ pohrozil jí, když skončil. Rukou jí svíral hrdlo tak pevně, že skoro nemohla dýchat. Kalhoty měl u kolen a Angie se dívala na jeho ochablý penis a stehna porostlá zakroucenými černými chlupy. „Najdu si tě a zabiju tě,“ opakoval.

Nebyl zdaleka první. Angie byla ve svém věku už dost sexuálně zkušená díky nekonečnému zástupu matčiných partnerů. Někteří se chovali mile, ale jiní byli kruté, hrozivé stvůry, které Angiinu matku záměrně zfetovaly, aby se mohly dostat k její dcerce. Pokud měla být Angie upřímná, umístění do domova paní Flanneryové pro ni znamenalo obrovskou úlevu.

Will neprožil totéž, ale jeho osud nebyl tomu Angiinu až tak vzdálený. Jeho tělo vydávalo svědectví o ukrutné bolesti, kterou musel přestát. Po zádech se mu táhly šrámy po ranách bičem a na stehně měl kus hrbolaté kůže v místě, kam mu ji museli transplantovat, aby zacelili spáleniny od elektrického proudu. Pravou ruku mu někdo dvakrát rozdrtil a levou nohu měl ve třech místech zlámanou. Jednou dostal tolik ran do obličeje, až se mu několikrát úplně rozštěpil horní ret. Pokaždé, když ho Angie líbala, ucítila jeho jizvu a připomněla si, čím prošel.

Starší děti v sirotčinci měly všechny podobnou minulost. Žádné z nich nikdo nechtěl.

Všechny zažily týrání. Mladší děti v domově nikdy nezůstaly dlouho, ale pokud si je někdo neosvojil do šesti či sedmi let, v podstatě ztratily jakoukoli šanci na to, že někdy budou žít v rodině. Pro většinu z nich to bylo dobře. Měly možnost zjistit, jaké rodiny stojí o adopci, a radši pak zůstaly v domově. Tedy ve valné většině.

Will se ovšem nehodlal vzdát. Jakmile přišel návštěvní den, postavil se před zrcadlo a pečlivě se česal, uhlazoval si patku a snažil se vypadat tak, aby každý zatoužil odvést si ho domů. Vždycky by ho nejradši nakopala, pořádně s ním zatřásla a vysvětlila mu, že na adopci nemá nejmenší šanci, že ho nikdo nebude chtít. Jednou se o to skoro pokusila, ale nakonec ji zarazil výraz jeho obličeje, v němž se mísila naděje se zoufalstvím. Místo aby ho praštila, ho odvedla zpátky k zrcadlu a pomohla mu s česáním.

Angie zastavila sprchu a zabalila se do ručníku. Usmála se při vzpomínce na to, jak Willa poprvé uviděla ve společenské místnosti. Bylo mu osm let, měl blonďaté kudrnaté vlasy a malá růžová ústa jako andílek. Neustále ryl nosem v nějaké knížce. Angie si nejdřív myslela, že je to nějaký hnusný šprt, ale časem zjistila, že Will jenom zírá na slova na stránce ve snaze pochopit je. Ironické na tom bylo, že slova miloval. Zbožňoval knihy, příběhy, cokoli, co by ho přeneslo do nějakého jiného světa. Jednou jí ve výjimečném záchvatu upřímnosti svěřil, že návštěva knihovny pro něho představuje stejná muka, jaká zažívá člověk, který sedí u stolu plného jeho oblíbených lahůdek a nemůže ani jedinou z nich ochutnat. A že se za to nenávidí.

Dokonce i jako dospělý dyslexii považoval za své selhání. Angie se ho snažila dotlačit k tomu, aby vyhledal pomoc, dokonce ho i prosila, aby to udělal, ale Will nehodlal nikde žadonit. Když se seznámili, naučil se svůj handicap nejrůznějšími způsoby maskovat a Angie byla přesvědčená, že všichni učitelé ho považovali za retardovaného. V současném zaměstnání to bylo stejné. Při zakládání spisů používal barevné složky, aby dokázal určitý případ okamžitě vyhledat i bez čtení, a každý měl na jiném druhu papíru, aby je mohl rozeznat i po hmatu.

Během školní docházky mu semestrální práce psala Angie a trpně přenášela na papír slova, která jí diktoval o předmětech, jimž netoužila porozumět. Noc co noc musela poslouchat jeho magnetofon, na němž si přehrával knihy a snažil si zapamatovat celé pasáže, aby mohl druhého dne během hodiny přispět do diskuze. Dřel stokrát víc než všichni ostatní, a přesto u maturity sotva prolezl. A pak šel na vysokou školu.

Angie nikdy nepochopila, proč tomu přikládal tak velkou důležitost. Při své výšce a půvabu se z něho měl stát lamač ženských srdcí. Místo toho ale byl klidný a plachý. Typ muže, který se zamiluje do první holky, která se s ním uvolí vyspat. Navíc do Angie rozhodně nebyl zamilovaný. Měl ji moc rád, ale mezi zamilovaností a láskou byl velký rozdíl. Chtěl s ní žít, protože mu poskytovala stejnou jistotu, jakou mu dávaly důvěrně známé restaurace a potraviny. Měl ji úplně přečtenou, představovala pro něho sázku na jistotu. Jejich vztah se podobal vztahu ochranitelského bratra a jeho sestry, kteří spolu nádavkem ještě spali.

Ne že by pro ně sex byl jednoduchou záležitostí. Will měl vybavení jako málokdo a než Angie začala brát antikoncepci, používala pesar, který se pokaždé roztáhl do velikosti lívance.

Jenomže jedna věc byla mít velké kladivo a druhá umět jím udeřit hřebík na hlavičku.

S přibývajícími roky se jejich sexuální život nijak nezlepšoval a zůstával na úrovni dětského pokusu o styk v komoře v horním patře dětského domova. Když teď spolu souložili, spíš než dva dospělé při milování připomínali dvě nemotorné děti, které za rodičovskými zády tajně provádějí nepravosti. Vždycky museli mít zhasnuto a nechat si na sobě většinu šatů, jako by sex představoval jejich společné nemravné tajemství. Třídílný oblek, v němž Willa odpoledne viděla, ji vůbec nepřekvapil. Will se cítil nejšťastnější, když mohl své tělo schovat pod co největším počtem vrstev.

Angii to připadalo jako nepovedený vtip, protože věděla, že pod Willovým oblečením se skrývá krásné tělo. Kdykoli se vzepjal, ucítila pod rukama, jimiž mu svírala pěkně tvarovaný zadek, jak se mu stáhly všechny svaly. Cítila to i v nohách, kterými se opírala o jeho silná lýtka, když mu vycházela pánví vstříc.

Přesto se Will za své tělo styděl, jako by jizvy na něm vypovídaly něco špatného o něm, a ne o lidech, kteří je způsobili. Neviděla ho svlečeného přinejmenším dvanáct let. Vlastně se kvůli tomu naposledy pohádali. Tehdy spolu stáli v kuchyni přesně jako dnes. Will se opíral o linku a Angie seděla u stolu a ječela na něho.

„Chápeš, že vůbec nevím, jak vypadáš?“ zeptala se ho předtím.

Snažil se předstírat, že jí nerozumí. „Vždyť mne vidíš každý den,“ pravil.

Angie praštila pěstí do stolu, až Will poskočil. Nesnášel hlasité zvuky. Považoval je za znamení, že mu někdo chce ublížit, ačkoli by se dokázal velice snadno ubránit.

Následovalo ticho přerušované pouze hlasitým tikáním hodin v obýváku. Will nakonec několikrát přikývl a pak řekl: „Tak dobře.“ Rozepnul si košili, pod níž měl samozřejmě ještě nátělník. Když si ho začal svlékat, Angie k němu přistoupila a dotekem ruky ho zarazila.

Problém byl v ní. To ona se na něho nemohla dívat, nedokázala snést pohled na jeho hrozivé suvenýry z dětství. Jizvy si neudělal sám, byly to upomínky na minulost. Pro Angii představovaly muže, kteří ji zneužívali, a matku, pro niž byla injekční stříkačka důležitější než její vlastní dcera. Angii nedělalo nejmenší potíž válet se nahá na zadním sedadle auta s úplně cizím chlapem, ale nedokázala unést pohled na tělo muže, jehož milovala.

„Nech toho,“ řekla mu. „Já už takhle nemůžu dál.“

„Kdo je to?“ zeptal se jí. Za jejím odmítáním vždycky stál nějaký muž.

Druhého dne zavolala jeho nadřízené Amandě Wagnerové a řekla jí, že Will má v kapse malý diktafon, na který si nahrává všechny jejich rozhovory.

„A já už myslela, že jste jeho přítelkyně,“ poznamenala Amanda.

Angie jí odpověděla nějakou pitomost, ale v hloubi duše věděla, že jedná správně, protože tak pomůže Willovi. Pokud chtěla, aby vůbec někdy začal alespoň trochu normálně žít a být šťastný, musela ho opustit. Jakmile položila sluchátko, rozplakala se. Možná, že mu nahoře v horách bylo dobře, ale Angii strašlivě chyběl. Ve skutečnosti po něm totiž toužila jako nějaká přihlouplá školačka.

A pak ho ta potvora převelela zpátky do Atlanty. Amanda tvrdila, že je příliš dobrý na to, aby zakrněl v nějaké horské díře. Kromě toho měla Willa velice ráda a odloučení od něho špatně snášela. Pokud někdy existovala osoba, kterou Will mohl nazývat matkou, byla to právě Amanda. Oba se sice naoko nesnášeli a chovali se jako dvě šelmy, které si těsně před zápasem poměřují protivníka, ale Angie věděla, že v podstatě fungují jako dobře sehraný tým.

Viděla náznaky, které pro to jasně hovořily.

Angie nicméně musela Amandě připsat k dobru, že jí zavolala, aby ji o Willově přeložení včas varovala: „Váš přítel se vrací.“

Angie na to jenom zanotovala: „Ajajaj!“

Několik týdnů věděla, že Will bude mít kancelář ve stejné budově jako ona a psychicky se připravovala na to, že na něho jednoho dne narazí. Přesto se cítila zaskočená, když ho ráno viděla vystupovat z výtahu, a ještě k tomu s tím pitomcem Michaelem Ormewoodem. Měla dojem, jako by ji někdo praštil do žaludku. Skoro celý den se pak snažila vymyslet, jak to navléknout, aby se s ním mohla vidět. Věděla, že z práce půjde rovnou domů. Žádnou přítelkyni neměl, a pokud bylo Angii známo, nikdy si nic nezačal s jinou ženou kromě ní, pokud nepočítala jednu malou couru z dětského domova, která mu ho tam jednou vyhonila rukou.

Jak se blížil večer, Angii se začínalo dělat mdlo z toho, jak se s ním toužila vidět. Během dne zatkla tři pasáky, kteří si z řady prostitutek před prodejnou alkoholu ke své smůle vyhlédli „Robin“. Potom teplouši, který pracoval na protější straně ulice, štípla kus růžového papíru, protože věděla, že jasné pozadí Willovi usnadňuje čtení. Pečlivě na papír tiskacími písmeny napsala celé Johnovo jméno a rozjela se rovnou k Willovi domů, dřív než o tom začne příliš přemýšlet a nechá to nakonec plavat. Uměla mu velmi dobře číst ve tváři, a když mu lístek podala, z jeho výrazu přesně odhadla, co si myslí: „Takže to je on, s tímhle mi zase utečeš.“

Angie setřela páru ze zrcadla a spatřila v něm svůj odraz. To, co uviděla, se jí vůbec nelíbilo.

John jí řekl, že je hezká, ale to se díval jenom na zevnějšek. Za pěknou fasádou se skrývala odporná babizna, hnusná čarodějnice, která každému, s kým se setkala, přinesla jenom utrpení.

Willovi ležel v hlavě John Shelley, ale v tom směru se úplně zmýlil. Bylo jen otázkou času, kdy zjistí pravdu. Nedovedl přečíst knížku, ale dost dobře rozuměl různým náznakům. Angii nejvíc ze všeho nemrzelo jejích jedenáct milenců, matka v kómatu ani peklo, které pravidelně dělala Willovi ze života. Nejvíc ze všeho litovala toho, že se vyspala s tím hajzlem Michaelem Ormewoodem.

23. kapitola

7. února 2006, 7.36 hod.

Will se podíval na displej svého mobilu, na němž se objevily digitální číslice hodin. Pozdní příchody vždycky považoval za projev nezdvořilosti. Člověk tak druhým lidem naznačoval, že si neváží jejich času. Amanda Wagnerová si to velice dobře uvědomovala. Ještě nikdy na žádnou schůzku nepřišla včas.

„Dáte si něco?“ zeptala se Willa Amandina sekretářka Caroline. Byla to hezká mladá žena, která dokázala zvládnout i nemožné a navenek se tvářila, že si z ostrého jazyka své šéfové vůbec nic nedělá. Pokud bylo Willovi známo, Caroline byla jediná žena, která dokázala s Amandou Wagnerovou pracovat déle než jednu hodinu.

Na její dotaz odpověděl: „Ne, děkuji, ale…“ Caroline počkala, až Will z kapsy vytáhne růžový lístek. „Můžete mi vyhledat spis tohoto muže? Pokud možno mimo dosah všech radarů.“

Okamžitě pochopila, že nechce, aby se o tom dozvěděla Amanda. Při té představě se Caroline rozsvítily oči. „Kdy ho budete potřebovat?“ zeptala se.

„Co nejdřív.“

Zasalutovala mu a vrátila se do své kanceláře. Will se díval do otevřených dveří a měl sto chutí zavolat Caroline zpátky a povědět jí, ať to nechá plavat. Když Angie mluvila o vnitřním hlasu, měla naprostou pravdu. Will sice Jonathana Shelleye nikdy v životě neviděl, ale stačilo, aby se podíval na jeho jméno napsané na papíře, a v hlavě se mu rozsvítila výstražná kontrolka. Možná jenom žárlil. Nebo byl už prostě unavený. Angie měla zase jednou pravdu, když mu říkala, ať nepřecpává psa sýrem. Will se večer na vlastní kůži přesvědčil, že vedle čivavy, která má větry, se jen stěží dá usnout.

Will seděl na židli u Amandina stolu a čekal, až se jeho velitelka usadí naproti němu. Deska stolu byla jako vždy úhledná, stejně jako její majitelka. Neválely se na ní žádné papíry, protože byly vzorně uspořádané v příslušných přihrádkách. K podložce s pijákem bylo přilepeno několik telefonických vzkazů.

Stěny kanceláře zdobily zarámované fotografie z novin dokumentující Amandiny úspěchy.

Například tam visel snímek, na němž jí starosta Atlanty předával vyznamenání. Na jiném jí rukou potřásal Bill Clinton. Na dalším byl policejní komisař z jižní Georgie, jemuž zachránila život, když byl držen jako rukojmí. Fotografie doplňovaly různé medaile za věrné služby a opodál visela polička s Amandinými střeleckými trofejemi.

Amanda Wagnerová pro GBI pracovala už dvacet let jako strategická vyjednávačka a toužila po změně. Díky své hodnosti si mohla vybrat, čemu se bude dál věnovat. Vzala si do hlavy, že trochu zčeří stojatou policejní vodu, přesně jak to odpovídalo její povaze. Během jediného roku dala dohromady novou divizi, kterou nazvala STOP a dosahovala s ní velkých úspěchů.

Deset mladých mužů, které si Amanda vybrala, byly velmi podobné případy jako Will. Byli to mladí vyšetřovatelé, kteří už pro stát nějakou dobu pracovali, a ukázalo se, že příliš dobře nevycházejí s ostatními. Jejich nadřízení je hodnotili jako potížisty, ale žádný z nich se nikdy nedopustil pochybení, za které by ho mohli pokárat, natož vyhodit. Byli to dobří policisté, kteří se v dospělosti snažili napravovat špatnosti, jimž nemohli čelit jako děti. Amanda měla silně vyvinutý čich na zlomené lidi s minulostí, která je snadno vehnala do její rádoby mateřské náruče. Will si dovedl docela živě představit, jak Amanda předává velitelce centrály Susan Richardsonové pečlivě sestavený seznam možných členů nově sestavovaného týmu. Susan se na něj určitě podívala jako páníček, jemuž kočka právě pyšně přinesla uloveného ptáčka.

„Děkuji vám. Omluvte mne, prosím, nějak se mi udělalo mdlo.“

Will si poposedl a znovu se podíval na telefon, aby zjistil, kolik je hodin. Nosil náramkové hodinky, ale jenom aby rozpoznal pravou a levou stranu. Od dětství se učil svou vadu skrývat.

Angie ho kvůli tomu neustále peskovala a říkala mu, že se nemá za co stydět. Will se nestyděl.

Jenom se nechtěl ještě víc odlišovat od ostatních. Rozhodně nehodlal Amandě Wagnerové dát do rukou ještě větší moc, než nad ním měla. Už tak se mu snažila dostat do hlavy celou dobu, co se znali. Kdyby jí odhalil ještě tuto slabinu, mohl by rovnou strčit hlavu lvovi do chřtánu.

Pozoroval ptáky plachtící venku za oknem. Když Willa nasadili na opiátové šílence v horách, Amanda pracovala v budově ve čtvrti Marietta. Před nějakými patnácti měsíci se přestěhovala do Východní radnice, kde měla rohovou kancelář s panoramatickým výhledem na centrum Atlanty. Seděla hned u výtahu, což jí umožňovalo bedlivě sledovat všechno, co se v budově dělo. Caroline měla svou vlastní kancelář hned vedle, ale Amanda nikdy nezavírala dveře. Will teď slyšel, jak sekretářka ťuká do počítače. Pokud měla alespoň trochu sebeúcty, právě sepisovala životopis.

„Dobré ráno, Wille,“ ozvalo se najednou za jeho zády. Amanda se tiše vkradla dovnitř, když se díval z okna. Dotkla se zezadu jeho ramena.

„Doktorko Wagnerová.“

Posadila se za psací stůl a omluvila se: „Promiňte, že jdu pozdě.“ Znělo to úplně stejně jalově a neupřímně, jako když lidé říkají „pardon“, když do někoho vrazí na ulici.

Will sledoval, jak jeho nadřízená prochází nalepenými vzkazy. Skláněla přitom hlavu, takže mohl obdivovat její perfektně zastřižené šedé vlasy. Amanda Wagnerová byla asi pětapadesátiletá dáma nevysoké postavy. Když měla dobrý den, mohla měřit asi metr šedesát.

Překypovala energií a vykračovala si jako statný toreador. Na prsteníku levé ruky nosila jednoduchý prsten s diamantem, ačkoli Will věděl, že není vdaná. Neměla žádné děti, anebo je kdysi měla, ale nejspíš je ještě jako batolata snědla. O svém soukromí se zásadně s nikým nebavila. Druhým ovšem stejnou výsadu povolit nehodlala. Will si ji mimo kancelář představoval asi tak, jak si kdysi představoval své učitele, jako bytost, která si v noci zaleze do své jeskyně v podzemí školy a tam slastně usíná s představami, jak bude druhého dne mučit studenty. Will ve své obrazotvornosti viděl, jak se Amanda ráno chystá do práce. Nejprve si oholí hrudník, pak schová ocas do spodního prádla a kopyta na nohách skryje v elegantních jednoduchých lodičkách.

„Asi bych vás teď měla oslovovat doktore Trente, viďte?“ poznamenala, aniž by vzhlédla od nalepených papírků.

Will se ve svém horském exilu činil, protože naprosto bezpečně věděl, že ho Amanda nakonec z postu v Epworthu vytáhne a znovu ho bude mít pod dohledem. Jedna floridská korespondenční univerzita mu dovolila pracovat vlastním tempem po internetu a Georgia Willův diplom z kriminologie uznala i přes jeho pochybný původ.

Pověděl jí po pravdě: „Snažil jsem se dostat do tak vysoké platové třídy, abyste si mne nemohla dovolit.“

„Ale jděte,“ opáčila. Vytáhla z pouzdra zlaté plnicí pero a na jeden vzkaz si cosi poznamenala.

Will se podíval na svou ruku, do které ho Amanda kdysi střelila kartáčem. „Máte pěkné pero,“

řekl.

Nadzdvihla jedno obočí a opřela se zády do kancelářského křesla. Trvalo skoro minutu, než se ho zeptala: „Kde přesně leží univerzita Two Egg?“

Stěží se ubránil úsměvu. Školu si záměrně vybral kvůli jejímu směšnému názvu. „Myslím, že v malebném zákoutí u řeky Withlacoochee.“

Zjevně mu nevěřila jediné slovo. „Samozřejmě.“

Will mlčel. Připadal si jako kůň, kterého si kupující prohlíží na trhu.

Zavřela pero a odložila je kolmo k savé podložce. „Nenahráváte si to, viďte?“ ujistila se.

„Dnes ne.“ Willovi dělalo čtení tištěných dokumentů značné potíže a sám psal jako dítě z první třídy. Amanda měla ve zvyku zadávat celé seznamy úkolů. Jediný způsob, jak je Will mohl zvládat, bylo všechno si nahrávat a pak si její slova v klidu přepsat do počítače. Přede dvěma lety ho během jedné schůzky nachytala přímo při činu. Amanda neměla ráda, když ji někdo nahrával bez jejího svolení, a samozřejmě se domnívala, že to Will dělá s nějakým nekalým úmyslem. Radši by se nechal zabít, než by jí vysvětlil, jaký má problém se čtením. A i kdyby se o to pokusil, Amanda by ho poslala na severní pól tak rychle, že by si ani nestačil zabalit sněžnice.

„Dobrá,“ řekla. „Tak mi povězte, jak jste na tom se svým případem.“

Will jí v rychlosti poreferoval o tom, co zatím zjistil. Předložil jí spisy tří děvčat, která našel, a vysvětlil jí, že si myslí, že dva z případů spolu souvisí. Pověděl jí, že o zavražděné prostitutce Aleeshe Monroeové se dočetl v denní zprávě GBI, která se zaměřovala na zločiny spáchané na území Georgie. Přesně podle protokolu požádal komisaře Teda Greera, aby ho o případu informoval, a dostal k ruce hlavního vyšetřovatele Michaela Ormewooda. Když se dostal k Ormewoodově mrtvé sousedce, Amanda ho zarazila.

„Měla ukousnutý jazyk?“

„Nevím přesně, jak o něj přišla,“ přiznal Will. „Kdybych ale tušil, že se dnes opozdíte, možná bych se byl zastavil na soudním a mohl jsem vám teď podat přesnější informaci.“

„Neskučte, Dr. Trente, nesluší vám to.“ Mluvila tiše a smířlivě, ale Will z jejího úsměvu vyčetl, že u ní má další plus. Amanda věděla, že když Will přistoupil na její hru, má vítězství jisté.

Amanda obrátila pozornost k případu. „V předchozích případech jazyky zůstaly na místě činu?“ zeptala se.

„Nikoli,“ odpověděl Will. „První dívce ho pachatel neodřízl úplně. Druhá jazyk držela v ruce, když ji našli, ale už bylo příliš pozdě, aby jí ho mohli přišít zpátky. Jazyk Monroeové ležel na schodech. Nejspíš vyplivnutý. Jazyk Cynthie Barrettové se na místě činu vůbec nenašel.“

„Prohledali jste její dům?“

„Provedla to okresní policie,“ řekl Will. „Podle všeho nic neobvyklého neobjevili.“

„Podle všeho?“ opakovala jako ozvěna.

„Nechtěl jsem jim koukat pod prsty.“

„To bylo nejspíš moudré,“ připustila Amanda. Policii okresu DeKalb mělo pod naprostou kontrolou několik mužů, kteří velice neradi viděli, když se jim do práce míchal někdo jiný, včetně státu. Před šesti lety někdo zastřelil právě zvoleného šerifa Derwina Browna před jeho vlastním domem, když dovnitř nesl z auta vánoční dárky. Za tři dny měl převzít úřad a Sidney Dorsey, kterého měl v úřadu vystřídat, svou porážku psychicky neunesl.

Amanda z horního šuplíku svého stolu vytáhla spis a otevřela ho na první stránce. „Co si myslíte o tom Michaelu Timothym Ormewoodovi?“

„Zatím jsem si na něho neudělal žádný názor,“ odpověděl Will a pomyslel si, že pokud má šéfová v ruce vyšetřovatelovu osobní složku, ví toho o něm víc než on.

Sjížděla prstem po stránce a přitom nahlas četla: „Nejdřív byl v armádě. Pak šestnáct let sloužil u atlantské policie. Vypracoval se z řadového pochůzkáře na vyšetřovatele.

V osmadevadesátém obviněný z nadužívání síly.“ Nad poslední větou jenom mávla rukou. „Šel hodně rychle nahoru. Nejdřív pracoval na protidrogovém, ale ne dlouho. Asi se tam nudil. Pak na mravnostním a teď na vraždách. Nechodil na vysokou.“ Podívala se na Willa. „Doufám, že na něho se svým úchvatným diplomem z Two Egg nemachrujete, doktore Trente.“

„Ne, madam.“

Otočila list. „Pochvala za záchranu lidského života. Tu ale máte dokonce i vy. Rozdávají je na potkání jako lízátka.“ Zavřela spis. „Nic zajímavého. Chodí v béžové a neupozorňuje na sebe.“ Takhle obvykle mluvila o policistech, kteří si jen hleděli své práce a těšili se do důchodu.

Nebyla to žádná poklona.

„Nic víc?“ zeptal se Will, který velmi dobře věděl, že šéfová něco našla.

Usmála se. „Zavolala jsem jednomu známému policistovi.“ Amanda měla známé všude.

Když Will vzal v potaz její povahu, nevyhnutelně si musel položit otázku, jakého druhu tyto známosti asi mohou být, a zda je pro ni známým někdo, koho pevně drží v hrsti. „V Kuvajtu Ormewood pracoval jako zásobovač. Z hodnosti vojína to nikdy nedotáhl výš.“

Willa její informace mírně překvapila: „Opravdu?“

„Nakonec byl řádně propuštěn ze služby. Nic víc atlantská policie neví, nebo se o to nezajímá. Můj zdroj tvrdí, že ho hned druhý týden postřelili a že se nikdy nezjistilo, kdo to udělal.“

„Myslíte, že si to udělal sám?“

Pokrčila rameny. „Vy byste se nestřelil do nohy, abyste se z toho pekla dostal pryč?“

Will by se klidně střelil kamkoli, jen kdyby se mohl dostat pryč z Amandiny kanceláře.

„Takže.“ Amanda přitiskla dlaně k sobě a znovu se opřela o opěradlo své židle. „Jak hodláte postupovat dál?“

„Potřebuji si promluvit s Ormewoodem. To, že k poslednímu případu došlo zrovna v jeho zahradě, nemůže být náhoda.“

„Myslíte, že v případě Monroeové se mohl dostat příliš blízko k pachateli?“

„Cynthie Barretová zemřela chvíli předtím, než jsme tam dorazili. Možná necelou hodinu.

Celé dopoledne jsem byl s Ormewoodem a nezdálo se mi, že by v případu udělal nějaké velké pokroky, natož aby jeho styl pátrání někoho přiměl skočit do auta, dojet k němu domů a znetvořit jeho sousedku.“

Amanda přikývla na znamení, že má pokračovat.

„Mluvili jsme s pasákem Monroeové. Nejevil se mi jako člověk, který by se snadno loučil s dobrým zdrojem příjmů, ale každopádně se za ním ještě dnes zastavím.“

„A dál?“

„Jak už jsem řekl, promluvím si o tom s Ormewoodem a zeptám se ho, jestli té noci, co zavraždili Monroeovou, neviděl nebo nedělal něco neobvyklého.“

„Slouží dnes, anebo si vzal volno?“

„To netuším,“ odpověděl Will. „Ale já si ho najdu.“

Vzala do ruky jeden ze vzkazů a řekla: „Po vašem spisu se tu pídil nějaký Leo Donnelly.“

„To mě nepřekvapuje.“

„Znepřístupnila jsem ho,“ objasnila mu. „Ve vašem špinavém prádle se nemá kdo co hrabat.“

„Kromě vás,“ opravil ji Will. Pak se podíval na hodinky a vstal. „Je to všechno, doktorko Wagnerová?“

Jenom rozhodila rukama a odpověděla: „Samozřejmě, doktore Trente. Můžete vyrazit do vítězné bitvy.“

24. kapitola

8.56 hod.

John se musel zbavit bot. Nevěděl jistě, jestli na místě činu zanechal nějaké stopy, ale nehodlal nic riskovat. Když se vrátil do svého brlohu, rozřezal podrážky kuchyňským nožem, aby na nich změnil vzorek. Protože se obával, že bude mít smůlu, nastoupil do autobusu, zaplatil jízdné hotově, aby ho nemohli vystopovat přes dopravní podnik, u kterého měl předplacenou síťovku, a vyrazil do Cobb Parkway až v Mariettě. Tam pak hodinu chodil po čtvrti a šoupal nohama po horkém asfaltu, aby podrážky bot ještě víc sedřel.

Potom si za dvacet šest dolarů, které vydal jen velice nerad, pořídil nové boty a ty staré hodil do odpadového kontejneru za pochybně vyhlížející čínskou restaurací. Když ucítil vůně, které se linuly z kuchyně, začalo mu kručet v žaludku. Šestadvacet dolarů. Za to si mohl zajít na dobré jídlo do restaurace a nechat se obsluhovat u stolu. Servírka by mu dolévala ledový čaj a povídala by si s ním o bláznivém počasí venku.

Žádný čaj na světě ale nestál za to, aby se znovu vrátil do vězení.

Dostal se do pěkného průšvihu. Otřásl se při vzpomínce na to, jaký byl na omak jazyk mrtvé dívky, když ho dvěma prsty uchopil. I přes latexovou rukavici cítil, jak je tuhý a teplý. John si položil ruku na ústa, aby se nepozvracel. Byla nevinná. Příliš zvědavá dívenka, která se snadno nechala vyděsit.

John nacházel útěchu jedině v představě, jak se bude Michael Ormewood tvářit, až si přijde do garáže pro pornočasopisy schované na dně kufříku s nářadím a místo nich tam najde svůj spolehlivý nůž položený vedle jazyka své dospívající oběti.

„Shelleyi!“ zařval na něho Art. John se s trhnutím narovnal. Právě klečel u sedanu, z jehož předního nárazníku otíral mrtvé brouky.

„Ano?“

„Máš tu návštěvu,“ oznámil mu Art a kývnul směrem k zadní stěně obchodu. „Nezapomeň si odpíchnout.“

John strnule stál na místě. Návštěva. Jaká, když za ním nikdo nechodil? Nikoho neznal.

„Jo, jo,“ zamumlal Ray-Ray. Od lapálie s prostitutkou mezi nimi vládlo opatrné příměří.

„Kdo je to?“ zeptal se ho.

„Nějaká holka,“ odpověděl Ray-Ray. Tím chtěl naznačit, že to není policista.

„Holka,“ pomyslel si John rozrušeně. Jediná holka, kterou znal, byla Robin.

John kolegovi řekl: „Díky, kámo.“ Pak si zastrčil košili do kalhot a vykročil k elektronické píchačce vzadu za obchodem. Když k ní přiložil svou zaměstnaneckou kartu, letmo se podíval do zrcadla nad zařízením. Přestože venku byla zima, měl vlasy přilepené potem k hlavě. Určitě také příšerně páchl.

John si prohrábl vlasy rukou a otevřel zadní dveře obchodu. Ze všeho nejdřív mu blesklo hlavou, že holka, která tam stojí, není Robin a vlastně to není ani žádná holka. Byla to žena.

Jeho sestra Joyce.

Byl mnohem nervóznější, než kdyby za ním opravdu přišla prostitutka. Styděl se za laciné šaty, které měl na sobě. Joyce byla oblečená do pěkného saka a ladících kalhot, které stoprocentně nekoupila v levném obchodě. Ve slunečním svitu jí ve vlasech zářily rezavé pramínky a Johna napadlo, jestli si je nechala zesvětlit nebo je mívala vždycky. Vzpomínal si, jak dokázala zakabonit celý obličej, když se na něho zlobila, jak se usmívala, když mu na pažích dělala válečky, a s jakým úšklebkem mu dokázala jednu vrazit za to, že ji tahal za cop. Nepamatoval si ale, jakou měla v dětství barvu vlasů.

Místo pozdravu na něho vypálila: „V čem to jedeš, Johne?“

„Kdy jsi zase začala kouřit?“ oplatil jí.

Dlouze potáhla z cigarety, kterou držela mezi prsty, a pak ji odhodila na zem. Sledoval, jak ji zamáčkla špičkou boty a pořádně nedopalek rozdrtila. Nejspíš si přitom přála, aby na zemi místo něj ležela bratrova hlava.

Vyfoukla oblak kouře a řekla: „Odpověz mi.“

Podíval se přes rameno, ačkoli věděl, že jsou sami. „Neměla bys sem chodit, Joyce,“ řekl jí.

„Proč mi nechceš odpovědět?“

„Protože tě nechci do ničeho zatahovat.“

„Ty mě do ničeho nechceš zatahovat?“ zeptala se nevěřícně. „Ale já už jsem do něčeho zatažená celý život, Johne. Nemůžu nijak změnit to, že jsi můj bratr.“

Cítil, jak jí hněv přímo sálá z těla. V duchu si skoro přál, aby po něm skočila a mlátila ho hlava nehlava, dokud by ji nerozbolely pěsti a její vztek se nevyčerpal.

„Jak může vězeň mít kreditní karty?“ zeptala se ho.

„To nevím,“ odpověděl.

„Je to povolené?“

„Já…“ Nikdy o tom neuvažoval, ačkoli to byla dobrá otázka. „Asi ano. Ve vězení nemůžeš mít hotovost, ale…“ Zamyslel se nad tím. Pokud u sebe člověk měl peníze, mohl dostat důtku nebo dokonce samovazbu. Všechno, co si vězni koupili v kantýně, se jim odečítalo z účtů a nesměli si ani nic objednávat poštou.

„Já nevím.“

„Uvědomuješ si, že jestli to zjistí Paul Finney, zažaluje tě o veškeré peníze, které máš?

Úplně tě oškube.“

„Nemá si na mně co vzít,“ namítl John. Matka právě z tohoto důvodu veškerý majetek odkázala Joyce. Pokud by si John podle zákona o odškodnění obětí někdy v budoucnosti vydělal jenom pár centů, rodina Mary Alice měla možnost si je nárokovat. Pan Finney byl jako žralok, který kolem Johna neustále kroužil a číhal na příležitost, aby se do něho zakousl.

„Vlastníš dům v Tennessee,“ řekla Joyce.

John na ni jenom zíral.

Vytáhla z kapsy saka složený list papíru a přečetla z něj: „Elton Road 29, Ducktown, Tennessee.“

Vzal si od ní papír, který byl kopií výpisu z katastru nemovitostí. V záhlaví stálo: „Potvrzení o převodu majetkových práv“. Pod tím bylo uvedeno jeho jméno jako právoplatného majitele.

„Tomu nerozumím,“ řekl John.

„Ten dům je tvůj,“ vysvětlila mu sestra. „Během pěti let jsi ho splatil.“

V životě vlastnil jenom jízdní kolo a i to mu Richard zabavil, když ho poprvé zatkli. „Kolik stál?“

„Dvaatřicet tisíc dolarů.“

John se úžasem zakuckal. „Kde bych k takovým penězům asi přišel?“

„Jak to mám k sakru vědět?“ vykřikla tak hlasitě, až o krok ustoupil.

„Joyce…“

Zašermovala mu ukazovákem před obličejem a řekla: „Naposledy se tě ptám a přísahám Bohu, přísahám při naší matce, Johne, že jestli mi zalžeš, vyškrtnu tě ze svého života tak rychle, že se z toho nevzpamatuješ.“

„Mluvíš úplně jako táta.“

„Tak to mi úplně stačí,“ opáčila a měla se k odchodu.

„Počkej,“ řekl a sestra se zastavila, ale neotočila se k němu. „Joyce… Někdo zneužívá moji identitu.“

Svěsila ramena. Když se na něho nakonec podívala, uviděl, jak se jí všechny špatnosti, které kdy provedl, vepsaly do tváře. Uklidnila se, vztek z ní vyprchal. „Proč by někdo zneužíval tvoji identitu?“

„Jako kamufláž. Aby zahladil své stopy.“

„A proč? Proč zrovna tvoji?“

„Protože si myslel, že se nikdy nedostanu ven. Myslel si, že zůstanu ve vězení až do konce života a on bude používat moji identitu, aby ho nikdy nechytili.“

„Kdo si to myslel? Kdo ti to dělá?“

John ze sebe to jméno nedokázal dostat. Drásalo ho v krku jako střep. „Stejný člověk, který ublížil Mary Alici,“ vypravil ze sebe.

Když Joyce zaslechla dívčino jméno, viditelně se zachvěla. Chvíli oba mlčeli a ticho rušilo jenom šplouchání vody na myčce a vrčení vysavačů.

John se pokusil zmenšit odstup, který mezi sebou měli. „Člověk, který mě falešně obvinil z vraždy Mary Alice, se na mne zase snaží něco hodit.“

Joyce měla v očích slzy.

„Neudělal jsem to, Joyce. Neublížil jsem jí.“

Ze všech sil se snažila potlačit emoce, až se jí rozechvěla brada.

„Nezabil jsem ji.“

Sestra ztěžka polkla. „Fajn,“ řekla. „Jasně.“ Popotáhla a zhluboka se nadechla. „Musím se vrátit do práce.“

„Joyce…“

„Měj se hezky, Johne.“

„Prosím tě, Joyce…“

„Sbohem.“

25. kapitola

9.30 hod.

Will pozoroval Petovy hbité prsty, které zručně zašívaly podbřišek a hrudník Cynthie Barrettové. Patolog sestehovával řez ve tvaru Y, kterým na začátku pitvy otevřel tělo. Kůže v okolí řezu se šitím zkrabatila. Will se během celé procedury soustředil na jednotlivé části dívčina těla spíš než na celek. Teď si ale musel připustit, že Cynthie Barrettová je lidská bytost, vlastně skoro ještě dítě. Její štíhlá postava a jemné rysy obličeje působily až étericky. Will nechápal, jak někdo mohl ublížit tak křehkému stvoření.

„Je to smutné,“ řekl Pete, jako by mu četl myšlenky.

„To ano.“ Will od chvíle, kdy vstoupil do márnice, zatínal zuby. Během působení u policie už viděl různě zohavené mrtvoly, ale pokaždé ho vyvedlo z míry, když před ním takhle leželo dítě.

Vždycky si vzpomněl na Angii a příšernosti, které musela jako malá holčička vytrpět. Úplně ho z toho rozbolel žaludek.

Otevřely se dveře a dovnitř vešel Michael Ormewood. Měl tmavé kruhy pod očima a na bradě měl přilepený kousek papírového kapesníku na místě, kde se pořezal při holení.

„Promiňte, že jdu pozdě,“ omluvil se.

Will se podíval na hodinky. Udělal to spíš automaticky, ale když vzhlédl, dobře si všiml, že tím Michaela popudil.

„Nic se neděje,“ řekl nahlas, aby svých slov vzápětí zalitoval. Pokusil se svou chybu napravit, a tak dodal: „Doktor Hanson zrovna skončil. O nic jste nepřišel.“

Michael dál mlčel a Pete se pokusil zachránit situaci slovy: „Vaše ztráta mě upřímně mrzí.“

Michael po chvíli přikývl. Otřel si ústa a přitom si z brady strhl zakrvácený kousek papíru.

Udiveně se na něj podíval a hodil ho do koše. „Není to pro nás zrovna jednoduché,“ řekl.

„To si umím představit,“ odpověděl Pete a poplácal ho po rameni. „Upřímnou soustrast.“

„Ode mne také,“ přidal se Will, který nevěděl, co by řekl.

„Byla to jenom sousedka, ale i tak…“ Michael se nuceně usmál, jako by jen stěží ovládal citové pohnutí. „Člověku to nedá spát, když někdo ublíží nevinnému dítěti.“

Will si všiml, jak se Michael na mrtvou podíval se zábleskem zoufalství v očích. Michael natáhl ruku, jako by ji chtěl pohladit po plavých vlasech, ale pak se rychle stáhl. Jeho gesto Willovi připomnělo, že se úplně stejně choval i předešlého dne, když tělo spatřil poprvé. Jako by Cynthie nebyla sousedova dcera, ale jeho vlastní dítě.

„Chudinka malá,“ zašeptal Michael.

„To ano,“ přitakal Pete.

„Omlouvám se vám, pánové,“ řekl Michael a několikrát si odkašlal, jako by se pokoušel dát dohromady. „Tak co jste zjistil, Pete?“

„Zrovna jsem to chtěl shrnout tady s vyšetřovatelem Trentem,“ řekl Pete a chystal se odhrnout prostěradlo zakrývající spodní část těla.

Michael se viditelně zachvěl. „Úplně mi postačí, když mi to jenom stručně shrnete,“ řekl.

Pete dívku zase zakryl a nechal ji odhalenou jenom od krku nahoru. Přitom začal s výkladem: „Myslím, že zakopla, upadla a praštila se do hlavy. Náraz byl tak silný, že si roztříštila lebku nad levým spánkovým lalokem. Přitom se jí vyvrátil krk a tím došlo k přerušení míchy. Smrt nastala okamžitě. Kdyby jí nechyběl jazyk, řekl bych, že šlo o nešťastnou náhodu.“

„Už ho našli?“ zeptal se Michael.

„Ne,“ odpověděl Will a obrátil se k Petovi: „Můžete nám stručně shrnout rozdíly mezi oběma vraždami?“

„Samozřejmě,“ odpověděl Pete. „Dívce na rozdíl od prostitutky jazyk nikdo neukousl, ale uřízl. Pachatel s největší pravděpodobností použil vroubkovaný nůž. Laik by to nepoznal, ale já jsem si jistý, že rána je jiná.“

„Jak to víte?“ zeptal se Michael.

„Ukousnutí je čisté, ale ten řez ne.“ Patolog cvakl zuby, aby mu to názorně předvedl. Zvuk se od kachlíkových stěn odrážel jako ozvěna. „A navíc by rána měla tvar oblouku, protože zuby v ústech nejsou v rovné řadě. Čelist je zahnutá. Když se podíváte tady…“ Zjevně chtěl dívce otevřít ústa, ale nakonec si to rozmyslel. „Několika zkouškami jsem zjistil, že člověku, který jí jazyk vyřízl, dalo dost práce ho uchopit. Vyklouzl mu a nůž se mu do něj zasekl. Ale nevzdal to a napotřetí nebo napočtvrté se mu to povedlo.“

„Byl jazyk kluzký?“ zeptal se Will. „Od krve? Nebo od slin?“

„Od krve sotva, protože když ji zohavil, byla už mrtvá. Myslím, že mu to nešlo, protože ten orgán je velice malý. Kromě toho je pochopitelné, že dospělý muž se jí do úst dostával dost těžko. Má je hodně malá.“

Michael přikyvoval, ale zjevně Petea neposlouchal. Nepřestával upírat oči na dívku a po tváři mu stékala slza. Na chvilku se odvrátil a předstíral, že si hřbetem ruky otírá nos. Přitom si setřel slzu z tváře.

„Také je velice zajímavé, že jazyk chybí,“ mínil Pete. „U ostatních případů se pokaždé našel poblíž oběti. Že by si váš člověk začal nechávat suvenýry?“

„To u sériových vrahů není nijak neobvyklé,“ řekl Will ve snaze odpoutat Michaelovu pozornost od mrtvé dívky. Možná se do práce vrátil příliš brzy. Angie přece říkala, že má hrozně rád děti. Anebo to hůř zvládal, protože dívenka byla velice mladá. Barrettová navíc byla jeho sousedka, takže ji Michael nejspíš viděl vyrůstat. Něco takového by těžko zvládal každý, a to i bez pohledu na její rozřezané tělo na pitevně.

Michael si dvakrát odkašlal a nakonec se zeptal: „Byla znásilněná?“

Pete chvíli otálel. Willa zajímalo, jak odpoví a jak jeho slova na Michaela zapůsobí. „Na těle jsou zjevné známky proniknutí, ale nedovedu určit, jestli se jednalo o dobrovolný akt nebo ne,“

řekl Pete a pokrčil rameny. „Ve vagíně jsou patrné poševní stahy, kterými ženské tělo reaguje na proniknutí. Kdyby ji znásilnil až po smrti, nic takového bych nenašel, protože svalstvo by nijak nereagovalo.“

Michael se křečovitě usmíval jako člověk, který nemá vůbec žádnou radost z toho, co slyší.

Will doktorovi připomněl: „Říkal jste, že nebyla panna. Možná bychom měli zjistit, jestli měla nějakého kluka.“

„Včera večer jsem se na to ptal Giny,“ vmísil se do hovoru Michael. „Gina je moje žena,“

dodal na vysvětlenou. Will přikývl a Michael pokračoval: „Cynthie s nikým nechodila. Byla to moc slušná holka. Phil s ní nikdy neměl žádné problémy.“

Will věděl, že otec mrtvé dívky je obchodní cestující, který byl v době vraždy na opačném konci země. „Kdy se vrátí?“ zeptal se.

„Nejpozději dneska odpoledne,“ odpověděl Michael. „Rád bych to dneska zapíchnul brzy, abych za ním mohl zajít.“ Otočil se k Willovi: „Pokud mi řekne něco zajímavého, dám vám vědět.“

Will přikývl na znamení, že rozumí. Michael si chtěl s otcem promluvit o samotě. V duchu byl docela rád, že to nemusí dělat sám.

„Získal jste nějaké DNA?“ zeptal se Michael Petea.

„Trochu.“

„Hodím vám to nahoru.“

„Děkuji,“ řekl Pete a přistoupil k pultu vedle dveří. Vzal odtud zapečetěný papírový sáček s odběry z těla Cynthie Barrettové a podal ho Michaelovi.

Will se Michaela zeptal: „Myslíte, že mezi posledními případy a těmi, co jsem vám ukazoval včera, existuje nějaká souvislost?“

Michael znovu upřel oči na Cynthiin obličej. „O tom nepochybuji,“ odpověděl. „Zjevně přitvrzuje.“

„Narazil jste od vraždy Monroeové na někoho, kdo by připadal v úvahu jako pachatel?“

Vyšetřovatel zavrtěl hlavou. „Myslel jsem na to celou noc, ale nikdo mě nenapadá.“ Na chvilku se odmlčel a pak prohlásil: „Řekl bych, že po vraždě Monroeové ten člověk odněkud sledoval místo činu. Pak jsem tam přijel já a hned po ohledání jsem jel domů. Nejspíš mě sledoval.“ Najednou se chytil rukou za hlavu: „Proboha! Vždyť mohl dostat Tima! Moje žena…“

Spustil ruku podél těla. „Odvezl jsem rodinu z domu. Nejsou tam v bezpečí, když se kolem potuluje nějaký maniak.“

„To bylo to nejlepší, co jste mohl udělat,“ řekl Pete a položil ruku na Michaelovu paži. „Je mi to velice líto. Mrzí mě, že vás potkala taková věc.“

Michael přikývl a Will si všiml, že se mu do očí znovu vedraly slzy.

„Byla to hrozně hodná holka,“ vypravil ze sebe Michael. „Něco takového si nezaslouží nikdo, ale Cynthie…“ Zavrtěl hlavou. „Toho darebáka musíme chytit. Nebudu klidně spát, dokud ten všivák nedostane smrtící injekci.“ Podíval se zpříma na Willa a zopakoval: „Do té doby nebudu klidně spát.“

Will se opřel o Michaelovo auto a čekal, až se vyšetřovatel objeví. Otevřel svůj mobil a zadíval se na jeho displej. Toužil zavolat Angii. Něco před ním skrývala. Znal ji dost dlouho, aby dovedl poznat, kdy mu něco tají. Možná by jí mohl zavolat a zeptat se, jestli neví něco víc o Michaelovi. Pracovali spolu a Angie měla povědomí o jeho mimopracovních aktivitách. Určitě věděla víc, než Willovi odhalila.

„Do háje,“ zašeptal Will a zaklapl telefon. Vždyť to bylo jasné! Nejspíš se s ním vyspala. Byl přesně její typ. Ženatý, nedosažitelný pitomec, který ji zneužil a pak se na ni vykašlal.

Will se zhluboka nadechl a dlouze vydechl. Jeho vlastní hloupost ho přímo omračovala.

Dělal si starosti kvůli Johnu Shelleyovi, a přitom posledním darebákem, se kterým se Angie zapletla, byl Michael Ormewood. Kdoví, jestli se s ním ještě pořád nevídá. Včera na chodbě stáli hodně blízko u sebe. Když se ale Will na Ormewooda potom Angie zeptal, mluvila o něm dost nevybíravě. Will si byl jistý, že pokud by s ním dál udržovala poměr, určitě by mu to pověděla. Nebo možná ne. Dva roky spolu nepromluvili. Tak dlouho se jeden druhého ještě nikdy nestranili. Všechno se mohlo změnit.

Kdepak, všechno zůstalo stejné.

„Do háje,“ opakoval Will. Položil ruce na střechu auta a přitiskl na ně čelo. Co mohl asi dělat? Jít si to s ní vyříkat? Chtít po ní, aby mu řekla, co dělala poslední dva roky?

Will zaslechl, jak se otevřely dveře na schodiště, a svěsil ruce podél těla. Přes parkoviště k němu mířil Ormewood. Jednu ruku měl v kapse a skoro neznatelně se usmíval. Únava z něho spadla. Vlastně se tvářil spokojeně. Nejspíš se po cestě do laboratoře zastavil za Angií. Kdoví, jestli si spolu ve skladu dokonce nedali rychlovku.

„Promiňte, že jsem se tak dlouho zdržel,“ omluvil se Michael a odemkl auto. „Musel jsem ještě za někým zajít.“

„No jo,“ zamumlal Will a vklouzl na sedadlo spolujezdce. Díval se ven z okna a čekal, až Michael nasedne a nastartuje. Zatínal zuby tak pevně, až ho rozbolely zadní stoličky.

Michael položil paži na opěrku Willova sedadla, aby mohl vycouvat. Pak zařadil a vyjel z podzemního parkoviště policejní budovy. Při průjezdu bránou zasalutoval strážníkovi, který měl službu.

„To je dneska děsnej den,“ pronesl a nasadil si černé sluneční brýle. „Máte děti?“

„Ne,“ odpověděl Will a přitom si pomyslel, že se ho Michael Ormewood už podruhé ptá na totéž. Možná mu Angie vyzradila, že Will děti mít nemůže. Představil si, jak se s Ormewoodem rozvaluje v posteli a v záchvatu postkoitální blaženosti si s ním hraje na pravdu. Byla by toho Angie schopná? Dokázala by Willa takhle zradit?

„Phil teď musí prožívat hrozná muka,“ řekl Michael. „Kdyby se něco stalo Timovi, měl bych pocit, že mi někdo vyrval srdce z těla. Je součástí mého já, víte?“

„To je mi jasné.“

„A co vy? Jste ženatý?“ zeptal se Michael.

Will se na něho podíval a pokoušel se odhalit, kam svými otázkami míří. „Nejsem,“

odpověděl.

„Ale chodíte s někým, ne?“

Will se naježil, ale snažil se ovládnout. „Nechodím.“

„Víte, Gina,“ pokračoval Michael, jako by se nechumelilo, „pracuje na ambulanci v piedmontské nemocnici. Víte, co se říká o policajtech? Že se žení zásadně se zdravotními sestrami nebo s děvkami.“

Will si jen pomyslel, že vzhledem k tomu, s jakým škraloupem Michael odešel z předchozího místa, byly žerty o prostitutkách poněkud nevhodné.

Will začal: „Poslyšte, ta Polaskiová…“ Pokoušel se vymyslet, jakým způsobem asi úplní idioti mluví o ženách, ale napadlo ho jenom: „Je dost atraktivní.“

Michael se zatvářil překvapeně, jako by vůbec neuvažoval o tom, že by Willa také mohly zajímat ženy. „Jo, to je,“ odpověděl. „Ale jako chlap chlapovi vám radím, abyste se od ní radši držel dál.“

„Pročpak?“

„Umí být pěkně divoká, jestli mi rozumíte. Tváří se jako miloučká kočička, ale je to pěkná dračice.“

Will se loktem opřel o dveře auta a zadíval se ven z okna.

Takže s ním opravdu spala.

Michael změnil téma hovoru. „Omlouvám se, že jsem včera byl tak naměkko kvůli Cynthii.

Pracuju na vraždách už nějakou dobu, ale člověk nikdy nečeká, že na stole uvidí někoho známého,“ řekl.

Will počítal telefonní vysílače po cestě a díval se na billboardy a značky, které se mu slévaly do skrumáže písmen, jimž v takové rychlosti nebyl schopen porozumět. „Jasně.“

„Musím se vám přiznat, že odteď už nebudu schopen svoji práci dělat stejně. Mám na mysli vyrozumění rodin obětí. Když je znáte, vidíte to úplně jinak. Víte, když se znáte s obětí, jejími rodiči a tak.“

„To si umím představit.“

„Stihl jste se podívat na spis té Monroeové?“

„Jen jsem ho zběžně prolistoval,“ zalhal Will. Hodlal se spolehnout na to, co mu o prostitutce pověděla Angie. „Když jste pracoval na mravnostním, několikrát jste ji zatkl.“

Michael vycítil napětí ve vzduchu a úkosem se na Willa podíval. „To je pravda,“ přiznal.

„Včera mi to připomněla Polaskiová. Úplně mi to vypadlo z hlavy, myslím ty šťáry. Pracoval jste někdy na mravnostním?“ zeptal se nakonec. Will jenom zakroutil hlavou. „Za týden vám jich projde rukama třeba sto. Je to jako kdybyste si honil vlastní ocas, a teď se nesnažím o nějaký oplzlý vtip. Zavřete je a za hodinu jsou zas zpátky na ulici.“

„Neměl jste nikdy problémy s jejím pasákem? S tím Babym G?“

Michael pokrčil rameny. „Nepamatuju se. Tihle kluci hrozně rychle dospívají. Nejdřív jsou to děti, co chodí za školu, a pak najednou přes noc začnou nosit pistoli a šéfovat všemu od holek až po drogy.“ Znovu pokrčil rameny. Možná, že to Angie odkoukala od něj. „Baby G si mne možná pamatuje, ale rozhodně to nedával najevo. Myslíte, že má něco společného s těmi vraždami? Jeho alibi na neděli večer jsem si neověřoval.“

„Byl s námi, když zabili Cynthii,“ připomněl mu Will.

„Ten má na špinavou práci určitě plno poskoků.“

Will souhlasně přikývl.

„Budu se muset podívat do svých spisů z mravnostního. Vezmu si je dneska večer domů.“

Will se mu nabídl: „Pomůžu vám, jestli chcete.“

„Ne,“ odsekl Michael. Potom mírnějším tónem dodal: „Víte, jak to chodí. Nikdy tam nenapíšete všechno, polovinu si necháte pro sebe, aby vám pak při svědecké výpovědi u soudu nemohli tvrdit, že jste napsali jednu věc, ale mysleli jste něco jiného.“

„Aha.“ Will se na Michaela Ormewooda znovu pokradmu podíval. Nebyl stejně vysoký jako on, ale byl to pěkný mužský s tmavými vlasy a dobře stavěnou postavou, přesně ten typ, který Angii vždycky přitahoval. Zjevně necvičil tolik jako Will, ale ani neměl všechno povolené. Na střední škole možná hrál fotbal. Will měl tu hru moc rád, ale kolektivní hry se styděl dělat, protože by se musel v šatně svlékat před ostatními. Ormewood byl nejspíš hvězdou, kapitánem mužstva, ke kterému všichni ostatní vzhlíželi jako k modle.

Will se znovu zhluboka nadechl a pomalu vydechl.

To se tedy povedlo. Stačilo, aby si jednou představil, jak Angie spí s Ormewoodem, a najednou se mu připomněly jeho nesplněné sportovní sny ze střední školy. Will věděl, že Angie nikdy nebude příliš sdílná vůči žádnému muži. Jenom si s nimi pohrávala, potřebovala je pokořit, aby se mohla vnitřně obnovit. Kdyby se některému z nich svěřila se svou minulostí, přestal by ji najednou zajímat. Pokud by s někým chtěla mít vážný vztah a toužila se mu s důvěrou otevřít, zůstala by s Willem.

Michael zabubnoval prsty o volant. „Greer mi povídal, že si můžu vzít volno, ale já nevím.

Nebaví mě sedět doma s rukama v klíně. Kdybych něco propásl a ten chlap znovu zaútočil, nikdy bych si to neodpustil. Možná zrovna teď někde číhá na další oběť.“

„Pravda,“ přitakal Will a najednou si uvědomil, že během svého výletu do vlastních úvah si nevšiml, že Michael s ním mluví jako se sobě rovným místo jako s poradcem.

Michael projížděl sídlištěm Grady Homes a minul přitom stejné výrostky na kolech, které Will zaregistroval předchozího dne.

„Měli bychom je sebrat,“ prohlásil Michael. „Teď by měli sedět ve škole.“

„Proč v ní neseděla Cynthie?“ zeptal se ho Will.

„To netuším. Možná jí nebylo dobře.“

„Jakou má docházku?“

„Co to má společného s našimi případy?“

„Její otec trávil většinu času mimo domov. Byla často sama bez dozoru.“

„Dohlíželi jsme na ni s Ginou, jak nejlíp jsme mohli.“ Ormewood si Willova slova zjevně vyložil jako výtku.

„Když vaše tchyně hlídala Tima, nevšimla si, jak často je Cynthie během dne doma?“

„Na to byste se musel zeptat jí,“ odpověděl Michael a zastavil auto před budovou číslo devět.

„Nebudete mít nic proti, když to udělám?“

„Máme s Barbarou hodně blízký vztah, ale nikdy se mi o tom, že by Cynthie byla doma, nezmínila. Zeptám se jí na to, ano? Ale myslím si, že tudy cesta nepovede. Cyn byla hodná holka. Výborně se učila a nikdy s ní nebyly žádné potíže. Phil o ní vždycky říkal, že je úplně zlatá.“

„Hodně toho o ní víte.“

Michael se zadíval na své ruce svírající volant. Když pak promluvil, Willovi připadalo, jako by se mu svěřoval. „Snažili jsme se o ni postarat. Phil byl pořád pryč. Žena mu asi před šesti lety utekla s nějakým maníkem a už si na něj ani nevzpomněla. Snažil se dělat, co bylo v jeho silách, ale nevím…“ Otočil se k Willovi. „Když má člověk dítě, tak to nestačí. Musí se snažit ještě víc. Změnit žebříček hodnot, nekupovat si každé dva roky nové auto, nenosit drahé obleky a nechodit pořád do kina a do restaurací. Musí se obětovat.“

„A Phil to nedělal?“

„Myslím, že jsem vám toho řekl dost,“ odpověděl Michael a vytáhl klíčky ze zapalování. „Teď má svých starostí dost, takže by nebylo správné, aby ho ještě kamarádi pomlouvali za jeho zády.“

Michael otevřel dveře a poznamenal: „Nikde tu nevidím toho bavoráka.“ Nejspíš chtěl naznačit, že pasák asi není doma.

Will ho následoval do bytu Babyho babičky, která bydlela v přízemí. Několikrát zaklepali na dveře, ale nikdo jim neotevřel, ačkoli uvnitř řvala televize a babka se u ní nahlas smála.

„Byt Monroeové je v nejvyšším poschodí?“ zeptal se Will.

„Jo,“ opáčil Michael. „Na vašem místě bych vůbec nelezl do výtahu.“

Will kráčel nahoru po schodech za Michaelem. Kromě bytu Babyho babičky v celém domě vládlo ticho. Jeho obyvatelé buď byli v práci, nebo vyspávali po předešlé noci. Jediným zvukem v celé budově bylo šoupání jejich kroků po schodišti.

Poslednímu patru na dosah Will zpomalil a zastavil v místě, kde bylo nalezeno tělo Aleeshy Monroeové. Na schodech zůstaly skvrny po krvi, přestože se je někdo zjevně pokoušel odstranit.

„Tady zemřela,“ pověděl mu Michael a zastavil se na podestě, aby popadl dech.

Will si klekl, aby si skvrny prohlédl. Díval se na krvavé otisky dlaní, které se strašidelně rozpíjely na schodech. Fotografie z místa činu byly samy o sobě dost příšerné, ale člověku přímo na místě, kde žena zemřela, naskakovala husí kůže.

„Řekl bych, že ji nechtěl zabít,“ ozval se Michael.

Will vzhlédl a přitom si připomněl, že tohle od něho slyšel už minimálně dvakrát. „Proč myslíte?“ zeptal se.

„Převalila se na záda,“ vysvětloval Michael a ukázal na místo, kde Monroeová podle stop ležela. „Pravděpodobně se udusila vlastní krví.“ Chvíli mlčel a díval se na potřísněné schody.

„Je to smutné, ale stává se to.“

Will si nevzpomínal na jediný případ, kdy by k něčemu takovému došlo, ale přikývl, jako by taková náhodná smrt patřila k běžným záležitostem všedního dne. „Co tedy myslíte, že se tu stalo?“ zeptal se.

Michael zamhouřil oči a podíval se na schody nad sebou, jako by si celou událost promítal.

„Tipoval bych, že byli v jejím bytě a kvůli něčemu se pohádali. Chlap chtěl odejít a ona ho možná nechtěla pustit. Tady se poprali,“ řekl a ukázal na schody. „A pak to nabralo špatný směr.“

„Když sem dorazil první policista, byly dveře zamčené nebo odemčené?“

„Odemčené.“

Will si celou scénu v duchu představil a pomyslel si, že Michael nepřišel na nic světoborného. „Máte klíč?“ zeptal se ho.

„Jasně,“ odpověděl Michael a vytáhl z kapsy plastový sáček. Otevřel ho a ukázal Willovi klíč s červeným přívěskem. „Měla ho v kabelce.“

„Našli jste ještě něco jiného?“

„Šminky, pár dolarů a nějakou vatu.“

„Tak jdeme,“ prohlásil Will a pokračoval nahoru po schodech. Cítil, jak se mu vzadu na krku ježí vlasy. Will na duchy a strašidla nikdy moc nevěřil, ale místo, kde došlo k vraždě, nepopiratelně mělo zvláštní auru. Vyzařovalo jakousi energii, z níž člověk vycítil, že tam došlo k násilné smrti.

„Tak jsme tady,“ pravil Michael a klíčem roztrhl žlutou policejní pásku. Odemkl dveře a pokynul Willovi: „Až po vás.“

Aleesha Monroeová zjevně nebyla bohatá, ale podle toho, jak vypadal její byt, se dalo usuzovat, že se o svých pár drahocenností velmi dobře starala. Byt měl malou koupelnu a dvě místnosti. Jedna z nich sloužila jako ložnice a druhá jako obývací pokoj s kuchyňským koutem.

Willa nesmírně zaujalo, jak je všude čisto. Ve dřezu neleželo žádné špinavé nádobí a stěny na rozdíl od schodiště nepáchly.

Will se zeptal Michaela: „Takhle to tu vypadalo, když jste sem přišli?“

„Jistě.“

Michael se svými lidmi před dvěma dny celý byt převrátil naruby. Teď se zády opíral o zárubeň dveří a dával zcela nepokrytě najevo, že prohlídku považuje za ztrátu času.

Will si toho nevšímal. Obešel celý pokoj, důkladně si ho prohlédl a hledal cokoli neobvyklého. Kuchyně byla účelně vybavená, s jedinou skříňkou a dvěma zásuvkami. V jedné ležely příbory a druhá byla plná různých předmětů, které se obvykle povalují po domácnosti, a člověk je nakonec stejně vyhodí. Will v ní našel několik propisovaček, nejrůznější účtenky a svazek klíčů, které nepatřily k žádným dveřím.

Zastavil se u květiny na okně. Hlína v květináči byla suchá na troud a rostlina už dávno uschla. Stůl se skleněnou deskou vedle pohovky se leskl čistotou a konferenční stolek ze stejného materiálu rovněž vypadal neposkvrněně. Na jeho desce ležel úhledný štos časopisů, vedle nějž stál čistě otřený popelník. Z podlahy by se dalo jíst a byt celkově vůbec nepůsobil jako příbytek drogově závislé osoby. Will měl možnost navštívit velké množství feťáckých doupat a věděl, v jakém bývají stavu. Úplně nejhůř to vypadalo u závislých na heroinu. Smažky se podobaly zanedbaným zvířatům. Nestaraly se o svůj zevnějšek a obvykle ani o své obydlí.

Will si všiml daktyloskopického prášku na futrech a okenních parapetech, ale i tak se zeptal: „Našli jste hodně otisků?“

„Asi šedesát tisíc,“ odvětil Michael.

„A na těch skleněných stolcích nebylo nic?“

Michael vyhlédl do chodby, jako by něco zaslechl. „Nejspíš si zákazníky vodila sem.

V posteli bylo tolik DNA, že byste s tím mohl naklonovat velkou vesnici.“

Will si pomyslel, že se k té otázce bude muset ještě vrátit, a pokračoval směrem do ložnice.

Prohlédl všechny zásuvky a zaznamenal, že oblečením se nikdo neprohraboval. Malá šatna byla nacpaná šaty a krabicemi s botami. Mezi tím vším stál starý vysavač, v němž chyběl sáček na nečistoty. Laboratorní technici si ho pravděpodobně odnesli kvůli zevrubnějšímu prozkoumání. Nejspíš si vzali i přikrývky a prostěradlo. Na zemi ležela holá matrace s krvavou skvrnou uprostřed.

Ve dveřích se objevil Michael, který se zjevně domníval, že odhadl, na co se Will hodlá zeptat. „Pete tvrdí, že je to menstruační krev. Nejspíš měla krámy.“

Will neodpovídal a dál slídil po ložnici. Čisté skleněné desky stolků ve vedlejší místnosti mu pořád nešly z hlavy. Slyšel, jak Michael netrpělivě přechází po obýváku. Will se pozorně díval na místa, kde ulpěl daktyloskopický prášek. Kolegové hledali otisky prstů na obvyklých místech. Na hranách nočního stolku, na klice a malé komodě, která obsahovala trička a džínsy.

Stolky vedle určitě nevynechali. Protože na nich nebyl prášek, znamenalo to, že tam nenašli žádné otisky.

„Četl jste dnes ráno ten článek v novinách?“ zeptal se ho Michael.

„Nečetl,“ přiznal Will. Ze zjevných důvodů čerpal většinu zpráv z televize.

„Monroeová byla druhou největší senzací hned po skandálu v nemocnici.“

Will si klekl na všechny čtyři a podíval se pod postel. „Zveřejnili jste už její jméno?“ zeptal se.

„To nemůžeme, dokud nenajdeme někoho z její rodiny,“ odpověděl Michael a pak dodal: „Zatím jsme se také nezmiňovali o tom jazyku.“

Will si dřepl a rozhlédl se po místnosti. „Copak ona při žádném z předchozích zatčení nenahlásila jména rodičů?“

„Kromě Babyho G nikdy nikoho neuvedla.“

Will otevřel zásuvku nočního stolku. Byla prázdná. „To se nenašel ani žádný diář s telefonními čísly?“

„Neměla pevnou linku ani mobil.“

„To je zvláštní.“

„Za všechno se musí platit. A pokud nemáte peníze, máte smůlu,“ poznamenal Michael a nespouštěl z Willa oči. „Můžu se vás zeptat, co se tady pokoušíte objevit?“

„Jenom se tu chci trochu porozhlédnout,“ odpověděl Will, ačkoli to dělal velmi pozorně.

Aleesha Monroeová buď byla tou nejčistotnější prostitutkou na světě, anebo si někdo dal velikou práci, aby dokonale vysmýčil její byt.

Will vstal a prošel do vedlejší místnosti. Michael se znovu postavil ke vstupním dveřím a založil si ruce na prsou. Jak to, že si nevšiml, že byt někdo uklidil? To by došlo i gaučovému detektivovi, jehož jediným kriminalistickým výcvikem byly seriály v televizi.

„Někdo vydrhnul dřez,“ řekl Will a přidržel si u nosu houbičku na nádobí. Byla ještě vlhká a silně páchla po savu.

„Proč k tomu čicháte?“ zeptal se ho Michael, který se přestal ležérně opírat o dveře a bedlivě sledoval každičký Willův pohyb.

Will houbičku hodil zpátky do dřezu a místo odpovědi se zeptal: „Měla tu ulité nějaké peníze?“

„Bude to někde v záznamech.“

Will se předchozího dne nestihl obeznámit s písemným popisem místa činu, a tak Michaela požádal: „Zrekapitulujte mi to.“

Michaela jeho požadavek zjevně pobouřil, ale přesto se uvolil říci: „Za gaučem měla strčenou ponožku s nějakou hotovostí. Asi osm dolarů. Nádobíčko měla v kovové krabici na kuchyňské lince. Stříkačky, alobal, zapalovač. Klasika.“

„Žádné drogy?“

„Nějaké zbytky na dně plechovky, ale jinak jsme nenašli nic.“

„Takže musela pracovat.“

„To jo,“ přitakal Michael. „Nic jiného jí nezbývalo.“

Will se podíval do koupelny. Tmavě modrý sprchový závěs byl bez poskvrnky, stejně jako předložka a potah na záchodový poklop stejné barvy. Nadzvedl předložku a zjistil, že linoleum na podlaze je čerstvě zametené.

Policie na místo činu dorazila za dvaatřicet minut. Vrah s pomalým příjezdem počítal a časový náskok využil k tomu, aby po sobě uklidil. Na bytě nebyl zjevný spěch ani překotná snaha zahladit stopy a zmizet. Ten člověk dobře věděl, co dělá.

„Tak, na co jste přišel?“ zeptal se ho Michael. Stál před koupelnou a nespouštěl z Willa oči.

„Byla dost čistotná,“ odvětil Will a otevřel skříňku nad umyvadlem. Kromě zubní pasty a prášků proti bolesti v ní nic nenašel. Vypadala skoro přesně tak, jak očekával. „Nemá tu žádné kondomy,“ poznamenal.

„Konstatovali jsme přece, že si je pachatel přinesl s sebou.“

„Možná,“ odpověděl Will a pomyslel si, že v tomto případě důvěřuje spíš Angii. Zarazil se ve dveřích, protože Ormewood mu zastoupil cestu. „Stalo se něco?“

„Ale ne,“ řekl Michael a ustoupil. „Jenom mám takový pocit, jako byste po mně všechno kontroloval.“

„Už jsem vám říkal, že to není pravda,“ oponoval mu Will, ačkoli upřímně začínal pochybovat o Michaelových vyšetřovacích schopnostech. I slepci by bylo jasné, že byt někdo důkladně vysmýčil.

„Poslal jste sem úklidovou četu?“ zeptal se Michaela.

„Cože?“

„Všiml jsem si, že někdo vydrhnul schody,“ vysvětlil mu Will. „Takže jsem si myslel, že jste sem zavolal uklízeče.“

„Nejspíš to udělal některý z nájemníků,“ odpověděl Michael a vykročil ke dveřím bytu.

„Nikoho jsem nevolal a páska byla neporušená. Můžu se ještě zeptat Lea.“

„To nebude potřeba. Jen mne to tak napadlo,“ řekl Will a zavřel za sebou dveře. Když zamykal, ze schodiště se ozvala hlasitá rána a po ní dětský výkřik.

Will na schodech předběhl Michaela a chytil se zábradlí, aby snáze překonal podestu.

Zaslechl další výkřiky. Nějaké dítě vřískalo: „Pomóc!“ Will jako blesk seběhl poslední úsek schodiště a vyrazil ven z domu.

„Pomóc!“ ječel venku malý chlapec a běžel přes parkoviště. V patách měl jakousi dívku.

„Do prdele…,“ zalapal po dechu zchvácený Michael. „Ježíšikriste,“ zafuněl a předklonil se.

Chlapec doběhl na zatravněný plácek s poštovními schránkami pro celý blok. Podařilo se mu ho jednou oběhnout, ale dívce se ho podařilo dohnat. Než k nim Will stihl doběhnout, povalila ho na břicho a posadila se mu na záda.

„Vrať mi to!“ přikázala svému zajatci a uštědřila mu štulec do ledvin.

„Jazz!“ zavřeštěl chlapec.

„Přestaňte,“ řekl Will. „Tak už ho pusť,“ dodal a jemně vzal dívku za paži.

Vytrhla se mu a odsekla: „Nepleť se do toho, troubo!“

„No, tak dobře,“ opáčil Will a klekl si na zem, aby mohl promluvit na klučinu. „Není ti něco?“

Chlapec se převrátil na záda. Will uhodl, že ho dívka trochu přidusila. Pomohl mu do sedu, protože věděl, že to funguje. Klukovi bylo asi devět nebo deset let, ale jeho oblečení bylo šité spíš pro dospělého muže. Dokonce i boty mu byly velké.

Will nakázal dívce: „Pověz mi, co se tu děje.“

„Sebral mi…,“ zarazila se uprostřed věty a zděšeně zazírala na Michaela, který k nim právě dorazil. Hleděla na něho s otevřenými ústy a očima vyvalenýma hrůzou.

„Uklidni se,“ řekl jí Michael a ukázal jí prázdné ruce. Na Willovi nic nepoznala, ale na Michaela zareagovala, jako by měl na krku ceduli s nápisem „Jsem polda“. Nejspíš jí už od dětství vštěpovali, že policajti jsou pěkná verbež.

Vstala, natáhla ruku k chlapci a rychlým škubnutím ho přinutila vstát. „Nepřibližujte se k nám.

Nemáme vám co povědět.“

Michael ukázal na chlapce a řekl: „Tohle je tvůj bratr, viď?“ Pak se s úsměvem zeptal chlapce: „Jak se jmenuješ, hochu? Mám doma stejně starého syna.“

„Nic mu neříkej,“ varovala dívka bratra.

„Nepřijeli jsme vás sebrat,“ ujistil ji Will. Mohlo jí být třináct či čtrnáct let, ale zatínala pěstičky s takovým gustem, že by se jí nechtěl dostat do rány, když ji popadne amok.

„Vyšetřujeme takovou ošklivou věc, která se tu stala v neděli večer,“ pověděl jí.

„Leesha,“ řekl chlapec, ale dívka mu zavřela ústa rukou. Pokusil se jí vykroutit. Zjevně jim něco hodlal říct, ale sestra se ho snažila umlčet.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se ho Michael.

„Nemáme vám co říct,“ opakovala dívka. „V neděli jsme nic neviděli. Vůbec nic. Co, Cedriku?“

„Ale vždyť jsi povídala,“ pokusil se promluvit její bratr, ale než stačil cokoli říct, přikryla mu znovu ústa rukou.

Michael se tlumeně zeptal Willa: „Kterého z nich si vezmete na starost?“

„Nechám to na vás,“ opáčil Will.

„Určitě?“

Will přikývl.

„Dobře,“ řekl Michael a pak zvýšil hlas: „Naposledy se tě ptám, holčičko, jak se jmenuješ?“

Tvářila se odbojně, ale odpověděla: „Jasmine.“

„To je hezké jméno,“ pokusil se jí zalichotit Michael. Když se mu to nepodařilo, nasadil znovu výhružný tón: „Teď půjdeš se mnou.“

„Běž do prdele,“ opáčila.

Michael si s Willem vyměnil pohled. „Máš teda pěknou vyřídilku, holčičko.“

„Pro tebe nejsem žádná holčička.“

„Tak ty opravdu budeš zlobit, beruško?“ pronesl Michael a založil si ruce v bok. Jeho gesto by působilo skoro žensky, kdyby se mu ovšem nerozevřela bunda a pod ní se neobjevilo pouzdro s pistolí. Byl to klasický tah, jaký policisté používali k zastrašení protivníka. Co nejdřív a opakovaně mu nahnat strach. Fungovalo to. V dívčiných očích se objevily obavy. Sklopila hlavu a veškerá bojovnost ji přešla.

Michael zamrkal na Willa, jako by mu chtěl povědět: „Tak takhle se to dělá.“ Pak se Jasmine zeptal: „Máš doma maminku?“

„V práci.“

„Kdo vás hlídá?“

Místo odpovědi cosi zamumlala.

„Jakže?“

Podívala se na chlapce. „Jen jsem se Cedrika ptala, jestli se mu nic nestalo.“

„Jsi jeho sestra?“ zeptal se Michael.

Váhavě přikývla.

„Nic se mu nestane, když se od tebe dozvím, kdo vás má hlídat a proč nejste ve škole,“ řekl jí Michael. Položil dívce ruku kolem ramen a vedl ji zpátky k domu. „Neměla bys tu takhle pobíhat a vřískat.“

Znovu zamumlala něco, čemu Will nerozuměl. Michael jí se smíchem řekl: „S tím už si nějak poradíme.“

Will se za nimi chvíli díval a pak se otočil k chlapci. „Cedriku?“ oslovil ho. „Jmenuješ se tak, viď?“

Chlapec přikývl.

„Pojď se mnou.“ Natáhl k němu ruku, ale klučina se na něho jenom ošklivě zamračil.

„Nejsem žádný blbý dítě, ty sráči.“

Will si povzdechl a opřel se o poštovní schránky. „Jenom ti potřebuji položit pár otázek,“ řekl.

Cedric jenom opakoval jako ozvěna své sestry: „Nemám vám co říct.“ Vystrčil přitom bojovně spodní ret a založil si hubené ruce na prsou ve snaze napodobit gangstera. Kdyby Will nevěděl, že dítě má možná snazší přístup ke zbraním než většina policejního sboru, byl by se rozesmál.

„Poslyš,“ pokusil se Will změnit taktiku. „Potkají se takhle nula s osmičkou. A hádej, co nula říká osmičce?“

Cedric pokrčil rameny, ale Will si dobře všiml, že je zvědavý.

„Máš pěknej pásek.“

Chlapec roztáhl koutky úst v úsměvu, ale rychle se ovládl a prohlásil: „To bylo fakt slabý, vole.“

„Já vím,“ připustil Will. „Jenom se snažím dostat z tebe něco kloudného.“

„Není co.“

„Znal jsi Aleeshu?“

Chlapec znovu pokrčil kostnatými rameny. Byl ale příliš mladý, aby dovedl skrývat své city, takže ho prozradil výraz jeho očí.

„Kamarádil jsi s ní?“ pobídl ho Will. „Třeba se o tebe starala, ne?“

Odpovědí mu bylo další pokrčení ramen.

„Trochu jsem se na ni vyptával u jejích kamarádek. Přišlo mi, že to byla hrozně milá paní.“

Cedric vrtal palcem nohy do betonové cesty. „Možná.“

„Starala se o tebe?“

„Babička mi zakazovala za Leeshou chodit kvůli tomu, co dělala.“

„No jo,“ přitakal Will. „Aleesha neměla zrovna skvělou práci, co. Ale byla na tebe hodná, viď?“

Chlapec tentokrát přikývl.

„Když člověk přijde o kamarádku, je to strašné.“

„Vloni mi umřel bratranec. Ali. Zastřelili ho, když spal.“

Will před chlapcem poklekl a zeptal se ho: „Viděl jsi tehdy večer něco, Cedriku?“

Chlapci se zalily oči slzami, ale zjevně se nehodlal rychle poddat.

„Mně to můžeš povědět, Cedriku. Neublížím ti. Ani ti nebudu dělat žádné potíže. Jenom potřebuji zjistit, kdo zabil Aleeshu, protože byla moc hodná. Ty to víš. Pomáhala ti a teď je načase, abys jí to oplatil.“

„Nemůžu vám nic říct.“

Will se otázal: „Nemůžeš nebo nechceš?“ Pak ho něco napadlo. „Vyhrožoval ti někdo?

Třeba Baby G?“

Cedric zavrtěl hlavou.

„Jenom se snažím vypátrat, kdo tvé kamarádce ublížil,“ nevzdával se Will. „Můžeš mi věřit.“

Dětské rysy ztvrdly a znovu dostaly gangsterský výraz. „Takový slovo neznám.“

Will sice nevyrůstal na sídlišti Grady Homes, ale jako dítě důvěřoval mnoha dospělým, kteří mu nemohli, nebo nechtěli pomoci. Člověk nedokázal odhadnout, kdo je hodný a kdo zlý.

Lesklý odznak neposkytoval žádnou záruku.

„Vidíš tohle?“ zeptal se Will Cedrika a ukázal prstem na svou tvář. Dotkl se jizvy, která se mu táhla po krku. „Tohle jsem si jednou vysloužil za to, že jsem na někoho žaloval. Nebyl jsem o moc starší než ty.“

Cedric zkroutil krk, aby se na jizvu mohl podívat. „Bolelo to?“ zajímal se.

„Nejdřív ano,“ přiznal Will. „Ale pak už jsem nic necítil, a když jsem se probudil, ležel jsem v nemocnici.“

„Bylo vám zle?“

„Ztratil jsem hodně krve.“

„Měl jste namále?“

Will tehdy opravdu chtěl zemřít, ale svůj příběh chlapci vyprávěl jenom proto, aby si ho trochu naklonil, ne aby mu svěřoval svá temná tajemství. „Doktoři mi pomohli.“

Cedric ještě chvíli zíral na Willovu jizvu a pak souhlasně přikývl. Děti ulice těsné uniknutí před smrtí považovaly za čest, obzvlášť pokud k tomu došlo v nějaké nebezpečné situaci.

Will sáhl do kapsy a vytáhl z ní svou vizitku. „Tady je číslo mého mobilu. Když si na něco vzpomeneš nebo si třeba jenom budeš potřebovat popovídat, zavolej mi, ano? Nemusí se to ani nijak týkat Aleeshy.“

Cedric se ještě jednou podíval na Willovu jizvu a sevřel navštívenku v dlani pro případ, že by je někdo sledoval. „Můžu už jít?“ zeptal se.

„Jasně,“ přitakal Will. „Ale určitě mi zavolej, jo? Klidně i v noci, prostě kdykoli.“

„Tak jo.“ Chlapec odběhl a rukou přitom přejel po poštovních schránkách.

Will se narovnal a otočil se. Spatřil Michaela, jak k němu kráčí přes parkoviště. Byl sám.

Když se dostatečně přiblížil, Will na jeho tváři spatřil dlouhý škrábanec. Po krku mu pod límec stékala krev.

Will se podíval na dům a pak na Michaela. „Jste v pořádku?“ ujistil se.

„Praštila mne, věříte tomu? Kolik jí tak může být, dvanáct?“ Zavrtěl hlavou. Nepůsobil ani tak nazlobeně jako spíš překvapeně. „Šel jsem za ní po schodech a zničeho nic se mi vyškubla a snažila se mi utéct. Skočil jsem po ní a chytil ji za nohu. A ta malá potvora se otočila a vrazila mi jednu pěstí.“

Zaťal prsty do dlaně, aby to Willovi názorně předvedl. „Ještě že je to holka. Ty se do toho moc neopírají.“ Will tu průpovídku nikdy nechápal. V životě do něho bušila jen jediná žena, Angie, a ta to vždycky dělala s vervou.

Michael se díval na budovu. V jednom okně se pohnula záclona a Michael poznamenal: „Bydlí támhle. Ve třetím patře.“

„Je její matka doma?“

„Do háje,“ opáčil Michael, v jehož tónu jasně zaznívaly pochyby o Willově inteligenci.

Michael se dotkl šrámu na své tváři a podíval se na krev na konečcích svých prstů. „Musela mě vzít nehtem. Je to hodně vidět?“

„Ani ne,“ zalhal Will. Vytáhl z kapsy kapesník a podal ho kolegovi. „Chcete si tam pro ni dojít?“ zeptal se.

„Co? Nasadit jí klepeta a pak ve večerních zprávách poslouchat, že zavírám děti? Ani náhodou. Kromě toho by se s námi teď nebavila, ani kdybychom ji mučili.“ Zaúpěl a posadil se na obrubník. Will nevěděl, co má dělat, a tak si sedl vedle něj.

Michael se znovu zasmál. „Ta mi ale dala.“ Podíval se na krvavé skvrny na kapesníku. „Měl jsem ji přenechat vám. Možná by na jemnější zacházení reagovala líp.“ Pak si najednou uvědomil, co právě řekl, a začal se omlouvat: „Heleďte, nezlobte se…“

„Nic se nestalo.“

„Ale stejně,“ pravil Michael, složil kapesník a znovu si ho přitiskl na tvář. „Netušil jsem, že tyhle věci ještě někdo nosí po kapsách.“

„Síla zvyku,“ přiznal Will. Paní Flanneryová z dětského domova vždy přísně dbala na to, aby všichni chlapci nosili v kapse čistý kapesník. Will to bez výhrady přijímal, protože se domníval, že to tak dělají všichni normální kluci.

„Povedlo se vám něco dostat z toho jejího bratříčka?“ zeptal se Michael.

„Cedric nehodlá komunikovat.“

„Myslíte, že něco ví?“

Will si to myslel, ale z nějakého důvodu si to chtěl nechat pro sebe. „Ne. Vůbec nic,“ zalhal.

„Opravdu?“

„Jistě. Je to žvanílek. Kdyby něco věděl, rozhodně by se s tím vytasil.“

„Máte štěstí, že vás rovnou nekopnul do koulí.“ Michael ještě jednou složil kapesník a podal ho Willovi. „Ježíš, promiňte,“ řekl najednou a stáhl ruku zpátky. „Dám ho manželce, ať vám ho vypere.“

„To není potřeba,“ odporoval Will a kapesník si od něho vzal. Netěšilo ho pomyšlení, že by mu měla prát manželka Michaela Ormewooda.

„Bože,“ pronesl Michael, opřel se oběma lokty o kolena a svěsil hlavu. „Musím říct, že mi dost připomíná Cynthii. Má v očích stejný oheň, víte?“

„Vážně?“ zeptal se Will a pomyslel si, že Michael mu teď nastiňuje úplně odlišný obrázek své sousedky než původně.

„Abyste mi správně rozuměl, Cyn byla slušná holka. Ale dovedla se chovat vzdorovitě. Vaši rodiče se rozvedli?“

Willa jeho otázka zaskočila. Určitě to na něm bylo vidět.

„Já vím, nic mi do toho není,“ řekl Michael a několikrát si přejel dlaní vzadu po krku. Přitom se znovu podíval na obytnou budovu. „Mně otec umřel, když mi bylo asi tolik, co jí. Možná proto jsem se o ni tak nějak staral.“

Will si nebyl jistý, o které z dívek mluví.

„Zrovna jsem si říkal, že každý puberťák rebeluje, ale pokud se mu ještě k tomu v té době rozejdou rodiče, jenom se to umocní. Začnete to různě zkoušet. Myslím, zkoušet, jak daleko až můžete zajít, než vás popadnou a začnou vás držet na uzdě. Moje máma mne na ní měla pořád, držela mě hodně zkrátka. Pořád mě kontrolovala a tloukla mě. Dneska to rodiče už nedělají. Nechtějí vypadat jako ti zlí.“

„Cynthie byla trochu divočejší, než si Phil myslel, viďte?“ napadlo Willa.

„Možná trochu divočejší, než jsem si myslel i já,“ připustil Michael. „Nebo než jsem si chtěl připustit.“

„Takhle se může zmýlit každý. Nemáte si co vyčítat.“

Michael se na Willa usmál. „Víte, na střední školu se mnou chodila jedna holka. Byla nádherná. Úplně na mě kašlala, ale sbalil ji můj bratranec. Byl takový hubený a chlupy mu rostly leda tak na hlavě.“ Michael se na něho podíval a řekl: „Víte, jaký typ kluka to asi byl?“

Will přikývl, protože se mu zdálo, že by to bylo vhodné.

„Byl to úplný ubožák,“ pokračoval Michael. „Ale dostal tuhletu krásnou holku. A nejenom to, ona ho na sebe nechala sahat a chtěla, aby jí to udělal.“ Jeho smích tentokrát dostal jiný tón.

„Obvykle jsem měl úspěch já, chápete? Ne on.“ Otočil se tváří k Willovi. „Myslím, že jsem se za ní neměl tak honit,“ podotkl.

Willa jeho slova zmátla. „Za Jasmine?“ zeptal se.

Michael se od něho znovu odvrátil a zadíval se na dům. „Měl jsem ji nechat, ať si běží, ale v jednom okamžiku jsem… Víte, jak se člověku někdy stane, že najednou myslí na sto tisíc věcí najednou? Pořád jsem myslel na Cynthii, jak běžela a zakopla o ten plot. Měl jsem ho spravit už vloni. Měl jsem ten mizerný plot dát dohromady, sakra.“ Promnul si pěstmi oči. „Bože můj.“

Will nevěděl, co si má myslet. Ještě před hodinou toho člověka chtěl zbít kvůli Angii, a teď ho litoval.

Michael mluvil dál: „Na to jsem myslel, když se Jasmine rozběhla, na Cynthii, jak běží přes naši zahradu. Úplně automaticky jsem ji chytil za nohu, abych ji zastavil. Aby si neublížila tak jako Cynthie, víte.“ Podíval se na Willa. „Myslím, že si budu muset pár dní dát volno, jak navrhoval Greer. Nečekal jsem, že mě to takhle vezme. Nebude vám to vadit?“

Willa jeho otázka překvapila, ale ochotně ho ujistil: „Ani v nejmenším.“

„Omlouvám se, že vás takhle nechávám na holičkách. Fňukám tady jako stará bába. A taky se tak chovám. Mluvím jako blázen. Teď si určitě myslíte, že jsem vyšinutý nebo něco takového.“ Michael znovu zavrtěl hlavou. „Myslím, že jenom potřebuju pár dní. Trochu času, abych se z toho probral a nějak se s tím vyrovnal.“

„Mně to nijak nevadí,“ ujistil ho Will a v duchu byl rád, že s tím Michael přišel sám. Teď bylo zcela zjevné, že se celé dopoledne snažil nějak udržet, aby fungoval. „Dělejte, co uznáte za vhodné.“

„Jenom bych rád zůstal v obraze. Potřebuju vědět, jak se případ vyvíjí. Nebude vám to vadit, viďte? Nechci se na vás věšet nebo tak. Jenom to nedokážu všechno hodit za hlavu. Vím, že toho darebáka chytíte, ale potřebuju vědět, jak případ pokračuje.“

Will tím nebyl příliš nadšený, ale nakonec mu řekl: „Zavolejte mi, kdykoli budete chtít.“

„Děkuju,“ řekl Michael. Will v jeho hlase zaslechl úlevu a v jeho očích uviděl vděk. „Děkuju,“

opakoval policista.

26. kapitola

19.22 hod.

John byl tak vyčerpaný, že málem zapomněl vystoupit. Na poslední chvíli vyskočil ze sedadla a s výkřikem: „Stop!“ se hnal ke dveřím, které se už pomalu zavíraly.

Přistál na chodníku tak tvrdě, až ho zabolelo celé tělo. Art potřeboval nějakého dobrovolníka, který zůstane v práci přes čas a John se ochotně přihlásil, protože si říkal, že se alespoň něčím zaměstná, což bude lepší než pořád myslet na Joyce a průšvih, do kterého se namočil. Jakmile zavřel oči, vynořila se mu v mysli blondýnka z Michaelovy zahrady. Předchozí noc se klepal tak silně, až se probudil celý zalitý potem. Naříkal jako malé dítě a přitom se kolébal dopředu a dozadu, dokud se znovu nepohroužil do neklidného spánku.

Úkol, na který Art někoho potřeboval, byla otročina, jakou by člověk nepřál ani svému úhlavnímu nepříteli, vyčistit ucpaný hlavní zásobník vysavačového systému. Kontejner byl umístěný v podzemí a měl pojmout neuvěřitelné množství žmolků z koberců, dětských cereálií a čehosi, co páchlo jako zkažené ovocné karamelky, zkrátka veškerý odpad, který zaměstnanci pumpy vyluxovali z aut, než s nimi vjeli do myčky. Otvor kontejneru byl tak malý, že se jím John sotva protáhl. Když se nasoukal dovnitř, zjistil, že se nachází v nevelké šachtě, která se neuvěřitelně věrně podobala rakvi.

Art mu dal baterku a gumové rukavice. Baterie vydržela asi třicet minut a rukavice se slepily k sobě ještě dřív, než otevřel nasávací rouru. John do slizké trubice strčil holou ruku a vytáhl z ní nasáklý chuchvalec něčeho, co na omak připomínalo lidské vlasy. Vybavil si, kolik šupinek kůže a jaké množství hlenu dokáže denně vyprodukovat průměrné lidské tělo a pozvracel se ještě dřív, než se mu podařilo vylézt na čerstvý vzduch.

„Jsi teda fakt hrdina,“ pochválil ho Art. Podíval se na Johnův popelavý obličej, všiml si zvratků na jeho košili a strčil mu do dlaně padesátidolarovku. Padesát babek za necelé dvě hodiny. Kdyby mu Art nabídl jednou tolik, John by do té díry ochotně skočil znova.

Kráčel domů a přitom radostně vdechoval čerstvý vzduch. Vždycky mu připadalo, že jeho ulice zvláštně páchne, a to za každého počasí a v každé denní době. John si ten odér uvykl spojovat s chudobou. Teď ho vdechoval plnými doušky a s rozkoší ho nechával ulpívat na stěnách plic jako vlasy na stěnách sací trubice u myčky.

„Nazdar, hochu.“

John zvedl hlavu a spatřil Marthu Lamovou, která seděla na prahu domu. Byla celá oblečená do černé kůže a obličej měla nalíčený výrazněji než obvykle. John se své kurátorky chtěl něco zeptat v odlehčeném tónu, třeba jestli jí nevyšlo rande, ale místo toho jen řekl: „Dobrej, paní Lamová.“

Vstala, rozhodila rukama a udělala malou otočku. „Dneska jsem se na tu kontrolu pořádně vyfikla, co?“ prohodila.

Nevěděl, jak má zareagovat. „Sluší vám to“ mu připadalo příliš drzé, mohla by si to nesprávně vyložit jako flirtování.

Nakonec se uchýlil k neutrálnímu: „Ano, madam.“ Otevřel dveře a pustil ji dovnitř jako první.

„Dneska ráno jsem poslala pana George zpátky do lochu,“ oznámila mu.

„Koho?“

„Vašeho kámoše seshora.“

John chvíli nevěděl, o kom to mluví. Pak pochopil. „Není to žádný můj kámoš,“ ohradil se.

Významně se na něho zamračila na znamení, aby si dával pozor na pusu. „Promiňte,“ omluvil se. „Mám za sebou únavný den. Nečekal jsem vás tady.“

„Proto se těmhle kontrolám také říká namátkové.“

Do jeho patra vedlo pouhých třináct schodů, ale John se musel hodně přemáhat, aby je vůbec vyšel. Před dvěma dny sledoval Michaela do Grady Homes a tam zjistil, co bratranec provádí. Od té doby nemohl pořádně spát. V hlavě mu stále zněly černoščiny zoufalé výkřiky.

John si okamžitě vzpomněl na to, jak sám řval, když se na něho první noc ve vězení vrhnul Zebra. Znělo to téměř totožně.

John odemkl a otevřel dveře. Ze všeho nejdřív si všiml, že okno jeho pokoje je pootevřené.

Tvrdý papír, který na ně přilepil, byl u spodního rámu odtržený. Pak zaregistroval zápach.

Chvilku mu trvalo, než pochopil, že vychází z jeho těla. Páchl hrůzou.

„Celé jste to tu změnil,“ řekla paní Lamová a pověsila si kabelku na kliku dveří, aby měla volné ruce. „Líbí se mi to.“ Začala mu přehrabovat oblečení. John jenom bez hnutí zíral na své lůžko, které měl obvykle v rohu místnosti. Bylo odstrčené od stěn.

Někdo se mu vloupal do bytu a chtěl, aby si toho John všiml.

Paní Lamová nadzvedla víko chladicího boxu, aby se podívala dovnitř. Přitom poznamenala: „Vaše moč byla čistá.“

John se nezmohl na odpověď, protože hleděl na matčinu fotografii, kterou někdo poškodil.

Byla uprostřed roztržená a na snímku chyběl John.

„Johne?“

Rychle se otočil a podíval se na ni.

„Vaše moč byla čistá,“ zopakovala kurátorka a ukázala na lůžko. „Mohl byste to zvednout?“

Sehnul se, aby splnil její požadavek, a nahmatal přitom jakýsi tvrdý, chladný předmět.

John ztuhl. Jednu ruku měl stále pod svým ložem a druhou se o ně shora opíral.

„Johne?“ ozvala se paní Lamová. Zatleskala, aby ho trochu popohnala. „Tak hněte sebou, broučku. Nemůžu tu strávit celou noc.“

Z otevřených úst mu skanula slina a sevřel se mu hrudník. Celý se roztřásl.

„Tak co bude?“ Paní Lamová si stoupla vedle něho a rukou se dotkla jeho zad. „No tak, hochu, co se vám stalo?“

„J, je mi zle,“ vykoktal křečovitě. Cítil, jak mu pracují střeva, a obával se, aby ho nezradily svěrače.

„Víte co, tak se na chvilku posadíme,“ pravila konejšivě a přiměla ho, aby se posadil na postel. Přitiskla mu hřbet ruky na čelo a prohlásila: „Vždyť vy jste úplně mokrý! Nezačnete na mne zvracet, viďte?“

„Já…“ John nedokázal dát dohromady větu. „Já…“ Podíval se na otevřené okno.

„Nechcete trochu vody?“

Několikrát za sebou rychle přikývl na znamení souhlasu.

„Mám v tašce minerálku.“

Otočila se k němu zády a sáhla po kabelce visící na klice dveří. Zoufalý John jediným pohybem vytáhl nůž zpod matrace a mrštil jím směrem k pootevřenému oknu.

Paní Lamová se k němu otočila zpátky a John měl pocit, že ji vidí ve zpomaleném záběru.

Na okamžik přestal dýchat. Koutkem oka spatřil záblesk čepele otevíracího nože, který prolétl vzduchem.

Rozkašlal se, až se musel ohnout v pase. Doufal přitom, že se mu podaří přehlušit zvuk nože, až dopadne na parapet a odtud zpátky do místnosti.

„Tak tady to je,“ řekla paní Lamová a otevřela lahev. „Napijte se trochu.“

John ji poslechl. Potom si otřel čelo a nenápadně se podíval na koberec pod oknem. Nic tam neleželo.

„Tak už je líp, viďte,“ prohlásila paní Lamová a poplácala ho po zádech. „Jenom se vám udělalo trochu nevolno, že?“

Neschopen slova jenom mlčky přikývl.

„A teď se podíváme pod matraci.“ Když jí John také nabídl vodu, zavrtěla hlavou a řekla: „Jen si ji nechte. Já mám ještě spoustu lahví v autě.“

John se narovnal, ale nohy se mu nepřestávaly třást. Znovu se podíval na okno a na prázdný koberec pod ním. Nůž musel vyletět ven, jiné vysvětlení neexistovalo.

Když John matraci opřel o stěnu, paní Lamová ho požádala: „Ještě ten rám.“

Tentokrát pod postelí neobjevili žádného švába, ale spatřili koberec plný špíny. John byl tak vynervovaný kvůli noži, že málem na místě omdlel.

„Můžete to položit zase zpátky,“ řekla paní Lamová, která kontrolovala knížky na stolku vedle postele. Pokud si všimla matčiny roztržené fotografie, ani slovem se o tom nezmínila. „Už jste dočetl tu knížku? Tess z D’Urbevillů?“ zeptala se.

„No,“ řekl John, kterého její otázka překvapila. „Ano.“

„Povězte mi, kdo pokřtil Tessino dítě, Johne?“

Hleděl do jejích dokonale nalíčených očí. Zamrkala a řekla: „Já čekám.“

Byla to léčka. Snažila se ho nachytat. „Tess ho pokřtila sama,“ odpověděl nakonec. Věděl, že to tak v knize stojí, ale přesto se děsil, že se ho pokusí usvědčit ze lži. „Kněz ji odmítl, a tak to udělala sama.“

„Správně.“ Paní Lamová se usmála a pak se znovu rozhlédla po místnosti. „Ještě se vám nepovedlo najít něco lepšího?“

Stejnou otázku mu už jednou položila. „Měl bych něco hledat?“ zeptal se.

Paní Lamová se chytila rukama za úzké boky a řekla: „To nevím, Johne, ale připadá mi, že tohle místo pro vás není. Zasloužíte si něco lepšího.“

„No, já…“

„Vím o jednom domě v Dugdale, šéfuje mu nějaký pan Applebaum. Jestli chcete, večer mu zavolám a poptám se, jestli by pro vás něco neměl.“

„Tak jo,“ odpověděl. Nikdy předtím mu pomoc nenabídla, takže mu její návrh připadal podezřelý. Nahlas jenom řekl: „Děkuju vám. To budete moc hodná.“

„To ale znamená, že se budete šupito presto stěhovat. Možná už zítra.“

Nechápal, proč s tím tak spěchá, ale souhlasil: „Fajn.“

Přehodila si kabelku přes rameno a zalovila v ní ve snaze nahmatat klíče. „A ještě něco, Johne.“

„Ano, paní kurátorko?“

„Ta věc, kterou jste vyhodil z okna, když jsem k vám byla otočená zády…,“ pronesla s potutelným úsměvem. „Tak tu nechte tam, kde je. Rozhodně si ji neberte s sebou do nového podnájmu.“

Otevřel ústa, ale kurátorka ho rázným zavrtěním hlavou zarazila.

„Nelíbí se mi, když se někdo snaží některého z mých klientů schválně dostat za mříže,“

vysvětlila mu. „Jestli zase půjdete sedět, a víc jak polovina vašich kolegů na podmínce by odpřisáhla, že to tak dopadne –, bude to jenom proto, že jste to sám zvrtal, a ne proto, že na vás má spadeno nějaký přiblblý atlantský policajt.“

Johnovi bušilo srdce jako splašené. Takže Michael jí volal. Našel Johnův pozdrav ve svém kufříku na nářadí a rozhodl se, že to tak nenechá. Kdyby paní Lamová nehrála podle pravidel, John by už zase seděl v cele.

„Dávejte si na sebe pozor, Johne,“ varovala ho a ukázala na něho svými klíčky od auta.

„A nezapomeňte, broučku, že já budu dělat totéž.“

27. kapitola

20.48 hod.

Will vzal Betty na večerní procházku. Fence při chůzi po silnici cvakaly drápky o asfalt.

Během prvního dne, který spolu strávili, ji vzal s sebou, když šel běhat, ale nakonec ji musel skoro celou dobu nést v ruce. Překvapilo ho, jak rychle se přizpůsobila pravidelnému rytmu jeho pohybu. Vystrkovala jazyk z tlamičky, zadní nohy měla složené ve Willově dlani a celým tělem se tiskla k jeho hrudi. Její nový páníček se snažil nevěnovat pozornost pobaveným pohledům kolemjdoucích.

Poncey-Highlands byla průměrná čtvrť s obvyklou menšinou zneuznaných umělců a homosexuálů, mezi něž se občas připletl nějaký bezdomovec. Will od svých zadních dveří viděl na Carterovo středisko, v němž se nacházela veřejná knihovna. Kousíček od ní byl Piedmontský park, kam se po ránu chodilo běhat. O víkendech Will jezdil do parku ve Stone Mountain, kde se mohl vyřádit na kole, chodit na túry nebo si jen tak sednout a těšit se ze slunce, které pomalu vycházelo nad největším žulovým masivem v severní Americe.

Ačkoli hory v severní Georgii byly krásné, Willovi chyběla důvěrně známá zákoutí domova, kde všechno mělo své místo, kde znal bezpečné ulice a restaurace, které zvenku vypadaly trochu ošuntěle, ale poskytovaly nejlepší jídlo a obsluhu v celém městě. Miloval různorodost místa, kde na konci ulice, v níž bydlel, naproti sobě stály menonitský kostel a pestrobarevné obydlí hippieské komunity. Líbilo se mu, jak bezdomovci probírali odpadky, a když viděli někoho vynášet koš, hulákali na něho, jestli v něm není něco použitelného. Atlanta vždycky byla jeho domovem, a kdyby Amanda Wagnerová tušila, jak je šťastný, že se zase vrátil, okamžitě by ho poslala zpátky do hor.

„Čauky!“ zavolal na něho koketně sportovec, který běžel kolem. V měsíčním svitu se zabělal jeho oholený hrudník. Život strávený ve městě s početnou homosexuální populací Willa naučil považovat takové balení spíš za poklonu než za ohrožení svého mužství. Když člověk navíc vyrazil na procházku s miniaturním psem na zářivě růžovém vodítku (potřebnou délku v jiné barvě nesehnal), musel počítat s tím, že bude budit pozornost.

Will se pousmál nad tím, jak směšně asi musí vypadat, ale brzy opět stáhl koutky úst, protože jeho myšlenky se stočily k problému, který ho trápil skoro celý den.

Nemohl se v případu pohnout z místa. Čím víc o něm přemýšlel, tím silnější byl nepříjemný dojem, který v něm při prvním setkání zanechal Michael Ormewood. Vyšetřovatel se navenek snažil působit jako správný chlap, ale když ho člověk blíže poznal, objevil na něm určité nedostatky. Největším z nich bylo to, že zneužíval své pozice a nutil ženy k pohlavnímu styku.

To byla maličkost, přes kterou se Will nedokázal přenést. Prostitutky se po ulicích nepromenovaly kvůli skvělému sexu ani duchaplné konverzaci. Braly za své služby peníze.

Potud se jejich počínání dalo považovat za dobrovolné, což Will chápal. Když ale jejich služeb využil Michael, nikdy za ně neplatil. Zneužíval své pravomoci k tomu, aby ty ženy mohl ovládat, a Will to pokládal za znásilnění.

Přesto o muži, s nímž v posledních dvou dnech strávil hodně času, nedovedl jednoduše uvažovat jako o násilníkovi. Viděl v něm otce, manžela a nejspíš i uznávaného policistu. Ale násilníka? Ten člověk měl rozhodně dvě tváře, a čím déle o tom Will přemýšlel, tím menší měl jistotu, že je od sebe dokáže rozeznat.

Will se během práce pro stát nejčastěji zabýval pronásledováním pachatelů závažných zločinů, ale během své mise v horách se poučil, že lidé jsou jen zřídkakdy pouze hodní nebo zlí. V horském městečku Blue Ridge chudoba, propouštění z továren a stávka v místním dole úplně rozložily místní společnost a rozdíl mezi dobrem a zlem se tam stíral. Will se tam toho hodně dozvěděl nejen o lidské povaze, ale také sám o sobě.

Osmý region spadající do pravomoci GBI byl největším okrskem v celém státě. Patřilo do něj čtrnáct okresů, které se táhly až k hranicím s Tennessee a Severní Karolínou. Policisté, s nimiž se Will setkal v terénu v severozápadní Georgii, se k místním chovali krutě, jako by nějak převyšovali lidi, jimž vlastně měli sloužit. Willův tamní šéf Gomez si z nějakých Willovi nepochopitelných důvodů nechával říkat Šakal. Když se seznámili, šéf Willa žertem varoval, aby se ani nepokoušel chodit za místními prostitutkami. „Měl jsem tady všechny, kterým nevypadaly zuby,“ řekl se smíchem. „Už není z čeho vybírat.“

Na Willově tváři muselo být zcela zřetelné, co si myslí (Angie vždycky prohlašovala, že na mužského má až nezdravé množství estrogenu v těle), protože Šakal mu od té doby přiděloval jenom ty nejhorší případy v celém okrsku. Vůbec ho nepřizval k zátahu, který vedl k největší zatýkačce v historii policejní stanice. Šakalovi se díky spolupráci s místním obyvatelstvem podařilo rozprášit gang pořádající kohoutí zápasy, který operoval ve třech státech a dvanácti okresech. Zjistilo se, že do věci je zapletený starosta sousedního města, který si na každý zápas rezervuje místo v první řadě, aby mu nic neuniklo. Celé to prasklo jenom kvůli tomu, že kohoutí podnik udalo několik rozlícených manželek, které už svým mužům nehodlaly trpět, že prosázejí celou výplatu. Zátahu to nicméně nijak neubralo na slávě a Šakal se svými chlapci svůj úspěch ještě téhož večera řádně oslavili v místním nočním podniku. Willa nechali trčet v autě na hlídce u opuštěné drůbeží farmy, která se údajně proměnila v laboratoř na výrobu metamfetaminu. Will by s kolegy nejspíš stejně nikam nešel, ale vadilo mu, že ho ani nepozvali.

Významnějších akcí se tedy neúčastnil, ale alespoň si mohl myslet, že jeho práce v horách má nějaký smysl. Metamfetamin byla odporná droga, která lidi měnila ve zvířata. Ženy kvůli ní opouštěly své děti a byly ochotné před kýmkoli roztáhnout nohy, jen aby se dostaly ke své denní dávce. Will viděl mnoho životů zničených drogou, ještě než se dostal do Blue Ridge, a bez cizí pomoci dovedl poměrně snadno zlikvidovat jakoukoli laboratoř. Byla to nebezpečná práce. Samozvaní chemici, kteří sloučeninu vyráběli, se stávali doslova a do písmene pány svého osudu. Stačila jediná jiskřička, aby celá budova vzplála jako otep slámy.

Při výrobě vznikal prach, který se člověku usazoval v plicích a dokázal je dokonale ucpat. Než se Will mohl pustit do shromažďování důkazů, musel příslušné místo nejdřív nechat důkladně vyčistit. To bylo velice nákladné a šerif ani stát často neprojevovali ochotu podat místní policii pomocnou ruku.

Will si někdy říkal, že někteří horalé metamfetamin nejspíš uvítali jako spásu boží, protože jeho prodej jim umožňoval uživit rodinu. Jen stěží si spojoval prosté lidi z hor se smažkami v atlantských ulicích. V žádném případě se horalů nechtěl zastávat, protože mnozí z nich nebyli žádní andílci. Někteří byli příšerný póvl ochotný udělat cokoli, jen aby si mohli koupit další dávku. Situace ostatních ale nevypadala až tak černobíle. Will je vídal v obchodě s potravinami, v místní pizzerii nebo s dětmi v neděli před kostelem. Sami většinou nic nebrali a prodej drogy pro ně představoval způsob, a pro některé dokonce jediný možný způsob –, jak přežít. Tím, že nepřímo zabíjejí lidi a ničí jim životy, se příliš nezabývali.

Will nechápal, jak mohou tak snadno oddělovat dvě strany stejné mince, ale podobnou tendenci vypozoroval i u Michaela Ormewooda. Vyšetřovatel dělal svou práci, a podle všeho ji dělal dobře. Naproti tomu ho ale cosi nutilo ubližovat stejným lidem, kterým měl pomáhat.

Betty se vyvenčila pod keříkem a Will se sehnul a sebral její hovínko do sáčku, který měl v kapse. Po cestě domů pak svůj úlovek hodil do koše. Podíval se do oken sousedčina domu a zapřemítal, kdy se asi babka vrátí. Betty sebou najednou na vodítku prudce trhla a táhla Willa směrem k jeho domu, jako by uhodla, na co myslí.

„Vždyť už jdeme,“ uklidňoval ji, zatímco odemykal dveře. Klekl si, aby ji pustil z vodítka, a fenka se drobnými krůčky rozběhla přes obývák, vyskočila na pohovku a pohodlně se na ní uvelebila mezi polštářky. Will je každé ráno před odchodem do práce urovnal do jejich původní polohy, ale Betty je večer vždycky rozházela a udělala si z nich pelech. Kdyby mu to nepřipadalo dětinské, nazval by maličkou fenku královnou na trůnu.

Will zašel do ložnice a svlékl si sako. Právě si začal rozepínat vestu, když zazvonil telefon.

Zpočátku vysoký hlas na druhém konci nepoznal.

„Zpomalte trochu,“ řekl do sluchátka. „Kdo volá?“

„Cedric,“ vypískl zoufalý hlásek. „Jasmine zmizela.“

Cedric Willa zjevně vyhlížel, protože sotva policista zaparkoval před domem číslo devět, dveře budovy se rozlétly a chlapec vyběhl ven.

„Musíte něco udělat,“ vychrlil chlapec na Willa. Obličej měl celý napuchlý od pláče. Nadějný gangster, s nímž Will mluvil ráno, někam zmizel. Teď před ním stál malý chlapec, který se strachoval o sestru.

„Všechno dobře dopadne,“ uklidňoval ho Will. Dobře věděl, že je to otřepaná fráze, ale cítil povinnost použít ji.

„Tak už pojďte,“ pobídl ho nedočkavě Cedric, chytil ho za ruku a táhl ho k domu.

Will s ním poslušně vyšel do třetího patra. Právě se ho chtěl zeptat, co se přihodilo, když v otevřených dveřích jednoho z bytů spatřil starou černošku.

Měla na sobě sepranou fialovou zástěru a ponožky stejné barvy, které se jí shrnovaly na oteklých kotnících. V jedné ruce držela hůl a ve druhé bezdrátový telefon. Na nose jí seděly brýle s černými plastovými obroučkami. Vlasy měla celé rozcuchané a hrozivě se mračila.

„Cedriku,“ řekla hlubokým hlasem, který se odrážel od stěn dlouhé chodby. „Co jsi to sem přitáhl za chlapa?“

„Von je to policajt, babi. Von nám pomůže.“

„On je policajt,“ opravila ho stařena školometsky. „A to by mne tedy dost překvapilo, kdyby byl.“

Will jednou rukou držel Cedrika a druhou zašátral v kapse, aby z ní vylovil odznak. Přistoupil k ženě a ukázal jí ho. „Cedric mi pověděl, že se vám ztratila vnučka.“

Pozorně si prohlédla odznak i průkaz pod ním. „Nevypadáte moc jako policajt.“

„To máte pravdu,“ připustil Will a zastrčil policejní průkaz zpátky do kapsy. „Začínám to považovat za výhodu.“

„Cedriku, jdi si uklidit pokoj,“ nakázala žena vnukovi úsečně.

„Ale babi…“ Chlapec pod babiččiným přísným pohledem ztichl a vběhl do bytu.

Stařena pootevřela dveře a Will uviděl byt, který vypadal navlas stejně jako byt Aleeshy Monroeové. Na pohovce ležely vzorně složené přikrývky, prostěradlo a polštář, z čehož Will usoudil, že otoman slouží zároveň jako postel. Vedle pohovky stály dva ušáky, jejichž potrhané čalounění zakrývaly dva přehozy. Kuchyň byla čistá, ale ne prázdná.

Na odkapávači u dřezu osychalo nádobí. V rohu stál sušák s několika páry vypraného spodního prádla. Dveře do koupelny byly otevřené, ale ložnice byla zavřená. Na jejích dveřích byl přilepený plakát populární rapové skupiny.

„Jsem Eleanor Allisonová,“ představila se žena Willovi a dokulhala ke křeslu u okna.

„Neposadíte se?“

Will se s ústy dokořán rozhlížel po místnosti obložené knihami. Některé byly nacpané v chatrných knihovnách, které sotva stály, další ležely v úhledných hromádkách na podlaze.

„Překvapuje vás, že černoška umí číst?“

„Ne, já jen…“

„Taky rád čtete?“

„Ano,“ odpověděl Will a napadlo ho, že jí lže jenom částečně, protože pokaždé, když si doposlechl tři audioknihy, přiměl se přečíst alespoň jednu papírovou. Mořil se s tím celé týdny, ale chtěl si dokázat, že to zvládne.

Eleanor se na něho zkoumavě zadívala a Will se pokusil svůj hřích napravit. „Byla jste učitelka?“ pokusil se hádat.

„Ano, dějepisu,“ odpověděla. Odložila hůl a dala si nohu na podnožku u křesla. Will si všiml, že má zafačované oba kotníky.

„Mám artritidu. Už od osmnácti,“ vysvětlila mu.

„To mě mrzí.“

„Vy za to přece nemůžete,“ opáčila a ukázala na křeslo naproti, ale Will se neposadil.

„Vysvětlete mi jednu věc, pane Trente. Odkdy se vyšetřovatel z GBI zajímá o malou černošku, která se ztratila?“

Její předsudky ho začínaly rozčilovat. „To je tím, že se dnes neztratila žádná běloška, takže jsme losovali,“ odpověděl.

Šlehla po něm pohledem a zareagovala: „To nebylo vtipné, mladý muži.“

„Ani to nebylo rasistické.“

Chvíli mu zpříma hleděla do očí a pak přikývla, jako by si konečně udělala úsudek o tom, co je vlastně zač. „No, tak si už sedněte.“

Will ji uposlechl a zabořil se do starého měkkého ušáku, v němž měl kolena až u uší.

Pokusil se přejít rovnou k věci. „Cedric mi zavolal.“

„A odkudpak ho znáte?“

„Seznámili jsme se dnes ráno. Byl jsem tu s jedním vyšetřovatelem od atlantské policie kvůli smrti mladé ženy, která bydlela v horním patře.“

„Mladé ženy?“ opakovala po něm. „Vždyť jí bylo nejmíň čtyřicet.“

Pete Hanson Willovi během ohledání těla řekl totéž, ale teprve když to slyšel ze stařeniných úst, znělo mu to nějak uvěřitelněji. Aleesha Monroeová byla přinejmenším o pětadvacet let starší než ostatní oběti. Proč se vrah odchýlil od své obvyklé věkové kategorie?

Eleanor se zeptala: „Proč se stát zajímá o smrt drogově závislé prostitutky?“

„Pracuji v divizi, která pomáhá místním policejním stanicím, když je to potřeba.“

„To jste řekl moc hezky, mladý muži, ale neodpověděl jste mi na mou otázku.“

„Máte pravdu,“ přiznal. „Povězte mi, kdy jste začala Jasmine pohřešovat?“

Chvíli si ho chladně prohlížela a špulila přitom rty. Přinutil se její pohled snést a přitom se pokoušel odhadnout, jak se asi chovala ve třídě, jestli byla typem učitelky, která pomalé děti posadila do zadní lavice, nebo zda by ho přitáhla za ucho na stupínek a před ostatními by na něho řvala, protože neumí odpovědět na otázku na tabuli.

„Dobrá,“ řekla Eleanor na znamení, že se rozhodla mluvit. „Domnívala jsem se, že Jasmine sedí ve svém pokoji nad domácími úkoly. Když jsem ji zavolala k večeři, nevyšla ven. Šla jsem se podívat dovnitř a nenašla jsem ji tam.“

„V kolik hodin to bylo?“

„Asi v pět.“

Will se podíval na své hodinky, ale přesný čas vyčetl z digitálních hodin na televizi. „Takže ji pohřešujete asi pět hodin?“

„Nechcete mi začít vykládat, že musím ještě den počkat a teprve potom se o ni začnete zajímat?“

„Kvůli tomu bych sem přece nejel, paní Allisonová. Na to by mi stačil telefon.“

„Vy si nejspíš myslíte, že jenom utekla s nějakým chlapem, ale já ji znám líp než vy.“

„Dneska nepřišla do školy,“ připomněl jí Will.

Stařena sklopila zrak. Will spatřil její ruce, které připomínaly dravčí spáry, z nichž artritida udělala nepoužitelné pahýly. „Na den ji vyloučili, protože odmlouvala učitelce.“

„A Cedrika také vyloučili?“

„Začínáte se mnou mluvit jako s nepřítelem,“ poznamenala, ale mluvila dál. „Špatně se pohybuji, obzvlášť od té doby, co mi zamítli nárok na berle. Matka těch dvou většinu Cedrikova života proseděla ve vězení. Je závislá na heroinu, stejně jako byla Aleesha Monroeová. Na rozdíl od ní ale moji Glory chytili.“

Will se ji neodvažoval přerušit.

„Hlídala jsem ji jako policajt. V noci jsem na ni čekala, všude jsem s ní chodila. Byla jsem jí pořád na blízku, neustále jsem se na ni lepila. Nesnášela to, vlastně mě dodnes nenávidí, ale jsem její matka a nehodlala jsem ji nechat zpustnout. A s vnoučaty je to stejné.“ S námahou zvedla ruku a ukázala na zavřené dveře vedlejšího pokoje. Will ve škvíře pod nimi spatřil stín, který se pohyboval, a uhodl, že Cedric za dveřmi poslouchá.

Eleanor pokračovala: „Glory ty dva nechávala víceméně vyrůstat jako dříví v lese. Bylo jí úplně jedno, co dělají, pokud neprováděli alotria a ona mohla v klidu fetovat.“ Při vzpomínkách na minulost si povzdechla. „Jasmine je stejně divoká, jako byla Glory, a já jí nestačím. Trvalo mi pět minut, než jsem dnes došla ke dveřím, abych se podívala, kam Cedric letí.“

Will měl na jazyku další projev lítosti, ale radši ho spolkl. Věděl, že by mu zase začala připomínat, že její stav a bídný život, který vede v marné snaze zachovat se správně, není jeho chyba.

Eleanor mu vysvětlila: „Cedric byl ještě miminko, když ho Glory odebrala sociálka.“

S námahou se předklonila. „Je velice chytrý, pane Trente. S nadějnou budoucností, pokud se mi ho podaří uchránit toho hnusu kolem.“ Sevřela rty. „Něco přede mnou tají. Má velice rád svou sestru a ona má moc ráda jeho. Má ho ráda jako matka svého syna, protože mu mámu musela nahrazovat v době, kdy Glory zajímalo jenom to svinstvo, které si vpichovala do žil.“ Po krátké odmlce pokračovala: „Myslím, že na něho mám větší vliv, i když nepochybuji, že ho Jasmine má upřímně ráda. Nechce, aby se zapojil do života, jaký se tu vede, aby se dostal mezi chuligány, gangstery a sexuální zvrhlíky. Jí se to líbí, ale o bratříčkovi ví, že má na víc.“

Will se zeptal: „Utekla už někdy?“

„Dvakrát, ale pokaždé to bylo po nějaké hádce. Včera se mezi námi nic nestalo. Kupodivu jsme se do sebe nepustily celý týden. Jasmine na mne neměla vztek, a pokud ano, tak byl úměrný jejímu věku. Každého teenagera štve jeho zákonný zástupce.“

„Má nějakého chlapce?“

„Chlapce? Je o patnáct let starší než ona.“

„Jak se jmenuje?“

„Luther Morrison. Bydlí v Basil Avenue v Manderley Arms asi tři míle odsud. Už jsem s ním mluvila, ale říkal, že u něho není.“ Na vysvětlenou dodala: „Volala jsem mu vždycky, když utekla, a v obou případech byla u něj. Luther předstírá, že si myslí, že Jasmine je sedmnáct, ale velice dobře ví, kolik jí doopravdy je, a udělá, co budu chtít, jen abych ho neudala na policii.“

Will se neubránil dotazu: „Proč jste je na něho neposlala? Vaší vnučce je třináct a jemu skoro třicet. Podle zákona se jedná o znásilnění.“

„Už u její matky jsem se poučila, že holku, která se hodlá zničit, nic nezastaví. Když ho nechám zatknout, půjde za jiným a ten bude ještě horší než tenhle Morrison, pokud je něco takového vůbec možné.“

„Babi?“ ozval se Cedric, který zpoza dveří svého pokoje nakukoval do obýváku. „Už jsem to uklidil.“

„Tak pojď sem, hochu.“ Natáhla k němu ruku a chlapec ji poslechl. Jeho babička Willovi pověděla: „Zavolala jsem na policii, jakmile jsem zjistila, že Jasmine zmizela. Určitě si umíte představit jejich reakci.“

„Řekli vám, ať počkáte čtyřiadvacet hodin, možná i osmačtyřicet, pokud vědí, že už dvakrát utekla.“

„Přesně tak.“

Will se obrátil na Cedrika: „Když jsme spolu mluvili po telefonu, připadal jsi mi dost rozrušený. Povíš mi, proč?“

Cedric se nejdřív podíval na babičku, pak zpátky na Willa, a pokrčil rameny.

Stařena se s námahou pohnula a sáhla do přední kapsy na zástěře. „Dojdi pana Trenta vyprovodit a podívej se do schránky, ano, broučku?“ řekla vnukovi. Pak se obrátila k Willovi: „Pane Trente?“ Will se s námahou vyhrabal z křesla. „Děkuji vám za ochotu.“

„Klidně zůstaňte sedět,“ řekl jí, když viděl, jak se pokouší vstát. „Pokud něco zjistím, dám vám vědět.“ Chtěl jí na rozloučenou podat ruku, ale vtom si uvědomil, že by ji to kvůli artritidě bolelo.

Než ji mohl zastavit, chytila ho sama a překvapivě silně mu stiskla dlaň. „Buďte tak hodný,“

zaprosila. „Buďte tak hodný a najděte mi ji, pane Trente.“

„Budu se snažit ze všech sil,“ odvětil. Věděl, že v sobě musela potlačit veškerou hrdost, aby ho požádala o pomoc.

Následoval Cedrika po schodech dolů. Opustili budovu a vyšli ven na parkoviště. Lampy nad jejich hlavami zalévaly okolí přízračným světlem a Will si uvědomil, že od vraždy Aleeshy Monroeové uplynulo teprve několik hodin. Cedric kráčel k zatravněnému místu u poštovních schránek, na němž se ráno se sestrou prali.

Will sledoval, jak chlapec zasouvá klíč do zámku, a počkal, až ze schránky vybere poštu.

Potom na něho promluvil: „Tohle je vážná věc, Cedriku.“

„Já vím.“

„Musíš mi o Jasmine povědět všechno, co víš. Proč ti zakazovala mluvit s policisty?“

„Říkala, že jsou zlí.“

Stejný názor na policii měli všichni lidé žijící v dosahu pěti mil. „Pověz mi, co se stalo v neděli.“

„Nic.“

„Dobře si to rozmysli, Cedriku. Jasmine zmizela, a slyšel jsi, co říkala babička. Vím, že jsi poslouchal za dveřmi. Viděl jsem pod nimi tvůj stín.“

Cedric si olízl rty a probíral se poštou.

Will si před ním klekl a položil mu obě ruce na ramena. „Pověz mi to.“

„Byl tam nějaký chlap,“ promluvil nakonec Cedric. Když se přestal tvářit jako drsňák, jeho gramatika se vylepšila. „Zaplatil Jazz, aby zavolala. Nic víc.“

„Kam měla volat?“

„Na policii, aby jim řekla, že Leeshe někdo ubližuje.“

Will se přes rameno podíval na telefonní budku. Byla v ní tma, protože někdo rozbil světlo na stropě. „Řekl jí, aby zavolala z budky?“

Cedric přikývl. „Nechápali jsme to. Mohla přeci použít svůj mobil. Všichni vědí, že ten se nedá zjistit.“

„Zaplatil jí za to?“ přeptal se Will.

„Dvacet babek,“ přiznal Cedric. „A pak jí dal deseticent na telefon.“

Will svěsil ruce podél těla a dřepl si. „Kolik stojí jeden telefonát, kolem padesáti centů?“

„Jo,“ přitakal Cedric. „Jazz mu řekla, že deseťák nestačí, a on najednou celej znervózněl a dal jí dva čtvrťáky.“

Willa napadlo, jakou asi mají šanci, že v telefonním přístroji najdou dvě mince s vrahovými otisky. Pak se sám sebe zeptal, jestli dívce opravdu zaplatil Aleeshin vrah. Proč by někdo někomu platil, aby ho udal na policii?

Will se chlapce zeptal: „Znáš toho muže?“

Chlapec se zase začal probírat poštou.

„Myslíš, že bys ho poznal, kdybys viděl jeho fotografii?“

„Byl to běloch,“ řekl Cedric. „Moc dobře jsem ho neviděl. Stál jsem tady.“

Will se otočil k telefonní budce. Parkoviště a poštovní schránky zalévalo ostré světlo pouličních lamp, které ovšem nedoléhalo až k budce.

„Co myslíš, že se stalo?“ zeptal se Cedrika.

Chlapec s odpovědí otálel a začal se znovu probírat poštou. „Vždycky mi říkala, kam jde,“

řekl nakonec. „Když někam šla s Lutherem, pokaždý mi to řekla, abych se o ni nebál.“

„Když Jasmine zavolala na policii, kam potom ten muž šel?“

Cedric ukázal na konec ulice.

„Neměl auto?“

„Nevím,“ přiznal chlapec. „Zrovna jsme šli k Freddymu, když na nás zahulákal, ať k němu přijdem. Jazz mi řekla, ať jdu dál sám, ale já jsem tu zůstal, kdyby něco.“

Willovi připadalo zvláštní, že dívka se ve tmě klidně přiblížila k neznámému muži. Možná, že se po strmé cestě dolů vydala rychleji, než se její babička domnívala.

Zeptal se chlapce: „Kde bydlí Freddy?“

Cedric ukázal na dům přes ulici.

„Šla s tebou Jasmine potom ke kamarádovi?“

„Jo, potom jo.“

„A ten muž odešel po ulici směrem k hlavní silnici?“

Cedric přikývl a kousl se do spodního rtu, jako by měl ještě něco na srdci. Will chvilku počkal, a chlapec mu nakonec prozradil: „Jazz mi řekla, že ze schodiště slyšela křik. Leeshin křik.“

„A rozeznala nějaká slova?“

„Ani ne. Jazz povídala, že to bylo, jako kdyby ji někdo bil, ale to už jsme tu slyšeli mockrát.

Leesha si někdy vybírala chlapy, který se k ní nechovali dobře, ale vždycky povídala, že jí to nevadí.“

„Cedriku,“ řekl Will a znovu položil obě ruce na chlapcova ramena. „Potřebuji, abys mi teď odpovídal po pravdě. Viděla Jasmine, kdo ubližuje Leeshe? Mluvil s ní někdo, říkal jí něco?“

Cedric zavrtěl hlavou. „Povídala, že nic neviděla ani neslyšela.“

„A neříkala to náhodou tak, jak mluvila dneska? Kdyby o tom člověk chvíli přemýšlel, přišel by na to, že ve skutečnosti možná říká, že něco slyšela, ale nechce to nikomu říct?“

„To ne,“ odporoval mu Cedric. „Mně by to řekla.“

Will si nebyl jistý, jestli má chlapec pravdu. Jasmine chtěla bratra ochránit. Nepověděla by mu něco, co by ho mohlo ohrozit.

Cedric sáhl do kapsy a vytáhl z ní dvacetidolarovou bankovku. „Chtěla tohle,“ vysvětlil Willovi. „Vzal jsem si ty peníze, co jí ten chlapík dal za to, že zatelefonovala policajtům. Proto mě honila.“ Chtěl Willovi peníze dát.

„Nech si je u sebe,“ řekl Will, který věděl, že mu bankovka nijak nepomůže. „Jasmine neodešla, protože sis vzal ty peníze, Cedriku. To přece víš, ne?“

Chlapec pokrčil rameny a pošta mu vypadla z rukou. Will se sehnul, aby mu ji pomohl posbírat. Podle barev usoudil, že se většinou jedná o účty a v několika případech o reklamní letáky. Na Willa nejspíš také doma čekaly tytéž skvělé, časově omezené nabídky.

Podíval se na poštovní schránky a otázal se: „Cedriku?“

„No?“

„Měla Aleesha také schránku?“

„Jasně,“ odpověděl Cedric a ukázal na box v horní řadě.

Will vstal a podíval se na číslo Aleeshiny schránky. „A teď tě dovedu domů, ano?“

„Já to zvládnu sám.“

„Potřebuji se zajít na něco podívat do Aleeshina bytu. Doprovodím tě.“

Cedric se po schodech loudal. Vlastním klíčem si odemkl dveře babiččina bytu, ale dovnitř nezašel. Místo toho sledoval Willa, který pokračoval dál k příbytku Aleeshy Monroeové. Willa na zádech pálil jeho vyčítavý pohled. „Kam jdete? Vždyť jste slíbil, že nám pomůžete.“

Will u sebe stále měl klíč od prostitutčina bytu. Vytáhl ho z kapsičky vesty, zastrčil ho do zámku a otočil jím. Uslyšel, jak se západka zavřela. Pokusil se otočit kulatou klikou, ale dveře se neotevřely. Will si už dávno musel přiznat, že mu činí potíže rozeznat pravou a levou stranu, a když byl unavený, ještě se to zhoršovalo. Za svou kariéru ale už otevřel tolik zámků, že by měl vědět, na kterou stranu má otočit klíčem, když chce odemknout. Zastrčil klíč zpátky a pokusil se otočit na opačnou stranu. Západka znovu cvakla a dveře se otevřely.

V bytě bylo pořád znát, že se v něm odehrálo něco špatného. Will zůstal stát ve dveřích a nechal rozsvícené jenom světlo v předsíni. Všiml si kapky krve na podlaze a klekl si, aby ji prozkoumal. Navykle se jí dotkl prsty, aby zjistil, jestli je zaschlá.

Když se podíval na ruku, nebyla na ní ani stopa po krvi. Pamatoval si ale, že když do bytu vstoupil poprvé, ničeho si nevšiml. Rozsvítil světla a přitom nepřestával myslet na zámek.

Dopoledne dveře zavíral zrovna ve chvíli, kdy zaslechli Jasmine s Cedrikem. Sjeli s Michaelem ze schodů jako dva namydlené blesky. Možná, že v tom spěchu dveře přece jenom pořádně nezamkl.

Will si ale jasně vzpomínal, jak je zamykal a jak slyšel cvaknutí západky.

Prošel celý byt, aby se ujistil, že všechno je na svém místě. Protože měl potíže se čtením, nepředpokládal, že by mohl mít fotografickou paměť, ale dokázal si pamatovat jednotlivé scény.

Uměl si vzpomenout, kam co patří, a poznal, když věc změnila místo.

Pořád mu tam cosi nehrálo. Měl zvláštní pocit, že něco je jinak.

Šuplík se zbytečnostmi vypadal stejně jako předtím a svazek klíčů byl pořád zastrčený v rohu pod účtenkami. Will se v nich přehraboval, dokud neobjevil menší klíč, který se podobal tomu Cedrikovu. Každý policista, který vešel do domu, musel projít kolem poštovních schránek. Will je také minul, ale nenapadlo ho, aby se zeptal, jestli Monroeové chodila pošta. Nicméně on vyšetřování nevedl. Když si teď Michael vzal volno, měl všechno na povel nezapomenutelný Leo Donnelly.

Will zamkl dveře, pro jistotu je ještě dvakrát zkontroloval a vyrazil po schodech dolů. Stejně jako všechno ostatní na sídlišti byly i schránky pomalované graffiti a Aleeshina se dala rozeznat podle obscénního obrázku, který ji označoval. Will zasunul klíček do zámku a s námahou jím otočil. Jakmile se dvířka otevřela, pochopil, proč to šlo tak ztěžka. Malý prostor byl nacpaný došlou poštou. Will odtud vytáhl hromadu barevných obálek s různými logy a nakonec objevil i jednu obyčejnou bílou. V dolním rohu byla vyboulená a na omak se zdálo, že je v ní kousek kovu. Will ji prohmatal a usoudil, že podle tvaru by to mohl být křížek. Na přední stranu obálky kdosi napsal adresu, ale Will rukopis plný smyček nedokázal rozluštit.

Podíval se na hodinky. Poprvé v životě se na ně doopravdy zadíval. Civěl na ně, dokud nezjistil, kolik je hodin. Blížila se půlnoc. Usoudil, že Angie by se měla brzy vrátit z práce.

Will seděl před Angiiným domem. Studený beton ho příšerně tlačil do zadku. Neměl nejmenší tušení, kde Angie může být a nevěděl ani, kolik je hodin, protože se mu definitivně vybil akumulátor mobilu.

Než ho telefon nechal na holičkách, Will mu dal pořádně zabrat. Zavolal známému z atlantské policie, aby se ujistil, že ohlášení Jasminina zmizení nezůstane někde založené jako tisíce jiných oznámení o pohřešovaných osobách, která se na policii každoročně dostala.

Vyhlásili po dívce pátrání, vytáhli z postele jednoho rozespalého policistu a poslali ho na návštěvu k Lutheru Morrisonovi. Velmi špatně naložený pochůzkář pak prohledal jeho dům a objevil tam nezletilou dívku, která ovšem neodpovídala popisu té, po níž pátrali.

Jasminino zmizení ve Willovi vyvolávalo zlou předtuchu. Podle Cedrika něco viděla a mluvila s někým, kdo byl nějakým způsobem spojený s vraždou Aleeshy Monroeové. Stávala se tak buď zásadně důležitou, anebo naopak zcela postradatelnou podle toho, kdo se jí zrovna zmocnil. Pokud šlo o město Atlanta, Willova zlá předtucha rozhodně nebyla důvodem k zahájení zevrubného pátrání.

Will při svých úvahách dospěl k závěru, že by měl přestat dělat ramena a zavolat Michaelu Ormewoodovi, aby zjistil, jestli mu dívka na schodech něco neřekla. Michael byl možná posledním člověkem, který ji viděl živou. Vyšetřovatel ale bohužel buď nebyl doma, nebo se rozhodl nebrat telefon.

K Angiinu domu s hrozivým chrčením a pískáním přijelo černé terénní auto. Když zastavila a vypnula motor, ještě chvíli to v něm ze setrvačnosti klepalo. Will stáhl obličej do bolestivé grimasy. Celý rok jí to auto dával do pořádku. Trávil tím celé noci, víkendy a dokonce i jednu dovolenou. Hodlal pro ni udělat něco hezkého, dokázat jí, že umí něco uvést do chodu vlastníma rukama a ne s pomocí přihlouplého manuálu, v němž by se dočetl, že k šroubu A patří matice C. Čerstvé skvrny od oleje na příjezdové cestě pro něho byly jako políček.

Angie otevřela dveře a ostře se ho zeptala: „Co tady sakra děláš?“

Nemohl si nevšimnout oblečení, které měla na sobě. Okamžitě uhodl, že se vrací z práce.

Jak seděla v autě, bylo jí krásně vidět pod kratinkou sukni.

„Co jsi tomu autu provedla?“ zeptal se jí místo odpovědi.

„Jezdila jsem v něm.“ Vystoupila a zabouchla dveře tak razantně, až se vůz otřásl.

„Vždyť je tu všude olej.“

„Ale nepovídej.“

„Dala jsi ho alespoň do servisu?“

„A do jakého asi?“

„Kolem jsou stovky autodílen. Na každém rohu na nějakou narazíš.“

„Až budu chtít do něčeho narazit, tak leda do tvý hlavy, blboune. A vezmu si na to pořádný kámen.“

Odstrčila ho ode dveří, aby je mohla otevřít. „Jsem utahaná a naštvaná a chci si akorát jít lehnout.“ Podívala se na něho přes rameno, jako by čekala, že začne drmolit, jak rád by s ní šel dovnitř.

„Potřebuji s tebou mluvit,“ řekl Will.

„Proč sis neotevřel? Máš přece svůj vlastní klíč, Wille,“ vyčetla mu. Když se na něho dívala, nemusela zaklánět hlavu a Will si uvědomil, že má boty na vysokém podpatku. „Ten klíč pořád máš. Tak proč tady vysedáváš v tý zimě?“ zeptala se.

Z dechu jí byl cítit alkohol. „Ty jsi pila?“

Povzdechla si a Willa znovu ovanul zápach lihoviny, v níž rozpoznal whisky.

„Pojď dovnitř,“ řekla a odemkla. „Stačí, že pokaždý, když vylezu z auta, sousedům předvedu svoji pipinu.“

Will vešel za ní a zavřel dveře.

Rázně si vyzula boty s jehlami a vklouzla do růžových pantoflí. Angie k smrti nerada chodila bosa.

„Nemusíš tady zůstávat,“ řekla a rozsvítila v předsíni. Svlékala se a přitom mířila do ložnice.

„Měla jsem fakt příšernej den. Všechny holky jsou vyděšený kvůli Aleeshe a celou noc pořád brečely. Jako kdyby ty nepříjemnosti za celej den nestačily.“ Než za ní zapadly dveře ložnice, Will dostal příležitost spatřit ladnou křivku jejích nahých zad a její růžové kalhotky. „Ve tři hodiny mi zavolal nadporučík Canton,“ pokračovala v monologu. Její hlas tlumily zavřené dveře. „Musela jsem přijít dřív do práce a celý odpoledne se s tím zhovadilým Ormewoodem hrabat ve spisech a hledat něco z doby, kdy dělal na mravnostním.“

Will si vzpomněl, že Michael mu povídal, že si chce složky projít. Vzhledem k tomu, v jakém byl stavu, když spolu naposledy mluvili, ho ale překvapilo, že se do toho vůbec pustil.

„Dvě hodiny jsem musela sedět v týhle blbý sukni.“ Will slyšel, jak cosi dopadlo na zeď, a usoudil, že to bude ta sukně. „A nechat si toho idiota funět za krk a poslouchat ty jeho srandičky, jako bychom byli kdovíjací kámoši.“

Will asi před hodinou použil svůj klíč, aby si na Angiin konferenční stolek odložil poštu Aleeshy Monroeové, protože nechtěl dopisy celou noc nosit v ruce. Teď se posadil na pohovku, začal probírat obálky a třídil je do úhledných hromádek, aby se v nich Angie lépe zorientovala.

„Něco ti povím, Wille,“ ozvala se znovu Angie, která mezitím vyšla z ložnice. „Někdy se na ty svý holky podívám a říkám si, že se k nim jejich pasáci chovají líp, než se ke mně chovají ti pitomci, se kterými musím pracovat.“

Podle pleskavého zvuku pantoflí Will usoudil, že zamířila do kuchyně. Zaslechl, jak se otevírají dveře ledničky, a pak k němu dolehlo cinkání ledu o sklo. Angie otevřela jakousi láhev, nalila si něco do sklenice a pak ledničku zabouchla. Za chvilku už vedle něho seděla na pohovce, zula si pantofle a zhluboka se napila.

Will si nedokázal pomoci. Napřímil se, jako by spolkl pravítko, a zeptal se: „Hodláš to tady přede mnou vypít?“

Otřela se bosou nohou o jeho stehno a prohlásila: „Přestanu, jakmile mi začneš připadat hezký.“

„Nech toho.“

„Čeho mám nechat?“ zeptala se škádlivě a znovu se ho dotkla.

Otočil se k ní, jak to ostatně očekávala. Ležela na pohovce a nepřestávala se o něho otírat.

Měla na sobě jenom krátký černý župánek, jehož pásek si nedbale uvázala kolem pasu, takže zpod záhybů látky jí vykukoval chomáček chloupků.

Willovi se stáhlo hrdlo. Začaly se mu sbíhat sliny tak, že musel pevně stisknout rty, aby mu nezačaly vytékat ven.

„Předpokládám, že jsi zjistil, že ten člověk, na kterého jsem se ptala, je pedofil,“ prohlásila Angie.

Will vstal tak rychle, až se mu zatočila hlava. „Cože?“

„Shelley,“ řekla věcně. „Podíval ses na něj, ne?“

Will si přitiskl ruku na oči, jako by skutečnost, že Angii nevidí, mohla nějak změnit význam jejích slov. „On je pedofil?“

Zvláštně se na něho usmála a řekla: „Víš, že řveš?“

Will ztišil hlas. „Ty jsi po mně chtěla, abych se podíval na nějakého pedofila?“ otázal se a přistoupil ke krbu. Nejradši by pěstí prorazil zeď až do komína. „Co si vůbec myslíš? S kým to teď chodíš? Myslel jsem, že máš něco s Ormewoodem a ty zatím…“

„Co ti napovídal?“

Tón jejího hlasu se změnil a spolu s ním jako by ochladl i vzduch v místnosti.

Will se zeptal: „Kdo mi co napovídal?“

Posadila se, zkřížila nohy do tureckého sedu a zahalila se do župánku. „Víš velice dobře, o čem mluvím.“

„To tedy ne,“ odporoval. „Vůbec ne.“

Postavila sklenici vedle dopisů na konferenčním stolku. „Co je to?“ zeptala se.

„Vím, že jsi s ním spala,“ vypálil Will.

„Tenhle Michael Ormewood je tedy opravdovský džentlmen. Popsal ti to do nejmenších podrobností, co?“ Suše se zasmála a sáhla po jedné hromádce obálek, které přinesl. „To musela ale být legrace, když jste si navzájem porovnávali zážitky. To se vůbec nedivím, že měl dneska odpoledne tak dobrou náladu.“

„Nic mi neřekl,“ oponoval jí Will. „Domyslel jsem si to.“

„Tak to si zasloužíš medaili,“ poznamenala a pozvedla sklenici, jako by mu chtěla připít.

Potom se dlouze napila a Will sledoval, jak jí při každém doušku poskakuje ohryzek. Odložila sklenici, teprve když byla prázdná.

Will se k ní otočil zády a zadíval se na obraz nad krbem. Sestával ze tří spojených pláten, která se dala otevírat a zavírat, takže dílo vypadalo pokaždé jinak. Willovi vždycky připadalo, že Angii se na malbě líbí její dvojakost, protože s ní má hodně společného. Stejně jako Angie měl i obraz dvě tváře. Když se to tak vzalo, podobně na tom byl i Michael Ormewood. Stejně jako Angie něco skrýval, měl svou třináctou komnatu. Dokonale se k sobě hodili.

„To je přece Aleeshina pošta,“ řekla nakonec Angie. „To jsi někde objevil?“

Will jenom přikývl.

„Proč to nehledal Michaelův tým?“

Will si odkašlal a řekl: „To nevím.“

„Reklama, reklama, účet, účet,“ komentovala Angie jednu obálku za druhou a házela je zpátky na stolek. „Co je tohle?“

Will neodpovídal, ale Angiina otázka byla stejně čistě řečnického charakteru.

Zaslechl, jak obálku otevřela a vytáhla z ní dopis. „Hezký křížek,“ poznamenala. „Párkrát jsem ho na Aleeshe viděla.“

Will se znovu podíval na obraz a v duchu si přál, aby to bylo zrcadlo, které by mu ukázalo, co Angie skrývá uvnitř. Možná to zrcadlo opravdu bylo. Dvě stejně nesrozumitelné abstraktní malby.

Cítil, jak si za něho stoupla a vsunula mu ruku do kapsy saka. Vytáhla z ní diktafon. „To je mi ale novinka,“ poznamenala. Stála tak blízko, že cítil teplo jejího těla.

Zaslechl, jak si s přístrojem hraje a otočil se. „Oranžové tlačítko,“ řekl.

Napřáhla ruku s diktafonem před sebe a zlehka přidržovala ukazovák na tlačítku. Will na její prst lehce přitiskl svůj palec a přístroj začal nahrávat.

„Díky.“

Nemohl se jí dívat do očí, a tak se zase otočil ke krbu. Angie se vrátila k pohovce a posadila se na ni. Vzala do ruky sklenici, v níž zacinkal led. Asi zapomněla, že její obsah už vypila.

„Milá maminko,“ začala nahlas číst. „Určitě si myslíš, že tě budu prosit o peníze, ale já ti jenom píšu, abych ti řekla, že už od tebe nikdy nic nebudu chtít. Nikdy se ti nelíbilo, že jsem od vás odešla, ale ve skutečnosti jsi to byla ty, kdo nás opustil. To ty jsi ze mne udělala vyvrhele.

V Bibli se píše, že rodičům se jejich hříchy vrátí na dětech. Stala jsem se vyhnankyní, jíž se dobří lidé štítí, a nezbývá mi než žít s Vyvrhelem. To všechno za tvé hříchy.“ Angie dočetla a řekla Willovi: „Když se podepsala, hláskovala své jméno jinak. Stojí tu A L I C I A, ne A L E E

S H A.“

Will znechuceně zavrčel. Věděla přece velice dobře, že hláskování je pro něho španělská vesnice.

„Podepisuje se správně, tedy jak je to obvyklejší. Asi si jméno pozměnila, když začala šlapat.“ Angie pokračovala a Will musel poslouchat. „Podle razítka dopis poslala před dvěma týdny. Na poště na obálku natiskli, že dopis nemůže být doručen, protože není dostatečně vyplacený. Ten křížek byl nejspíš moc těžký, anebo se obálka zachytila v nějaké třídičce dopisů.“ Na chvilku se odmlčela a pak se zeptala: „Promluvíš si s její matkou? Podle směrovacího čísla bydlí nedaleko odsud, asi tak deset mil. Kdoví, jestli vůbec ví, že její dcera je po smrti.“

Will se otočil k Angii. Držela obálku v ruce a otočila ji, aby se podívala, jestli jí neuniklo něco na její zadní straně. Když zvedla hlavu, všimla si, že na ni Will upřeně hledí. Zeptala se ho: „Co je, Wille?“

„Kdyby mi stačilo jenom lusknout prsty, abych zapomenul, že jsem tě někdy potkal, udělal bych to.“

Odložila obálku. „Taky bych byla ráda.“

„Co na takovém chlapovi vidíš?“

„Dokáže být okouzlující, když chce.“

Měla na mysli Michaela. „A stalo se to předtím, nebo až potom, co jsi zjistila, že zneužívá holky?“

„Předtím, ty pitomče.“

Vyčítavě se na ni podíval a řekl: „Myslím, že nemáš vůbec žádný důvod se na mne zlobit.“

Uklidnila se a přisvědčila: „Jo, máš pravdu.“

„Takže Shelley je pedofil?“

Angie se usmála, jako by to bylo kdovíjak legrační. „A ještě k tomu vrah,“ doplnila.

„Tobě to připadá humorné?“

Opřela se lokty o kolena a cudně se na něho usmála, což znamenalo, že je pro každou špatnost. „Nezlob se na mne, broučku,“ řekla.

„Sex do toho nepleť.“

„Jinak s lidmi komunikovat neumím,“ zažertovala. Přesně tohle jí kdysi řekla jedna psychiatrička. Will nevěděl, jestli se s ní Angie vyspala, ale její postřeh byl naprosto přesný.

„Prosím tě, nech toho, Angie.“

„Říkala jsem ti už, že jsi sem dneska neměl chodit.“ Vstala a strčila mu obálku do ruky. „No tak, Willy,“ pravila a postrčila ho ke dveřím. „Měl bys jít domů.“

28. kapitola

8. února 2006, 9.24 hod.

Angie si Ginu Ormewoodovou pamatovala z Kenova rozlučkového večírku. Byla to zakřiknutá žena, jíž bylo zjevně jedno, že nánosy make-upu akné na její tváři rozhodně nevylepší a že kadeřník, který jde s cenou pod deset dolarů, nemůže nikoho zkrášlit. Kdyby si to Angie téže noci nerozdala s jejím manželem, nejspíš by Ginu úplně vypustila z hlavy. Takhle věděla, že Gina pracuje v piedmontské nemocnici, která svým způsobem stála po cestě k Angii do práce, tedy pokud se tak dal nazvat plac před obchodem s alkoholem v Cheshire Bridge Road.

Angie do nemocnice nejprve zavolala, aby měla jistotu, že tam Ginu Ormewoodovou zastihne. Služba jí začínala až za dvacet minut, ale Angie neměla nic lepšího na práci, a tak se rozhodla na ni počkat. Když dorazila do nemocnice, byla ráda, že přijela dřív. Kolem celé budovy nebylo jediné volné místo a nemocniční parkoviště bylo plné. Angie to po chvíli usilovného pátrání vzdala. Ochrankáři u vchodu ukázala policejní odznak a zaparkovala na místě pro zdravotně postižené.

U vchodu do budovy stálo několik lidí s cigaretou v ústech. Když Angie procházela oblakem kouře, který je obestíral, musela zadržet dech. Nesnášela cigarety, protože jí pokaždé připomněly popáleniny na Willově těle. Někdo mu se zaujetím spálil maso na lopatkách a kolem žeber mu cigaretou vytvořil sprosté obrázky.

Při té vzpomínce se celá otřásla.

Když Angie vstoupila do recepce, muž u přepážky ani nevzhlédl a automaticky ji instruoval: „Zapište se a pak se posaďte.“

Strčila mu pod nos odznak, ale on se ani tehdy neobtěžoval podívat se jí do očí. „Jestli chcete zdravotní záznamy, musíte se obrátit na správce nemocnice,“ řekl jenom.

Podívala se na jeho jmenovku a odpověděla: „Nechci žádné karty, Tanku. Přišla jsem za Ginou Ormewoodovou.“

Tank konečně zvedl hlavu. „Co jí chcete?“ zeptal se.

„Potřebuji si s ní promluvit o jejím manželovi.“

„Doufám, že ten hajzl chcípnul.“

„Tak to jsme už minimálně dva,“ řekla bez přemýšlení. Muž Michaela zřejmě nesnášel.

Tank vstal a prohlédl si ji. Angie na sobě měla pracovní úbor, což znamenalo, že vypadala jako prostitutka. Přesto byla zároveň policistka a viděla, že nemluví s žádným hlupákem.

„Kdy asi Gina přijde?“ zeptala se ho.

„Nedovolím vám, abyste jí něco udělala,“ opáčil tvrdě.

„Jenom si s ní promluvím,“ vysvětlila mu Angie.

Nepřestával jí zpříma hledět do očí, jako by se pokoušel odhadnout, jestli nebude dělat potíže. Z práce už měl nejspíš vycvičený instinkt. „Přijde během deseti minut,“ řekl nakonec.

„Vždycky chodí brzy.“

„Děkuji,“ řekla Angie, zastrčila odznak zpátky do kabelky a posadila se na jediné volné sedadlo v plné čekárně.

Naproti ní seděl postarší manželský pár. Angie si pomyslela, že když do čekárny přišli, nejspíš byli stejně staří jako ona. Žena se na Angii znechuceně podívala. Muž na ni pohlédl se zájmem. Muselo mu být nejméně osmdesát a přitom nejspíš v duchu počítal, kolik peněz má u sebe. Jeho žena se vysmrkala do hodně používaného kapesníku. Vypadala, že omdlí.

Angie doširoka roztáhla nohy a muž zesinal. Žena málem dostala infarkt.

Zatímco se sbírali k odchodu, Angie vstala a přistoupila k polici s časopisy. Všechno ji tam deprimovalo. Čekárna byla hotovou líhní bakterií a choroboplodných zárodků. Každému, kdo se domníval, že v Americe neexistuje socialistická zdravotní péče, by doporučila, ať stráví několik hodin na nejbližší ambulanci. Za nepojištěné a chudé musel někdo návštěvy u doktorů platit, a nepojištění a chudí to určitě nedělali. Daleko lepší bylo vůbec se zdravotně nepojišťovat. Zdravotníci člověku poskytli stejně mizernou péči jako pojištěnému, ale nevyšlo ho to tak draho.

Zatímco Angie čekala na Ginu Ormewoodovou, listovala starými časopisy. Michael včera zašel příliš daleko. Když procházeli jeho záznamy z mravnostního, celou dobu se na ni šklebil jako starý opičák, a Angie teď už věděla, proč. Šukání s Angií byla jedna věc, nakonec si to nejspíš zasloužila –, ale to, že ublížil Willovi, bylo naprosto neodpustitelné. Michael musel něco vyžvanit, určitě utrousil pár slov, z nichž se dalo pochopit, že si to s Angií rozdal. Věděla, jak funguje mužský mozek, protože s chlapy denně pracovala a některé z těch hajzlů dokonce zatkla. Pořád mysleli na sex nebo o něm alespoň mluvili. To, že Michael opíchal Angii, byl dobrý drb. Nejspíš to vyzvonil i tomu pitomci Leovi Donnellyovi. Určitě to už věděla celá policejní stanice. Nebylo divu, že se Will cítil ponížený.

Neměla by tolik poslouchat, co si mezi sebou vykládají holky na place. Jestli někdo opravdu nenáviděl muže, byly to právě prostitutky. Celé hodiny si povídaly o tom, jací jsou mužští darebáci, a pak musely jít s prvním pitomcem, který jim před nosem zamával štosem bankovek.

Angie už tak měla vůči chlapům své vlastní výhrady a nemusela o nich nutně začít uvažovat stejně drsně jako prostitutky.

Dveře čekárny se otevřely. Angie zvedla hlavu a spatřila dva muže, kteří vcházeli dovnitř.

Vrátila se k svému časopisu a nevidoucíma očima zírala na recept na ovocný koláč. Myslela na Ormewooda, na zklamání ve Willově obličeji a na to, jak se na ni v noci díval, než ho jemně vystrčila ze dveří. Rozbolela ji z toho všeho hlava. Will musel zuřit, když se Michael začal chvástat a dopodrobna mu popisovat, jak ji dostal.

Angie otočila list a zadívala se na další recept. Jestliže Michael hodlal ubližovat jediné osobě, na níž jí opravdu záleželo, mohl se těšit na pořádnou odplatu. Angie velice dobře věděla, že každého mužského spolehlivě rozhodí potíže doma.

„Robin?“ ozvalo se najednou.

Angie otočila na další stránku. Spatřila tam návod, jak uplést stejný svetr pro matku a dceru.

Opravdu skvělá záležitost.

„Robin? Jsi to ty?“

Do háje. Zvedla hlavu a uviděla před sebou Johna Shelleye. Vedle něho stál černoch s rukou ovázanou zakrváceným obvazem.

„Zapište se, prosím!“ zavolal na ně Tank.

„Hned se vrátím,“ řekl John a odvedl černocha na recepci. Krvácení pacienta zřejmě posouvalo v pořadí, protože Tank ho rovnou odvedl do ordinace.

John na Angii chvíli zíral a pak se zeptal: „Co tady děláš?“

„Běžná údržba,“ odpověděla a ukázala si rukou na podbřišek. „Co se mu stalo?“ zeptala se.

„To je Ray-Ray,“ objasnil jí John. Pitomec, který chtěl číslo na sekeru. „Pořezal se o kus plechu z jednoho auta. Art mě poprosil, abych ho vzal k doktorovi.“

„Ale není to vážný, viď?“

„Jestli ho Art nezabije, tak ne,“ odpověděl John. Vypadalo to, že neví, co by řekl, a tak jenom vyhrkl: „Vypadáš hezky.“

Vypadala jako prostitutka, ale každý kompliment byl dobrý. „Myslela jsem, že se mi budeš vyhýbat.“

„Aha.“ Protáhl obličej a Angii na okamžik připomněl Willa, který před ní také nikdy nedokázal skrýt své pocity a někdy dával najevo zahanbení či rozčarování.

„Pojď trochu stranou,“ řekla, vzala Johna pod paží a odvedla ho na chodbu. Zůstali stát hned za hlavními dveřmi, před nimiž venku stáli kuřáci.

„Máš se dobře?“ zeptala se Angie Johna.

Začal se usmívat, takže působil skoro optimisticky. „Jo. A ty?“

„Kdepak,“ nehodlala se nechat odbýt. „Když jsme se viděli naposled, měl jsi nějaký potíže.“

Přikývl a sklopil hlavu. Proč jen se muži při hovoru s ní vždycky dívali do země?

„Rád tě vidím,“ řekl. „Vím, že jsem ti povídal, že se už nepotkáme, ale opravdu tě rád vidím.“

„Vždyť mě skoro neznáš.“

Znovu se usmál. Měl nádherný úsměv. „Vím o Stewiem.“

Víš houby, pomyslela si. Tehdy lhala, a rozhodně to nebylo poprvé.

„Opravdu vypadáš hezky.“

„To už jsi říkal.“

John se smíchem prohodil: „Snažím se vymyslet, co bych řekl.“ V jeho hlase nezaznívala nejistota, ale skutečná radost nad tím, že se s ní zase vidí. Podíval se na své boty a Angie si všimla, že má nejhezčí řasy, jaké kdy u muže viděla. Měly světle hnědou barvu. John byl mohutný, skoro stejně vysoký jako Will, ale měl širší hrudník a mnohem větší sebevědomí.

I když bylo chladno, měl od práce venku opálený obličej a ve vlasech mu zářily zlaté pramínky zesvětlené sluncem.

„Tobě to taky sluší,“ opětovala jeho kompliment.

Usmál se a Angie vycítila, že John by s ní nejradši celý den prostál a propovídal na chodbě.

Co by mu asi navykládala? Za jak dlouho by se s ním někam zašila, rozdala by si to s ním a pak ho začala nenávidět za to, že ji opíchal? Jak rychle by mu dokázala udělat ze života peklo jako Willovi?

„Za co tě zavřeli, Johne?“ zeptala se ho.

Přestal se usmívat a svěsil ramena.

Angie si už stihla přečíst jeho záznam o průběhu podmíněného propuštění, ale z toho dokázala vyčíst jenom obvinění, nikoli podrobnosti o činu, který spáchal. „Pověz mi, co jsi provedl.“

„To není nic pro tebe.“

„Včera jsem měla prodejce hliníkových desek, který po mně chtěl, abych mu cucala prsty u nohou a říkala mu tati,“ pravila. „A ty si myslíš, že mě ještě může něco šokovat?“

„Udělal jsem v životě pár chyb.“

„To my všichni.“

Zavrtěl hlavou a řekl: „Nechci o tom mluvit.“

„Seděl jsi dlouho,“ poznamenala. „Zabil jsi někoho?“

Nervózně si olízl rty. Tolik se podobal Willovi, že by mohli být bratři. A když člověk vzal v úvahu Willovu matku, která dala každému, možná, že bratři doopravdy byli.

„Měl bych odvést Ray-Raye, aby ještě někde něco neprovedl,“ řekl John.

Angie se skrz prosklené dveře podívala ven. Mezi kuřáky stála Gina Ormewoodová, jejíž modrá uniforma zdravotní sestry se vůbec nehodila k cigaretě, z níž potahovala.

„Moc rád jsem tě viděl,“ pravil John.

„Měj se hezky.“

Chtěl odejít, ale ještě se zastavil a řekl: „Až tohle skončí…“ Přitom rozhodil rukama, jako by mezi nimi stála nějaká překážka. „Až skončí to, co se teď děje,“ pokračoval přihlouple, „mohli bychom spolu zajít na večeři nebo tak. Nebo třeba do kina, co říkáš?“

„Johne,“ začala. „Ty si vážně myslíš, že se něco takovýho stane?“

Zavrtěl hlavou, ale nehodlal od svého nápadu upustit. „Budu doufat, že jo, Robin. Jedině to mě udrží nad vodou. Budu myslet na to, jak s tebou sedím v kině, koupím ti popkorn, a když bude ten film strašidelný, budu tě třeba držet za ruku.“

„Myslím, že by tě vyšlo levněji, kdybys mi zaplatil, abych tě trochu postrašila mezi nohama.“

Vzal ji za ruku. Angie se ohromeně dívala, jak se k ní sklání a něžně ji líbá. „Přemýšlej, jaký film bys ráda viděla,“ řekl potom. „Nějaký opravdu strašidelný.“

Pak odešel.

Angie se opřela o stěnu a hlasitě vydechla. Potkala dalšího ohromně milého mužského, jehož začínala ničit. Co na tom, že to byl miloučký pedofil a vrah? V Atlantě přece nikdo nebyl bez viny.

Automatické dveře se otevřely a do budovy vstoupila Gina Ormewoodová. Zaraženě se na Angii podívala, ale udržela se a kráčela dovnitř.

„Moment,“ řekla Angie. „Počkejte.“

Gina se zastavila, ale neotočila se. Jenom řekla: „Dejte mi pokoj.“

Angie ji předběhla, aby se na ni mohla pořádně podívat. Gina měla roztržený ret a na levém oku se jí skvěl monokl, který Angii bolel za ni. Vůbec se nedivila, že recepční Michaela nesnášel.

„Co se vám proboha stalo?“ zeptala se Angie.

„Upadla jsem,“ odpověděla Gina. Pokusila se Angii setřást, ale ta jí zastoupila cestu.

„Uhodil vás?“

„Hádejte.“

„Proboha.“

Gině konečně došlo, odkud Angii zná. Podívala se na ni přimhouřenýma očima a řekla: „Vy jste si to rozdala s mým mužem.“

„No, vlastně máte pravdu,“ přiznala Angie. Věděla, že nemá smysl lhát. „Jestli vás to nějak uklidní, už jsem zažila lepší sex.“

Gina se zasmála a vzápětí zamrkala bolestí, protože se jí znovu rozevřel natržený ret. Dotkla se rukou úst a podívala se na krev na svých prstech. „Ježíšimarjá,“ zaúpěla. „Tak pojďte.“

Otevřela dveře na dámské toalety a Angie ji tam následovala. Gina měla drobnou, štíhlou postavu. Michael proti ní byl těžká váha. Muselo to být, jako by kopal do štěněte.

„Seznámila jsem se s ním, když mi bylo patnáct,“ řekla Gina. Nakláněla se nad umyvadlem a prohlížela si ret v zrcadle. „Zajímala ho moje sestřenice, ta byla o rok mladší než já. Chtěla jsem ji před ním ochránit.“

Angie ji nechala mluvit.

„Byl hrozně milý,“ pokračovala Gina. „Psal mi ze Zálivu, jak mě miluje a chce se o mě starat.“

Vyhledala v zrcadle Angiiny oči. „A takhle se o mě stará teď.“

Angie zašátrala v kabelce. „Na začátku jsou hrozně milí všichni.“

„Víte to jistě?“

„Než vám potom tričko nasákne krví.“

Gina ze zásobníku na zdi vytáhla papírový ručník a namočila ho pod vodou. „Když se narodil Tim,“ začala znovu, „všechno se změnilo. Najednou se kvůli všemu vztekal. Nechtěl se mne vůbec dotýkat. V noci odjížděl z domova a vracel se až po několika hodinách.“ Poklepala si vlhkým papírem po zakrváceném rtu. „Někdy odjel i na celý víkend. Když jsem se šla podívat na počítadlo kilometrů, zjistila jsem, že najezdil pět, někdy i šest set mil.“

Angie konečně nahmatala to, co lovila v kabelce, a zeptala se: „Kam jezdil?“

„Když za každou otázku dostanete nakládačku, přestanete se časem ptát.“

„Otočte se,“ přikázala jí Angie. Otevřela podkladový krém, namočila do něj houbičku a nanesla ho Gině kolem oka. „To je Clinique,“ řekla. „Jestli vám to víc zesvětlá, trochu to rozetřete prstem. Monokl nebude tolik vidět.“

„Taky vás bil?“

„Ne,“ opáčila Angie a soustředěně jí maskovala podlitinu. Ve skutečnosti byla příliš opilá, aby si přesně pamatovala, co s ní Michael dělal. Věděla jenom, že druhý den ráno se probudila na zadním sedadle svého auta s hlubokým kousancem na jednom prsu a bolestí mezi nohama, která přešla až po několika týdnech.

Podobná nepříjemnost se jí nestala poprvé, ale ještě nikdy něco takového neudělala s kolegou z práce.

„Pokaždé mi říkal, že byl s Kenem,“ řekla Gina.

„Wozniakem?“ zeptala se Angie. Ken byl Michaelův spolupracovník z oddělení vražd. „A co spolu dělali?“

„Povídal, že spolu jezdí do hor rybařit.“

Angie pevně stiskla rty, aby jí neuklouzlo něco nevhodného. Nedokázala si představit Kena s rybářským prutem, a i kdyby ano, Ken zrovna nepatřil mezi lidi, s nimiž by si Michael kápl do noty.

Gina ztišila hlas a zeptala se: „Byl k vám drsný?“

Angie přikývla. Prsty vzala Ginu za bradu a zvedla jí hlavu, aby se na svůj výtvor mohla podívat na světle.

„Je to hajzl,“ řekla Gina šeptem. „Chci se ho zbavit.“

Angie jí na modřinu přidala ještě trochu krému. „Odešla jste od něho?“

„Přede dvěma dny.“

„Kde teď bydlíte?“

„U matky,“ odpověděla Gina. „Vyhrožoval mi, že si tam pro mne dojde.“

Angie si ji ještě jednou prohlédla a usoudila, že výsledek je perfektní. „Nahlásila jste ho?“

Gina se zasmála. „Jste policistka. Víte, že by to k ničemu nebylo.“

„Nesmysl,“ oponovala jí Angie. „Koukejte jít na stanici v DeKalb a podejte na něho oznámení. Těm je jedno, že je taky policajt. Jenom se na vás podívají a rovnou si pro něho dojedou.“

„A co potom?“ zeptala se Gina. „Co se stane, až ho pustí?“

„Požádáte soud, aby ho vykázal z domu.“

„Podívejte se na mne,“ řekla Gina. „Vy si vážně myslíte, že ho zastaví nějaký zákaz?“

Měla pravdu. Angie si vzpomněla na dobu, kdy sama sloužila na policejní stanici. Ještě teď měla v živé paměti, jak jednou odtrhávala zakrvácené soudní vykázání od ruky ženy, již manžel utloukl k smrti. Vzal si na to kladivo a nechal děti, aby se dívaly.

Gina si umyla ruce a zeptala se: „Proč jste sem přišla?“

„Chtěla jsem po vás Michaelovi poslat vzkaz.“

Gina zavřela vodu a utřela si ruce do ručníku. „Myslíte, že mě bude poslouchat?“

„Ne,“ přiznala Angie a vytáhla z kabelky navštívenku. „Dám vám svůj telefon. Kdyby vám zase něco udělal, zavolejte mi.“

Gina si vizitku nevzala. „Udělá, co sám uzná za vhodné. Jeden telefonát mne nezachrání.“

Ještě jednou se na sebe podívala do zrcadla a upravila si vlasy. „Díky za ten make-up. Říkala jste, že je to od Clinique?“ Angie přikývla. „Zajdu si ho přes oběd koupit. Jestli Michael zjistí, že jsem s vámi mluvila, budu ho nejspíš potřebovat.“

„Nic mu nepovím.“

Gina se opřela o dveře a pootevřela je. „Zjistí to,“ řekla. „Pokaždé všechno zjistí.“

Angie ještě několik minut zůstala na toaletách a pokoušela se znovu nabýt ztracenou rovnováhu. Chtěla si promluvit s Willem, ale co by mu asi řekla? „Šla jsem do špitálu vyhrožovat Michaelově ženě? Mlátí ji jak psa, a jen tak mimochodem, když jsme se spolu jednou jedinkrát vyspali, byl tak drsný, že jsem se měsíc nemohla pořádně vyčurat?“ Will se naučil ovládat svou výbušnou povahu, stejně jako dokázal udržet emoce na uzdě. Angie ale věděla, že jeho vznětlivost úplně nezmizela a stačilo by málo, aby se projevila v plné síle.

Kdyby mu pověděla, jak to s Michaelem Ormewoodem bylo doopravdy, Will by ho zabil.

Na toalety vstoupila mladá dívka, podívala se na Angii a rychle odešla. Angii to náladu nijak nevylepšilo. Podívala se na sebe do zrcadla a spatřila v něm výrazně nalíčenou tvář, kratičkou minisukni z bílého latexu a jasně růžový nátělník, z něhož jí skoro vylézala obě ňadra. Vůbec se nedivila, že se jí lidé vyhýbají.

Vyšla do chodby a podívala se ke dveřím do ambulance. Tank právě mluvil s Ginou a přitom ji držel za obě ruce. Angie neslyšela, co říká, ale dovedla si to představit. Gina se najednou rozplakala a recepční ji objal. Angie je chvíli pozorovala. Cítila se jako vetřelec, ale nedokázala od nich odtrhnout oči.

Jedna terapeutka jí kdysi řekla, že vyhledává muže, kteří jí ubližují, protože nic jiného nikdy nepoznala. Tatáž terapeutka také uhodla, že Angie ubližuje Willovi, protože ho chce rozzlobit a donutit ho, aby vybuchl a uhodil ji. Potom by se mu teprve mohla úplně oddat a opravdu ho milovat.

Angie terapeutce o svých vztazích i o Willovi samozřejmě lhala. Nehodlala se vydat všanc úplně cizímu člověku. Vlastně už toho nalhala tolik, že by sama nedokázala rozeznat pravdu, i kdyby ji udeřila přímo do čela.

29. kapitola

11.31 hod.

Will seděl u psacího stolu a poslouchal Angiinu nahrávku dopisu, který Monroeová napsala své matce. Pásku slyšel už tolikrát, že si dopis pamatoval, ale chtěl slyšet Angiin hlas, jeho intonaci. Občas se při poslechu podíval na papír a pokoušel se sledovat slova očima. Angie nesnášela hlasité čtení a na tónu jejího hlasu to bylo znát. Will si v duchu říkal, že kdyby dovedl číst tak dobře jako ona, celé dny by nedělal nic jiného.

Vytáhl sluchátka z uší a vrátil se ke schématu, které si vytvořil v hlavě. Will si všechno rád představoval jako skici k filmu. Nejprve se mu v mysli vynořila tvář Jasmine Allisonové, kterou její rodina stále pohřešovala. Pátrala po ní sice atlantská policie, ale Will si nebyl jistý, zda případ bere tak vážně, jak by měla. I kdyby se policisté snažili, kde by ji asi měli hledat?

Únosce mohl dívenku ukrýt na stovkách míst, a jejich počet se ještě znásobil, když člověk vzal v úvahu, že nebylo nutně zapotřebí, aby při tom dýchala.

Matka Aleeshy Monroeové nebyla doma. Během dopoledne jí několikrát marně volal, až nakonec telefon zvedla služebná a pověděla mu, že paní Monroeová bude doma nejdřív v poledne. Will zavolal na policejní stanici v DeKalb a zjistil, že případ Cynthie Barrettové nikam nepokročil. Dokonce vyslal daktyloskopy na sídliště Grady Homes, aby sejmuli otisky z telefonního automatu. Našli v něm jenom sedm čtvrtdolarů a ani na jednom z nich neobjevili žádné použitelné otisky.

Will se neměl čeho chytit, neměl žádné stopy, po nichž by se mohl vydat. V ruce držel jenom dopis a mohl v hloubi duše doufat, že mu něco poví Miriam Monroeová.

Na dveře Willovy kanceláře zaklepal Leo Donnelly a otevřel je se slovy: „Proberte se, člověče!“

Will schoval přehrávač i sluchátka do šuplíku a zeptal se ho: „Co se děje?“

„Máte chvilku?“

„Jistě.“

Leo za sebou zavřel dveře, posadil se na židli vedle Willova stolu a rozhlédl se po místnosti.

Bylo na něm vidět, že je nervózní. „Máte to tu pěkný,“ poznamenal.

Will se také podíval kolem a zauvažoval, jestli si z něho Donnelly nedělá legraci. Kancelář byla tak malá, že musel psací stůl jednou hranou přirazit ke zdi, aby přes něj nemusel lézt pokaždé, když se chtěl dostat ven.

Leo si otřel dlaně do laciných kalhot a zadíval se z okna. Vypadalo to, jako by jím právě něco silně otřáslo.

„Co se děje?“ opakoval Will svou otázku.

„Zrovna jsem mluvil s Greerem. Je to můj šéf, víte?“

„Jistě.“ Will se s komisařem setkal v pondělí, když se zapojil do vyšetřování vraždy Monroeové.

Leo promluvil nevěřícným tónem: „Zrovna mu zavolali kamarádi z okrsku DeKalb. Gina nechala Mika soudně vykázat z domu.“

„Gina Ormewoodová?“ zeptal se Will a napřímil se. „Jaký důvod uvedla?“

„Svůj rozbitý obličej,“ odpověděl Leo, opřel se loktem o stůl a podepřel si rukou hlavu. „Greer neviděl žádný fotky, ale policajt, kterej sepisoval protokol, povídal, že byla pěkně pomlácená.“

Donnelly byl zjevně otřesen. Willovi už došlo, že kromě Michaela mezi členy mužstva nemá mnoho kamarádů. Možná, že k některým měl blíž, ale všichni si ho spíš drželi od těla, protože věděli o jeho zálibě šťourat se v kompromitujících informacích. To ovšem nijak nevysvětlovalo, proč přišel za Willem.

Leo si přejel palcem po bradě. „Můj táta po mámě taky občas skočil. Jako malej jsem se na to musel dívat.“

„To je mi líto.“

„Myslel jsem si, že ho znám,“ poznamenal Leo na Ormewoodovu adresu. „Něco takovýho bych vůbec nečekal. Nejdřív jsem si říkal, že si to ta potvora třeba vymyslela, ale pak jsem zavolal Michaelovi a…“ Hlas mu selhal. „Jenom se nad tím zasmál a snažil se to zahrát do autu. Povídal, že je to velký nedorozumění, že to Gina chce odvolat, protože si to jen vymyslela, aby se mu pomstila za to, že tráví moc času v práci.“ Leo zkřivil ústa na znamení, že kolegovu vysvětlení nevěřil. Pracoval u policie mnohem déle než Will a podobné vytáčky nejspíš slyšel už tisíckrát.

Leo pokračoval: „Trochu jsem ho přitlačil ke zdi, vyptával jsem se, co se děje. Gina je hodná holka, víte. A má všech pět pohromadě. Neumím si představit, že by ho udala na policii jen tak, pro nic za nic.“ Leo se podíval na Willa a pak zase upřel pohled na okno. „Řekl mi, ať si hledím svýho.“

Leo Michaelova slova zjevně považoval za přiznání viny. Will v nich viděl důkaz toho, že Michael zvedá telefon, jenom když na displeji vidí, že mu volá někdo, s kým je ochotný mluvit.

„Každopádně,“ řekl Leo a otočil se zpátky k Willovi. Uhodil se přitom do kolen o stůl a několikrát zaklel. Potom pravil: „Říkal jsem si, že za váma zajdu a řeknu vám, jak pokračuje případ Monroeové.“

„Máte něco nového?“

„Dneska ráno zastřelili jejího pasáka.“

„Babyho G?“

„Dostal dvě rány do břicha, jednu do hlavy. Doktoři říkají, že je jenom otázka času, kdy to zabalí. Nefunguje mu mozek.“

„Chytili pachatele?“

„Udělali to dva z jeho bratranců, oběma je patnáct. Jeho babička to celý viděla z okna.“ Leo sotva znatelně pokrčil rameny. „Jenže ta mlčí jako zařezaná. Oba kluci se ale přiznali, takže ji vlastně k ničemu nepotřebujeme. I tak bych ale čekal, že bude nad vnukovou smrtí trochu víc truchlit.“

Will si vzpomněl na Cedrika a zeptal se: „Byli tam nějací další zranění?“

„Nebyli. Šlo o vyřizování účtů mezi gangstery. Povídali, že G je nedávno buzeroval, neprokazoval jim dostatečnou úctu.“ Leo se znovu podrbal na bradě a poznamenal: „Odkdy se úcta jen tak rozdává, aniž by si ji člověk musel nějak zasloužit?“

„Jste si jistý, že to nesouvisí s Monroeovou?“

„Nezdá se,“ odpověděl Leo. „Ti dva mají stejnýho právníka, nějakýho pitomce, kterej pro svý potěšení zadarmo pomáhá chudým. Oba dva budou do deseti let venku.“

„Možná,“ poznamenal Will a přitom si pomyslel, že Leo má nejspíš pravdu. „Dostal jste mou zprávu o Jasmine Allisonové?“

„Myslíte tu pohřešovanou černošku?“ ujistil se Leo. „Kdyby měla blonďatou paruku, možná by se i dostala do novin.“

Will se tvářil, že jeho sarkastickou poznámku přeslechl. Něco ho totiž napadlo. „Můžete mi dát dohromady seznam nedávno propuštěných násilníků?“

„Co myslíte tím ‚nedávno‘?“

Patnáctiletou Julii Cooperovou někdo brutálně znásilnil a překousl jí jazyk před čtyřmi měsíci. Bylo těžké odhadnout, jak dlouho útočník pobíhá na svobodě. „Nejméně osm měsíců.“

„Chcete jenom vnitřní Atlantu nebo i okrajový čtvrti?“

„I okraje,“ odpověděl Will s vědomím, že Leovi přidal třikrát tolik práce.

„Ten seznam se moc často neaktualizuje,“ zdůraznil Leo. „Budu toho muset hodně přezkoumat, označit ty, co se vrátili za mříže nebo se odstěhovali a tak podobně.“

„Velice si toho cením,“ ujistil ho Will a pro jistotu ještě dodal: „Já vím, že je to jako hledat jehlu v kupce sena, ale jinak se nemáme čeho chytit.“

„Jsem s váma,“ řekl Leo a vstal. „Nemělo by mi to zabrat víc než jeden den. Mám vám zprávu nechat na stole?“

„To by bylo skvělé.“

„Vezmu si na starost první polovinu,“ navrhl Leo. „Děláme na tom přece spolu, ne?“

„Jistě,“ opáčil Will, ačkoli Donnellyho za svého spojence zrovna nepovažoval.

Leo ještě ani nezavřel dveře a Will už vytahoval mobil. Vytočil Angiino číslo a čekal, až zvedne sluchátko.

Musela jeho číslo poznat na displeji, protože řekla: „Co je?“

„Jaký může mít Michaelova žena důvod k tomu, aby ho nechala soudně vykázat z domu?“

zeptal se jí.

Pomalu vydechla a dávala si s odpovědí načas. „Ten, že ji bije,“ řekla konečně.

Will měl pocit, jako by ho také někdo zbil.

„Jsi tam?“ zeptala se Angie.

S obrovskou námahou se přinutil optat: „Tloukl tě, Angie?“

„Neměl by ses spíš zajímat o to, jak dlouho jsou spolu?“

„Uhodil tě někdy?“

„Ne, Wille. Nikdy nic takového neudělal.“

„Nelži.“

Zvláštně, cize se zasmála. Dělávala to, když si od něčeho potřebovala utvořit odstup. „Proč bych ti měla lhát, drahý?“

„Dneska ráno zastřelili Aleeshina pasáka.“

„Já jsem ho nezabila.“

„Můžeš alespoň chvilku mluvit vážně?“

„A co ode mne chceš slyšet, Wille?“

„Pohřešuje se jedno děvče. Jmenuje se Jasmine Allisonová. Bydlí o tři patra níž než Aleesha. V neděli v noci jí někdo dal dvacet dolarů, aby zavolala na policii, že Aleeshu někdo napadl. A teď zmizela.“

Tón Angiina hlasu se změnil. „Kdy ji viděli naposled?“ otázala se.

„Včera odpoledne.“

„Máš nějaké stopy?“

„Vůbec žádné.“

„Kolik je jí?“

„Čtrnáct.“

Angie si potichu povzdechla. „Bere to někdo na městské vážně?“

„Jasně, všichni se mohou přetrhnout, aby pomohli GBI.“

Pokusila se je hájit: „Mají hodně práce.“

„Netvrdím, že to tak není.“

„Utekla už někdy?“

„Dvakrát.“

„Kdybych pracovala na oddělení pohřešovaných osob, taky bych v tom neviděla prioritu.

Holky jejího věku utíkají každou chvíli, to oba víme. Třeba policie zrovna pracuje na něčem důležitějším.“

„Její rodinná situace není až tak zlá.“

„Lidé utíkají i z jiných důvodů.“ Angie to musela vědět. Utekla už tolikrát, že ani Will to nestíhal počítat.

Podíval se na kopii dopisu, který Aleesha poslala své matce. Napsala ho obyčejnou tužkou na linkovaný papír, takže kopie nebyla moc dobře čitelná. Pokoušel se rozluštit alespoň některá slova, ale nedařilo se mu na ně zaostřit zrak. Aleesha nejspíš také utekla z domova.

Angie mu navrhla: „Promluvím s někým od městské a uvidím, jestli se mi je povede popohnat. Ode mne si to možná nechají líbit spíš než od nějakýho pičuse z GBI.“

„Díky.“

Will zavřel mobil a podíval se na jeho displej.

Byl nejvyšší čas zajít na návštěvu k matce Aleeshy Monroeové.

Will do práce jezdil autem výjimečně, jenom když věděl, že toho dne bude sám. Svou motorku většinou schovával do domu, aby musel řídit jeho kolega. Posadit Willa za volant totiž znamenalo, pokud neměl jet do obchodu s potravinami, místní kubánské restaurace nebo do kina, že posádka vozu nedorazí k cíli, protože se někde po cestě ztratí. Z určité vzdálenosti sice dokázal rozeznat dopravní značky, ale jenom na úkor ostatních řidičů. Mapy pro něho neměly valný význam, protože v jejich miniaturních popiscích se orientoval asi jako ve svahilštině. Když se rozčílil, což se stávalo téměř vždy, když ostatní řidiči začali troubit, popletl si levou a pravou stranu.

Dojet k domu Miriam Monroeové pro Willa představovalo zkoušku trpělivosti. Pomaloučku jel po DeKalb Avenue a snažil se přitom nevnímat zuřivé pohledy a sprosté výkřiky ostatních řidičů. Monroeovi bydleli v Decaturu nedaleko Vysoké školy Agnes Scottové. Byla to drahá čtvrť plná rozložitých starobylých vil a novějších domů, o nichž si většina lidí mohla nechat jenom zdát. Naštěstí nebyla příliš velká a Will měl dobré vyhlídky, že po několika chybných odbočeních Monroeovy do západu slunce najde.

Za průběžného brždění přejel železniční koleje a zamířil do College Avenue. Tam ho předjel pastelově modrý Cadillac, za jehož volantem seděla vyzáblá stařena, která mu hrozila pěstí.

Will se snažil nebrat si to osobně.

S velkou námahou se mu podařilo vypudit z hlavy Angii. Potřeboval se soustředit na případ a projít si ho od samého počátku, aby zjistil, jestli někde něco nepřehlédl. Určitě existoval nějaký detail, nějaké vodítko, které mu uniklo.

Paisley Avenue č. 32 byl obrovský starobylý dům s velkou verandou. Před ním stála rozložitá smuteční vrba, jejíž větve zastiňovaly celou přední zahradu. Spodní část domu tvořily jasně červené cihly a horní patro podpíraly trámy napuštěné tmavou barvou. Tašková střecha byla posetá borovým jehličím. Když Will spatřil zahradu hojně porostlou stromy, napadlo ho, že Monroeovi nejspíš musí neustále čistit okapy.

Zaparkoval na ulici a pro jistotu si dvakrát přečetl jmenovku na poštovní schránce, na níž tlustým černým písmem stálo MONROE. Ještě jednou si ale radši zkontroloval, že číslo domu souhlasí s číslem na obálce.

Nad hlavními dveřmi uprostřed visel staromódní zvonek. Will zatáhl za ozdobné kovové madlo a domem se rozlehlo pronikavé zvonění.

Za dveřmi se ozvaly dvoje kroky, jedny ženské a druhé psí.

„Kdo je?“

Will usoudil, že ho kukátkem ve dveřích sleduje obezřetné oko paní domu. Čtvrť sice byla slušná a klidná, ale přece jenom se nacházela dost blízko centra Atlanty, takže její obyvatelé neznámým lidem otevírali velmi opatrně.

„Jsem státní vyšetřovatel Will Trent z GBI,“ představil se Will a ukázal do kukátka svůj průkaz. „Hledám Miriam Monroeovou.“

Žena ještě chvíli otálela, pak si povzdechla a uvolnila západku. Dveře se otevřely.

Miriam Monroeová vypadala úplně stejně jako její dcera. Lépe řečeno, její dcera by vypadala přesně jako ona, kdyby si zvolila trochu jiný způsob života, než jaký vedla. Zatímco Aleesha byla podvyživená a připomínala kostlivce, její matka byla dobře stavěná. Měla dlouhé kudrnaté vlasy a velmi přátelské vystupování, které jako by nově příchozí zvalo dovnitř. Její tváře zářily zdravou barvou a oči jí jen hrály. Ačkoli při pohledu na Willa našpulila rty a obezřetně vyčkávala, až promluví, bylo na ní vidět, že se snaží život vnímat z té lepší stránky.

Will se podíval na černého pudla u jejích nohou a pak zpátky na ni. „Přišel jsem kvůli vaší dceři,“ řekl.

Přitiskla si jednu ruku na prsa a druhou se zachytila dveří, aby neupadla.

„Kvůli Ashley…?“

„Ne,“ uklidnil ji a podepřel ji. Vůbec ho nenapadlo, že by mohla mít víc dcer. „Kvůli Aleeshe,“

řekl jí. „Přišel jsem kvůli Aleeshe.“

Několikrát zamrkala a zatvářila se zmateně. „Cože?“

Will si také začal připadat popletený. Přečetl si snad špatně jméno na schránce? Dojel do nesprávné ulice? „Jste Miriam Monroeová?“ ujistil se.

Žena přikývla. Její pes zaštěkal na znamení, že se mu něco nelíbí.

„Promiňte,“ omluvil se Will. „Bylo mi řečeno, že máte dceru jménem Aleesha.“

„Měla jsem dceru,“ potvrdila mu. Její hlas zněl vzdáleně, jako by o dítě hodně dávno přišla.

Její další slova Willův dojem jenom utvrdila. „Aleesha od nás odešla, když jí ještě nebylo osmnáct. Skoro dvacet let jsme ji neviděli.“

Will nevěděl, co by na to řekl. „Můžu jít dál?“ zeptal se.

Usmála se a ustoupila ze dveří. Nohou přitom jemně odstrčila psa a omluvila se: „Úplně jsem zapomněla na dobré způsoby.“

„Nic se neděje,“ ujistil ji Will. Přitom ho napadlo, že by tohle mohl dělat pořád, a stejně nikdy nebude schopen předvídat, jak rodiče zareagují na zprávu, že přišli o dítě.

„Půjdeme do salonku, ano?“ navrhla.

Will se musel držet, aby v hale Monroeových údivem neotevřel ústa. Tak obrovskou předsíň ještě v žádném soukromém domě neviděl. Do horního patra vedlo široké točité schodiště a ze stropu visel ohromný lustr, který by se dobře vyjímal v operní budově.

„Přivezli jsme si ho z Bologni,“ vysvětlila mu Miriam, když ho přes halu vedla do vedlejší místnosti. „Můj manžel Tobias je amatérský sběratel.“

„Aha,“ vydechl Will, jako by její slova dokonale chápal. Vzpomněl si na příbytky, které navštívil v posledních několika dnech a vybavil si Aleeshiny dvě ošuntělé místnosti a těsný byt, v němž Eleanor Allisonová vychovávala svá vnoučata. Tohle zkrátka bylo panské sídlo.

Všechno od tlustých koberců na podlahách po barevné lidové umění z Afriky na stěnách naznačovalo, že v domě bydlí lidé, jež netíží žádné finanční starosti.

Miriam se posadila do pohodlného křesla a pes se jí stočil u nohou. „Dáte si limonádu?“

zeptala se Willa.

„Ne, děkuji,“ odmítl Will a posadil se na pohovku. Její polštáře byly tvrdé, z čehož usoudil, že rodina místnost příliš často nepoužívá. Napadlo ho, jestli veliký klavír v arkýři mají jenom pro parádu, nebo zda na něj někdo z nich umí hrát. Také si vyčítal, co ho to proboha napadlo. Už dávno přece zjistil, že rodičům se smrt jejich dítěte má sdělit rychle. Když to člověk zbytečně protahoval, bylo to jenom horší. Will nebyl nejlepší přítelkyní Miriam Monroeové. Měl za úkol sdělit jí krutou pravdu a odejít.

Proč s tím tedy tak otálel?

Možná to bylo tím, že cosi v ženině hlase a celé její osobnosti na něho působilo uklidňujícím dojmem. Její tvář by mohli v obrázkových slovnících používat jako symbol pro heslo „matka“.

Když byl Will malý kluk, domníval se, že černošské děti jsou mnohem více milované než děti bílé. Svou představu zakládal na skutečnosti, že mezi stovkou dětí v Atlantském dětském domově se za celý jeho pobyt vyskytli pouze dva Afroameričané. Děti se snadno nechávaly ovlivnit stereotypy.

„Čím vám můžu být nápomocná?“ vybídla ho paní Monroeová otázkou. Mluvila velmi uhlazeně a dovedla se podívat na hodinky, aniž by přitom vypadala netrpělivě.

„Omlouvám se, že jsem vás vyděsil. Myslel jsem, že ta žena, s níž jsem mluvil po telefonu, vám o mně řekla.“

„Zmínila se o tom, že někdo volal, ale policistu jsem na svém prahu opravdu nečekala.“

„Ještě jednou se omlouvám,“ zopakoval Will, vytáhl zápisník a propisovačku. Dělal to jenom na oko, většinou aby lidem dal najevo, že jim naslouchá. Když vytahoval propisovačku z náprsní kapsy, zapnul diktafon.

„Nepřipadáte mi překvapená, že jsem přišel kvůli Aleeshe.“

„Máte pravdu. Aleesha si zvolila způsob života, jaký se mně ani jejímu otci nelíbil. Jistě vás nijak nepřekvapí, když vám povím, že nejste prvním policistou, který zaklepal na naše dveře.“

Usmála se, ale chovala se ještě rezervovaněji než předtím. „Pokud se domníváte, že vás k ní dovedeme, obávám se, že to nebude možné.“

Will věděl, že to nebude snadné, přesto, nebo právě proto, že se žena chovala klidně. „Kde je váš manžel?“ zeptal se jí.

„Právě přednáší v New Yorku,“ vysvětlila mu. „Specializuje se na ženské zdravotní obtíže.“

Will si něco načmáral do zápisníku a přitom poznamenal: „Aha.“

„Asi si říkáte, že je dost ironické, když muž, který svůj život zasvětil pomáhání ženám, má dceru, která se živí prostitucí a je závislá na drogách.“

„Ano,“ připustil Will. „To máte pravdu.“

Uvolněně se opřela do křesla a zatvářila se, jako by se jí ulevilo, že si to ujasnili. „Udělali jsme, co bylo v našich silách, abychom jí pomohli zbavit se toho návyku.“

„O tom nepochybuji.“

„Opravdu?“ zeptala se, jako by ho chtěla překvapit. „Dali jsme tisíce dolarů za léčbu, rodinnou terapii i individuální terapii. Udělali jsme všechno, o čem jsme si mysleli, že jí to pomůže.“ Sepnula ruce a položila si je do klína. „Jenomže Aleesha žádnou pomoc jednoduše nechtěla. V necelých třinácti poprvé utekla z domova.“

Will zopakovat to, co mu řekla Angie: „Nemůžete pomoci někomu, kdo pomoc nechce.“

„To je pravda,“ přitakala Aleeshina matka. „Máte děti?“

„Vůbec žádné.“

„Schopnost přivést na svět dítě je to největší požehnání, jaké jsme od Boha dostali.“

Napřáhla před sebe obě ruce, jako by v nich houpala pomyslné miminko. „Když ho poprvé držíte v náruči, je pro vás cennější než všechny poklady světa. Od té chvíle dýcháte jenom pro své dítě. Chápete, co tím myslím?“

Will přikývl a v hrudi se mu usídlila stejná prázdnota, jakou viděl v jejích dlaních. Došlo mu, že pokud ho jeho matka někdy takhle držela, zjevně jí nedělalo nejmenší problém záhy ho strčit do náruče někomu cizímu.

Miriam pokračovala: „Aleesha se dala dohromady s jedním chlapcem.“ Will si všiml, že jí do očí vstoupily slzy. „Já i pan Monroe pocházíme z chudých rodin. Oba jsme si velice vážili dobrého vzdělání a dřeli jsme se, abychom mohli užívat práv a možností, které nám vybojovali naši předkové.“

Pokusil se o kompliment: „V tom jste zjevně uspěli.“

Upřela na něho pohled, z něhož jasně vyčetl, že oba dobře vědí, že úspěch se sotva dá měřit materiálními statky. „Domnívali jsme se, že když naše děti budou vyrůstat v téhle čtvrti, drogy se jim vyhnou. Decatur byl vždycky takovou malou oázou.“

„Drogy se dokážou dostat do každé komunity.“

„To máte nejspíš pravdu,“ připustila. „Chtěli jsme pro ni mnohem lepší budoucnost. Víte, člověk vlastně všechno prožívá skrz své děti. Bojíte se o ně, trápíte se kvůli nim, dýcháte za ně, když je to možné. Aleesha utekla s mužem, se kterým se seznámila v léčebně. Za několik týdnů ji zatkli za přechovávání drog. Uvěznili ji, a ten člověk zmizel. Nejspíš si našel další hloupou oběť.“

Když Will začal pracovat pro GBI, ohromilo ho, jak vysoký počet žen končí za mřížemi, protože jejich partneři je pošlou prodávat drogu a namluví jim, že k něžnějšímu pohlaví jsou policisté shovívavější. Vězení byla plná mladých dívek, které se domnívaly, že jsou zamilované.

Ze zahloubání ho vytrhl Miriamin hlas: „Doktor Monroe a já jsme pozvolna začali zjišťovat, že závislost na drogách je smrtelná nemoc. Je to rakovina, která rodiny požírá zaživa.“ Vstala a přešla ke klavíru se slovy: „Nakonec se dostanete do fáze, kdy se rozhlédnete a sám sebe se zeptáte: Jak to ovlivňuje zbytek mé rodiny? Neubližuji nakonec svým ostatním dětem, když veškerou energii soustřeďuji na záchranu toho jediného, kterému stejně nemůžu pomoci?“

Na klavíru stálo několik zarámovaných fotografií. Miriam všechny jednu po druhé pohladila.

„Aleesha byla posledním děvčetem. Říkali jsme jí naše prostřední, protože byla pěkné číslo.“

Vzala fotografii dalšího potomka a řekla: „Ashley je nejstarší. Je gynekoložka jako tatínek.“

Ukázala na další snímek a poznamenala: „Clinton je ortoped, a Gerald psychiatr. Harley pianista a Mason…“ Vzala do ruky malou fotografii v rámečku ve tvaru psa a zasmála se.

„Mason stříhá psy, budulínek.“ Velice opatrně snímek vrátila na původní místo a Willa napadlo, že Mason je asi matčin oblíbenec.

Šest dětí. Pohodlný dům. Dostatek jídla i šatstva a starostliví rodiče. Jaké by to bylo, vyrůstat v takové rodině? Proč to všechno Aleesha zavrhla?

Will ve své branži pracoval dostatečně dlouho na to, aby dal jenom na první zdání. Ze zkušenosti věděl, že drogově závislí většinou nebývají příliš šťastní. K drogám se vždycky uchylovali z nějakého důvodu, ať už proto, že chtěli někam zapadnout, nebo naopak potřebovali něčemu uniknout. Nepřítomný otec mohl mít nějakou sadistickou úchylku. Bratři mohli své první sexuální touhy ukájet přímo doma v sestřině pokoji. Nebo starší sestra byla vynikající studentkou, jejíž stín nebylo možné překročit.

Will ale nepřišel, aby tahal kostlivce z Monroeovic skříně. Měl za úkol povědět té ženě, že dcera, kterou před lety ztratila, se už nikdy nevrátí.

„Takže vy jste svou dceru dvacet let neviděla?“ zeptal se jí.

„Přinejmenším dvacet.“

„Nevolala vám? Neposílala pohledy nebo dopisy?“

Miriam si vzpomněla: „Ale ano, před několika lety nám volala. Seděla ve vězení a potřebovala peníze.“

Michael tvrdil, že když Aleeshu zatkli, uvedla jako nejbližší osobu jenom Babyho G, ale Will věděl, že pokud seděla déle než jeden den, dozorčí si určitě zaznamenal, komu během té doby volala a kdo ji navštívil.

„Mluvila jste s ní tehdy vy?“

„Ano,“ odpověděla. „Hovořily jsme spolu možná minutu, ne déle. Řekla jsem dceři, že jí žádné peníze nedám a ona praštila s telefonem. Od té doby se nám neozvala. Ani nevím, kde teď bydlí.“

„Máte nějaké tušení, s kým se stýkala? Jaké měla přátele?“

Zavrtěla hlavou. „Promiňte, varovala jsem vás, že vám moc nepomůžu.“ Podívala se na svou ruku spočívající na klavíru. „Prozradíte mi, co provedla? Neza…“ Rychle se podívala na Willa a pak znovu sklopila zrak. „Neublížila nikomu, viďte?“

Willovi se stáhlo hrdlo. „Bydlí některé z vašich dětí blízko?“

„Ne dost,“ odpověděla s jemným úsměvem. „Mason bydlí ve stejné ulici, ale když chcete rozmazlovat svá tři vnoučata, tak vám to připadá jako lán světa.“

„Možná byste mu měla zavolat.“

Úsměv na její tváři pohasl. „Pročpak?“ otázala se.

„Paní Monroeová, opravdu bych byl velice rád, kdybyste synovi zavolala. Nebo někomu, kdo by sem mohl přijít a chvíli tu s vámi zůstat.“

Nahrbila se stejně jako předtím u dveří. Jakmile Will vstal, Miriamin pes hrdelně zavrčel.

Žena ztěžka polkla a řekla: „Předpokládám, že mi teď povíte, že se předávkovala.“

„To ne,“ odpověděl Will a ukázal na pohovku. „Posaďte se, prosím.“

„Nehodlám omdlít,“ bránila se, ale její čokoládová pleť viditelně zbledla. „Prozraďte mi, co se mé dceři stalo.“

Will si říkal, že jí to měl prostě sdělit a zanechat ji s jejím zármutkem o samotě, ale nedokázal to udělat. Když promluvil, k jeho překvapení to znělo jako úpěnlivá prosba. „Paní Monroeová, posaďte se, prosím.“

Nechala se od něho dovést k pohovce a dovolila mu, aby se vedle ní posadil. Měl by ji vzít za ruku, nějak ji utěšit, ale Will se k tomu necítil povolaný. Věděl ovšem, že odkládání nevyhnutelného je velice sobecké.

„V neděli pozdě večer Aleeshu někdo zavraždil na schodech v domě, kde bydlí.“

Miriam otevřela ústa a zalapala po dechu. „Zavraždil?“

„Tedy zabil,“ poopravil se Will. „Myslím, že útočníka nejspíš znala. Asi za ním vyšla na chodbu, kde ji napadl…“ Hlas mu selhal. „Napadl takovým způsobem, že svým zraněním podlehla.“

„‚Takovým způsobem‘,“ opakovala po něm Miriam. „Co to znamená? Trpěla při tom?“

Měl by jí zalhat, nakonec, na tom, že člověk poví matce, že její dítě zemřelo rychle, nebylo nic špatného –, ale nedokázal to. „Nejsme schopní zjistit, jestli si vůbec uvědomovala, co se s ní děje. Doufám, že nebyla…“ Zarazil se. „Doufám, že v sobě měla dostatečné množství drogy, takže o sobě vůbec nevěděla.“

Miriam znenadání prudce vydechla a řekla: „Viděla jsem to v novinách. Psali tam, že v Grady Homes zavraždili nějakou ženu. Její jméno neuvedli, ale… Netušila jsem, jenom mě napadlo…“

„Je mi to líto,“ chlácholil nebohou ženu Will. Hlavou mu přitom blesklo, že v posledních několika dnech tu frázi řekl víckrát než za celý život. Vytáhl fotokopii Aleeshina dopisu a řekl: „Tohle jsme našli v její schránce. Pošta to vrátila, protože zásilka nebyla dostatečně vyplacená.“

Miriam po dopisu skočila jako po poslední záchraně a začetla se do něj. Přitom jí po tvářích stékaly slzy. Několikrát si text prošla a pak zamumlala: „Vyvrhel.“

„Můžete mi vysvětlit, co to znamená?“

Miriam si dopis třesoucíma rukama přitiskla do klína. „Naproti přes ulici stál jeden dům. Byl jen kousek odsud, ale jeho obyvatelé nám byli na hony vzdálení.“ Zadívala se z okna, jako by ten dům viděla. „Byli jsme jedinou černošskou rodinou v celé čtvrti. Když sousedé prorokovali, že po našem příchodu to tu půjde od deseti k pěti, jenom jsme se s Tobiasem smáli, protože přímo ve svém středu měli samotného ďábla.“

„Bydlí tu ta rodina ještě?“

Zavrtěla hlavou. „Potom, co se Carsonovi odstěhovali, tam bydlelo asi deset různých rodin.

Dům se přistavoval a změnil v jakýsi palác, ale v minulosti to byl jenom obyčejný domek, v němž se děly samé špatnosti. Ale tak to chodí všude, ne? V každé čtvrti stojí jeden dům, ve kterém bydlí nezbedné dítě.“

„To máte pravdu.“

Znovu se podívala z okna. „Každý víkend se tam pořádaly večírky. Ulicí šílenou rychlostí jezdila auta. Ten kluk dokázal zničit každého, kdo s ním přišel do styku. Říkali jsme mu Vyvrhel z Paisley Street.“

Will si vzpomněl, že Aleesha ve svém dopise o sobě také psala jako o vyvrheli.

Miriam pokračovala: „Jeho matka byla pořád pryč. Byla právnička, což mi připadá neuvěřitelné.“ Otočila se znovu k Willovi. „Mohla bych jí donekonečna vyčítat, že je za všechno zodpovědná, ale ona zkrátka svého syna nedokázala zvládnout, stejně jako jsme ho nezvládali my.“

„Utekla Aleesha s ním?“

„Kdepak,“ odpověděla žena. „Utekla s devětatřicetiletým mužským, který se jmenoval Marcus Keith. Pracoval jako asistent v léčebně, kde se pokoušela zbavit návyku. Po nějaké době jsme zjistili, že už jednou seděl za pohlavní styk s nezletilou.“ Nevesele se zasmála a řekla: „Ve všech amerických vězeních by rovnou mohli nainstalovat otáčecí dveře.“

Will opatrně směřoval k dalšímu bodu. „Připadá mi, jako by vám v tom dopise něco vyčítala.“

Miriam se usmála pevně sevřenými rty a vysvětlila mu: „Když bylo Aleeshe jedenáct let, odešla jsem od rodiny. Měla jsem milence. Jaká matka, taká Katka, říká se.“ Zvedla dopis proti světlu. „Anebo vrátí se vám to na dětech, jak to výstižně vyjádřila má dcera.“

„Ale vrátila jste se, jak vidím.“

„Nakonec jsme to s Tobiasem překonali, ale nějakou dobu tu byla hodně napjatá atmosféra.

Aleesha to nezvládla a pak se dala dohromady s tím klukem z naší ulice.“ Sáhla si na krk a zpod límce vytáhla malý křížek na zlatém řetízku.

Will sáhl do kapsy a vytáhl z ní křížek z Aleeshina dopisu. „Našli jsme také tohle.“

Miriam se na přívěsek podívala, ale nevzala si ho. „Každé z mých dětí má jeden.“

Nechtěl jí prozradit, že Aleesha jí ten svůj chtěla vrátit. Dopis úplně stačil. Will se jí přesto zeptal: „Má ten křížek nějaký význam?“

„Tobiáš je koupil, když jsem se vrátila. Všichni jsme se sešli u jednoho stolu a on nám je rozdal. Měly být symbolem naší jednoty, naší víry, že zase můžeme žít jako rodina.“

Will jí křížek položil do ruky a zavřel jí dlaň. „Určitě by si přála, abyste si ho nechala.“

Zanechal ji samotnou uprostřed místnosti a kráčel chodbou pryč. Prošel kolem uměleckých děl, fotografií a všeho ostatního, co Miriam a Tobias Monroeovi během let nashromáždili ve snaze vytvořit ze svého domu skutečný domov. U dveří stál vysoký odkládací stolek. Will na něj zrovna pokládal svou vizitku, když z vedlejší místnosti zaslechl hlas paní Monroeové zastřený zármutkem. Zjevně hovořila do telefonu.

„Ahoj, tady máma,“ říkala jednomu ze svých dětí. „Potřebuji, abys za mnou přijel.“

30. kapitola

21.16 hod.

Angie se vrátila z práce k smrti unavená. Díky vysokému pracovnímu nasazení dostala do vězení dva cestující prodejce propanu, řidiče kamionu a nezaměstnaného otce tří dětí. Všichni teď za mřížemi usilovně přemýšleli, jak doma vysvětlí, že byli zatčeni za to, že si chtěli zaplatit prostitutku. Pokud se hodlali vymlouvat stejným způsobem jako před Angií, Moje žena mi nerozumí… Na silnici je mi samotnýmu smutno… Děti mne nesnáší –, mohli se těšit na dlouhou noc strávenou v chladné vězeňské cele.

Angie sama sobě musela přiznat, že její každodenní počínání nemá valného smyslu. Pasáky to neodradilo a holky také ne. Bylo to tím, že nikoho nezajímala podstata problému. Angie se mezi těmito ženami pohybovala posledních šest let a za tu dobu měla příležitost blíže je poznat. Všechny někdo v minulosti pohlavně zneužíval a jejich nejbližší se o ně nestarali.

Všechny před něčím utekly. Člověk nemusel zrovna vystudovat ekonomii na Harvardu, aby si spočítal, že by bylo mnohem levnější, kdyby se investovalo do prevence a ochrany, dokud byly mladší, než když je v dospělosti zavírají do vězení. Takhle se to ale v Americe dělalo. Stát klidně vyhodil milion dolarů za záchranu dítěte, které spadlo do studny, ale ani náhodou nehodlal vydat stovku za kryt na tu studnu, aby k tomu v první řadě vůbec nedošlo.

Jasmine Allisonová pravděpodobně patřila mezi děti, které se nikdy nenajdou. Čekala ji budoucnost na ulici pod novým jménem, s novým způsobem života a novými závislostmi, s jejichž pomocí ji její pasák mohl udržovat ve svém područí. Angie z Willova tónu pochopila, že má o dívku strach. Když člověk zvážil, že toho večera, kdy došlo k Aleeshině vraždě, jí někdo zaplatil, aby zavolala na policii, k obavám existovaly pádné důvody. Angie také věděla, že dívka mohla z domova utéct z nepřeberného množství dalších, mnohem malichernějších příčin. Přesto zavolala několika lidem z města a požádala je, aby se na případ podívali.

Angie se podívala na instrukce, které si načmárala na kousek papíru. Ken Wozniak žil v soukromém sanatoriu v Lawrenceville Highway. Zdravotní sestra, která měla službu, když Angie volala, jí ochotně vysvětlila cestu hlasem, v němž zaznívalo radostné vzrušení z toho, že vysloužilého policistu přijde někdo navštívit. Angie se s Kenem setkala jen několikrát a pochybovala, že si ji vůbec bude pamatovat.

Návštěvní hodiny končily v deset. Podle prázdného parkoviště se dalo usoudit, že Ken není zdaleka jediný, za kým nikdo nechodí. Vstupní hala byla velmi prostě zařízená, ale zářila čistotou. Na podlaze ležela bílá dlažba jako v ostatních zařízeních podobného typu a celý prostor osvětlovaly zářivky. V malé čekárně stál stolek s umělými květinami a vedle recepce stál plastový barel se studenou vodou pro návštěvníky.

Recepční se pohodlně uvelebil na židli a s vědoucím úsměvem si Angii prohlížel od hlavy až k patě. Očima se vpíjel do jejího pracovního oděvu a nepokrytě dával najevo, že velmi dobře ví, co je zač a kolik si říká za své služby. Spojil si ruce za hlavou, takže mu košile vylezla z kalhot a odhalila jeho otylé chlupaté břicho.

Olízl si rty a zeptal se jí: „Za kolik?“

Angie sáhla do kabelky a vytáhla z ní policejní odznak.

Muž spadl ze židle. S námahou se postavil na nohy a zahuhlal: „Já jenom…“

„Přišla jsem za Kenem Wozniakem.“

„Proboha,“ vypravil ze sebe roztřeseně a pokoušel se narovnat židli. „Nemůžu být bez práce.“

Angie si pomyslela, jestli to není tím, že by nemohl v noci okrádat spící stařenky. „Vezměte si prášek na uklidnění, Cletusi, nepřišla jsem vás zatknout.“

„Já jenom…“

„Jdu za Wozniakem,“ opakovala. „Kde ho najdu?“

Roztřesenýma rukama cosi naťukal na klávesnici počítače. „Rovně po chodbě a pak doleva.

Pokoj tři sta deset. Ježíšmarjá, omlouvám se, fakt. Ještě nikdy jsem něco takovýho neudělal.“

„Já taky ne,“ odtušila Angie a klapala na jehlových podpatcích chodbou pryč. Pořád měla před očima recepčního, jak na ni lačně civěl a přitom se vědoucně tvářil, jako by byla pouhou dírou, do které ho mohl kdykoli strčit. Když dorazila k pokoji číslo tři sta deset, cítila se úplně malinká.

„Můžu dál?“ zvolala a zaklepala na dveře. Uvnitř nahlas hrála televize, kterou přerušilo vstřícné zabručení, které si vyložila jako pozvání dál.

„Ehm,“ vypravil ze sebe Ken, když ji spatřil, a zvedl jeden koutek úst v pokusu o úsměv. Za dobu, po kterou seděl upoutaný na kolečkové křeslo, hrozivě zhubl. Angie se v duchu ptala, jak se s bezútěšným životem na vozíčku vůbec dokáže vyrovnat.

„Vzpomínáte si na mne?“ zeptala se ho.

Hrdelně se zasmál, jako by říkal: „Jakpak by ne?“

Angie si naproti němu přitáhla židli a posadila se na ni. Ken zápolil s dálkovým ovládáním, které mu leželo v klíně, ve snaze ztišit televizi. Angie zařízení pro bezmocné nesnášela skoro stejně jako nemocnice, a přitom teď během jednoho dne navštívila obojí. Pronikavý zápach dezinfekce, bílá prostěradla a blikající zářivky jí pokaždé připomněly, jak poprvé spatřila matku poté, co se předávkovala. Deidre ležela bez hnutí v posteli s otevřenými ústy, jako by ji překvapovalo, kde to vlastně je. Upadla do nevratného kómatu. Angie byla pouhé dítě, ale protože sledovala různé seriály v televizi, věděla přesně, co to znamená, že je úplně v háji.

„Ak,“ řekl Ken, jemuž se konečně podařilo ztišit televizi.

Angie se pokusila o veselý tón: „Jak se vám daří?“

Pokrčil jedno rameno. Kdysi se mu dařívalo lépe.

„To je ale pitomá otázka, co?“

Ken se usmál polovinou obličeje, kterou dokázal ovládat.

„Špatně se vám mluví, viďte?“

„O jo,“ přitakal.

„Přišla jsem se vás zeptat na Michaela Ormewooda.“

Chvíli se díval na němou televizní obrazovku a pak si odfrkl.

Angie šla rovnou k věci. „Já vím, že je to idiot, nemusíte se namáhat mi to vysvětlovat.“

Ken přikývl.

„Věděl jste, že bije svou ženu?“

Ken překvapeně zamrkal.

„Asi ne, co,“ řekla Angie. „Dneska ráno jsem se s ní viděla. Vypadá, jako by ji zbil baseballovou pálkou.“

Zaťal zuby a zdravou ruku sevřel v pěst. V hloubi duše zůstal policistou, i když si nejspíš sám nedokázal ani utřít zadek.

Angie se předklonila a lokty se zapřela o kolena. „Vím, že jste ho neměl rád. Proč? Co vám na něm vadilo?“

Jako odpověď nadul tváře a hlasitě vyfoukl vzduch.

Angie zavrtěla hlavou a řekla: „Nerozumím.“

Zopakoval své gesto.

„Aha,“ pravila nakonec chápavě. „Nafukuje se. Jenom se naparuje.“

Ken radostně přikývl a Angii začalo připadat, že s ním hraje tragickou pantomimu.

Nemohla s vyptáváním přestat. „Když Michael pracoval na mravnostním, zneužíval holky z ulice,“ svěřila mu.

Ken pokrčil ramenem.

„Znamená to, že se to u policajta dá čekat, nebo že vás to u Michaela nepřekvapuje?“

Podíval se na svou ruku v klíně a pomalu zvedl ukazovák a prostředník na znamení, že měl na mysli to druhé. Nepřekvapilo ho to.

„Pohrozila jsem mu, že ho udám, pokud sám neodejde. Tak odešel.“

„A e o ali…“ Zavřel ústa. Angie bylo jasné, že se jen nerad pokouší mluvit. „A ně ho ali.“

„Jasně,“ přeložila si to. Michael byl Kenovi přidělený do týmu. „A vám ho dali.“

Tiše tam seděli a Ken zoufale hýbal ústy, ale nedařilo se mu ze sebe vypravit jediný zvuk.

Angie se snažila tvářit neutrálně, aby neviděl, jak je pro ni těžké vidět ho v takovém stavu.

Nakonec řekl: „Vy.“ Bylo to natolik zřetelné, že by mu rozuměl každý.

„Vy co?“

Jenom na ni zíral a Angie si uvědomila, že se jí dívá přímo do výstřihu. Narovnala se a se smíchem řekla: „Proboha, Wozniaku, vy jeden obšourníku.“

„E.“ Zamítavě mávl rukou. „O e.“ Rozhlédl se po místnosti, jako by hledal nějakou rekvizitu.

Nakonec se podíval na své ruce a pomalu se přinutil napřímit ukazovák pravé ruky. Pak mezi levým palcem a ukazovákem udělal kroužek a pravý ukazovák jím několikrát prostrčil.

Angie zkřížila ruce na prsou a zeptala se: „Pominul jste se, nebo co?“

„Ee,“ zdůraznil. Ne.

„Jo,“ odsekla a přesně napodobila gesto, jímž naznačoval soulož. „Už vám rozumím, Kene.

Vím naprosto přesně, co říkáte, a musím přiznat, že na mne zapůsobilo, že na to pořád máte chuť, ale z toho ani náhodou nic nebude.“

„Vy!“ vykřikl a rozzlobeně na ni ukázal prstem. „Mi-aal.“ Znovu zagestikuloval.

„Ahaa,“ protáhla. Konečně jí došlo, co chce říct. Vy a Michael.

„Vy o tom víte?“ zeptala se.

Ken jenom povytáhl obočí. Vždyť o tom vědí všichni.

„Jo,“ přiznala. „Rozdala jsem si to s ním.“

„Ekl… i… to.“

„To mě nepřekvapuje.“ Ten mizera to vyžvanil všem.

„Lid,“ řekl Ken. Klid.

Zvedla k němu oči. Upažil zdravou rukou na znamení, aby mu pověděla, co dalšího chce.

„Jedno z mých děvčat někdo zabil.“

Ukázal na televizi. „Home,“ řekl. Zjevně zprávu viděl v televizních novinách.

„Jo, žila v Grady Homes,“ potvrdila Angie. „Vrah jí ukousl jazyk. Udusila se vlastní krví.“

„Mi-aal?“

Chvíli se domnívala, že se ptá, jestli ji zabil Michael. Vzápětí si ale uvědomila, co ve skutečnosti chce vědět.

„Nevím, jestli Aleesha patřila k těm, co s ním chodily zadarmo, aby je nezavřel,“ přiznala Angie. „Na sídlišti jsem skončila někdy v době, kdy jste spolu začali pracovat. Někdo mne prásknul.“

„Kdo?“

Angie se sama sobě zasmála. Nikdy o tom vlastně nepřemýšlela, protože měla za to, že člověk může jít se zákazníkem a nevrátit se s ním jenom několikrát, než okolí dojde, že je policista.

„Možná, že to byl Michael,“ připustila. „Možná si myslel, že mi tím zavaří, ale jenom jsem začala pracovat na jiném chodníku. Mezi novýma holkama. S novými zákazníky.“ Najednou si vzpomněla na jednoho velice zvláštního zákazníka. „Před několika měsíci se Michael zastavil na mém novém pracovišti,“ svěřila Kenovi. „Myslela jsem si, že jenom blbne, ale řekl nám, ať si dáme pozor na jednoho chlapíka, kterého zrovna pustili z vězení. Povídal, že je to pěkný darebák.“

Ken si jenom odfrkl. Michael ho zjevně také krmil svými žvásty.

„Taky jsem to nebrala vážně,“ připustila. „Ale pak jsem na toho člověka náhodou narazila.

Jmenuje se John Shelley.“

Ken pokrčil rameny na znamení, že o něm nikdy v životě neslyšel.

„Každopádně,“ pokračovala Angie, která věděla, že mele páté přes deváté. „Den potom, co zemřela Aleesha Monroeová, našli Michaelovu sousedku mrtvou na zahradě.“

„Faa?“

„Jo,“ přitakala Angie. Pověděla mu informace, které se z televize nemohl dozvědět. Nebýt Willa, Angie by žádné podrobnosti také neznala. „Sousedce pachatel jazyk vyřízl. Monroeové ho ukousl, ale stejně…“

Ken jenom seděl a zíral. Angie se cítila provinile. Ten chudák starý byl už tak dost popletený i bez jejích nářků.

„Neměla bych vás tím otravovat.“

„Ál,“ řekl Ken a rukou ve vzduchu opsal kruh. Chtěl, aby mluvila dál.

„Michaelově sousedce bylo teprve patnáct let.“ Angie se najednou zarazila. Neříkala náhodou Gina Ormewoodová, že jí bylo patnáct, když se s Michaelem seznámili?

„Kdy byla válka v Zálivu?“ zeptala se. „V devadesátém? V devadesátém prvním?“

Ken zvedl jeden prst.

„Kolik je Michaelovi? Čtyřicet, viďte? Vloni mu policie uspořádala nějaký večírek.

Vzpomínám si, že všude byly černé balonky.“

Ken přikývl.

Angii matematika nikdy nešla. Will by si to bez problémů spočítal v hlavě, ale ona si to potřebovala napsat na papír. Našla v kabelce ústřižek a tužkou na oči na něj začala psát čísla.

Přitom si mumlala: „Michael se narodil v šedesátém šestém, minus dva tisíce šest.“

Zkontrolovala si svůj zápis, jestli má všechno správně. Pomalu zvedla oči ke Kenovi a řekla: „Gině bylo patnáct, když se seznámili. Říkala, že ho ze začátku zajímala její o rok mladší sestřenice.“

Podržela papír Kenovi před očima. „Jemu tehdy bylo pětadvacet. Co může tak starý muž dělat s patnáctiletou dívkou?“

Ken vydal sugestivní zvuk, jehož význam byl naprosto jasný.

„Povězte mi jednu věc,“ začala. „Jel jste někdy s Michaelem do hor na ryby?“

Výraz jeho tváře hovořil za vše. To tedy ani náhodou.

Angie projela kolem svého domu a snažila se vstřebat to, co si pospojovala během rozhovoru s Kenem. To, že Michael Ormewood skoro před patnácti lety uhnal nedospělou dívku a oženil se s ní, ještě neznamenalo, že má teď v něčem prsty, ale byla to prazvláštní náhoda a Angie pracovala na policii příliš dlouho na to, aby věřila na náhody.

V hlavě si přehrávala možný vývoj událostí. Na konci ulice otočila auto, znovu projela kolem svého domu a vyrazila dolů po Piedmontské. Na semaforech zahnula doleva a pak ještě jednou, až se dostala do ulice Ponce de Leonové. Přitom bez přestání promýšlela možné varianty. Michael zneužíval prostitutky a ze svého postu po nich chtěl, aby mu dávaly zadarmo.

Baby G mu na to přišel. Možná, že Aleesha Monroeová patřila mezi holky, které Michael využíval, a pasákovi se nelíbilo, že přichází o zisk. Zabil Monroeovou a pak ještě pro výstrahu Michaelovu sousedku.

Proč by ale Baby G zabíjel Cynthii Barrettovou? I kdyby Michael měl slabost pro nedospělé dívky, ještě to neznamenalo, že píchal se svou sousedkou. Navíc takové prasárny nebyly u čtyřicátníka nijak výjimečné. Stačilo se podívat do kteréhokoli módního časopisu nebo zajít do kina, a člověk narazil na spoře oblečené holčiny zavěšené do mužských, kteří by klidně mohli být jejich otcové. Vždyť i v nákupních centrech se dalo bez problémů narazit na hloučky dvanáctiletých holčiček v kratinkých tričkách jen pod prsa a bokových džínsech těsně nad rozkrok. Jejich matky byly obvykle oblečené úplně stejně.

Angie minula Východní radnici a zatočila vpravo do Poncey-Highlands. Zpomalila, aby se podívala, jestli před Willovým domem stojí jeho motorka, a pak zaparkovala.

Rychle vyskočila z auta, aby si svůj záměr ještě nakonec nerozmyslela. Pak pěstí zabušila na Willovy dveře a pro jistotu ještě několikrát zazvonila.

Trvalo celou věčnost, než otevřel. Viděla, že si shrnul rukávy košile, ale nestihl si zapnout manžety. Měl na sobě vestičku od obleku a v levé ruce držel to příšerné mrňavé psisko, jako by to byl pytlík bonbonů.

„Proč ti vždycky tak dlouho trvá, než se došouráš k těm zatraceným dveřím?“ vybafla na něho.

„Děje se něco?“

Hodila kabelku na zem u dveří a prošla dovnitř. Z kuchyně bylo slyšet audioknihu, kterou Will poslouchal, zatímco se chystal spravovat kapesní hodinky, jež ležely rozebrané na lince.

Podívala se na maličká pérka a kolečka zapíchaná do kousku korku, na různé nástroje, s jejichž pomocí hodlal spravit natahování. Angii vždycky šokovalo, že Will dokáže během deseti sekund zjistit, jak fungují hodinky, ale přečíst jednu stránku z knihy mu zabere půl hodiny.

Will postavil psíka na zem a fenka odcupitala do kuchyně. Angie slyšela, jak tam pije vodu.

„Děje se něco?“ opakoval Will a ztlumil své stereo.

„Musíš si promluvit s Aleeshiným pasákem.“

„S Babym G?“ zeptal se Will. „Ten je mrtvý.“

„Cože?“

„Dneska odpoledne zemřel,“ odpověděl Will. „Jeho bratranci už měli dost jeho sekýrování.“

„Počkej, zpomal trochu,“ řekla, ačkoli jí prudce tlouklo srdce. „Pověz mi, jak se to přihodilo.“

Přimhouřil oči, ale nakonec se uvolil. „Když jsme tehdy s Michaelem s Babym G mluvili, na kapotě jeho BMW seděli dva kluci. Baby povídal, že to jsou jeho bratranci.“

Angie se posadila na pohovku a řekla: „Aha.“

„Odehnal je odtud baseballovou pálkou. Asi se jim to moc nelíbilo. Tak si na něho počíhali a třikrát ho střelili.“

„Sedni si,“ nakázala mu. Nesnášela, když nad ní postával. „Víš jistě, že to bylo takhle? Že ho zastřelili jeho bratranci?“

„Jasně. U těchhle gangsterů je to na denním pořádku.“ Will se posadil vedle ní. „Odpoledne jsem mluvil s policistou, který je zatýkal. Nejspíš je budou soudit jako dospělé. Jeden už se to pokusil hodit na toho druhého. Už má záznam, drogy a napadení. Tohle by byl jeho třetí prohřešek. Snaží se vymluvit z doživotí.“

„Jseš si jistý, že s naším případem nemají nic společného?“

„Ani jeden Aleeshu neznal.“

Angie přikývla na znamení, že ho vnímá. Ohromením nedokázala ani promluvit. Pokud Baby G něco věděl na Michaela Ormewooda, vzal si to s sebou do hrobu.

„Nevypadáš dobře,“ řekl jí Will.

„Díky.“

„Nedělám si legraci,“ bránil se. „Je ti něco?“

„Měla jsem hodně náročný den,“ vysvětlila mu. Najednou na ni všechno začínalo padat.

„Musela jsem do nemocnice.“

Napřímil se a vzal ji za ruku. „Máš nějaké zdravotní problémy?“

„Ne. Nešla jsem tam s nějakou svou potíží,“ zalhala, protože jí to připadalo jednodušší než nutnost čelit jeho rozhořčení, kdyby zjistil, že do nemocnice vyrazila zastrašovat Ormewoodovu ženu. „Musela jsem tam s jednou holkou. Nic vážného, obvyklé ženské záležitosti.“

Will přikývl a Angie věděla, že nebude naléhat.

To to tedy vyvedla! Potřebovala mu toho spoustu povědět, ale nevěděla, odkud by měla začít. Co asi tak mohla říci? Že tehdy po Kenově večírku se k ní Michael nechoval jemně? Že je to typ mužského, který nesnese, aby ženská změnila rozhodnutí? Že jakmile si s ním začala, nemohla ho zastavit?

Ještě teď si pamatovala, jak to druhý den bolelo. Na stehnech měla obrovské podlitiny a připadalo jí, jako by ji někdo hluboko uvnitř rozerval. Byla úplně opilá, ale stopy na její kůži hovořily zcela jasně.

„Není ti něco?“ zeptal se Will a uhladil jí za ucho pramen vlasů. Jeho něžné gesto ji překvapilo. Nikdy se jí tak nedotýkal, anebo mu to možná jenom nikdy nedovolila?

„Bylo to tam dost náročné,“ řekla, aniž by mu objasnila, co tím „tam“ přímo myslí. „Musela jsem pořád myslet na mámu.“

Will ji pohladil po vlasech a Angie zatoužila zavřít oči a položit si hlavu na jeho rameno.

Několikrát ho vzala za matkou na návštěvu. Pro Angii by bylo daleko snazší chodit za ní na hřbitov než do nemocnice, kde Deidre ležela na posteli a za zavřenými víčky možná tiše volala o pomoc. Proč vlastně Angie milovala osobu, kterou by podle všeho měla nenávidět?

„Pojď sem,“ řekl Will, přitáhl si ji k sobě a objal ji. Opřel se zády o pohovku a přiměl ji, aby se k němu přitulila. „Jenom takhle chvilku zůstaň.“

Angie by se nejradši rozplakala, ale nechtěla před Willem dělat scénu. Zabořila tvář do jeho ramene a vdechla pach prostředku na nádobí a sójové omáčky, která mu ukápla na kravatu.

Kdyby takhle mohla zůstat napořád, schoulená v jeho náruči, možná by se všechno obrátilo k lepšímu. Možná by dokázali jeden druhého uzdravit.

Políbila ho na krk. Napnula se mu kůže a ztěžka polkl. Angie ho políbila na ohryzek.

„Nemusíme…,“ začal Will.

Angie obtočila ruku kolem jeho krku a přitiskla rty na jeho ústa. Will se zdráhal, ale zuby a jazykem se v něm snažila probudit vášeň tak dlouho, až se podvolil a začal ji také líbat.

Jemně ji zvedl a položil ji na pohovku. Ulehl vedle ní a celou vahou spočinul na levém předloktí. Druhou rukou ji hladil po tváři, zatímco ji líbal na krku.

Sjel mu rukáv košile a Angie spatřila růžovou jizvu na vnitřní straně jeho zápěstí. Tehdy v noci s ním jela do nemocnice, zůstala sedět u jeho postele a čekala, až se probudí a uvědomí si, že se mu to nepovedlo, že zůstal naživu.

Opatrně se dotkla jeho zápěstí a prstem přejela po stopě, kterou po sobě na jeho kůži zanechala žiletka.

Will se jí vytrhl a vyděšeně na ni zazíral.

„Promiň,“ omluvila se.

Pokusil se posadit, ale Angie ho pevně chytila za vestu a stáhla ho zpátky k sobě. „Řekla jsem promiň.“

„Angie…“ Znovu se od ní pokusil odtáhnout, ale nedovolila mu to. Chvíli spolu zápasili, ale Angie věděla, že Will by se ji nikdy nepokusil přemoci fyzickou silou. Podařilo se jí ho stáhnout k sobě a pevně přitisknout své rty na jeho. Prohnula se v zádech a přitiskla se k němu tak pevně, že se úplně přestal bránit. Líbala ho náruživěji a drsněji než jindy a on k jejímu překvapení reagoval se stejnou intenzitou.

Angie přerušovaně dýchala a mysl se jí zamlžila. Byl tak těžký, že jí skoro vytryskly slzy.

Zajela rukou k pásku jeho kalhot, protože potřebovala, aby bylo po všem dřív, než úplně ztratí hlavu.

„Bože můj,“ zahučela, rozepnula mu vestu a vytáhla mu košili z kalhot. Pak vytáhla i nátělník vespod, aby se snáz dostala rukou dovnitř.

Vyhrnul jí halenku a ústy vyhledal její ňadro. Když ho sevřela prsty, vypadl z rytmu, takže převzala iniciativu a volnou rukou si stáhla kalhotky. Než se nadál, navedla ho do svého těla.

Vyšla mu vstříc tak prudce, až se mu zatajil dech. Potom ho pevně sevřela ve snaze přimět ho k vyvrcholení.

„Ne,“ zašeptal a pokusil se zpomalit. Měl pevně zavřené oči a třásl se po celém těle ve snaze nevybuchnout. Olízla mu ucho, kousla ho do lalůčku, snažila se udělat všechno pro to, aby ho přiměla vyvrcholit. Nakonec se jí poddal a s hlasitým zasténáním se rozechvěl v mohutném orgasmu.

„Bože můj,“ vydechl. „Angie…“

Dovolila mu, aby ji ještě chvíli líbal, ale jakmile jeho rty začaly sjíždět dolů po jejím těle, zastavila ho. „Nech toho,“ řekla mu a přinutila ho, aby se jí podíval do obličeje. „Musím už jít.“

Líbal jí prsa a přitom se celý potil a ztěžka dýchal. „Chci tě ochutnat.“

Jeho chraptivý hrdelní hlas ji neskutečně vzrušoval. Kousla se do spodního rtu a snažila se nemyslet na to, jak příjemná by byla jeho ústa na spodních partiích jejího těla. Will jí zlehka přejížděl rty po břiše.

„Ne,“ řekla namáhavě a jemně ho odstrčila. „Musím jít.“

„Zůstaň tu se mnou.“

Jeho prosebný tón jí jenom usnadnil odchod. „Zítra musím do práce.“

„Já taky.“

Tentokrát ho odstrčila razantněji. „Nech toho, Wille.“

Odvalil se a se zaúpěním dopadl na pohovku. Nijak ho nepotěšila.

Vstala a oblékla si kalhotky. Pak se sehnula, aby si upravila pomačkanou halenku.

Chytil ji rukou za nohu a zeptal se: „Proč mi to děláš?“

Vymanila se mu a sebrala ze země vedle hlavních dveří kabelku. „Proč mi to dovoluješ?“ odpověděla mu otázkou.

31. kapitola

9. února 2006, 9.58 hod.

Martha Lamová zjevně nezavolala jen na jedno, ale hned na několik míst. John dostal zpátky celé nájemné, které zaplatil v baráku hrůzy, a zjistil, že za pokoj u pana Applebauma zaplatí skoro o třicet dolarů měsíčně méně. Když k tomu přičetl padesát dolarů, které dostal za to, že vlezl do zásobníku vysavače, mohl se tenhle měsíc dokonce i najíst.

„Sakra,“ řekl Ray-Ray a zadíval se na ženu, která u pumpy právě zaparkovala Toyotu Camry plnou vřískajících dětí. „Nemůže za to, že je ošklivá, ale nemusela by aspoň lízt mezi lidi.“

John se na něho podíval úkosem a zeptal se: „Kdy ses naučil mluvit v celých souvětích?“

„Člověk toho v sobě má víc, než je na první pohled vidět,“ objasnil mu Ray-Ray.

Nechal Johna u sušičky a šel pomoci dalšímu kolegovi mýt jedno z aut. Ray-Ray s Johnem od šarvátky udržoval jakési opatrné příměří. Potom, co ho John odvedl s krvácející rukou do nemocnice, se jejich vztah změnil ve zvláštní druh přátelství. John nedokázal přesně říci, jak k tomu došlo, ale rozhodně si nemohl stěžovat. Teď mu po krku šlo už tolik lidí, že byl rád, že má pokoj alespoň od Ray-Raye.

Také byl rád, že zašel do nemocnice. Ještě teď se mu rozbušilo srdce, když si vzpomněl, jak v čekárně uviděl Robin. Měla na sobě pracovní šaty, ale John pod nimi viděl hebkou pokožku a plné rty. Stála tam s vahou přenesenou na jednu nohu a s jedním bokem vystrčeným vpřed.

Jaké by asi bylo přejet po tom boku rukou, přitáhnout si ji k sobě? Člověk kvůli takovým myšlenkám v noci nemohl spát.

Robin ale nebyla důvodem, proč dnes ráno John přišel do práce brzy, dokonce dřív než Art.

Stěhování nebylo nijak složité. John naházel své oblečení do chladicího boxu, vzal ho do ruky jako kufr a odnesl ho o šest bloků dál do domu pana Applebauma. Jakmile se ubytoval, vrátil se do Ashby Street a pod jedním stromem vykopal nůž, který tam pro jistotu schoval. Celou cestu v autobuse se potil, protože se bál, aby ho nepřistihli, jak má u sebe zbraň. Na pumpě nůž hodil do zásobníku vysavače, posadil se na zídku pod magnolií a čekal tam, dokud nepřijel Art ve svém Cadillacu a nezeptal se ho: „Tak co tu děláš, Shelleyi? Myslíš, že tě povýším za ulejvání?“

John se snažil myslet logicky, přijít na nějaké řešení, ale ačkoli se ze všech sil snažil soustředit, cítil jenom sžíravý vztek. Michael mu nůž strčil pod matraci, stejně jako před lety vpašoval do jeho šatny kuchyňský nůž, který pak u soudu prohlásili za vražený nástroj. Co proti němu ten chlap má? Co mu John kdy udělal, že mu Michael takhle zpackal život? Nejen jemu, ale celé jeho rodině.

To, že kvůli němu Johna kdysi zavřeli, byla jedna věc, ale že v tom pokračoval dál a k tomu ještě zneužíval jeho totožnost, zatímco John místo něho seděl ve vězení… To musela být nějaká zvrácená posedlost. Michael ho nenáviděl. Nikdo by přece celé roky nezneužíval něčí jméno, pokud by k němu necítil strašnou nenávist. Ten hajzl navíc ještě využil svého postavení u policie, aby se spojil s paní Lamovou a pokusil se ji přimět, aby Johna strčila zpátky mezi pedofily a násilníky. Michaelovi nestačilo Johna jenom falešně obvinit. Chtěl, aby bratranec trpěl.

John si za léta strávená ve vězení na nesvobodu zvykl a začal si o sobě dokonce myslet, že nějakým způsobem mezi lidi, jako byl Ben Carver, patří. Zlobil a jako syn za mnoho nestál, Richard Shelley by to ochotně dosvědčil. I bez otcova zatracení si John o sobě myslel, že v případě Mary Aliciny vraždy nemá čistý štít. Byl to přece on, kdo ji na večírek pozval. Byl úplně sjetý a ještě jí nabídl alkohol. Šel s ní domů a vlezl do její ložnice. Vzal si drogu, která ho úplně odrovnala. Dopustil, že se ta hrůza přihodila.

Vědomí, že Mary Alici roztrhal Michael, jeho bratranec Woody, Johna naplňovalo slepou zuřivostí. Kvůli sobě se zlobit nemohl, ale kvůli Mary Alici ano. Zuřil nad tím, že Michael ji nejen znásilnil a pak zabil, ale že ji ještě k tomu rozsápal jako divoké zvíře.

Snímky z místa činu, které obžaloba ukazovala v soudní síni, byly příšerné, ale John všechno viděl přímo na vlastní oči. Kousance na jejích malých ňadrech. Černé podlitiny a hluboké tržné rány na vnitřních stranách jejích stehen. Její otevřené oči, jimiž zírala na dveře, jako by si myslela, že každou chvíli vejde její matka a probudí ji na mši. Ústa měla plná vlastní krve, která jí také přilepila vlasy k polštáři.

Ten zatracený hajzl. Ta odporná, příšerná stvůra.

Mary Alicí to ale neskončilo. Michael dál běhal na svobodě a dělal si, co chtěl, a to pod Johnovým jménem. A navíc byl policajt. Mohl Johna dostat zpátky za mříže, kdykoli si zamanul.

Možná, že právě teď někde v klidu promýšlel, jak by na Johna svalil své další odporné zločiny.

Když si John vzpomněl, jak se předešlé noci dotýkal otevíracího nože a málem byl přistižen se zbraní v ruce, vyrazil mu po celém těle studený pot. Michael mohl udělat úplně cokoli. Klidně mohl teď přijít Johna zatknout a John by se proti tomu nemohl vůbec nijak bránit.

Možná, že by si to John zasloužil. Po tom, co provedl Michaelově sousedce, si možná zasloužil, aby ho strčili zpátky za mříže mezi ostatní úchyláky. Vlastníma rukama znetvořil dítě.

Něco takového by mu správně nemělo projít.

Podle toho, jak se vyvíjela situace, soudil, že mu to také nejspíš neprojde.

Sušička se zastavila a John začal skládat utěrky a vršit je do pojízdného kontejneru, aby je měli při práci na autech neustále při ruce. Potřeboval si znovu promluvit s Benem. John vlastně vyrostl ve vězení, ale uvažoval jako vězeň, ne jako kriminálník. Potřeboval, aby mu někdo poradil, co má dělat.

„Vy jste John?“ ozvalo se najednou.

Žena, která se před ním zničeho nic zjevila, byla štíhlá a středně vysoká, s nakrátko střiženými černými vlasy. Na sobě měla přiléhavé džínsy a těsnou krátkou bundičku.

„Co pro vás můžu udělat?“ zeptal se John a snažil se pod její bundou odhalit povědomou vybouleninu značící služební zbraň. Jako policistka nevypadala, na to byla příliš dobře oblečená, ale John měl vždycky problém rozeznat, kdo je kdo.

„Vy jste John Shelley?“ přeptala se znovu.

Rychle se ohlédl. Opodál stál Ray-Ray a cucal lízátko, ale John si dobře všiml, že je bedlivě pozoruje.

„Známe se odněkud?“ zeptal se John ženy.

„Přestěhoval jste se,“ poznamenala. „Myslela jsem, že bydlíte v Ashby Street.“

Pokusil se o úsměv, ačkoli ve skutečnosti by nejradši zahodil utěrky a utekl. „Čím vám můžu posloužit?“ zeptal se jí.

Založila si ruce v bok a John se nedokázal ubránit, aby si nevzpomněl na paní Lamovou.

Podíval se na kovový uzávěr zásobníku vysavače.

„Jsem Kathy Keenanová,“ představila se. „Kamarádka vaší sestry.“

Johnovi vypadly utěrky z ruky. „Není Joyce…?“

„Je v pořádku,“ ujistila ho. „Jenom si s vámi potřebuje popovídat.“

„Já…“ Podíval se na utěrky na zemi a pak zase na ženu. Neznal ji a netušil, proč přišla, ale pokud se domnívala, že Joyce přinutí k něčemu, do čeho se jí nechce, byla blázen.

John si klekl, aby sebral utěrky, a přitom řekl: „Nechce se mnou mluvit.“

„Já vím,“ odvětila Kathy. „Ale je to nutné.“

„Kdo jste?“

„Už jsem vám to říkala. Jsem její přítelkyně.“

„To ji asi moc dobře neznáte, když si myslíte, že ji k něčemu přinutíte.“

„Dvanáct let s ní sdílím jedno lože, Johne, takže myslím, že ji znám mnohem líp než kdokoli jiný.“

Takže Joyce byla lesba. Johna napadlo, co tomu asi říkal Richard. Jednoho potomka mu odsoudili za znásilnění a vraždu, a z druhého se vyklubala bukvice. John se musel pousmát nad tím, jak obrovské muselo být Richardovo zklamání.

Kathy se ho zeptala: „Vadí vám sestřina orientace?“

„Myslím, že nemám žádné právo ji soudit,“ připustil John a přitom si myslel, jak musel Richard zuřit, když to zjistil. Jeho dokonalá Joyce kopala za opačný tým.

Kathy přijela černým Porsche. John se na taková auta mohl leda vkleče dívat, když je čistil.

Teď do jednoho nasedl a Kathy s ním jela po Piedmont Road, pak doprava ulicí Sidneye Marcuse a nakonec zaparkovala před malou budovou v Lenox Road kousek od dálnice.

Na domě visela cedule se jmény Keenerová, Roseová a Shelleyová vyvedeným úhledným zlatým písmem. Na vedlejším parkovacím místě vyhrazeném pro Joyce Shelleyovou stálo tmavě šedé BMW.

Joyce pracovala necelé dvě míle od Gorilly. Možná svého bratra denně míjela po cestě do práce.

„Joyce zrovna uzavírá smlouvu,“ vysvětlila mu Kathy. „Za chvíli přijde.“

Johnovi při vystupování z nízkého auta zalupalo v kolenou. Čas od času si musel připomenout, že mu zanedlouho bude čtyřicet. Z nějakého důvodu se pořád cítil jako patnáctiletý, jako by ve vězení seděl nějaký jiný John, jako by uvěznili jenom jeho mysl, ale jeho tělo zůstalo venku, nezestárlo a čekalo, až se pro ně vrátí.

„Počkáme u ní v kanceláři,“ navrhla Kathy a vedla ho do budovy. Dívka v recepci se za Johnem dlouho dívala a John si říkal, že s výjimkou uklízeče nejspíš nikdy neviděla čisťoučkými chodbami projít tak ošumělého člověka.

„Tudy,“ řekla Kathy, vzala z přihrádky se svým jménem několik popsaných papírů a za chůze si je rychle pročítala.

Joyce měla hezkou kancelář, přesně takovou, jak by si ji John představoval, kdyby se vůbec odvážil pomyslet na to, jak sestra žije. Na zemi ležel perský koberec s tmavě modrými a temně vínovými vzory a závěsy byly vyrobené z tenkého plátna, které do místnosti propouštělo sluneční světlo. Stěny byly tmavě béžové. Barvy v kanceláři měly maskulinní charakter, ale Joyce je použila ryze ženským způsobem. Anebo to všechno byla práce nějaké drahé návrhářky z Buckheadu, která se živila utrácením peněz boháčů. Stěny zdobilo několik orientálních obrazů, které se Johnovi nelíbily. Zato při pohledu na fotografie na skříňce pod okny se mu sevřelo srdce.

Na jednom snímku byli malí Joyce a John na hřišti. Na dalším John na Richardově klíně, jak pije z láhve, kterou mu otec podává. Desetiletá Joyce v bikinách na pláži, v každé ruce lízátko.

Stály tam i čerstvější fotografie. Na jedné byly Kathy a Joyce v zoologické zahradě, na další Kathy na koni se siluetou hor za zády. Na jiné se po trávníku váleli dva labradorští retrívři.

John se zarazil nad matčinou fotografií. Emily měla na hlavě šátek, oči měla zapadlé hluboko do obličeje a její tváře připomínaly pergamen. Srdnatě se usmívala do objektivu. Uměla se překrásně usmát. John probděl mnoho nocí a myslel na její úsměv. Na to, jak přirozeně ho věnovala svému okolí a jaká laskavost se v něm ukrývala. Při pohledu na matku Johnovi vytryskly slzy. Pocítil fyzickou bolest nad tím, že ji už nikdy neuvidí.

„Emily byla skvělá žena,“ ozvala se za ním Kathy.

John se přinutil vrátit fotografii zpět na její místo a hřbetem ruky si otřel oči. „Vy jste ji znala?“

zeptal se.

„Ano,“ přitakala Kathy. „Měly s Joyce velice blízký vztah. Její nemoc pro nás všechny byla hrozná rána.“

„Ale já…“ John se zarazil, protože nevěděl, jak to říct. „Nevzpomínám si, že bych vás viděl na pohřbu.“

„Byla jsem tam,“ odpověděla a přitom se neznatelně zamračila. „Váš otec není Joycinu vztahu se mnou příliš nakloněný.“

„Samozřejmě,“ pravil John. „To se dalo čekat.“ Richard vždycky žil v přesvědčení, že ví, co je dobré a co ne, že umí rozlišit správné a špatné chování. Jakmile někdo jenom trochu neodpovídal jeho představám, bez okolků ho vypudil ze svého života stejně samozřejmě, jako na operačním sále odstraňoval nádory.

John cítil povinnost říci: „To mě mrzí. Vždycky měl Joyce moc rád.“

Kathy se na něho pozorně zadívala a zeptala se: „Vy se ho zastáváte?“

„Pokouším se porozumět jeho vnímání světa a jeho názorům, abych ho snáz přijal.“

Přešla místnost a otevřela jakési dveře. John nejdřív usoudil, že asi vedou na toaletu, ale potom si všiml, že je to výklenek s třemi skříňkami na dokumenty. Na každé z nich v úhledných komíncích ležely kroužkové bloky. Dohromady jich bylo asi padesát.

„Tohle všechno jsou přepisy vašich výslechů před soudem, od předběžného přelíčení přes žádost o přesun až po poslední odvolání.“ Při svých slovech ukazovala na různé zásuvky.

„A tady jsou záznamy o vašem zdravotním stavu,“ řekla a položila ruku na horní zásuvku skříňky, která stála nejblíže k Johnovi. „Vaše první předávkování, přijetí do nemocnice, když vás zatkli a…“ Otevřela ústa, ale nic neřekla. Nespustila z něho oči a po chvíli pokračovala: „A informace z vězeňské nemocnice.“

John polkl. Zebra. Věděli o Zebrovi.

„Tady jsou většinou záznamy vašich žádostí o podmínečné propuštění,“ řekla Kathy a otevřela zásuvku, která obsahovala asi šest nebo sedm tlustých spisů. „Kopii poslední se Joyce podařilo získat asi před měsícem.“

„Proč?“ zeptal se John a myslel přitom na to, že sestra tlusté svazky schovávala přes dvacet let. „K čemu jí byly?“

„Patřily vaší matce,“ objasnila mu Kathy. „Ty notesy.“ Vzala jeden do ruky a řekla: „Všechny jsou plné jejích poznámek. Uměla podrobnosti vašeho případu přeříkat zpaměti.“

John zápisník otevřel a upřel oči na matčino úhledné písmo, ale význam slov pořádně nevnímal. Když Emily chodila do školy, učitelé přikládali velký význam krasopisu. Její řádky byly krásné a jednotlivá slova se na stránce vyjímala jako nádherné květy.

Jejich význam ovšem už tak příjemný nebyl.

Speed = heroin + kokain +??? Proč se zpomalila srdeční činnost? Jak došlo k zástavě dechu? John otočil list. Jsou kousance na prsou totožné se zubními otisky? A pak: Nebylo nalezeno žádné sperma. Kde je kondom???

Kathy řekla: „Nakonec se pokusila od okresu získat fyzické důkazy.“

„Proč?“

„Chtěla nechat sejmout DNA z nože a udělat test, aby se dokázalo, že je to její krev, ale vzorek byl příliš malý, takže mohli udělat jen mitochondriální test.“ Když John jenom nechápavě zavrtěl hlavou, Kathy mu vysvětlila: „Mitochondriální DNA je u dítěte i matky totožná, takže i kdyby to byla Emilina krev, nedalo se nijak vyloučit, že není vaše. Anebo Joycina. A to by vám nijak nepomohlo.“

„Kousance?“ přečetl John.

„Myslela si, že by se dalo dokázat, že vaše otisky zubů neodpovídají kousancům na těle oběti, jenomže Nejvyšší soud řešil případ, v němž bylo rozhodnuto, že otisky zubů nejsou jako důkaz přípustné.“ Ještě dodala: „Ale Emily se domnívala, že by to mohlo pomoci objasnit to…

oddělení jazyka.“

„Cože?“

„Nikdy nepředvolali státního odontologa. Emily asi tři roky před svou smrtí požádala o veškerou vaši dokumentaci, spisy z celého vašeho případu. Byla odhodlaná začít znovu a zjistit, jestli něco neopomněla. Našla zprávu od státního zubního experta, v níž stálo, že jazyk té dívky byl… Že jí ho pachatel neuřízl, ale ukousl.“

„Ukousl?“ opakoval po ní John. Vzpomněl si na Cynthii Barrettovou a na to, jak nechutně slizký mu připadal její jazyk, když ho stiskl mezi dvěma prsty. Uříznout něco takového dalo velkou práci, ale ukousnout? Ukousnout někomu jazyk mohla opravdu jenom úplná zrůda.

„Johne?“

Odkašlal si a přinutil se promluvit. „Nůž byl základním důkazním materiálem. Přizvali znalce, který potvrdil, že jím jazyk byl odříznutý. Měla se tím dokázat promyšlenost celého činu.“

„Přesně tak. Emily chtěla dokázat, že žalobce zneužil své pravomoci. Ten ale tvrdí, že doktorovu zprávu o kousancích předali během šetření Lydii, ještě než začal soud. Emily se jí nemohla nikde dopídit. Dala by se využít při odvolání.“

John rychle prolistoval zápisník a podíval se na jednotlivá data. „Máma na tom pracovala, když byla nemocná,“ poznamenal.

„Nedokázala přestat,“ vysvětlila mu Kathy. „Chtěla vás dostat z vězení.“

Nedovedl pochopit, jak se jí podařilo nashromáždit takové množství informací. Mezi prsty mu šustily nekonečné stránky popsané hrůznými podrobnostmi, jichž jeho matka měla zůstat naprosto ušetřena. Už podruhé během jediného dne se před sestřinou milenkou rozplakal.

„Proč?“ zeptal se. „Proč to nevzdala? Stejně už se proti rozsudku nedalo odvolat.“

„Pořád jste měl velice nepatrnou naději,“ odpověděla Kathy. „Nechtěla se jí vzdát.“

„Vždyť byla vážně nemocná,“ řekl a dolistoval až na konec notesu, kde narazil na zápis datovaný týden předtím, než ji naposledy v životě hospitalizovali. „Neměla se tím dál trápit.

Měla se snažit nabrat sílu a uzdravit se.“

„Emily věděla, že se neuzdraví,“ pravila Kathy. „Poslední dny svého života dělala výhradně to, co sama chtěla.“

John své slzy přestal skrývat a nechal si je v proudech stékat po tvářích, zatímco si představoval svou matku, jak každý večer pročítá shromážděné informace a snaží se najít něco, cokoli, co by mu pomohlo dostat se na svobodu.

„Nikdy mi o tom neřekla,“ hlesl John. „Nikdy mi neřekla, o co se snaží.“

„Nechtěla v tobě živit marné naděje,“ ozval se za ním sestřin hlas.

John se otočil na podpatku a říkal si, jak dlouho za ním Joyce asi už stojí.

„Co to provádíš, Kathy?“ zeptala se Joyce své přítelkyně, ale netvářila se přitom rozzlobeně.

„Strkám nos do cizích záležitostí,“ odpověděla jí dotázaná s úsměvem, který prozrazoval, že sice provedla něco nesprávného, ale ví, že jí to Joyce odpustí.

„Nechám vás chvíli o samotě,“ prohlásila Kathy, stiskla přítelkyni ruku a vyšla ze dveří.

John stále v rukou svíral zápisník, část Emilina celoživotního díla. „Máš hezkou kancelář,“

řekl. „A Kathy…“

„To je, co?“ zeptala se suše. „Nefalšovaná lesba v Shelleyovic klanu.“

„Vsadím se, že táta byl patřičně hrdý.“

Joyce si posměšně odfrkla: „To se vsaď. Byl tak hrdý, že změnil závěť.“

John zaťal zuby. Nevěděl, co k tomu dodat.

„Musela jsem mámě slíbit, že ty její spisy nevyhodím,“ řekla Joyce a mávla rukou směrem ke skříňkám na dokumenty. „Ale dalo mi to dost práce. Chtěla jsem s nimi mrsknout na dvůr a udělat si z nich táborák. Neměla jsem k tomu daleko.“ Nevesele se zasmála, jako by ještě teď nedovedla pochopit, proč všechno nespálila. „Měla jsem to udělat. Nebo jsem je alespoň měla uložit do nějakého skladu nebo je někde zakopat.“ Ztěžka si povzdechla a řekla: „Ale neudělala jsem to.“

„Proč ne?“

„Protože je to kus mámy. Všechny ty složky, ty pitomé notesy. Víš, že vždycky měla nějaký po ruce?“ zeptala se ho jízlivě. „Samozřejmě nevíš. Na návštěvy si je nebrala, ale pořád na nich pracovala, myslela na ně, celou cestu tam a zpátky. Někdy mi uprostřed noci zavolala a chtěla, abych prozkoumala nějaký obskurní zákon, který někde vyhrabala, protože si myslela, že by se s jeho pomocí dal obnovit tvůj proces.“ Joyce se podívala na skříňky a zápisníky.

„Připadají mi jako kousíčky jejího srdce, její duše, chápeš? Kdybych je teď vyhodila, vyhodila bych s nimi i ji.“

John pohladil desky notesu, který držel v ruce. Matka mu obětovala celý svůj život a neúnavně se ho snažila dostat z vězení.

To všechno kvůli Michaelu Ormewoodovi.

Potom, co Michael zavraždil Mary Alici, mohl rovnou zabít i Emily. Také měl chytit Joyce a vyrvat jí srdce z těla. John ho mocně zatoužil vlastníma rukama zabít. Chtěl ho ztlouci do bezvědomí a pak ho chytit pod krkem a dívat se mu do očí, až by si mu došlo, že zemře. John by na chvilku povolil sevření a nechal by ho přijít k sobě, jenom aby se mohl pokochat bezbřehým děsem, který by se zračil v Michaelově tváři, jakmile by si uvědomil svou naprostou bezmoc. A John by ho pak pustil a nechal by ho ležet někde v pustině, ať tam zajde jako nějaké zvíře.

„Johne?“ ozvala se Joyce. Vždycky měla silnou intuici a dokázala vycítit, když ho něco trápilo.

Znovu otevřel zápisník a očima přelétl matčiny řádky. „Co je tohle?“ zeptal se. „Co má znamenat zpomalená srdeční činnost?“

Joyce přistoupila k jedné ze skříněk se spisy a vytáhla zásuvku. „Když tě zatkli, byl jsi tak zesláblý, že jsi ani nemohl sám stát,“ řekla.

„To je pravda,“ přitakal. Byl tehdy k smrti vyděšený.

„Odvezli tě do nemocnice. Máma jim pořád tvrdila, že s tebou něco není v pořádku.“

Zalistovala ve spisech. „Museli ti udělat EKG, EEG, krevní testy a magnetickou rezonanci.“

John si na to mlhavě vzpomínal. „Ale proč?“

„Protože jí na tom všem něco nehrálo,“ vysvětlovala mu Joyce. Nakonec našla složku, kterou tak urputně hledala, a podala mu ji.

Vzal si od ní lékařskou zprávu a pečlivě ji slovo za slovem pročítal. Joyce vyčkávala. Čísla v testech Johnovi nic neříkala, ale ve vězení nějakou dobu pracoval v nemocnici, takže věděl, kam se má podívat. Přečetl nahlas poznámky, které doktor rukou dopsal do rámečku s nadpisem „závěr“: „Srdce zpomalené pod 60. Ataktický dech a celkový fyzický stav ukazují na předávkování drogou.“ John se podíval na Joyce a řekl: „Bral jsem drogy, to jsem přece nikdy nepopíral.“

„Já vím,“ odpověděla a zavrtěla hlavou. „Přečti si ten zbytek.“

John si zprávu dočetl potichu. Doktor v ní psal, že Johnovy příznaky se neshodují s typickými příznaky předávkování kokainem ani heroinem. Měl podezření, že se jednalo o jinou drogu.

Další krevní testy neukázaly nic nového, ale doktor doporučoval vyšetřit prášek nalezený na místě činu.

Prášek. Michael dal bratranci balíček. John nikdy předtím nezkusil heroin a domníval se, že milý bratránek Woody mu chce udělat radost. A on se ho přitom snažil vyřadit ze hry. A možná nejen to, protože možná, že v tom bylo kromě kokainu a heroinu ještě něco jiného. John z vězení věděl, že policie v laboratořích našla jenom to, co hledala. Michael mohl do speedu přidat ještě něco silnějšího, co by Johna dodělalo v případě, že prchavá směs by nestačila.

„Co je?“ zeptala se ho Joyce.

Johnovi se překvapení nejspíš zračilo ve tváři. Celou dobu se soustředil jenom na Mary Alici.

Chtěl snad Michael zabít i jeho? Myslel si, že pro něj bude jednodušší, když si s Mary Alicí bude dělat, co chce a vina pak padne na hlavu mrtvého bratrance?

Dva dny poté, co Mary Alici našli, přišel Johna navštívit Michael v doprovodu své matky.

John ležel ve svém pokoji a bylo mu strašně zle. Mámě namluvil, že má hroznou rýmu, ale ve skutečnosti při vzpomínce na dívčino znetvořené tělo vedle sebe v posteli nemohl dýchat.

Pokud si John vzpomínal, Michael se tehdy choval stejně jako vždycky. Zůstal s ním v pokoji a o něčem mu vykládal. O čem, to si John už nepamatoval. Určitě to byla nějaká hloupost, takže John usnul. Strčil mu Michael právě tehdy do šatny nůž? Vymyslel si v tom okamžiku svůj plán? Anebo na to všechno přišel někdo jiný a Michaela jenom poslal nahoru s nožem, aby ho dal do Johnovy šatny a tím bratrance jasně spojil s hrůzným činem v Mary Alicině pokoji?

„Johnny?“ ozvala se Joyce. Neřekla mu tak od dětství. „Na co myslíš?“

Zavřel složku a otázal se sestry: „Co si pamatuješ o tetě Lydii?“

„Zastupovala tě.“ Joyce ještě dodala: „Po tom, co se s tebou stalo, přestala dělat trestní právo a začala se věnovat podnikovému právu. Povídala, že na trestní už nemá žaludek. Nikdy si neodpustila, že ti nedokázala pomoci.“

„To si teda piš.“

Nenávistný tón jeho hlasu Joyce zjevně zarazil. „Myslím to vážně, Johne. Přišla za mámou do nemocnice.“

„Kdy to bylo?“

„Myslím, že den před máminou smrtí. Zrovna jí do krku zavedli hadici, aby vůbec mohla dýchat.“ Joyce se odmlčela a držela se, aby se nerozplakala. „Měla hrozné bolesti, takže jí do žíly zavedli morfiovou kapačku. Vlastně ani nevím, jestli vnímala Kathy a mne, natož Lydii.“

„Co jí Lydie říkala?“

„Nemám tušení. Nechala jsem je o samotě.“ Joyce po chvíli pokračovala: „Vypadala opravdu špatně. Myslím tetu Lydii. Neviděla mámu celé roky, ale nebyla k utišení, pořád brečela.

Netušila jsem, že si jsou tak blízké, ale možná, že během těch soudů… Nevím. Byla jsem z toho tehdy sama dost špatná, takže jsem se kolem sebe moc nerozhlížela.“

„Opravdu jsi nic neslyšela?“

„Ne,“ odpověděla Joyce. „Tedy vlastně až na konci. Vešla jsem tam asi moc brzy, a viděla jsem, jak Lydie drží mámu za ruku. Řekli jsme jí, že doktoři nám sdělili, že jí nezbývá moc času, maximálně jeden den.“ Joyce se odmlčela a zatvářila se, jako by si celou scénu znovu promítala před očima. „Máma měla zavřené oči. Myslím, že si Lydiinu přítomnost ani neuvědomovala.“ Naklonila hlavu na stranu. „Ale Lydie vzlykala, ona opravdu vzlykala, Johne, jako by byla zoufalá. Třásla se a pořád opakovala: ‚Je mi to hrozně líto, Emily, je mi to strašně líto.‘“ Joyce nakonec shrnula své úvahy: „Nikdy si to neodpustila. Nedokázala se přenést přes to, že tvůj proces prohrála.“

Jistě, pomyslel si John. Zato teď se teta Lydie určitě vznáší v nebetyčných výšinách. Vina se smývala nejlépe tak, že se člověk ze svých hříchů vyzpovídal někomu, kdo si je záhy vzal s sebou do hrobu.

„Jak bylo mámě, když Lydie odešla?“ zeptal se John sestry.

„Nevnímala,“ odpověděla Joyce. „Celou dobu spala. Nedokázala už ani udržet otevřené oči.“

„Neříkala nic?“

„Nemohla, Johne. Měla v krku trubici.“

John přikývl. Najednou mu všechno začalo zapadat do sebe. Jako Johnova právní zástupkyně od něho teta Lydie ze všeho nejdřív vyzvěděla veškeré podrobnosti o osudné noci.

John byl k smrti vyděšený, takže jí pověděl čistou pravdu a úplně se vykašlal na nějakou školní etiku, podle níž na sebe neměli spolužáci donášet. Prozradil jí, že mu Michael hodil balíček, o němž se domníval, že obsahuje kokain. Řekl jí, jak Mary Alici doprovodil domů a oknem vlezl do jejího pokoje. Pověděl jí, jak se líbali a jak se mu najednou zatmělo v hlavě, jako by mu v ní něco vybuchlo. Vyprávěl jí o tom, jak se druhý den ráno probudil v tratolišti dívčiny krve.

Když John skončil, teta Lydie měla v očích slzy. Popadla ho za ruku tak prudce, až ho to zabolelo.

„Nic se neboj, Johne,“ ujistila ho. „Já se o všechno postarám.“

A jako správná potvora svému slibu do puntíku dostála.

Joyce z něho nespouštěla oči a vyčkávala. Bylo na ní vidět, že je unavená, možná dokonce i vyčerpaná. Pod vrstvou make-upu jí vystupovaly tmavé kruhy pod očima. Měla poraženecky svěšená ramena. John si ale velmi dobře všiml, že s ním ve své kanceláři mluvila zhruba půl hodiny, aniž by na něho jedinkrát zařvala nebo mu něco dávala za vinu.

„Zkoumali ty drogy vůbec? Ten bílý prášek?“ zeptal se John sestry.

„Samozřejmě. Lydie všechno poslala do soukromé laboratoře. Máma kvůli tomu týden nespala. Nic neobvyklého ale nezjistili. Byl to kokain s heroinem.“

John ucítil prudkou bolest v čelisti a uvědomil si, že zase zatíná zuby.

„Johnny,“ řekla Joyce unaveným hlasem. „Pověz mi o tom.“

Zavřel matčin zápisník. Byl to poslední notes, do nějž si dělala poznámky o jeho případu, poslední věc, jež ji nějak spojovala se synem.

„Dojdi pro Kathy,“ požádal John sestru. „Myslím, že by to měla taky slyšet.“

32. kapitola

21.22 hod.

Will seděl ve své kanceláři a držel se, aby si nezačal kousat nehty. Před několika hodinami se vrátil od Luthera Morrisona, Jasminina… Čeho vlastně? Jak se říkalo třicátníkovi, který souložil se čtrnáctiletou dívkou? Nechutný chlívák. Tak se mu rozhodl přezdívat Will. Musel se hodně ovládat, aby tomu zvířeti nerozbil pěstí ciferník.

Po té milé návštěvě se Will vrátil na Východní radnici a poreferoval o vývoji případu Amandě Wagnerové. Nepřispěla žádným oslnivým vhledem, ale ani ho nepranýřovala za to, že toho moc nezjistil. Amanda uměla být velice náročná, ale zároveň také dokázala poznat složitý případ a uměla projevit chápavost, když nepostupoval rychle vpřed.

Důsledně Willovi kladla na srdce, aby se tolik nesoustředil na pohřešovanou dívku. Měl se zabývat případem zavražděné Aleeshy Monroeové a jeho spojitostí s ostatními napadenými děvčaty, ne nějakou Jasmine Allisonovou, která utekla z domova. Mohl se opírat jenom o výpověď desetiletého chlapce a svůj nepříjemný pocit. Amanda jeho intuici sice ctila, ale nehodlala kvůli jednomu klukovi a Willově niternému pocitu marnit čas ani peníze. Se svým typicky roztomilým pragmatismem mu celou situaci přehledně shrnula, dívka už několikrát z domova utekla. K tomu chodila s dvakrát tak starým mužem. Její matka seděla ve vězení, otec se potloukal kdovíkde a babička se bez cizí pomoci ani nepostavila na nohy.

Její případ by byl zajímavý, kdyby z domova neutekla.

Policisté z DeKalb vůbec nepostoupili ani s případem Cynthie Barrettové a nijak se nepředháněli, aby se s Willem podělili o své dosavadní poznatky. Vzorky DNA získané z vaginálního stěru, který provedl Pete, byly příliš znečištěné, aby se daly podrobit jakémukoli rozboru. Výsledky toxikologie ještě nedorazily, ale Will žádný převratný nález stejně neočekával.

Zprávy ohledně bytu Aleeshy Monroeové, které dorazily ze soudního, také nikoho neomráčily. Will se z nich dozvěděl jen to, co viděl na vlastní oči, že příbytek byl pozoruhodně uklizený. Dokonce tam poslal tým, který měl za úkol prozkoumat skvrnu, kterou Will objevil na prahu Aleeshina bytu toho večera, kdy se ztratila Jasmine. Bohužel z ní nebylo možné odebrat dostatečné množství látky, aby se dalo určit něco víc než to, že se jedná o lidskou krev.

Willovi nezbylo než vsadit na štos papírů, které mu na stole nechal Leo Donnelly. Will si spočítal stránky, aby věděl, na co se může těšit. Leželo před ním asi šedesát výpisů z trestního rejstříku, každý o dvou až třech stranách. Ve všech byly do detailu popsány odporné zločiny nedávno propuštěných násilníků z Atlanty a blízkého okolí.

Tak zoufalý snad ještě nebyl.

Will otevřel křiklavě růžové desky na svém stole a ze zadní kapsy vytáhl kompaktní disk.

Zastrčil ho do mechaniky počítače a spustil ho.

Na monitoru se objevily dvě ženy a jeden muž, sedící u stolu s dospívající dívkou. Nejprve promluvil muž, který se představil jako vyšetřovatel Dave Sanders z policejního sboru v Tuckeru. Potom uvedl obě ženy, a nakonec řekl: „Toto je výpověď Julie Renee Cooperové.

Případ číslo šestnáct tisíc čtyři sta třicet sedm. Dnes je devátého prosince dva tisíce pět.“

Julie Cooperová se naklonila k mikrofonu. Kamera zabírala širokoúhle, takže Will viděl, jak pod stolem houpe nohama sem a tam.

„Zrovna jsem šla do kina,“ začala dívka. Bylo jí špatně rozumět, protože výpověď natáčeli krátce poté, co jí přišili zpátky jazyk. „Na cestě stál nějaký muž.“ Will se na nahrávku díval už tolikrát, že by všechno dokázal přeříkat slovo za slovem spolu s ní. Věděl, kdy se zarazí, položí hlavu na stůl a rozpláče se, znal okamžik, kdy toho na ni už bylo příliš, takže policisté museli záznam přerušit.

Násilník ji po cestě odtáhl do ústraní. Julie hrůzou nedokázala ani vykřiknout. Muž měl na hlavě černou masku s otvory na oči a ústa. Když se jí přisál na rty a strčil jí mezi ně jazyk, ucítila pachuť krve. Pokusila se od něho odvrátit hlavu, ale chytil ji a udeřil ji do obličeje.

„Líbej mě,“ opakoval pořád dokola. „Líbej mě.“

Zničehonic zazvonil telefon a Will se lekl tak, až vyskočil. Zvedl sluchátko a řekl do něj: „Prosím, Will Trent.“

Na druhé straně bylo ticho.

„Haló?“ řekl Will a ztišil přitom zvuk na počítači.

„Poslyšte,“ ozval se hlas Michaela Ormewooda. „Netušil jsem, že tam ještě takhle pozdě budete.“

Will se posadil a v duchu si položil otázku, proč tedy Michael volá, když si myslel, že Will bude pryč. „Proč jste mi nezavolal na mobil?“ zeptal se ho.

„Nemohl jsem najít vaše číslo,“ vysvětlil mu Michael, ačkoli Will nechápal, jak by se něco takového mohlo stát. Od pondělního večera Michaelovi nechal několik vzkazů na záznamníku a v každém uvedl i své číslo. Původně s ním jenom chtěl probrat Jasminino zmizení. Teď ho zajímalo, proč mu nebral telefon.

„Je všechno v pořádku?“ zeptal se Will Michaela.

„Jo, díky za optání,“ zněla odpověď. Will zaslechl cvaknutí zapalovače. Michael potáhl z cigarety a pak řekl: „Trochu jsem doma přiložil ruku k dílu a udělal pár věcí, kvůli kterým mi Gina pořád nadává.“

„To je dobře,“ odtušil Will a zmlkl, protože věděl, že Michael mezeru v konverzaci hravě vyplní.

Michael pokračoval: „Promluvil jsem si s Barbarou, jak jste chtěl. Se svou tchyní, víte?

Povídala, že si nikdy nevšimla, že by Cynthie chodila za školu. Možná, že jí ten den jenom bylo špatně.“

„To by dávalo smysl,“ připustil Will. S lidmi Michaelova druhu byl zvyklý mluvit pouze u výslechu a musel se hodně přemáhat, aby kolega v jeho hlase nezaslechl zášť. Přesně to vůči němu cítil, zášť. Ten člověk mlátil svou ženu a podle Willa znásilňoval prostitutky. Kdoví, co provedl Angii.

„Jak se daří rodině?“ zeptal se Will.

„Cože?“ řekl Michael opatrně.

„Když jsme spolu nedávno mluvili, říkal jste, že se necítíte v bezpečí. Jen mne napadlo, jestli jsou v pořádku.“

„Jasně,“ odpověděl Michael. „Odvezl jsem je ke tchyni, přesně jak jsem vám říkal.“ Přidušeně se zasmál a dodal: „Povím vám, že Tima pěkně rozmazluje. Až se vrátí domů, čeká ho dramatická změna.“

Will si vzpomněl na Miriam Monroeovou a na to, jak láskyplně se vyjadřovala o svých dětech. Michael o Timovi hovořil úplně jinak. Jenom naprázdno plácal, protože si myslel, že takovým způsobem hovoří dobří otcové. Přitom tloukl manželku. Ubližoval i svému mentálně postiženému synovi?

„Jste tam?“ zeptal se ho Michael.

„Jistě.“

„Říkal jsem, že policie v DeKalb se mnou nekomunikuje.“ Odmlčel se, nejspíš protože chtěl dát Willovi příležitost k odpovědi. Když ale Will nijak nereagoval, zeptal se: „Nemluvil jste s nimi v poslední době?“

Čenichal kolem soudního vykázání z domu. Will jenom neurčitě odpověděl: „Je o nich všeobecně známo, že nejsou zrovna sdílní.“

„To je vlastně fakt,“ přitakal Michael a vyfoukl cigaretový kouř. „Phil je z toho, co se stalo, otřesený. Pokoušel jsem se z něho něco dostat, ale je úplně na dně.“

„Velice si vážím toho, že jste se o to alespoň pokusil,“ řekl Will a rozhodl se zariskovat.

„Vyšetřovatelka Polaskiová mi pověděla, že s vámi procházela vaše spisy z mravnostního.“

Michael se odmlčel déle, než bylo potřeba. „Jo, to je pravda. Je to skvělá holka. Ztratili jste už spolu slovo?“

„Našli jste něco?“

Michael znovu mlčky vyfoukl kouř. „Vůbec nic. Kromě toho, že jsem tu holku několikrát chytil, přesně jak vám říkala Polaskiová.“

„Aleeshu?“

„Jo. Jen několikrát, asi třikrát. Napsal jsem si, kdy to bylo. Mám pro ta data skočit? Bylo to během zátahů, jak jsem vám o nich říkal. Chytili jsme třeba dvacet, třicet holek naráz, takže jsem si na ni nepamatoval.“

„A co Baby G?“

„Na toho nemám nic. Na sídlišti se objevil nedávno. Možná jsem se s ním už setkal, ale nemám o něm žádné záznamy a vůbec si na něho nepamatuju. Možná bychom ho měli znovu skřípnout, co říkáte? Odvézt ho na stanici a vyslechnout ho, třeba něco ví.“

Will měl pocit, že Michael o pasákově smrti nic netuší.

„A jak pokračujete vy? Máte něco nového o Aleeshe?“

„Ani ne,“ odpověděl Will. „Povězte mi něco o Jasmine.“

„To je některá z těch prostitutek?“

„To je ta dívka, která vám podrápala obličej.“

„Aha, tamta.“ Michael se přiškrceně zasmál. „Jo, ta malá čertice.“

„Neřekla vám nic, než vyrazila po schodech?“

„Nic, co bych chtěl opakovat před svou ženou.“

„Vaše žena je teď s vámi?“

Znovu se podivně zasmál. „Kde jinde by měla být?“

Následovala dlouhá odmlka. Michael před chvilkou prohlásil, že rodinu nechal u tchyně.

Proč lhal?

„No nic,“ řekl Michael. „Ta holčina, jak se jmenuje? Nic mi neřekla. Myslíte, že tehdy, když zabili Aleeshu, něco viděla?“

„Nevím,“ odpověděl Will. Lhal Michael, protože si připadal hloupě?

„Jestli ji chcete vyslechnout, měl byste ji předvést na stanici. Nechci vám radit, jak máte pracovat, ale myslím, že by nebylo dobré riskovat, že vás ten černý spratek zažaluje. Já jsem rád, že mi dala jenom facku.“

„Budu se tím řídit,“ ujistil ho Will a pomyslel si, jestlipak už Michael zjistil, že se Jasmine ztratila. Pokud dokázal lhát v případě své rodiny, určitě by mu nepřišlo zatěžko lhát o jiných věcech. „Michaeli, připadá mi dost zvláštní, že Aleesha je mnohem starší než ostatní oběti.“

„Proč myslíte?“

„Je dospělá, kdežto ty ostatní byly v pubertě. A pak ještě ta věc s jazykem. Vaší sousedce ho pachatel vyřízl, kdežto těm ostatním ho ukousl.“

„Pravda,“ připustil Michael odměřeně. „Vlastně to je docela divné.“

Will na monitoru sledoval výpověď Julie Cooperové. Právě se chystala požádat vyšetřovatele, aby na chvilku vypnuli kameru, protože se potřebuje uklidnit. Jak měla taková dívenka vstřebat hrůzu, která ji potkala? Jak s takovým příšerným zážitkem v paměti měla chodit do školy a dělat úkoly jako její vrstevnice?

Michael řekl: „Třeba chodil za děvkami, aby se trochu uvolnil, než si vyčíhá další oběť.“ Po chvilkové odmlce pokračoval: „Vzpomínám si, že když jsem dělal na mravnostním, dost holek si pustilo pusu na špacír a pak z toho měly u zákazníků problémy. Někdy třeba najednou samy od sebe zvýšily cenu. Nebo se s chlapem dohodly na určitých věcech, polohách nebo tak, jen aby ho dostaly k sobě do bytu, a pak najednou změnily pravidla hry a začaly říkat, že to neudělají nebo že chtějí víc peněz.“

Tohle Willa nenapadlo, ale musel uznat, že to není špatná úvaha. Pořád ale nijak nevysvětlovala smrt Cynthie Barrettové.

Will se zeptal: „Nenaštval jste někoho, Michaeli? Nenamíchl jste někoho natolik, že mu stálo za námahu narafičit to na vás se Cynthií, aby se vám pomstil?“

Michael se jenom zasmál: „To mám brát vážně?“

„To víte jenom vy.“

„Vždyť je to úplný nesmysl.“

„Opravdu?“

„Ten člověk by o případu musel hodně vědět,“ zdůraznil Michael. „O jazyku Monroeové jsme novinářům nic neřekli. Věděla o tom jenom policie.“ Michael zakryl telefon rukou, ale Will slyšel, jak říká: „Moment, drahoušku, hned jsem u tebe.“ Do telefonu pak pravil: „Promiňte, ale Gina potřebuje pomoc s Timem. Můžu vám zavolat tak za deset minut?“

„Ne, díky,“ opáčil Will. „Nic víc nepotřebuji.“

„Kdyby ano, klidně zavolejte.“

Will zavěsil, pohodlně se usadil a zadíval se z okna. Venku se už před nějakou dobou setmělo a opuštěná železniční vozovna vedle radnice ve světle pouličních lamp vypadala téměř nadpřirozeně. Will si na ten deprimující výhled už zvykl.

Počítač pronikavě zapískal a Will zavřel DVD a otevřel elektronickou poštu. Státní software nebyl příliš propracovaný. Měl neskutečně omezený slovník a program na opravování chyb neznal polovinu slov, která běžně užíval každý průměrný policista. Will věděl, že i kdyby o to požádal, nesměl by do počítače nainstalovat žádný vlastní program, takže to musel vydržet takhle. Jako na většině počítačů si ale mohl text alespoň přehrát.

Než se dopracoval k nové zprávě od Petea Hansona, musel se prokousat několika spamy.

Zvýraznil si patologův text, pak v nabídce našel funkci „speak“ a stiskl tlačítko. Zprávu mu přeříkal škrobený hlas, který mu sdělil, že přišly toxikologické výsledky Cynthie Barrettové.

Naposledy jedla vajíčka s toastem a její organismus obsahoval velké množství nikotinu. V krvi se našly stopy alkoholu a kokainu.

Will se dostal do další slepé uličky.

Vytáhl kopii Aleeshina dopisu matce a rozložil ji před sebou na stole. Její písmo plné smyček pro něho bylo noční můrou, ale Will dopis už uměl nazpaměť, takže se mu četl snáze, než kdyby ho před chvílí dostal na stůl. Pročítal jednu řádku po druhé a porovnával si je s tím, co si pamatoval. Kromě toho, že Monroeová používala velká písmena, jak ji napadlo, Will neobjevil nic nového.

Složil dopis a zastrčil si ho do kapsy. Potom se podíval na žádosti o podmínečné propuštění, které pro něho shromáždil Leo. K hornímu rohu každého trestního rejstříku byla svorkou připevněná fotografie příslušného vězně. Všichni byli vyfotografovaní zepředu a v rukou drželi černou tabuli se svým jménem, zločinem, datem odsouzení a datem podmínečného propuštění.

Will jenom nerad otevřel horní zásuvku psacího stolu. Našel v ní rozešívačku a s její pomocí sundal fotografii z prvního rejstříku. Dveře kanceláře byly zavřené a po chodbě se nikdo nepotloukal, ale Will i tak první jméno pro jistotu přečetl pološeptem.

Když se zhruba za hodinu podíval na hromadu dokumentů, připadalo mu, že se vůbec nezmenšila. Měl pocit, že mu praskne hlava, a tak spolkl hrst aspirinů a ani je nezapil. Přitom si pomyslel, že se radši otráví prášky, než aby zemřel na příšernou bolest, jež se mu usadila za čelem. Polovinu spisů si vzal Leo Donnelly a Will předpokládal, že je všechny pročetl během jediné hodiny.

Will nakonec usoudil, že se snaží zbytečně. Vstal a oblékl si sako. Pokud v databázi měli uložená data násilníka, který se vyžíval ve vykusování jazyků, Will by si ho určitě dávno všiml a vyhledal by si ho podle klíčových slov. Leovy záznamy pocházely z různých míst, někdy dokonce z různých států, takže popisy zločinů měly odlišné parametry. Někteří policisté při zatýkání uvedli jenom čin a věk oběti, jiní se naopak vyžívali v barvitém líčení podrobností vězňova krutého chování. Snaha najít mezi nimi toho správného se podobala hledání jehly v kupce sena. Willovi by pomohlo leda to, kdyby některý z odsouzených na fotografii v ruce držel jazyk své oběti.

Will popadl všechny složky a sjel s nimi výtahem do garáží. V autě je položil na sedadlo spolujezdce a vyrazil k domovu. Celou cestu k nim neustále sjížděl pohledem, jako by dost dobře nechápal, co vlastně v jeho autě dělají. Zaparkoval před domem vedle své motorky a vystoupil. Ještě ani nedošel ke dveřím, když zaslechl Bettyin radostný štěkot. Psík vystřelil ze dveří, sotva je Will otevřel. Páníček skočil po vodítku a chystal se, že za fenkou vyrazí a půjde ji vyvenčit, ale než stihl sejít zpátky ze schodů, vykonala svou potřebu přímo na trávníku před domem a zase rychle zaběhla dovnitř.

Will se otočil a spatřil ji uvelebenou na polštářích na pohovce.

„Dobrý večer i vám, madam,“ pozdravil ji a pomalu přitom zavíral dveře. Najednou si uvědomil, že na něco zapomněl, znovu otevřel a šel zpátky k autu pro trestní rejstříky. Doma je hodil na psací stůl a podíval se na telefonní záznamník. Žádnou zprávu na něm neměl, ale i tak zvedl sluchátko, aby se ujistil, že telefon funguje.

V uchu mu zazněl oznamovací tón.

K večeři si dal totéž, co ke snídani, misku ovesných vloček, které pojedl ve stoje u dřezu. Ze všeho nejradši by si lehl na pohovku a usnul u televize, ale kvůli rejstříkům to nešlo. Kdyby dovedl číst jako ostatní lidé, měl by je dávno z krku. Každý pořádný policajt by je zběžně prolistoval u oběda a usoudil by, že nejspíš ztrácí čas, ale zároveň by cítil povinnost je projít, protože dobře odvedená práce znamená prozkoumat všechny možné stopy.

Will to nemohl v polovině nechat plavat.

Svlékl si sako a přehodil ho přes opěradlo otáčecí židle. Práce by mu neměla zabrat déle než tři hodiny. Rozhodně ji nehodlal vzdát jenom proto, že čtení pro něho představovalo obrovský problém. A už vůbec neměl v úmyslu ukázat se zítra v práci s vědomím, že něco zanedbal. Měl přijít domů dřív a těmi rejstříky se vážně zabývat. Určité věci se v práci utajit nedaly.

V kapse saka měl rozešívačku na svorky. Vytáhl ji odtud a položil ji na stůl vedle rejstříků. Ze šuplíku stolu vzal dvě pravítka a otočil lampu tak, aby žárovka směřovala na stěnu a na stůl dopadalo jen naprosté minimum světla.

„Tak jdeme na to, krasavče,“ zabručel při pohledu na fotografii na vrchním rejstříku. Chlapík měl asi tři zuby a umaštěné prořídlé vlasy, jaké byly k vidění pouze u obyvatel rozpadlých zahradních chatek.

Will fotografii sundal a odložil ji na stůl. Potom k výpisu přiložil obě pravítka a ohraničil jimi první řádek textu. Oběma ukazováky pak odděloval jednotlivá slova, aby je mohl postupně bedlivě prozkoumat. Měl sklon číst pozpátku, přičemž oddělování slov mu pomáhalo pozorně se na ně soustředit oběma očima. Dlouhá slova mu kupodivu šla nejsnáze. Jakmile narazil na krátké slovo, jako bylo například „nikdy“, obvykle je přečetl jako „někdy“, takže když pak došel na konec příslušné věty, nedávala vůbec žádný smysl.

Soustředil se na tři slova úplně nahoře a přečetl je nahlas, aby jim lépe rozuměl. Bylo to jméno. „Carter, Isaiah Henry.“ Tak snadné to ovšem nebylo. Zatímco „Isaiah“ mu nečinilo větší potíže, příjmení nejprve přečetl jako „Cash“ a pak řekl „Carry“ místo „Henry“, protože mu v hlavě vyskočilo slovní spojení, které znal z obchodu.

Proč jen byl tak hloupý?

Will se podíval na potemnělý monitor před sebou a zamrkal, aby se mu všechno nerozmazávalo před očima. Zapnul počítač, jenom aby se hned nemusel vracet k textu na papíře. Přitom se jako obvykle v duchu trápil, že je nejspíš mentálně zaostalý nebo možná má nemocný mozek, ale nikdo se nikdy neobtěžoval se tím blíže zabývat. Jako dítě ho tak často tloukli do hlavy, že se mu tam snadno mohlo něco porouchat. Nakonec bylo úplně jedno, z jakých příčin měl potíže, protože to nedokázalo změnit nic na skutečnosti, že Will četl hůře než dítě ze třetí třídy. A to ještě nějaké hloupé, které sedělo v poslední lavici.

Počítač naskočil a jeho větrák se rozhučel jako vrtule modelového letadla. Will spustil elektronickou poštu a několik minut upřeně zíral na příchozí poštu, než se mu podařilo prostudovat a následně smazat nabídku na prodloužení záruční doby spotřebiče, který nevlastnil. Nic jiného, co by upoutalo jeho pozornost, mu nepřišlo.

Posadil se k hromadě výpisů z trestního rejstříku a snažil se to pojmout jako hru. Navrchu byla fotografie chlapíka po šedesátce s bílými vlasy úhledně sčesanými do pěšinky. Měl tmavě modré oči, které jeho nevýraznému obličeji dodávaly na zajímavosti. Kdyby si na hlavu nasadil klobouk, vypadal by jako obchodní cestující. Kdyby v ruce držel Bibli, nikdo by ho nerozeznal od jáhna z místního kostela.

Will pomalu posouval pravítka po stránce a řádek po řádku pročítal text. Muž pracoval jako zásobovač, a když znásilňoval své oběti, rád je při tom mučil. Odsoudili ho na dvanáct let, ale nakonec ho po sedmi propustili za dobré chování. Will si neuměl dost dobře představit, jak asi vypadá dobré chování u člověka, který dvaadvacetileté studentce strhal nehty na rukou.

Na řadu přišla další fotografie a pravítka přitlačila ke stolu další list papíru. Will se celé hodiny věnoval čtení hrůzných podrobností o sexuálních deviantech, kteří se během výkonu trestu dostali z vězení na podmínku za dobré chování. Ani jeden z nich si neodpykal celý trest a skoro všichni působili mile a důvěryhodně. Čas ubíhal, ale Will od lejster nezvedl hlavu, dokud mu nezbývaly poslední tři.

Will se protáhl a narovnal si záda o tvrdou hranu židle. Narazil přitom kolenem do stolu a monitor počítače se rozzářil.

Bylo už po půlnoci, a tak si řekl, že si před posledními třemi výtečníky dá přestávku a podívá se, jestli mu nepřišel nějaký nový e-mail.

V doručené poště objevil novou zprávu od Amandy, ale neměl nejmenší chuť ji číst. Kromě ní mu přišly ještě dva e-maily od Amandiny sekretářky Caroline, která po něm chtěla informace o důkazním materiálu k jednomu případu. Will spustil hlasový program a nadiktoval do něj přes mikrofon odpověď. Zkontroloval chyby a ještě jednou si text nechal počítačem přehrát nahlas.

Když si byl jistý, že všechna slova dávají smysl, označil text a vložil ho do nového e-mailu, který před odesláním ještě celý zkontroloval.

Během práce mu přišlo upozornění na nejžhavější zprávy, které Will promptně přemístil do koše. Ten pak ještě celý vysypal.

Will si říkal, že kdyby se pořádala olympiáda v marnění času, mohla by ho jeho země vyslat přinejmenším jako náhradníka. Přesto byl přesvědčený, že není úplně nemožný. Otevřel složku se spamy, celý její obsah označil a najel kurzorem na příkaz „smaž“. Na monitoru se objevil jakýsi rámeček, o němž Will usoudil, že je to dotaz, zda opravdu chce, aby program operaci provedl. Klepl na modré tlačítko, které znamenalo souhlas, a pak jen sledoval, jak mu nevyžádaná pošta mizí před očima.

Vrátil se do nepřečtených zpráv s tím, že se asi přece jen podívá, co mu Amanda chce.

Mezitím mu přišel další mail od Caroline. Nejspíš jenom dělala narážku na to, že oba pracují pozdě do noci, ale Will by v tu chvíli klidně otevřel i nabídku na bio viagru, jen aby se ještě nemusel vrátit k rejstříkům na stole.

Ke Carolinině zprávě byla připojená příloha. Will ji rozkliknul a označil text e-mailu, aby si ho mohl převést do mluvené podoby. Betty se na pohovce zavrtěla a tlumeně vyštěkla. Will se otočil, aby se přesvědčil, že se jí nic nepřihodilo. Ležela na zádech a kopala hubenýma nožkama do vzduchu, protože se jí zdál nějaký divoký psí sen. O čem asi mohl být? O sýru?

Will se usmál a otočil se zpátky ke stolu. Když spatřil, co se mu objevilo na monitoru, koutky úst mu poklesly. Příloha e-mailu se konečně otevřela a na obrazovce se objevila fotografie asi šestnáctiletého chlapce. Vlasy mu sahaly až po límeček košile a na ústech mu pohrával náznak úsměvu, jaký si člověk nevědomky vypěstoval, když ho na každé rodinné dovolené nebo na výletě neustále nutili pózovat před fotoaparátem. Před hubenou hrudí držel ceduli, kterou křečovitě svíral prsty s nehty okousanými až do živého masa. Will se ani nesnažil přečíst nápis, protože věděl, že na ceduli stojí jméno, datum odsouzení a spáchaný trestný čin.

Chlapce prozradily oči. Od patnácti do pětatřiceti se mohl hodně změnit, ale oči vždycky zůstávaly stejné. Jejich mandlový tvar, měňavá barva duhovky a dlouhé, téměř dívčí řasy.

Vedle Willova loktu ležela fotografie z trestního rejstříku, který se chystal číst. Zvedl ji a nabyl jistoty, že chlapec na obrazovce vyrostl ve zločince na fotografii.

Will vložil Carolinin e-mail do hlasového programu, převedl zvuk do reprobeden a v nabídce klikl na ikonu pro hlasitý poslech. Při slovech, která mu počítač přeříkával kovovým hlasem, se Will cítil, jako by ho někdo kopl do břicha.

Program dokončil čtení textu. Will ho nepotřeboval slyšet znovu. Vyskočil a hrábnul po klíčích od auta.

Angiin nadřízený Willovi prozradil, že policistka stojí na svém obvyklém stanovišti v Cheshire Bridge Road. Will obchod našel snadno, ale Angii mezi postávajícími prostitutkami neobjevil.

„Někoho hledám,“ prohlásil.

„To já taky, krasavče,“ zazněla odpověď.

„Tak jsem to nemyslel,“ zamítl Will nevyřčenou nabídku. Věděl, že Angie při práci nepoužívá své skutečné jméno, ale její přezdívku neznal, protože se mu ji nikdy neobtěžovala prozradit.

„Měří asi metr šedesát, má hnědé vlasy a oči. Olivovou pleť.“

„Řekla bych, že to přesně sedí na mne, miláčku,“ ozvala se malá platinová blondýna, která měla mezi předními zuby tak velkou mezeru, že při řeči hvízdala.

„Ty asi hledáš Robin, viď, lásko?“ vložila se do hovoru další holka.

„Já vlastně nevím,“ přiznal Will a otočil se ke starší ženě. Na jednom oku měla tmavě modrý monokl, který ještě vylepšila silnou vrstvou make-upu, když se ho snažila zakrýt.

„Já jsem Lola,“ řekla a odlepila se ode zdi. „Ty jsi její brácha?“

„Ano,“ vykoktal Will, aniž by se jí pokusil cokoli vysvětlit. „Potřebuji s ní mluvit.“

„Tak chviličku počkej, broučku,“ uklidňovala ho. „Asi před deseti minutama šla s klientem do hotýlku. Akorát by měla končit.“

„Díky,“ řekl Will a zastrčil si ruce do kapes, protože mu na ně najednou začala být zima. Při odchodu z domu měl tak naspěch, že si zapomněl vzít kabát.

Za jeho zády bouchly dveře auta. Vystoupila z něj jakási žena a přímo před Willovýma očima si sáhla mezi nohy, otřela se a pak si oklepala ruku. Když ho uviděla, tázavě se podívala na ostatní holky.

Lola jí podala vysvětlení: „To je Robinin bratr.“

Žena kolem Willa vyzývavě prošla a změřila si ho od hlavy až k patě. „To kdybych já měla takovýho brášku, nehnula bych se z baráku,“ prohlásila.

Will se podíval na hodinky. Začal chodit sem a tam ve snaze dostat ze sebe napětí, kterým mu tuhly všechny svaly v těle. Angiina nepřítomnost ale jeho stav jenom zhoršovala.

Tohle mu dělala celý život. Vždycky se zapletla do nějakého maléru a bylo jí úplně fuk, že Will potom musel nést následky. Celou dobu, co se znali, Angie druhé lidi vháněla do šílených situací, aby zjistila, co vydrží. Byla to hra, při níž neustále riskovala, že ji někdo zabije. Will byl přesvědčený, že až se to stane, bude schlíple sedět na pohovce a nějaký jiný chudák policajt ho bude muset držet za ruku a šetrně mu sdělovat, že Angii našli bez známek života se zjevnými stopami po škrcení, bití a znásilnění na těle.

Holky mezi sebou klevetily, ale Will si všiml, že najednou ztichly. Z lesa se ozvalo zašustění a mezi stromy se objevila Angie s baterkou v ruce.

Nejdřív se podívala na Willa, pak na holky a pak zase na Willa. Měla pevně sevřené rty a zlostně blýskala očima. Otočila se na podpatku a vyrazila zpátky do lesa. Will klopýtal za ní.

„Počkej,“ vydechl a pokusil se ji dohnat. „Můžeš se na chvíli zastavit?“

Neposlouchala ho. Nezbylo mu než jít za světlem baterky.

Když zašli hlouběji do lesa, pustila se do něj. „Co tady sakra děláš?“ zeptala se ho úsečně.

„Jsem tvůj bratr, který za tebou přišel.“

Angie se rychle ohlédla přes rameno a Will udělal totéž. Viděl, jak je děvčata před obchodem s neskrývaným zájmem sledují.

Nechtěla před nimi mluvit nahlas, a tak jenom ochraptěle zašeptala: „To sis nevybral nejlepší místo, Wille. Lola si už tak myslí, že něco není v pořádku.“

Strčil jí pod nos trestní rejstřík Johna Shelleye. Nevěřícně zazírala na fotografii a Will by přísahal, že její oči zněžněly.

„Přečti to,“ nakázal jí. „Přečti mi to, ať vím jistě, že jsem se nespletl.“

Angie baterkou posvítila na první stránku a přelétla ji očima. Pak zvedla hlavu a vyčítavě pronesla: „Ale Wille,“ jako by ho kárala za nějakou pošetilost.

„Čti.“

Strčila si baterku do podpaží a nasměrovala kužel světla na první stranu. Potom obrátila list a zadívala se na druhou a třetí.

Angie nakonec znovu vzhlédla a zeptala se: „A co má být?“

Nejradši by s ní zatřásl. „Přečetla sis, co je tam napsáno?“

Pomaloučku se znovu podívala na první stranu a začala nahlas číst znuděným tónem: „Jonathan Winston Shelley, 185 cm, 97 kg, hnědé vlasy, hnědé oči. Předchozí záznamy: drobné krádeže. Nastoupil 10. května 1986 v Coastal State Prison s nejvyšší ostrahou, oddělení pro výjimečně nebezpečné zločince, ve věku šestnácti let. Podmínečně propuštěn 22.

července 2005 ve věku pětatřiceti let. Znásilnění, pedofilie.“ Angie se na Willa znovu podívala a zeptala se: „A co já s tím?“

„Přečti poslední stránku,“ řekl jí a ukázal na text, který vytiskl z Carolinina e-mailu. Shelleyův výpis z rejstříku byl strohý a obsahoval pouze výčet jeho nejzávažnější trestné činnosti, zato záznamy, které objevila Caroline, ho doplňovaly o hrozivé podrobnosti, z nichž si člověk mohl složit ucelený obrázek.

„Přečti ji,“ požadoval Will po Angii.

Z jejího ocelově chladného pohledu jasně vyčetl, že se jí do toho nijak nechce.

„Mám ti to přečíst sám?“ dorážel dál Will.

„Mám jenom hodinovou přestávku na večeři.“

Vytrhl jí papíry z ruky a snažil se najít příslušnou část. Byl na nejvyšší míru rozzuřený, takže se mu slova míhala před očima a jejich tvary se mu slévaly dohromady. Pokusil se přečíst: „Pří…“ Najednou ucítil ostrou bolest ve spánku. K čertu, alespoň dvě slova snad dá dohromady, ne? „Jonathan Shelley.“ Pokoušel se najít nějaké další srozumitelné slovo: „Zalil.

Ne, ne, Zabalil. Zabil…“

Angie položila svou ruku na jeho a pokusila se mu papír sebrat, ale Will jí ho nehodlal dát.

„Dej mi to,“ řekla chlácholivě a jemně mu vzala potištěné stránky.

Will zaťal pěsti a zadíval se do země. Ježíšikriste. Nedivil se jí, že s ním nevydržela.

„Promiň,“ pravila Angie tiše.

Nejradši by se propadl do země nebo se nějakým kouzlem přenesl pryč.

„Promiň.“

„Předtím mi to už šlo.“

„Já vím,“ řekla a znovu ho vzala za ruku. „Podívej se na mne, Wille. Omlouvám se.“

Nebyl toho schopen.

„Mám to přečíst nahlas?“

„Dělej si, co chceš.“

„Wille.“

Věděl, že se chová jako uražený školák, ale nedokázal se udržet. „Vážně. Mně je to jedno.“

Angii upadla baterka na zem. Sehnula se pro ni a přitom se Willa pořád držela. Posvítila na listy papíru a začala číst: „15. června 1985 Shelley napadl a sexuálně zneužil patnáctiletou bělošku Mary Alici Finneyovou. Potom jí zubatým kuchyňským nožem vyřízl jazyk, v důsledku čehož u ní nastala smrt. Shelley svou oběť ještě několikrát pokousal a pomočil. Na místě činu a na těle oběti byly nalezeny krvavé otisky jeho prstů. Vražedná zbraň byla nalezena v Shelleyově šatně. Známa závislost na heroinu a kokainu.“

Will ze sebe dokázal vypravit pouze: „Angie.“

Chvíli mlčela a dívala se na projíždějící auta. Potom se ho zeptala: „Vzpomínáš si, jak jsem ti říkala, že sem jednou přišel Michael Ormewood?“

Will už měl Ormewooda po krk. V duchu si říkal, že by byl nejšťastnějším člověkem na světě, kdyby už nikdy v životě to jméno neslyšel.

Angie pokračovala: „Povídal nám, ať si dáváme pozor na nedávno propuštěného násilníka jménem John Shelley, že prý je to opravdové zvíře a že se od něho máme držet dál.“ Podívala se na trestní rejstřík. „Michael chodil na Decaturskou střední školu, takže v tom místě určitě vyrůstal.“

„Ty ses ho zvládla vyptat na jeho dětství, když jsi po něm vyjela?“

„Mám po tobě taky vyjet, Wille? Proto se chováš takhle?“

Odstrčil její ruku a řekl: „Nech toho.“

„Přečetla jsem si jeho osobní složku,“ řekla mu Angie.

„Ty se tedy o Michaela nějak zajímáš. Čím je jiný? Co ti na něm připadá tak úžasné?“

„Ty mě vůbec neposloucháš.“ Mluvila s ním jako s malým dítětem, což se Willovi vůbec nelíbilo. „Michael chodil na Decaturskou střední, což znamená, že musel někde poblíž i bydlet.

Byl o několik let starší než John, ale o jeho trestném činu by se určitě doslechl. Znal by podrobnosti o tom jazyku. Proč se o tom před tebou nezmínil? Proč neřekl: Hele, to mi připomíná něco, co se před dvaceti lety stalo kousek od nás?“

Will byl příliš rozčilený, aby o takové otázce vůbec uvažoval.

„John povídal, že ho někdo vydírá,“ řekla Angie.

Will se zasmál. „Ty si myslíš, že Michael Ormewood ví, že po okolí pobíhá nějaký chlapík, co znásilňuje a vraždí ženské a ještě k tomu jim vyřezává jazyky, ale místo aby ho zatkl, bude ho vydírat? Kvůli čemu? Co asi tak může Michael Ormewood chtít po Johnu Shelleyovi?“

„Jak si tedy vysvětluješ, že mi Michael přišel říct, ať si na Johna dávám pozor? Jak to, že se nikdy nezmínil o tom, že se to zvěrstvo stalo holce ze stejné čtvrti, ve které vyrůstal?“

Will se ji pokusil přimět, aby věci posuzovala rozumem: „A jak si ty vysvětluješ ty ostatní holky?“

„Jaké ostatní holky?“

„Vloni nějaký muž s černou kuklou na hlavě brutálně znásilnil dvě dívky a oběma vykousl jazyk.“

Angie překvapeně otevřela ústa.

„John Shelley je na svobodě sedm měsíců,“ řekl jí Will. „Obě oběti bydlely třicet, čtyřicet minut odsud.“ Protože mlčela, ještě dodal: „Julii Cooperové je patnáct let. Té druhé bylo teprve čtrnáct. Co ty dva zločiny mají společného? Co je spojuje?“

Angie mu odpověděla: „Víš přece dobře, že pachatelé mívají stejný rukopis. Proč by se měl odchylovat? Proč by jednou jazyk uřízl a podruhé ukousl? A proč by chlap, kterého zajímají holčičky, najednou skočil po dospělé ženské?“

Will si vzpomněl, co mu na podobnou otázku odpověděl Michael, ale nahlas nic neřekl.

„Proč jsi mi o těch ostatních případech nepověděl dřív?“ zeptala se ho Angie.

„A kdy asi tak? U večeře? Nebo když jsme se spolu procházeli v parku a drželi se za ruce?“

„Mohl jsi mi to říct.“

„A proč bych to dělal?“ vyjel. „Copak jsem mohl tušit, že se nakonec začneš tahat s usvědčeným pedofilem?“

Prudce zvedla hlavu a odsekla: „Nespala jsem s ním.“

„Zatím.“

Angie si zhluboka povzdechla.

„Tohle je nezvratný fakt, Shelley znásilnil a zabil patnáctiletou holku. Vyřízl jí jazyk,“

prohlásil Will.

„Ale on není…“ Znovu se podívala na Shelleyovu fotografii. „Ať provedl cokoli, dneska už je to jiný člověk.“

„Julii Cooperové bylo patnáct,“ přerušil ji Will. „Znásilnil ji na cestě za kinem. Ukousl jí jazyk.“

Angie zavrtěla hlavou.

„Anně Linderové bylo čtrnáct. Našli ji druhý den v parku ve Stone Mountain. Svůj vlastní jazyk držela v ruce. Museli jí ho násilím vyrvat z prstů.“

Angie dál mlčela.

„A co Cynthie Barrettová, Angie? Té bylo patnáct.“

„To byla Michaelova sousedka.“

„No a?“ podotkl Will a pokrčil rameny.

„Vysvětli mi něco, ano? Odkud se ti dva znali? Jak to, že mne před ním Michael přišel varovat?“ Rozzlobeně mávla rukou směrem k obchodu, před nímž postávaly prostitutky. „Když sem přišel, ty jsi u toho nebyl. Mezi těmi dvěma něco je. Michael Johna nenávidí.“

„Asi mi pořád něco nedochází,“ prohlásil Will. „Mně totiž připadá, že máš na Michaela Ormewooda vztek a ten ti úplně zatemnil mozek. Ale proč, Angie? Proč se na toho idiota nedokážeš prostě vykašlat?“

Viděl jí na očích, jak zuří. Bylo mu jasné, že si vybavuje, jak jí tuto otázku položil už tisíckrát.

Angie se ho otázala strašidelně klidným hlasem: „Zeptal ses někdy Michaela, kolik bylo jeho ženě, když se seznámili?“ Nedala mu čas na odpověď a rovnou mu to sama řekla: „Patnáct, Wille. A jemu bylo pětadvacet.“

„Znásilnil ji a vykousl jí jazyk?“ opáčil Will. „Protože pokud ne, na situaci to nic nemění.“

„Povídám ti, že John tohle neudělal.“

„Na to se ho zeptám sám, až ho zatknu.“

„To ne.“ Chytila ho za paži, jako by mu v tom mohla zabránit. „Udělám to já.“

Will na ni jenom zazíral a nevěřícně prohlásil: „To si snad ze mne děláš legraci.“

„Jakmile mu nasadíš želízka, přestane komunikovat.“

„To ty nemůžeš vědět.“

„Je to trestanec. Samozřejmě, že bude mlčet. Ten se bez právníka ani neuprdne a pak tě leda pošlou do háje.“

„Nebudeš mi říkat, co mám a nemám dělat.“

„Z čeho mě obviníš? Z bezohledného přecházení silnice?“ Povytáhla obočí, jako by opravdu očekávala odpověď. „Můžeš ho zkusit vyslýchat, ale co máš v ruce? Můžeš mu jít prohledat byt, ale co řekneš soudci, až ho půjdeš žádat o povolení k domovní prohlídce? Před dvaceti lety udělal totéž, Vaše Ctihodnosti, takže to možná, nejspíš, asi provedl znovu?“ Angie si založila ruce na prsou. „Když jsem se na to naposledy informovala, zjistila jsem, že pokud zrovna nejseš prezident Spojených států, potřebuješ k uvěznění druhého člověka nějaké důkazy.“

Will neodpovídal, protože věděl, že Angie má pravdu.

„Máš na něčem Johnovy otisky? Máš svědky? Viděl někdo něco?“

Willa napadlo, že něco mohla vidět Jasmine. Pokud ano, možná teď už ležela na dně nějakého jezera.

Angie shrnula situaci: „Nemáme žádné důkazy, žádné svědky ani žádný případ. Máš pravdu, Wille. Jdeme ho rovnou zatknout, ne?“

„Třeba zrovna sleduje svou další oběť,“ řekl Will. Nechtěl dodávat, že jí docela dobře může být právě Angie.

„Když ho teď zatkneš, budeš ho muset po čtyřiadvaceti hodinách pustit, a pokud to opravdu dělá Shelley, dojde mu, že po něm jdeš a někam se zašije tak dobře, že už ho nikdy nedohoníš.“

„A co mám tedy podle tebe dělat? Počkat, až znásilní další holku? Nebo ji rovnou zavraždí?“

Will zdůraznil: „Možná, že už má novou oběť, Angie. Co když má Jasmine? To mám sedět s rukama v klíně, zatímco jí zbývá jen pár minut života?“

„Se mnou bude mluvit. Neví, že jsem od policie.“

„Co na tom chlapovi máš, Angie? Proč ho odmítáš vidět takového, jaký je?“

„Možná je docela dobře, že nesoudím muže podle toho, co v minulosti provedli.“

„Pokoušíš se mi ublížit?“

„Nech mne s ním promluvit,“ požádala ho. „Můžeš až do rána sledovat ten barák, co v něm bydlí, aby nám neutekl. Jestli tu holčinu má, nedotkne se jí bez tvého vědomí. Zítra ráno za ním zajdu na myčku a promluvím si s ním.“

„Myslíš, že se ti svěří?“

„Jestli je nevinný…“ Angie přikývla. „Jo. Bude ochotný se mnou mluvit.“

„A co když ne?“

„Tak se přece budu moct spolehnout na tebe.“ Začala si z něho utahovat. „Ty mě ochráníš, viď, Willy?“

„Tohle není žádná legrace.“

„Já vím,“ odtušila. Znovu se mu zadívala přes rameno na holky na chodníku. „Musím se vrátit do práce.“

„Mně se to nelíbí,“ řekl Will. „Vůbec se mi to nelíbí a nechci, aby ses tam vracela.“

„Na to jsme oba zvyklí, ne?“ Pohladila ho rukou po tváři a zlehka ho políbila na rty. „Jdi už, Wille.“

„Nechci tě tu nechat.“

„Nic jiného ti nezbývá.“

33. kapitola

10. února 2006, 7.22 hod.

John seděl na barové židli u pultu v občerstvení Empire Diner. Vešel dovnitř hladový jako vlk, ale když mu přinesli jídlo, dokázal pozřít jenom několik soust. Žaludek se mu svíral netrpělivým očekáváním, jak začne jeho nový život.

Většinu noci strávil s Kathy a Joyce, s nimiž se snažil vymyslet nějaký plán postupu. Kathy chtěla jít na policii, ale sourozenci Shelleyovi se vzácně shodli na tom, že policistům se nedá věřit. Věděli, že Michael nikdy nic neřekne. Byl příliš chytrý na to, aby něco ponechal na náhodě. Johnova úvěrová hodnocení by sice mohla vyvolat nějaké otázky, ale odpovědi na ně by se velmi snadno mohly obrátit proti Johnovi. Nakonec se dohodli, že Joyce využije svých kontaktů v okresním archivu a pokusí se zjistit, kde bydlí teta Lydie. Strýc Barry s ní byl ženatý jenom několik let a pak zemřel, takže se jim pod příjmením Carson nepodařilo najít vůbec nic.

Někde ale musí existovat nějaká stopa. Jakmile ji objeví, oba půjdou za Lydií a přinutí ji, aby jim vysvětlila, jakou roli sehrála v Johnově falešném obvinění. Jednou už se ze svých hříchů vyzpovídala. Nedají jí pokoj, dokud to neudělá znovu, a tentokrát veřejně.

Pokud šlo o Johnovo doznání, nepověděl sestře a její přítelkyni úplně všechno. Mluvil co nejupřímněji, ale něco si nechal pro sebe. Neřekl jim totiž o Michaelově sousedce. Když pomyslel na to, co provedl a jak hluboko klesl, zvedal se mu nad sebou samotným žaludek.

John si celou dobu myslel, že jedinou odpornou zrůdou je Michael. Jakmile ale dostal příležitost, zachoval se stejně sadisticky a pomstychtivě jako jeho bratranec. Za tohle Emily bojovala? Trávila matka hodiny nad zápisníky kvůli tomu, aby její drahý Johnny mohl znetvořit patnáctiletou dívku, sotva vyjde z vězení? John byl poprvé v životě rád, že matka zemřela, protože se její krásné oči nebudou muset dívat na někoho, kdo se dopustil tak ohavného činu.

„Mám vám dolít?“ zeptala se servírka a než John mohl odpovědět, doplnila mu do hrnku kávu.

„Díky,“ zamumlal.

Dveře restaurace se otevřely. John zvedl hlavu a v zrcadle nad pultem spatřil Robin, která stála u vchodu s rukama v bok a očima hledala volný stůl. V podniku bylo poměrně dost hostů, takže si nevšimla, že na ni hledí.

John přemáhal nutkání otočit se. Zatoužil na ni zavolat, ukázat na volnou židli vedle sebe a poslouchat její hlas. Teď se ale dělo příliš mnoho věcí najednou. Měl ruce potřísněné krví a nitro se mu svíralo pocitem viny. Podíval se do temné tekutiny v hrnku a tiše si přál, aby z ní mohl vyčíst svou budoucnost. Najde si někdy přítelkyni? Podaří se mu vůbec někdy potkat ženu, které bude moci povědět, co se mu přihodilo, co provedl, aniž by ji od sebe odehnal?

„Nazdárek,“ ozval se ženský hlas a Robin usedla na stoličku vedle něho. Byla oblečená jinak než obvykle. Vlasy měla stažené do ohonu a místo vyzývavých hadříků měla džínsy a tričko s krátkým rukávem.

„Nazdar,“ odpověděl jí. „Máš po šichtě?“

„Jo,“ přitakala, postavila hrneček dnem na pult a přivolala k sobě servírku.

Připadala mu v něčem jiná, ale John nedokázal přesně určit, v čem. S oblečením ani skutečností, že na tváři nemá tunu make-upu, to nemělo nic společného. Moc dobře ji neznal, ale připadala mu nervózní.

„Už sis někdy říkal, že nenávidíš svoji práci? Že by ses měl na všechno vykašlat, utéct z domova a nikdy se nevrátit?“ zeptala se ho Robin.

John se usmál. Na útěk z domova myslel celou dobu, co byl zavřený ve vězení. „Stalo se ti něco?“ zeptal se.

Zavrtěla hlavou a pak se potutelně usmála. „Sleduješ mě? Nejdřív se potkáme v nemocnici a teď tady.“

Rozhlédl se a řekl: „Nevšiml jsem si, že bys to tu vlastnila.“

„Pravidelně sem chodím na snídani.“

„Promiň,“ omluvil se jí. „Jen mi to tu připadalo příjemný na posezení.“ Poprvé v životě měl v kapse nějaké peníze a chtěl si trochu dopřát.

„Lhala jsem ti,“ řekla.

„O čem?“

„O svým prvním líbání,“ vysvětlila mu. „Nebylo to s nejlepším kamarádem mýho bratříčka.“

Zranilo ho to, ale pokusil se žertovat: „Prosím tě, hlavně mi řekni, že to nebylo s tvým bratříčkem.“

Usmála se a nalila si do kávy smetanu. „Mí rodiče jeli v drogách,“ řekla. „Nebo teda aspoň moje máma a chlap, se kterým si to rozdávala.“ Vzala do ruky lžičku a zamíchala si kávu.

„Sociálka mě jí odebrala, když jsem byla malá.“

John nevěděl, co na to má říct. Nakonec pronesl jenom: „To mě mrzí.“

„Jasně,“ pokračovala. „Nějakou dobu si mě předávaly různý náhradní rodiny. Měla jsem hodně otčímů, kteří byli hrozně šťastní, že můžou doma mít malou holčičku.“

John mlčky sledoval, jak míchá kávu. Měla maličké ruce. Čím to bylo, že ženské ruce působily mnohem přitažlivěji než mužské?

„A co ty?“ vyrušila ho Robin z úvah. „Taky jseš z rozvrácený rodiny?“ zeptala se sarkasticky.

John znal hodně zločinců, kteří tvrdili, že jsou oběťmi okolností, že je na scestí přivedly jejich nefunkční rodiny. Vyprávěli své osudy takovým způsobem, až si člověk začal myslet, že neměli jinou volbu.

„Kdepak,“ odpověděl John. „Pocházím z úplně normální rodiny. Měl jsem skvělou mámu, co pekla sušenky a vedla skauty. Otec byl trochu rezervovaný, ale každý večer chodil domů a zajímal se o to, co dělám.“ Vzpomněl si na Joyce, která se právě nejspíš snažila po telefonu dostat k nějakým informacím. Netušil, jestli se teta Lydie dovede zachovat správně, ale měl pocit, že bude schopen prožít zbytek života s klidem v duši, pokud bude vědět, že poprvé za dvacet let má sestřinu podporu.

Robin dvakrát zacinkala lžičkou o hrnek a pak ji odložila na pult. „Co se ti teda přihodilo, Johne? Jak ses dostal do lochu?“

Pokrčil rameny a řekl: „Špatní kamarádi.“

Zasmála se, ale jeho slova jí podle všeho nepřipadala legrační. „Předpokládám správně, že jsi nevinný?“

Před dvěma dny se ho v nemocnici zeptala na totéž a John jí poskytl typickou odpověď: „Všichni vězni jsou nevinní, ne?“

Robin chvíli mlčky hleděla do zrcadla nad pultem.

„S kým ses teda poprvé líbala?“ zeptal se jí John ve snaze změnit téma hovoru.

„S kým jsem se doopravdy líbala?“ opáčila. „První kluk, se kterým jsem se líbat chtěla?“ Na chvilku se zamyslela. „Seznámila jsem se s ním v dětským domově,“ řekla nakonec. „Byli jsme spolu pětadvacet let.“

John foukl do své kávy a pak trochu upil. „To je dlouhá doba,“ poznamenal.

„No jo, pravda,“ odpověděla a znovu vzala do ruky lžičku. „Dost jsem s ním vyjebávala.“

John se zakuckal.

Robin se pro sebe usmála. „Před dvěma lety jsme se rozešli.“

„Proč?“

„Protože když někoho znáš tak dlouho, vyrostete spolu, staneš se moc…“ Nemohla najít výstižné slovo. „Otevřený,“ řekla nakonec. „Příliš zranitelný. Vím o něm úplně všechno a on o mně taky. To už člověka nemůžeš doopravdy milovat. Teda, jasně, miluješ ho, protože za tu dobu se stal součástí tvýho já, je to kus tvýho srdce. Ale nemůžeš s ním být tak, jak chceš.

Nemůžeš ho milovat jako milence.“ Pokrčila rameny. „Kdyby mi na něm doopravdy záleželo, opustila bych ho, aby mohl žít vlastní život.“

John nevěděl, jak přesně má zareagovat. „Jestli tě nechal jít, tak je úplný blázen.“

„No, tohle je jenom můj výklad, nevíš, jak to vidí druhá strana,“ připustila. „Jestli sis toho ještě nevšiml, tak jsem pěkná potvora. A co ty?“

John se jenom vyjeveně zeptal: „Já?“

„Chodíš s někým?“

Se smíchem opáčil: „Děláš si ze mne legraci? Vždyť mě zavřeli, když mi bylo šestnáct.

Jediná ženská, kterou jsem kdy viděl nahou, byla moje matka.“

„A co…“ Hlas jí selhal. „Byl jsi hodně mladý. A ve vězení?“

John zaťal zuby, uhnul očima a němě přikývl. Přitom se snažil nemyslet na Zebru, jeho černobílé zuby a ruce, kterýma Johna svíral za krkem.

Pokud pochopila, co naznačuje, nedala to na sobě znát. Místo toho foukla do své kávy a konečně upila se slovy: „Kruci, už mi to vystydlo.“

John přivolal obsluhu.

„Tak jak to tady vypadá?“ zeptala se jich servírka.

„Dobře, díky,“ odpověděl John a nechal si dolít kávu. Nebyl zvyklý po ránu pít tolik kofeinu a potily se mu ruce. Nebo ho jenom znervózňovala Robinina přítomnost. Povídala si s ním, jako by se dávno znali. John si nevzpomínal, že by si s ním někdy v životě někdo takhle povídal.

Servírka jim připomněla: „Pokud budete něco potřebovat, dejte vědět.“

Robin počkala, až odejde, a pak se Johna zeptala: „A co děláš celou tu dobu, co jseš venku?“

„Dávám se dohromady s rodinou,“ odpověděl. Nedokázal si pomoci, aby nedodal: „Hledám svýho bratrance. Potřebuju si s ním o něčem promluvit.“

Robin se přes Johnovo rameno podívala na muže, který seděl sám v rohovém boxu. John si ho prohlédl v zrcadle a přitom ho napadlo, jestli to není nějaký zákazník. Muž na sobě měl oblek s vestičkou. Nejspíš to byl právník nebo doktor, který si odskočil od rodiny.

„Johne?“ Otočil se zpátky k Robin, která ho překvapila svou následující otázkou: „Jaký máš problémy?“

„Vůbec žádný.“

„Povídal jsi, že tě někdo vydírá.“

Souhlasně přikývl a řekl: „To je pravda.“

„A kdo?“

John oběma rukama uchopil svůj hrnek. Chtěl jí odpovědět, toužil jí svěřit všechno, co se mu přihodilo, ale Robin měla svých starostí dost. Nechtěl jí přidělávat další. Navíc nesdílel Joycin optimistický názor, že se teta Lydie zachová správně. Michael mohl být sadistický vrah, ale pořád byl jejím synem. Nikdo nedokázal odhadnout, čeho je schopen. Kdyby se Robin kvůli Johnovi mělo stát něco hrozného, do smrti by si to vyčítal.

„Nemůžu tě do toho zatahovat,“ pokusil se jí to vysvětlit.

Přejela mu rukou po stehně a zeptala se: „A co když se do toho chci nechat zatáhnout?“

Posunula ruku výš a Johnovi se zatajil dech. „Vím, že nejsi žádný darebák.“

Otevřel ústa, aby se vůbec mohl nadechnout. „Asi bys neměla…,“ začal.

„Vím, že si o tom nemáš s kým popovídat,“ řekla Robin a pevně mu stiskla stehno. „Jenom ti chci říct, že mně se svěřit můžeš.“

Zavrtěl hlavou a zašeptal: „Robin…“

Několikrát přejela rukou nahoru a dolů. „Dlouho jsi to neměl, viď?“

Nikdy, pomyslel si John. Nikdy jsem to neměl.

„Nechceš někam zajít na kus řeči?“

„Nemám…“ Nebyl schopen ani myslet. „Nemám žádný peníze na…“

Naklonila se k němu blíž a řekla: „Vždyť už jsem ti povídala, že mi padla.“

Johna napadlo, že pokud rukou vyjede ještě o kousek výš, bude muset servírku poprosit o ručník. Pevně zavřel oči a pokoušel se udržet.

Dlaní zastavil její ruku a řekl: „Nemůžu.“

„Ty mě nechceš?“

„Na tomhle světě neexistuje mužský, který by tě nechtěl,“ odpověděl a v duchu si říkal, že pravdivější větu ještě nikdy nikdo nepronesl. „Záleží mi na tobě, Robin. Vím, že je to pitomý, protože tě ani pořádně neznám. Ale nechci tě zatahovat do svých problémů, víš? Tyhle věci už ublížily hodně lidem. A kdyby se něco mělo stát ještě tobě, kdyby ti měl taky ublížit…“ Zavrtěl hlavou. Nemohl na to ani pomyslet. „Až bude po všem,“ řekl pak. „Až bude po všem, tak za tebou přijdu.“

Robin stáhla ruku zpátky. Zvedla hrnek s kávou k ústům a zopakovala svou otázku: „Kdo tě vydírá, Johne?“

Tón jejího hlasu se změnil. John nedokázal přesně vystihnout jak, ale najednou mu připomínal bachaře ve vězení, kteří se ptali a dobře věděli, že když jim člověk neodpoví, skončí v cele.

„Brzy se to všechno vyřeší,“ odpověděl.

„A jak?“

„Prostě se o to postarám,“ řekl. „Nic víc ti k tomu nemůžu povědět.“

„Opravdu mi nic neřekneš?“

„Ne,“ zněla odpověď.

„Určitě ne?“

Tvářila se velice vážně. John se na ni tázavě usmál a řekl: „Pojďme si povídat o něčem jiným.“

„Potřebuju, abys mi to řekl,“ naléhala dál. „Potřebuju vědět, co se děje.“

„O co ti vlastně jde?“

„Jde mi o tvůj život, Johne. Copak mi nemůžeš upřímně odpovědět?“

Johnovi se zježily vlasy vzadu na krku. „Nelíbí se mi, kam tenhle rozhovor směřuje.“

Robin postavila hrnek na pult. Vstala, zatvářila se nepřístupně a prohlásila: „Snažila jsem se ti pomoct, na to nezapomínej.“

„Ale prosím tě,“ začal ji chlácholit. Netušil, co provedl. „Robin…“

Na rameno mu dopadla čísi ruka. Rychle zvedl hlavu a uviděl muže v obleku.

„Co se děje?“ zeptal se John.

Muž se podíval na Robin a John udělal totéž.

„Je mi to líto, Johne,“ řekla a bylo na ní vidět, že to myslí vážně, ale John pořád nevěděl, proč. Sáhla do kabelky a vytáhla z ní peněženku. John si jako pěkný hlupák myslel, že snad chce zaplatit účet. Otevřel ústa, aby jí pověděl, že to má nechat, ale zarazil ho záblesk zlatého kovu, jak otevřela pouzdro s odznakem.

„Jsem od policie,“ objasnila mu, jako by to neviděl na vlastní oči.

„Robin…“

„Jmenuju se Angie,“ přerušila ho. Muž za jeho zády mu pevně sevřel rameno. „Vyřešíme to venku.“

„Ne…“ John cítil, jak se celý třese a svaly se mu mění v rosol.

„Ven,“ nařídila mu, chytila ho v podpaží a přinutila ho vstát.

Dovolila mu, aby se o ni opřel a vedla ho ven jako nějakého invalidu. Muž jim otevřel dveře, aby mohli vyjít ven. Úplně stejně s ním zacházeli policisté z Decaturu, když ho před lety táhli z jeho pokoje. Odvedli ho dolů po schodech, vyvlekli ho na zahradu a před očima všech sousedů mu nasadili pouta. Zaslechl čísi výkřik, a když se ohlédl, uviděl svou matku. Emily s pláčem padla na kolena. Richard se ani nenamáhal, aby jí pomohl vstát.

Do parkoviště před restaurací se nemilosrdně opíralo slunce a John v jeho paprscích zamrkal. Uvědomil si, že sotva popadá dech. Vězení. Odváděli ho do vězení. Zase mu seberou oblečení, prohledají ho, odeberou mu otisky prstů a strčí ho do cely k dalším mužům, kteří se těšili, až se zase objeví, aby mu ukázali, co si myslí o násilníkovi dětí, který venku nemá šanci přežít.

„Wille,“ řekla Robin muži za Johnovými zády. „Nedělej to.“

John uviděl, jak se v mužově ruce zaleskla pouta.

„Prosím vás…,“ vysoukal ze sebe s námahou. Nemohl dýchat a podlomila se mu kolena. Pak už viděl jenom Robin, která se ho snažila zachytit, když padal k zemi.

34. kapitola

8.55 hod.

Angie si připadala jako hrozná bestie. Dala si horkou sprchu, ale přesto se nedokázala zbavit pocitu, že je úplně odporná.

Srdce jí jako nůž rozrývala vzpomínka na Johnův obličej, na děs a pocit zrazení, který se v něm zračil. Will ho odnesl k autu a pomohl mu na zadní sedadlo, jako by John byl dítě, které jede s rodiči na nákup. Angie tam stála a hlavou jí běželo: tak teď před sebou vidím dva mužské, kterým jsem nejvíc zpackala život.

Odjela dřív, než jí v tom Will mohl zabránit.

Proč vůbec toužila Johna Shelleye zachránit? Možná protože na celém světě nikoho neměl.

Možná proto, že své osamění nosil jako brnění, které viděla jenom Angie. Byl úplně stejný jako Will.

Před několika dny vycídila celý dům, ale přesto si teď navlékla pracovní rukavice a pustila se do úklidu. Na koupelnu spotřebovala skoro dva litry sava a spáry mezi dlaždičkami vydrhla kartáčkem na zuby. Stěny jí obložil Will. Pokládal kachlíky po úhlopříčce, protože instinktivně věděl, že místnost se tak opticky zvětší. Stěny vymaloval krémově žlutou barvou a borduru udělal šedavě bílou. Angie přitom kritizovala jeho výtvarné schopnosti.

Měla by mu zavolat. Jenom dělal svou práci. Byl dobrý policista a k tomu i dobrý člověk a ona neměla právo chovat se k němu nehezky jenom kvůli tomu, že se John Shelley dostal do nějakého průšvihu. Až douklízí dům, zavolá Willovi na mobil a ujistí ho, že je jí proti srsti nastalá situace, ne on.

Angie pokračovala kuchyní. Ze všech skříněk vyndala kuchyňské nádobí a vnitřky vytřela.

V hlavě si neustále přehrávala události toho rána a pokoušela se přijít na to, jestli by byla schopná situaci nějak zmírnit.

„Do prdele,“ zaklela. Potřebovala igelitový potah na police. Vytřít všechny skříňky a přitom v nich nechat starý potah, pod nímž určitě bylo pěkně nastláno, se jí jevilo jako úplná hloupost.

Chytila růžek ulepeného igelitu na dně skříňky pod dřezem a roztrhla potah vejpůl. Objevila se úplně čistá plocha, ale Angie už potah zničila. Vstala, aby došla pro nový, ale ještě než dorazila do spíže, uvědomila si, že jí došel.

„Do prdele,“ zaklela znovu a stáhla si gumové rukavice. Hodila je do dřezu a s klením začala hledat klíče.

Za deset minut už seděla v autě, ale nejela do obchodu, nýbrž po ulici Ponce de Leonové směrem ke Stone Mountain. Věděla, kde Michael bydlí. Když si spolu zapíchali, nebo přesněji řečeno, když ji Michael opíchal, Angie se začala chovat trochu umanutě. Párkrát projela kolem jeho domu, prohlédla si jeho ženu a dítě a zahlédla Michaela, jak myje auto. Asi po týdnu si uvědomila, že se chová nepříčetně. Nezlobila se ani tak na Michaela jako spíš na sebe za to, že se zase dostala do problémů.

Ormewoodovi bydleli v domě rančového stylu, který dobře zapadal mezi ostatní stavby v okolí. Angie zaparkovala na prázdné příjezdové cestě. Pokud si někdo ze sousedství všiml, že tam její černé auto nepatří, rozhodně se neběžel podívat, kdo se to ochomýtá kolem Ormewoodovic domu. Když vystoupila na cestu, chvěla se po celém těle.

Měla na sobě úbor, ve kterém obvykle uklízela. Ustřižené džíny, starou košili po Willovi a růžové pantofle, které si v rychlosti nazula při odchodu z domova. Když vykročila ke garáži, boty při chůzi vydávaly plácavé zvuky. Zvedl se vítr a Angie si oběma rukama přitiskla košili k tělu, aby se bránila jeho studenému poryvu. Stoupla si na špičky a nakoukla do garáže.

Okna garáže byla natřená černou barvou, aby nebylo vidět dovnitř.

Kolem projelo auto a Angie ho sledovala očima, dokud jí nezmizelo z dohledu. Potom přistoupila ke dveřím domu, zazvonila a čekala, až Michael otevře. Vychutnávala si představu, jak překvapeně se bude tvářit, až ji uvidí na svém prahu. Hodlala mu povědět, že Johna zatkli, a pak se ho chtěla zeptat, odkud se s Johnem Shelleyem zná a proč jí a ostatním děvčatům tehdy přijel sdělit, aby si na nedávno propuštěného vraha daly pozor.

Angie zaklepala na dveře a ještě jednou zazvonila.

Nic.

Zkusila otevřít, ale bylo zamčeno. Zakázala si ohlížet se přes rameno nebo udělat cokoli jiného, z čeho by sousedé mohli usoudit, že je zlodějka, a zvolna dům obešla. Pomalým krokem mířila do zahrady a nahlížela do oken, jako by se jenom zastavila na návštěvu u přátel.

Mrzelo ji, že u sebe nemá mobil, který nechala doma v nabíječce.

V zadních dveřích byla vsazená dvířka pro psa. Vypadala opotřebovaně a Angie odhadovala, že nejspíš patřila k vybavení domu, už když ho Michael koupil. Nesnášel totiž psy.

To Angie zjistila při jejich první společné šťáře mezi prostitutkami. Jedna z holek vlastnila uštěkaného voříška, který se na Michaela vrhnul. Kolega na něho vytasil zbraň. Prostitutka se tomu smála a Angie se k ní přidala. Vlastně to byla právě holka se psíkem, která Angii prozradila, že Michael to má u některých kolegyň gratis.

Angie si klekla a zkroutila se, aby se mohla dvířky protáhnout. Zachytila se v nich přes široké boky, které zdědila po matce, ale nakonec se jí podařilo nasoukat dovnitř. Když tam vlezla, zůstala na místě a natahovala uši, jestli někdo přece jen není doma. Až teď se začala ptát sama sebe, co to vlastně provádí. Proč vlezla Michaelovi do domu? Co si myslí, že tam najde?

Will měl nakonec možná pravdu. Michael byl pitomec, tloukl svou ženu a nejspíš i znásilnil Angii toho večera, kdy se opila natolik, že o sobě skoro nevěděla, ale to ještě neznamenalo, že je do celého případu nějak zapletený. Tak proč sem vlastně lezla?

„Do háje,“ zasyčela a otočila se, aby zase vylezla ven stejnou cestou, jakou se dostala dovnitř. Už byla napůl skrčená, když najednou zaslechla nějaký zvuk. Bylo to zakňučení? Že by si Michael přece jenom pořídil psa?

Angie ztuhla a pozorně naslouchala. Zvuk se neopakoval, a tak si na okamžik pomyslela, že nejspíš začíná přicházet o rozum. To, že se vloupala do cizího domu, ji v pochybnostech o vlastní soudnosti jenom utvrzovalo.

Přesto se zase narovnala a řekla si, že když už je tam, mohla by svůj průzkum dotáhnout do konce. Pantofle nechala u dveří. K smrti nerada sice chodila bosa, ale nechtěla, aby se za ní po celém domě ozýval pleskot.

Uprostřed kuchyně se zarazila, protože zaslechla, jak kolem projelo auto. Našpicovala uši a zaslechla, jak se venku otevřely a zabouchly dveře, ale to bylo na protější straně ulice. Kdosi pozdravil souseda a dal se s ním do řeči. Angie si uvolněně vydechla. V žádném případě nepotřebovala, aby se Michael vrátil domů a našel ji, jak mu slídí po domě.

Obývák vypadal přesně tak, jak očekávala. Stála tam čalouněná pohovka a před ní širokoúhlá televize. Podívala se do chodby, ale do ložnic chodit nechtěla. Netoužila spatřit místo, kde Michael souložil se svou ženou a kde ji nejspíš i bil.

Angie netušila, jestli ztloukl i ji. Druhého dne měla paže samou modřinu a mezi nohama cítila ukrutnou bolest. V autě ztratila vědomí a mohl si s ní dělat, co chtěl. Hajzl jeden. Copak mu nestačilo se na ni podívat, aby mu bylo jasné, že je ochotná udělat téměř cokoli? Na to nemusel čekat, až o sobě nebude vědět.

Vzadu v obýváku uviděla dveře s bezpečnostním zámkem a petlicí. Angie se pokoušela zorientovat a usoudila, že vedou do garáže. Proč na nich ale byl takový zámek, když se do domu mohl kdokoli dostat dvířky pro psa? A proč byla okna garáže začerněná?

Angie přistoupila ke dveřím a přitiskla na ně ucho. Pokusila se je otevřít a zámek po chvíli opravdu se skřípěním povolil. Vzala za kliku a otevřela. V místnosti byla naprostá tma, takže musela hmatat po zdi, aby našla vypínač. Zářivky na stropě několikrát zablikaly a zhasly a Angie v jejich záblescích rozeznala ponk, sekačku na trávu a kulečníkový stůl.

Světlo se ustálilo. Na kulečníkovém stole ležela přivázaná nahá dívka. V ústech měla roubík a obličej jí pokrývala krev. Když uviděla Angii, vyvalila oči, až jí byla vidět celá bělma. Hrudník se jí rychle zvedal a zase klesal, ale jinak se nehýbala.

Angie zatajila dech. Temenem jí projela ostrá bolest, která ji oslepila. Padla k zemi jako podťatá. Ještě zaslechla dívčiny vzlyky a mužský smích. Potom ztratila vědomí.

35. kapitola

10.13 hod.

Will se opřel na židli a zadíval se na bezútěšné panorama za oknem kanceláře. Už poněkolikáté vzal telefon a vytočil číslo Angiina mobilu. Znovu nechal telefon vyzvánět, dokud se nedostal do její hlasové schránky, a pak přerušil spojení. Už hodinu se jí snažil dovolat, nejprve na pevnou linku a pak na mobil. Řekla mu, že jede rovnou domů a neměla ve zvyku nebrat telefon, když jí volal. Angie se ozvala, i když se na Willa zlobila, protože mu alespoň mohla vynadat a zakázat mu, aby ji ještě někdy otravoval.

V jednom jí musel dát za pravdu. Od chvíle, kdy Johna Shelleye usadil do auta, z něho nevypáčil jediné slovo.

Na dveře kanceláře zaklepal Leo Donnelly a rovnou je bez vyzvání otevřel. „Přišla právnička,“ oznámil Willovi.

„Děkuji.“

„Tvrdí, že je kamarádka jeho sestry.“

Will vstal a oblékl si sako. „A vy jí to věříte?“

Leo mu podal vizitku a řekl: „Dělá do nemovitostí.“

Potom ztišil hlas a dodal: „Lesba, ale teda šťabajzna.“

Will nevěděl, co by na to řekl. Dostatečně dlouho hleděl na navštívenku a pak ji zastrčil do kapsičky vesty.

Leo s ním došel do poloviny chodby. „Musím vám teda říct, že je to pro chlapy velká ztráta.

Víte, jak to myslím?“

Will v konverzaci toho druhu nehodlal pokračovat, a tak se zeptal: „Zmínil se před vámi někdy Michael o Johnu Shelleyovi?“

„O tom pachateli?“ Leo našpulil rty a na okamžik se zamyslel. „Ne, nikdy.“

„Na mravnostním pracuje nějaká Angie Polaskiová.“

Leo se vědoucně usmál a řekl: „Jo, tu znám.“

Will otevřel dveře na schodiště. Leo se netvářil příliš nadšeně nad tím, že dvě patra do výslechových místností nesjedou výtahem, ale mohl být rád, že po něm Will neskočil a nedal mu kvůli jeho přihlouplému úsměvu pěstí.

„Vyšetřovatelka Polaskiová mě informovala, že před několika měsíci ji a několik prostitutek Michael varoval, ať si dávají pozor na zločince jménem John Shelley,“ řekl Will Leovi.

Leovi pohasl úsměv ve tváři. „Mike o něm už něco věděl?“ otázal se.

„Nejspíš ano.“

Leo kráčel dál po schodech a přitom prsty bubnoval do zábradlí. Na podestě se zastavil a Will se otočil.

„Poslyšte,“ začal Leo. Vyhlédl přes zábradlí do ostatních pater a ztišil hlas. „Pokud jde o tu Polaskiovou… Mike se s ní před nějakou dobou zapletl. Je ženatej a svoji ženu má fakt rád, ale když dostane příležitost zasunout, tak se tomu nebrání. Zvlášť když se mu nabízí taková kost.

Rozumíte mi?“

„Co se stalo?“

„Polaskiová nechtěla chápat pravidla hry. Chtěla něco trvalejšího. Mike se jí snažil dát kopačky ohleduplně, ale ona po něm od tý doby jde.“

Will se při představě, že Angie touží po vážném vztahu, málem nahlas zasmál. Kráčel dál po schodech a přitom se Lea zeptal: „A podle vás si Polaskiová jen vymýšlí?“

„Já myslím, že na každým šprochu pravdy je trochu.“

„Jasně,“ přitakal Will. „Ale proč by si něco takového vymýšlela?“

Leovi chvilku trvalo, než ho napadla nějaká odpověď. Nakonec jenom pokrčil rameny a prohlásil: „Ženský jsou takový.“

„Nedávno jste mi ale říkal, že Gina pro Michaela požádala o soudní vykázání z domu, protože ji bije.“

„No…“ Leo se zase zarazil. „To jo. A co má bejt?“

Will kráčel dál. „Nepřipadalo mi, že si to vymýšlíte,“ poznamenal.

„To ne,“ připustil Leo. Přejel si palcem po bradě, což bylo znamení, že si neví rady. Will si toho všiml hned, když se seznámili, a v hloubi duše doufal, že ten člověk nehraje poker. „Má se to asi takhle,“ promluvil nakonec Leo. „Včera večer mi Mike zavolal a ptal se, jak pokračujeme s tím případem.“

„Mně volal také.“

„A co jste mu řekl?“

Will otevřel dveře do druhého patra. „Nejspíš totéž, co vy. Že se nemáme čeho dál chytit.“

„Jasně. Pak jsem se ale zmínil, že jste mě požádal, abych vám dal dohromady ten seznam násilníků. Najednou se začal děsně strachovat a povídal, že je to fakt skvělej nápad.“ Leo se na Willa omluvně pousmál a řekl: „Myslím, že nebudu přehánět, když vám povím, že procházet ty rejstříky byla pěkná hrůza.“

Will přikývl. Shelleyovu složku u sebe měl on, ale v jeho záznamech chyběly podrobnosti, které mu poslala Caroline. Kdyby ho Angie nepoprosila, ať se na něj podívá, nejspíš by ještě teď pobíhal na svobodě.

Angie se o Shelleyovi samozřejmě nejdřív dozvěděla od Michaela Ormewooda.

Leo dělal kratší kroky než Will. Ze všech sil se s ním snažil udržet tempo a přitom povídal: „Chtěl jsem říct, že Mike tuhle práci dělá skoro tak dlouho jako já. A stejně jako já ví, že takovej případ je na dlouho.“ Will zpomalil a Leo dodal: „A taky ví, že vysmažená štětka, která bydlí na sídlišti, se nebude namáhat doma uklízet.“

Will se zastavil. Napadlo ho, že možná Lea Donnellyho podcenil.

Vyšetřovatel ještě dodal: „Vsadím se, o co chcete, že ten byt někdo uklidil, než jsme tam dorazili.“

„Zmínil jste se o tom před Michaelem?“

„Pohádali jsme se kvůli tomu,“ přiznal Leo. „Mike většinou nedělá kolem ničeho cirkus, ale když jsem mu řekl, že si myslím, že to tam někdo uklidil, začal se vztekat jak malej. Ani to nechtěl napsat do protokolu.“

„Možná byl jenom opatrný.“

„Opatrnej by byl, kdyby zatajil, že ta potvora má jeho jméno v notýsku s klientama, ale ne když přehlídnul, že místo činu někdo vydrhnul hektolitrem sava.“

Will zastrčil ruce do kapes a zeptal se: „Co teď děláte?“

Leo pokrčil rameny a odpověděl: „Dělám ještě na třech dalších případech. Proč se ptáte?“

„Zajel byste teď hned k Michaelovi?“

„Proč?“

„Jenom na návštěvu,“ vysvětlil mu Will. „Poptat se, jak se má, jestli mu něco nechybí.“

„Teda abych se přiznal,“ začal Leo. „V poslední době se chová tak, že je mi úplně fuk, jak se má.“

„Jenom se na něj podívejte,“ nedal se Will a položil ruku na Leovo rameno. „Chci vědět, kde je.“

Leo na něho chvíli zíral a pak přikývl. „Jasně,“ souhlasil nakonec. „Tak jo.“

Will vzal za kliku dveří výslechové místnosti, ale neotevřel je. Zavřel oči a snažil se soustředit, protože věděl, že uvnitř nebude moci myslet na Angii, ani Michaela, ani na Jasmine.

Nebude smět myslet vůbec na nic, co by mohlo jeho pozornost odvést od cíle. Tím byl John a Will byl pevně odhodlaný ho dostat.

Zaklepal na dveře a rovnou bez vyzvání vstoupil. U stolu seděl John Shelley a vedle něho jeho právnička, která svírala jeho ruce ve svých dlaních.

Jakmile Will vstoupil, rychle se pustili.

„Promiňte, že jsem vás vyrušil,“ omluvil se Will.

Žena vstala a promluvila pevným, rozhořčeným tónem: „Byl můj klient zatčen?“ Zabývala se sice nemovitostmi, ale právničku rozhodně nezapřela.

„Jsem státní vyšetřovatel Will Trent,“ představil se Will místo odpovědi. „A vy jste?“

„Katherine Keenanová. Vysvětlete mi, prosím, proč je můj klient tady.“

„Měl jsem za to, že se specializujete na nemovitosti,“ řekl Will. „Zastupujete tu snad pana Shelleye ve věci pořízení domu?“

Přivřela oči a opakovala: „Byl zatčen, nebo ne?“

Will se chystal, že se posadí a zeptal se jí: „Můžu?“

„Mně je úplně jedno, jestli zůstanete stát, sednete si nebo se tu budete vznášet, pane vyšetřovateli. Přestaňte si ze mne dělat blázny a odpovězte na mou otázku.“

John se zadíval do desky stolu, ale Will si všiml, že se přitom usmál.

„Tak dobrá,“ řekl Will a posadil se naproti nim. „Ale když dovolíte, říkejte mi státní vyšetřovateli Trente. Policejní vyšetřovatelé pracují na místní policejní stanici. Já pracuji pro stát, pro GBI. Možná jste o nás někdy něco zahlédla v televizních novinách.“

Keenanová zjevně nepochopila význam rozdílu mezi státním a policejním vyšetřovatelem, ale John se tvářil, jako by ho chápal. Stát začal dělat dusno, což znamenalo buď to, že místní policie případ nezvládá, nebo že se trestný čin týká několika okrsků.

„Nebudu odpovídat na žádné otázky,“ prohlásil John.

Will mu odpověděl: „To je naprosto v pořádku, pane Shelleyi. Ani na vás žádné otázky nemám. Kdyby tomu tak bylo, asi bych se vás ptal: Kde jste byl třetího prosince večer? Anebo by mne zajímal třináctý říjen.“ Pokud ta data pro Johna něco znamenala, nedával to na sobě znát. Will pokračoval: „A pak by mne mohla zajímat dejme tomu minulá neděle.“ John zareagoval a Will se pokusil zajít ještě o kousek dál. „Určitě si ten den budete pamatovat, protože tehdy se hrál Superpohár. A pak následující den, to bylo pondělí šestého. Mohlo by mne zajímat, kde jste byl minulé pondělí.“

Keenanová se do toho vložila: „Nemusí na žádnou z vašich otázek odpovídat.“

Will promluvil přímo k Johnovi: „Pokuste se mi důvěřovat.“

John na něho jenom bez zájmu hleděl.

Will začal nahlas vypočítávat události posledních dnů: „Tak tady máme mrtvou prostitutku, mrtvou puberťačku a dvě holčičky ze severních předměstí, které se musí naučit po zbytek života fungovat bez jazyka, protože jim ho někdo vykousl.“

Will bedlivě sledoval právničku. Nebyla tak otrlá jako John a neuměla tak dobře skrývat city.

Pokračoval dál: „Pak tu je ještě jedna pohřešovaná dívenka. Jmenuje se Jasmine a je jí čtrnáct. Bydlí v Grady Homes se svým bratříčkem Cedrikem. Minulou neděli jí jakýsi hnědovlasý běloch dal dvacet dolarů, aby někam zavolala.“

John na desce stolu sevřel ruce v pěst.

„Zvláštní na tom je, že ten člověk jí na telefon dal deseticent.“ Will se na chvíli odmlčel.

„Volání z telefonní budky stálo deset centů naposledy někdy v pětaosmdesátém.“

John si nervózně pohrával s rukama.

Will se obrátil k právničce se slovy: „Jedna otázka mi pořád vrtá v hlavě, paní Keenanová, a to: odkud zná John Shelley Michaela Ormewooda?“

Žena viditelně zalapala po dechu.

„Kathy,“ napomenul ji John.

Will celou situaci vysvětlil: „Minulé pondělí zemřela jedna patnáctiletá dívka. Někdo jí vyřízl jazyk z úst. Nemohl jsem si nevzpomenout, že jste před dvaceti lety vyřízl jazyk jiné dívence, pane Shelleyi.“

Keenanová už to nevydržela a vybuchla: „Ten jazyk nebyl uříznutý!“

„Kathy, počkej venku,“ řekl jí John.

„Johne…“

„Prosím tě,“ řekl. „Počkej venku a pokus se sehnat Joyce.“

Žena neměla nejmenší chuť někam odcházet.

„Prosím,“ opakoval John.

„Tak dobře,“ souhlasila. „Ale budu čekat hned za dveřmi.“

„Po pravdě řečeno,“ začal Will a vstal. „Na chodbě čekat nesmíte, paní Keenanová. Tohle je státní instituce, všude jsou teroristé, víte, jak to chodí.“ Otevřel jí dveře a řekl: „O patro níž je místnost pro právní zástupce, hned vedle automatu s občerstvením. Můžete si odtud zavolat nebo si dát něco malého k jídlu.“

Když odcházela z místnosti, z očí jí sršely blesky. Její odchod situaci nijak neodlehčil, naopak ještě zesílil napětí ve vzduchu.

Will pomalu zavřel dveře a pozvolna se posadil. Založil si ruce na prsou a vyčkával, až John Shelley spustí. Asi pět minut seděli v naprostém tichu. Will ještě chvilku počkal a pak se rozhodl kapitulovat. „Odkud znáte Michaela?“ zeptal se.

John nepřestával zatínat pěsti. Při Willově dotazu je sevřel ještě pevněji. „Co vám řekl?“

zeptal se.

„Neptám se jeho, ptám se vás.“

John se na Willa díval s neskrývanou zlostí.

„Joyce je vaše sestra?“ zeptal se ho Will.

„Tu do toho nezatahujte.“

„Muselo to pro vás být těžké, když jste se s ní celá léta nevídal.“

„Ví, že jsem to neudělal.“

„Tím to muselo být ještě náročnější.“

„Přestaňte na mě zkoušet ty svý psychologický bláboly.“

„Jenom mě zajímalo, jaké to bylo.“

„Jaké to bylo?“ opakoval John a poprvé dal otevřeně najevo zlost. „Jaké to bylo, když někdo zničil moji rodinu a poslal mou matku předčasně do hrobu? Jaké to bylo, když se ke mně vlastní otec choval jako k vyvrhelovi? Co myslíte? Tak co si myslíte, do prdele?“

Johnova slova zůstala viset ve vzduchu a rezonovala Willovi v uších. Co si myslel? Že kousky skládačky do sebe konečně začínají zapadat.

„Chci, abyste pro mne něco udělal,“ řekl Will nahlas.

John jenom lhostejně pokrčil rameny.

Will s sebou v kapse nosil kopii Aleeshina dopisu, trochu jako talisman, který mu měl s případem pomoci. Rozložil ho a přistrčil ho po stole k Johnovi. „Přečtěte mi to, prosím.

Nahlas.“

John se na něho tázavě podíval, ale zvědavost byla silnější. Naklonil se nad stůl a nejprve si dopis přečetl potichu pro sebe, aniž by se ho dotkl.

Potom zvedl hlavu a zmateně se podíval na Willa. „Mám vám tohle přečíst nahlas?“ ujistil se.

„Pokud nemáte nic proti.“

John si odkašlal. Zjevně vůbec netušil, co se děje, ale nakonec začal číst, což si Will vysvětlil jako známku důvěry.

„Milá maminko,“ začal John, ale Will ho zarazil.

„Promiňte. Až od třetího řádku,“ požádal ho. „Kdybyste mohl začít až tam.“

John na něho znovu upřel pohled, který jasně říkal, že ze sebe dál šaška dělat nenechá.

„V Bibli se píše, že rodičům se jejich hříchy vrátí na dětech. Stala jsem se vyhnankyní, jíž se dobří lidé štítí, a nezbývá mi než žít s Vyvrhelem. To všechno za tvé hříchy.“

John se zarazil a hleděl na slova, jako by začínal chápat, že mu stále cosi uniká. „Kdo je Alicia?“ zeptal se Willa.

„Aleesha Monroeová,“ odpověděl mu dotázaný. Výraz Johnovy tváře zodpověděl všechny jeho otázky. „Včera dopoledne jsem mluvil s její matkou. Musel jsem jí povědět, že její dcera je mrtvá.“

John viditelně ztěžka polkl. „Mrtvá?“

„Někdo ji znásilnil a zbil. Vykousl jí jazyk.“

„To byla…,“ zašeptal si John víceméně sám pro sebe. Vzal dopis do ruky a zazíral na Aleeshin vzkaz matce.

„Slovo „vyvrhel“ tam napsala dvakrát,“ řekl Will, jemuž bylo jasné, že právě v tom okamžiku má jedinečnou příležitost přesvědčit Johna, že mu může důvěřovat. „Nejdřív to napsala s malým počátečním písmenem, ale potom s velkým. A k tomu ještě Vyvrhel, ne vyvrhelové. Měla na mysli konkrétní osobu, ne skupinu.“

Johnův zrak se stočil na stránku a Will přesně věděl, na který řádek se upírá. Vyhnankyně, které se dobří lidé štítí a nezbývá jí než žít s Vyvrhelem.

Will se naklonil přes stůl, aby upoutal Johnovu pozornost, a zeptal se: „Kdo je ten Vyvrhel, Johne?“

John nespouštěl oči z dopisu. „To nevím,“ odpověděl.

„Je to někdo, koho Aleesha znala v mládí. Někdo, kdo ji teď pronásledoval.“ Willovi v kapse zazvonil mobil. Dělal, že ho neslyší. „Potřebuji, abyste mi prozradil, kdo to je, Johne. Musím to od vás slyšet.“

Will Johnovi viděl na očích, že na jeho otázku zná odpověď, že si všechno dal dohromady.

John nahlas řekl jenom: „Zvoní vám telefon.“

„S tím se netrapte,“ řekl Will. „Kdo je Vyvrhel?“

John zavrtěl hlavou, ale Will na něm viděl, že moc nechybí, aby mu kýženou informaci poskytl.

„Povězte mi, o čem to Monroeová píše.“

Telefon nepřestával vyzvánět, ale Will ho nevypnul. Viděl, jak se mu John uzavírá, jako by mu telefon najednou připomněl, že má držet jazyk za zuby.

„Johne,“ pobídl ho Will.

John vstal, zmačkal dopis, hodil ho po Willovi a zařval: „Už jsem vám řekl, že nevím!“

Will se zapřel na židli a v duchu proklínal Angii, že se mu rozhodla zavolat právě teď. Rychle vytáhl mobil a zavrčel do něj: „No co je?“

„Trente,“ ozval se na druhém konci Leo Donnelly. „Jsem u Mika.“

„Vydržte chvilku,“ řekl mu Will. Potom si telefon přitiskl na hruď a obrátil se k Johnovi: „Teď na chvilku odejdu a vyřídím ten hovor, ano?“

John potřásl hlavou a opáčil: „Dělejte si, co chcete.“

Will vyšel z místnosti s telefonem u ucha a zavřel za sebou dveře. „Co potřebujete, Leo?“

„Zajel jsem k Mikeovi, jak jste chtěl.“

Will se rozzlobil. Skoro už Johna měl. Kdyby ten pitomý telefon nezazvonil, všechno by mu pověděl.

„Zaklepal jsem na dveře, Mike byl určitě doma, protože na ulici stálo jeho auto.“

Will se opřel o stěnu. Najednou ho přemohla únava po probdělé noci. „A dál?“

„Nikdo neotvíral, ale najednou se přiřítilo dekalbský policejní auto a za ním Gina. To je Michaelova žena, víte? Zavolala si je jako ochranu, až si bude z domu brát nějaký věci.“

„Jasně.“

„Zacouvala k domu a viděla mě, takže jsem se nemohl jen tak schovat ve křoví, a tak k ní jdu a ptám se, jak se má. Koukne na mě jako na nějakou špínu, takže si říkám, že si asi myslí, že jsem na Mikově straně.“

Will pomyslel na Johna, který seděl ve výslechové místnosti vedle. „Máte pro mne nějaké závažné sdělení?“ řekl do telefonu.

„Myslíte, že vás tahám za nohu, mladej? Nezapomeňte, že jsem minimálně o deset let dýl ve službě než vy.“

„Máte pravdu,“ přiznal Will a znovu se opřel o stěnu. Přitom si říkal, jak dlouho asi může Leovi trvat, než se vymáčkne. „Tak povídejte.“

„Takže,“ pokračoval Leo. „Kluci z DeKalb nejsou zrovna nadšený, že mě viděj. Mike nejspíš dělal průtahy kolem tý mrtvý sousedky. Nechtěl nic říct, nehodlal vypovídat, nedovolil jim, aby se podívali do jeho domu.“

Will ho začal pozorněji poslouchat.

„Tipoval bych, že když jim Gina zavolala, zajásali, protože si mysleli, že se u něj konečně budou moct porozhlídnout.“

„A?“

„Když zjistila, že Mike není doma, nepustila je do baráku.“ Leo ještě uznale dodal: „Možná ho z duše nenávidí, ale pořád je to policajtova žena. Ví, že nemusí pouštět dovnitř nikoho, kdo s sebou nemá povolení od soudu.“

„Uniká mi tu něco?“ poznamenal Will.

„Nechte mě domluvit,“ upozornil ho Leo. „Barkleye, to je jeden policajt, pěkně míchalo, že tam musí stát a jenom čumět. A tak si vylil zlost na mně a řekl mi, že mám vypadnout z toho soukromýho pozemku.“ Will zaslechl cvaknutí zapalovače, jak si Leo zapálil cigaretu. „Trochu jsem se klackoval po ulici. Žijeme ve svobodný zemi, ne? Ta ulice je pro všechny.“

Will si celou scénu dokázal živě představit. Policajta odněkud vyháněl jenom blázen, který toužil, aby mu po zbytek života nedal pokoj.

„Potloukal jsem se kolem Mikeova auta a říkal jsem si, proč je asi zaparkovaný přes ulici a ne přímo u domu, když vtom se vedle zastavila sousedka s nákupem. Taková vlezlá drbna, ale zeptal jsem se jí, kde je Mike, a ona povídala…“ Leo se odmlčel, aby mohl potáhnout z cigarety. „A ona povídala, že asi před hodinou byl doma. Zrovna vybírala schránku, když přijel. Ptal se jí, co to před jeho domem stojí za auto.“

Will se odlepil od stěny. „Jaké auto?“

„Nějaká kára, co stála před jeho domem,“ pravil Leo. „Mike chtěl vědět, jak dlouho tam je.

Ženská mu řekla, že asi pět nebo deset minut. Otočil se a beze slova odešel, ani jí nepoděkoval.“

„A co se dělo pak?“

„Sousedka zašla domů, vzala seznam na nákup a razila zase ven.“ Leo znovu potáhl z cigarety. „Ale všimla si, že to auto před domem stojí opačně. Bylo tam zadkem k vratům garáže. Viděla Mikea, jak je zavírá.“

„Do háje.“

„Zamával na ni, zavřel kufr, nasedl a odjel.“

Zavřel kufr, opakoval si v duchu Will. Michael něco strčil do kufru.

Nahlas se Lea zeptal: „Řekla vám, co to bylo za auto?“

„Prej černý. V autech se nevyzná.“

Willovi se zastavilo srdce. „Je tam ještě ten policajt, Leo?“ zeptal se.

„Jo.“

„A Ginino auto stojí zadkem k domu?“

„Jo.“

„Potřebuji, abyste se došel podívat na asfalt pod zadkem jejího auta a řekl mi, jestli na něm není čerstvá olejová skvrna.“

„To si mám nechat ustřelit koule?“

„Musíte to udělat,“ naléhal Will ochraptělým hlasem. Slova mu najednou dělala potíže.

„Povězte mi, jestli tam někde nejsou čerstvé stopy po oleji.“

„Ježíšmarjá,“ zabručel Leo a vyfoukl cigaretový kouř. „Dobře, tak chvilku počkejte.“

Will pevně zavřel oči a představoval si, jak Leo kráčí přes ulici k Michaelovu domu. Pak zaslechl mužský hlas a usoudil, že to nejspíš bude ten Barkley. Potom se ozvalo zahekání, jak se nejspíš Leo s námahou přikrčil k zemi. Místní policista na něho znovu něco zařval a Leo cosi houkl v odpověď. Když konečně znovu vzal do ruky telefon, řekl do něj: „Jo, našel jsem tam čerstvej olej. Z Ginina auta bejt nemůže, protože ta k domu couvala…“

Will zaklapl telefon, strčil si ho do kapsy a vtrhnul do výslechové místnosti.

Když ho John spatřil, vyskočil a řekl: „Co se ksakru…“

Will mu zkroutil ruku za zády a přitiskl ho tváří na stěnu. Pak Johnovi řekl přímo do ucha, aby ten mizera dobře slyšel každé slovo: „Řekněte mi, kde je.“

John zavyl bolestí a stoupl si na špičky.

„Řekněte mi, kde je,“ opakoval Will a začal mu tlačit ruku výš, dokud neucítil, že mu rameno vyskakuje z kloubu.

„Já ne…“

„Má Angii, ty pitomče.“ Will přitlačil. „Tak kde je?“

„V Tennessee,“ zašeptal John. „Má tam domek.“

Will povolil sevření a John padl na zem.

„Kde v Tennessee?“

John zavrtěl hlavou a pokusil se vstát. „Vezměte mě s sebou,“ řekl.

„Chci vědět adresu.“

John se pomalu postavil a přitom pomrkával bolestí. „Vezměte mě s sebou,“ opakoval.

„Naposledy se vás ptám,“ zavrčel Will. Když mu John neodpověděl, přiskočil k němu.

„Dobře!“ vykřikl John a zvedl ruku, kterou mohl pohnout. „Elton Road 29, Ducktown, Tennessee.“

36. kapitola

Angie během cesty zvracela, ale kvůli roubíku v ústech nemohla skoro nic vyplivnout.

Podle pronikavého zápachu v kufru usoudila, že se jí podařilo i pomočit. Hlava jí třeštila a celé tělo ji bolelo tak, že při každém pohybu sykala bolestí. Ruce i nohy měla svázané za zády.

I kdyby se dokázala pohnout, neměla kam utéct, nemohla si nijak pomoci. Byla úplně bezmocná.

Pokusila se soustředit na svůj dech a snažila se na něco zaměřit pozornost, aby se jí znovu neudělalo zle. Rozhodně to nebyl první a ani nejhorší otřes mozku, jaký kdy měla, ale tma v kufru ji naplňovala úzkostí a musela se hodně držet, aby nezpanikařila. Hruď se jí bolestivě svírala hrůzou, která vzrostla pokaždé, když auto zastavilo na semaforech nebo na značce stop.

Vůz znovu zpomalil a Angie napjatě naslouchala skřípění kol na štěrkové cestě. Sjeli ze silnice. Angie netušila, jak dlouho v kufru leží. Neviděla, kdo ji zezadu udeřil do hlavy, ale věděla, že to určitě byl Michael. Ještě teď jí v uších zněl jeho smích. Stejným způsobem se smál i tehdy po Kenově večírku, když ji strčil na zadní sedadlo jejího auta.

A co ta dívka?

Ke kulečníkovému stolu byla přece přivázaná nějaká dívka. Byla celá zakrvácená a tělo měla samou modřinu. Jasmine. Určitě to byla Jasmine.

Auto zastavilo a Angie odpočítávala sekundy. Když došla ke dvanácté, otevřely se dveře a vůz se zhoupl, jak se někdo zvedl z předního sedadla. Pak se dveře zabouchly a na štěrku se ozvaly kroky. Otevřely se dveře na spolujezdcově straně a pak se prudce zavřely, jako by do nich někdo kopl.

Uplynulo dvacet sekund, a pak padesát. Sto. Když se ozval klíč v zámku kufru, Angie už dávno přestala počítat.

Oslepilo ji sluneční světlo, takže musela zavřít oči a pevně stisknout víčka, aby to tolik nebolelo. Čerstvý vzduch Angii připadal jako dar z nebes, a tak co nejvíc roztáhla koutky úst a rozšířila nosní dírky, aby se mohla pořádně nadechnout.

Přes slunce se mihnul stín a Angie pomalu otevřela oči. Usmíval se na ni Michael, jehož tvář před třemi dny poškrábaná od Jasmine vypadala jako pomalovaná válečnou barvou.

„Spalo se ti hezky?“ zeptal se jí.

Zabojovala s provazy, jimiž ji svázal.

„Lež klidně,“ zavrčel varovně.

Angie na něho přes roubík zachrčela: „Ty hajzle!“

Vytáhl dlouhý lovecký nůž a pohrozil jí: „O nic se nepokoušej.“ Pak rozřezal provaz, jímž byla vzadu svázaná.

Angie si úlevou vydechla a snažila se co nejvíc protáhnout nohy. Ruce měla dál svázané za zády, ale alespoň se mohla pohnout.

„Vylez ven,“ přikázal jí Michael.

Angie se s námahou posadila. Michael zastrčil nůž zpátky do pouzdra a vytáhl svou služební zbraň. Namířil ji Angii na hlavu a Angie se přestala hýbat.

„Pomalu,“ nařídil jí. „Jestli si myslíš, že tě nezastřelím, tak jsi na velkým omylu.“

Přitiskla dlaně na dno kufru a provaz se jí zařízl do zápěstí. Po několika marných pokusech se jí nakonec podařilo zvednout. Přehodila nohy přes hranu otevřeného kufru a s úpěním se vysoukala ven. Když se nohama dotkla země, zapotácela se, ale nějak se jí podařilo udržet rovnováhu.

Narovnala se a rozhlédla se kolem, aby zjistila, kde vlastně je.

„To bylo pěkný,“ poznamenal Michael. „Už jsem zapomněl, že jsi tak pružná.“

Nejradši by mu vyškrábala oči.

„Podívej se kolem sebe,“ řekl jí. Poslechla ho a spatřila prostý srub, za nímž se vlnily kopce, nad kterými se tyčily zasněžené vrcholky hor. „Tady si můžeš řvát do sytosti, a nikdo tě neuslyší.“

Sundal jí roubík a Angie zalapala po dechu. Měla pocit, že jí zlomil nos, a když si uplivla, uviděla na zemi krevní sraženinu s kousky své snídaně.

Začala vřískat na celé kolo.

Michael jenom klidně stál na místě, zatímco ze sebe namáhavě vyrážela zvuky, až z toho sípala. Křičela, dokud jí nedošel vzduch v plicích a v hlavě neměla nic než ozvěnu vlastních výkřiků.

„Už jsi skončila?“ zeptal se jí Michael.

Skočila po něm, ale byl rychlejší a udeřil ji kolenem do hrudníku. Dopadla na drsný štěrk, který jí bolestivě rozdrásal nohy.

Michael Angii přitiskl k hlavě pistoli a řekl jí přímo do obličeje: „Zapamatuj si jednu věc, Angie, tady jsi až druhá v pořadí.“

Jasmine. „Kde je?“

Chytil ji za vlasy a po čtyřech ji táhl do srubu. Angie se mu snažila vykroutit, a když s ní třískal o schody, pokoušela se uvolnit provaz na svých rukou. „Pust mě!“ zaječela. „Pust mě, ty hovado!“

Otevřel dveře domku a strčil ji dovnitř. „Tady budeš,“ řekl, chytil ji za paži a smýknul jí do koupelny.

Dopadla do vany a hlavou narazila na její akrylátové dno. Michael v jedné ruce pořád držel pistoli. Druhou spustil sprchu. Angie se pokusila vstát, ale nohy se jí podlamovaly z toho, jak jí na obličej prudce dopadala ledová voda.

„Sundej si kraťasy,“ přikázal jí Michael a postříkal ji šamponem, zatímco se snažila postavit.

„Koukej je stáhnout.“

S rukama svázanýma za zády ho Angie nemohla uposlechnout, ani kdyby chtěla. Michael si to nejspíš také uvědomil. Sáhl jí jednou rukou k pásku šortek, utrhl jí na nich knoflík a potom rozepnul zip.

„Kalhotky taky,“ řekl. „Teď hned.“

Odkrvené prsty měla úplně necitlivé. Přesto se jí podařilo zastrčit palce za pásek šortek a stáhnout je dolů. Když dopadly na zem, odkopla je stranou.

„Co jsi s tou holčičkou udělal?“ zeptala se, když si shrnovala kalhotky. „Co jsi Jasmine provedl?“

„Neboj,“ ujistil ji s úsměvem, jako by se jednalo o nějaký vtip, kterému rozuměl jenom on sám. „Ta nikomu nic neřekne.“

Angie se po něm znovu vrhla a vrazila mu hlavou do břicha. Podařilo se jí vystrčit ho do chodby a vyrazit mu pistoli, která přeletěla po mokré podlaze. Michael Angii chytil jediným rychlým pohybem a mrštil jí do místnosti. V letu se snažila o něco zachytit v prázdnotě za sebou, ale nakonec nešikovně dopadla na zem. Celou vahou svého těla přistála na pravém zápěstí, v němž to zlověstně křuplo. Paží jí projela ostrá bolest.

„Vstaň!“ poručil jí Michael.

V ruce jí škubalo a do paže ji bodaly tisíce jehliček. Rozvzlykala se a převalila se na bok.

Proboha, vždyť si zlomila zápěstí! Co teď bude dělat? Jak se odsud dostane?

Z vedlejší místnosti k ní dolehly jakési zvuky. Michael byl pryč. Kam strčil tu dívku? Co s Jasmine prováděl?

Angie přitiskla obličej k zemi, s námahou si klekla a pak se postavila. Zatočila se jí hlava a zamlžil se jí zrak, takže se musela opřít o stěnu. Nadechla se, sebrala všechny síly a odlepila se ode zdi. Mokré kalhotky, které měla omotané kolem kotníku, odkopla a belhala se do vedlejší místnosti.

Michael seděl na pohovce, jednu nohu měl přehozenou přes druhou a zlehka si podupával.

Pistoli odložil na polštářek vedle sebe. Dobře věděl, že se k ní Angie nemůže dostat dřív než on.

„Sedni si,“ řekl a ukázal na houpací křeslo u krbu. Opatrně se posadila na kraj sedadla a dávala si dobrý pozor, aby se nezvrátila vzad.

„Co jsi pohledávala v mým domě?“

Angie se rozhlédla po místnosti, která sloužila jako obývák s kuchyňským koutem.

Vzpomněla si na hory venku, na to, že srub stojí na úplné samotě. Měl pravdu, kdyby křičela, vůbec nikdo by ji neslyšel.

„Co teď uděláš?“ zeptala se místo odpovědi.

Uštěpačně se usmíval, stejně jako tehdy na Kenově večírku, kdy se mylně domnívala, že s ní flirtuje. „Co myslíš, že udělám?“ otázal se jí.

Angii se chvěl spodní ret. Ruka jí odumírala a kolem zápěstí cítila pulsující bodavou bolest.

Provaz, jímž byla spoutaná, ve sprše navlhl a teď byl těžší. Měla pocit, jako by jí někdo opálil kůži z ruky.

Podívala se na pistoli na pohovce.

„Tak to pusť z hlavy,“ upozornil ji Michael.

Angie si odkašlala. Měla dojem, že se jí v krku udělal chuchvalec. „John mi všechno řekl,“

prohlásila. Chtěla vědět, kam až může Michaela dotlačit. Nikdo nevěděl, kde je. Will nejspíš ještě pořád vyslýchal Johna Shelleye a snažil se z něho vypáčit pravdu. Pokud se John ve vězení něco naučil, pak to bylo držet jazyk za zuby. Willa celé hodiny, možná i dny ani nenapadne, aby ji hledal. A až mu to dojde, jen stěží se nějak dozví o maličkém srubu pod horami.

„Co ti John řekl?“ zeptal se Michael.

„O Mary Alici,“ odpověděla Angie a modlila se, aby dívčino jméno bylo správně. „Řekl mi, co se s ní opravdu stalo.“

Michael se zasmál, ale už se neusmíval. „John neví, co se doopravdy stalo.“

„Dal si to dohromady.“

„Na to je moc pitomý.“

„Všem jsem to pověděla.“

„Nelži mi,“ varoval ji. „Teď jsem na tebe milý, ale oba víme, čeho jsem schopen.“

„Řekla jsem to Willovi.“

Michael se Willa bál. Viděla mu to na očích.

„Trentovi?“ zeptal se.

„Chodíme spolu.“

Michael na ni chvíli zíral a zjevně si pokoušel ujasnit, jestli mu nelže. Nakonec zakroutil hlavou a zabručel: „Jo táák.“ Nevěřil jí.

„Nelžu,“ přesvědčovala ho. „Znám ho celý život.“

Zadíval se na ni. Od pasu dolů byla nahá a seděla s rozkročenýma nohama, aby se nezvrátila vzad. „Nezapomínej, že můžeš zemřít mnoha různými způsoby,“ řekl jí.

„Jizva na Willově tváři,“ zkusila to. „Vede po čelisti až na krk.“

Michael pokrčil rameny a opáčil: „To vidí všichni.“

„A jeho ruka,“ pokračovala. „Dostal do ní zásah kartáčem. Vezla jsem ho do nemocnice.“

Oči mu zaplály zlostí. Pomalu vstal z pohovky a přistoupil k místu, kde seděla. Angie se pokusila uhnout, když se každou rukou zapřel o jednu stranu houpacího křesla. Zavrčel jí do tváře: „Co jsi mu řekla?“

Hrdlo se jí stáhlo hrůzou. „Všechno…“ Věděla, že Michael dobře slyší děs v jejím hlase, ale nedokázala se zastavit. „John to řekl mně… A já to pověděla… Já to pověděla Willovi…“

Svíral opěrky křesla takovou silou, až se celé chvělo. „Co ti John řekl?“

„Že ses znal s Aleeshou.“

„Do prdele!“ Michael se od křesla odstrčil s takovou silou, až ho málem převrhl. Angii vylétly nohy vzhůru. Ze všech sil se snažila nespadnout. „Do prdele!“ zařval Michael a zvedl nohu, aby kopl do konferenčního stolku, ale v poslední chvíli se zarazil. Pomalu vrátil nohu na zem, ale nepřestával zatínat pěsti a celý se třásl vztekem.

Angie zírala na jeho záda a hrůzou skoro nedýchala. Opatrně zastavila houpací křeslo a poposedla si na jeho okraj. Jak přenesla váhu, zavrzala pod ní podlaha.

Michael se otočil a uštědřil jí takovou facku, až upadla na zem.

Angie zůstala ležet na podlaze. Nemohla se pohnout a hučelo jí v hlavě.

„Vstaň.“

Nemusel jí vyhrožovat. Angie se pokusila posadit, ale nešlo to. Přitiskla obličej k podlaze a se zavřenýma očima čekala na další ránu.

Nic se nedělo.

„Otec od nás odešel, když mi bylo deset.“

Angie otevřela oči. Nejspíš omdlela a něco jí uniklo. Michael stál u dřezu a z jedné skříňky vyndával jakousi plechovku.

„Víš, jaký to je?“ zeptal se jí.

Angie neodpovídala. Sledovala, jak otevírá plechovku a kontroluje její obsah.

„John si myslel, že má těžký život. Vůbec netušil, co slovo těžký znamená.“ Michael ve vzduchu zamával pytlíkem s bílým práškem. Zase si nasadil masku normálního mužského, za níž před celým světem skrýval svou zrůdnost.

„Tohle je moc fajn matroš. Chceš trochu?“ nabídl jí.

Pokusila se zavrtět hlavou.

„Tehdy ses taky nechtěla napít.“ Usmál se, jako by to byla kdovíjaká legrace. „Vzpomínáš si, Angie, na Kenův slavný večírek? Přinesl jsem ti něco k pití.“

Nevzpomínala si, ale pro jistotu přikývla.

„Ropíky, beruško.“ Posadil se na pohovku a plechovku postavil na konferenční stolek.

„Hodila jsi do sebe pár ropíků.“

Rohypnol. Omámil ji prášky.

Michael se zasmál výrazu jejího obličeje. Z plechovky vyndal žiletku a malé zrcátko a nasypal na ně trochu bílého prášku. Angie přihlížela, jak kokain seká ostřím žiletky. „Měla jsi někdy dítě?“ zeptal se, aniž by se na ni podíval. „Vsadím se, že za sebou budeš mít aspoň šedesát potratů.“ Zkušeně pokračoval v porcování drogy. „Můj syn má nějaký problémy, to víš, viď?“

Angie se přinutila pohnout. Když se jí konečně podařilo posadit, zalapala bolestí po dechu.

Byla nicméně ráda, že se jí to vůbec podařilo a že už bezmocně neleží na zemi.

„Je mentálně postižený,“ řekl jí Michael a vyrovnal prášek do čtyř řádek. Sáhl do plechovky, vytáhl z ní srolovanou dolarovou bankovku a jednu řádku vdechnul. Udělal úlevné „Áách“

a pak znovu promluvil k Angii: „Tohle je fakt prvotřídní matroš. Vážně nechceš ani trochu?“

Angie opět zavrtěla hlavou.

„Nerada nad sebou ztrácíš kontrolu, viď? To jsi alespoň tvrdila u Kena, když jsem ti přinesl to pití.“ Zahihňal se. „Ale stejně jsi to vypila, co? Mohla jsi to tam nechat, ale ty jsi to do sebe hodila jak zkušená notorička.“

Natáhl k ní ruku se zrcátkem a nabídl jí: „Fakt si nedáš?“

„Zlomil jsi mi nos.“

„Tvoje chyba,“ odtušil a položil zrcátko zpátky na stolek.

„Pust mě,“ řekla mu. Celá se chvěla tak, že sotva dokázala promluvit. „Nikomu to nepovím.“

„Ty si vážně myslíš, že se odsud dostaneš?“

„Kde je Jasmine?“

„To se brzy dozvíš.“ Opřel se hlavou o pohovku a pozorně si ji prohlížel. „Nechceš nic vědět o Johnovi?“

„A co?“

„Ošukala ho dobrá polovina vězení. Vsadím se, že má AIDS,“ prohlásil.

Angie zhluboka dýchala, až se z toho námahou rozkašlala. V zápěstí jí cukalo. Provaz, který v horké místnosti osychal, se jí zařezával do kůže.

„Takže k Timovi,“ řekl a krátce si povzdechl. „Před šesti lety nám sdělili diagnózu.“

Angie zkoumala provaz na svých zápěstích a jemně za něj tahala, jestli by se nedal alespoň trochu uvolnit. „To muselo být… těžké.“

„Vždycky je to o penězích, ne?“ Ukázal na kokain na zrcátku. „Tímhle jsem za to platil.

Trochu jsem holky na ulici nabudil, aby mi pomohly zaplatit synovy hodiny zavazování blbých tkaniček u bot. Zdravotní pojištění nepokryje ani polovinu toho, co potřebuje. To mám svý dítě nechat zajít v nějakým ústavu?“

Angie neodpovídala. V duchu analyzovala jeho slova a snažila se v nich najít nějaký smysl.

Michael prodával prostitutkám drogy a někdy je s nimi směňoval za sex. Na mravnostním pracoval minimálně deset let, ale jeho synovi mohlo být nanejvýš osm. S Timem to nemělo vůbec nic společného.

„Najednou jsem měl plno peněz a neměl jsem je kam ulít. Nemohl jsem je nechat na svém účtu, protože by se o něj mohl začít zajímat berňák. Doma jsem ty prachy taky nemohl mít, protože by se mne Gina mohla začít vyptávat.“ Ukázal prstem na Angii. „A tak mě napadlo, že bych mohl otevřít pár účtů svýmu milýmu bratránkovi Johnnymu. Z těch právních papírů, který máma nechávala válet po baráku, jsem si opsal číslo jeho sociálního pojištění.“

Bratranec. Angie nevěděla, jestli tím Michael chtěl říct, že jsou příbuzní, nebo jestli to měl jenom být slang.

Michael pokračoval: „Nemusel jsem se nijak bát, že se dostane ven.“

Angie cítila, jak se jí klíží oči, a ze všech sil se přinutila zůstat vzhůru.

„Tak na co ses chtěla zeptat, Angie?“ Po kokainu byl pohotovější a výmluvnější. „No tak, holčičko. Ptej se.“

Angii se motala hlava. Nedokázala vymyslet nic kromě poznámky: „Znal jsi Aleeshu Monroeovou.“

„Tak to se budeme muset vrátit trochu do minulosti.“

Angie čekala, až mu dojde, že mu lhala, ale byl příliš zabraný do svého vyprávění, aby dokázal analyzovat její slova.

Začal vykládat: „První den u policie mě poslali do Grady Homes. Zasekl jsem se tam ve výtahu. Když mě dostali ven, všechny starý vojny už tvrdě makaly. Chechtali se mi a Leesha se k nim přidala. Teda smála se jen do tý doby, než mě poznala.“ Pohrozil prstem ve vzduchu.

„Michaelu Ormewoodovi se nikdo nebude posmívat, Angie, nikdo. A už vůbec nikdo ho nebude od sebe odstrkovat.“

Angie ucítila, jak jí do krku stéká pramínek krve a začalo se jí chtít zvracet.

Michael řekl: „Už na střední to byla děvka a za patnáct let se nijak nezměnila. Za jednoho šleha tý sračky by ho vykouřila i psovi.“ Znovu se začal usmívat jako člověk, který má situaci zcela pod kontrolou. „Ty smažky si ale neuvědomují jednu věc, že to člověk musí umět ovládat. Dát si, když má chuť, ne když to potřebuje.“ Mluvil o kokainu. „Nekouřit to, nešlehat si, nebýt nenažraný.“

Pokud si Michael opravdu myslel, že závislost lze udržet na uzdě, byl hloupější, než si Angie myslela. „Proč jsi Aleeshu zabil?“ zeptala se ho.

„Nasrala mě. Chtěla měnit pravidla hry.“

„Nechtěl jsi jí platit,“ řekla Angie, která s prostitutkami strávila už tolik času, že věděla, jak to chodí. „Jasmine tě taky namíchla?“

„Jasmine…“ Michael se usmál. „Zajímalo by mě, co by si tvůj přítel pomyslel, kdyby přišel na to, že než jsem ho odvezl na stanici, schoval jsem si ji v Aleeshině bytě.“ Pozorně Angii sledoval a spokojeně se šklebil výrazu jejího obličeje. „Vzpomínáš si, jak jsme spolu procházeli moje záznamy? Měla jsi na sobě tu těsnou sukni až po kundu a tričko, ze kterýho ti při každým předklonu lezly kozy. Celou tu dobu jsem ji měl v kufru, Angie. Celou dobu, co ses na mě lepila, byla v kufru a chcala pod sebe při pomyšlení na to, co s ní budu dělat.“

Angie pootevřela rty a z mezery mezi nimi jí ukápla krev. V jedné zadní stoličce jí škubalo.

Michael jí zub nejspíš zlomil.

Michael se odmlčel a Angie se v duchu ptala, jestli účinek kokainu neslábne. Netušila, kolik času uplynulo od chvíle, kdy si šňupnul. Třeba patřil k lidem, na které měla povzbuzující droga opačný účinek. Anebo se natolik ovládal, že na něm její vliv nebyl vidět.

Mlčel tak dlouho, až se Angii začaly klížit oči, celá zmalátněla a začala upadat do letargie. Potom znovu promluvil a Angie se s trhnutím probrala.

„Všichni dělají, jako by byli bůhvíjak skvělí, ale stačí jediná dávka, jedno šňupnutí, a máš je.

Vracejí se s prosíkem a plazí se ti u nohou. Všichni, a John obzvlášť.“

Angie si musela několikrát odkašlat, aby dokázala promluvit. „A proto jsi ho falešně obvinil?“

„To byl mámin nápad, ale John si to zasloužil. Všichni si to zasloužili.“ Podíval se na ni a dodal: „Ty taky.“

Angie cítila, jak se jí znovu zavírají oči a povolují jí svaly v celém těle. Zahnala spánek tím, že se kousala do roztrženého rtu tak dlouho, dokud nezačal krvácet, a s pomocí bolesti se udržela v bdělém stavu.

Michael právě tiše, zamyšleně vykládal: „Jakmile se ti to začne líbit, nedokážeš s tím skončit.

Potřebuješ jejich strach, to, jak se k tobě lísají se zoufalstvím v očích.“

Angie znovu zkusila provaz. Kosti v jejím polámaném zápěstí zacvakaly a jejich zvuk se jí nesl hlavou jako ozvěna.

„Pořídil jsem Johnnymu pár kreditek,“ pokračoval Michael. „A taky tohle hnízdečko.“ Zjevně měl na mysli srub. „Ty si myslíš, že jsem hlupák, ale to se pleteš,“ prohlásil a poťukal si na čelo.

„Jenom chvilku uvažuj. Co uděláš jako první, když se snažíš vystopovat pachatele? Podíváš se na jeho účty placený kreditní kartou. Plyn, hotely a takový ty hovadiny. Snažíš se ho dostat blízko místa činu, ve správný den, správný čas, a hurá! Máš ho.“ Zakroutil hlavou. „Na Michaela Ormewooda teda stoprocentně nic nenajdou. Ani v Alabamě, ani v Tennessee, natož v Atlantě.

Jsem táta od rodiny, co se stará o svýho ubohýho retardovanýho kluka, o svoji ženušku a každý večer sedí pěkně doma u telky.“

„Prodával jsi jim drogy,“ řekla Angie a myslela přitom na všechny holky, které potkala na ulici, narkomanky, které byly ochotné udělat cokoli, jen aby uspokojily svou potřebu drogy.

Jejich dodavatelem byl policajt. Policajt zneužíval jejich potřeby a přitom uspokojoval ty své.

Kolik z nich znásilnil? A kolik jich zabil?

„Měl bych se na tebe zlobit, ale nezlobím se,“ prohlásil a zamnul si bradu. Přitom z ní nespouštěl oči. „Jenom hlupáci se nechávají unést city, a pak chybují. Já mám ale všechno pod kontrolou, Angie. Já rozhodnu, jak zemřeš.“

Vstal z pohovky a Angie se připravila na další utrpení, ale Michael jenom přistoupil ke krbu a položil ruku na jeho římsu. Angie si vzpomněla na Willa před třemi dny. Stál u krbu u ní doma a ona se dívala na jeho záda, jeho silná ramena, a ze všeho nejvíc na světě ho toužila obejmout. Nic podobného s ním ale už nikdy nezažije a Will se nikdy nedozví, co k němu cítí.

„Nemáš nejmenší tušení, jaký to je snít o tom, že si budeš skvěle žít, budeš mít skvělou rodinu, a pak najednou přijde něco jako Tim a ty máš akorát pocit, že nejsi vůbec k ničemu,“

řekl Michael.

Angie se zhluboka nadechla a pokoušela se jasně uvažovat. „Jak to začalo?“ zeptala se Michaela.

„O Mary Alici přece víš.“

„Chci vědět i o těch dalších.“ Mary Alice určitě nebyla jedinou obětí.

„Jak daleko do minulosti mám jít? Do osmdesátýho pátýho? Nebo devadesátýho pátýho?

Nebo stačí loňský rok?“ Znovu roztáhl ústa v úsměvu. „Už si ani nepamatuju, v jakých státech to bylo. Ale ten tvůj přítel je na profilování, ne? Ten by nejspíš řekl, že když našeho milého Johnnyho pustili, začal jsem své činy stupňovat. Přestal jsem si dávat takový pozor, protože jsem věděl, že až mi začne být moc horko, bude úplně stačit, abych na něho ukázal prstem.“

„Byly to ještě děti.“

„Věř mi, že byly mnohem zkušenější, než dávaly najevo. Na svůj věk byly opravdu vyspělý.“

Potřásl hlavou, jako by tu ironii nechápal. „Všechny na sebe akorát lákáte chlapy.“

Angiino nitro najednou zachvátil pocit studu. Kolik matčiných partnerů říkalo totéž o ní?

Kolikrát od nich přijala plyšová zvířátka, večeře v restauracích nebo hezké šaty, jenom aby jí pak řekli, že je za to musí obsloužit svými ústy?

Michael jí pověděl: „Většinu z těch holek už někdo ošukal tolikrát, že to ani nevnímají, ledaže by to do nich člověk napral jak z děla.“ Zase si ji přeměřil. „Byla jsi přesně jako Mary Alice. Víš v čem? Koketovala jsi se mnou, mohl jsem tě políbit, chvíli se tě dotýkat a pak jsi mne odstrčila, jako bych pro tebe nebyl dost dobrý.“ Znechuceně si odfrkl. „Hrála sis na neviňátko, ale když jsem ti ho tam strčil, sevřela jsi mi ho jako v kleštích.“

Angie hleděla na pistoli na pohovce.

„Na to jsou dobrý děvky, člověk si s nima může dělat, co chce, protože jim za to platí.“ Otočil se k ní zády a rukama se pevně chytil krbu. Angie nespouštěla oči z pistole a doufala, že ji jenom nešálí zrak. „S Aleeshou jsem jenom chtěl trochu upustit páru, než vyrazím na lov. A ona se na mne najednou začala vytahovat a vyhodila mě z bytu na schodiště jako nějakýho pobudu. Za takový hovadiny neplatím. Nepřestávala na mne tlačit, dokud jsem jí to pořádně nevysvětlil. Michael Ormewood zásadně za nic neplatí.“

Angie přitiskla obličej k zemi a snažila se to vydržet.

„Jo, pěkně mě teda vytočila.“ Zaslechla jeho kroky a ucítila, že stojí kousíček od jejího obličeje. „Ale když zakuká nějaká šlapka, nikoho to nezajímá. Ty taky nikoho nezajímáš.“

Pevně sevřela víčka. Dovolila mu, aby se jí dostal do hlavy, aby ji měl ve své moci, přesně jak si to naplánoval.

Angie se ozvala: „Stačilo, aby jim John něco řekl.“ Pak zkusmo dodala: „Že jsi jeho bratranec.“

„Ale miláčku,“ opáčil Michael a zamlaskal. „Ty si opravdu myslíš, že by John u soudu dostal šanci otevřít ústa?“ Zavrtěl hlavou a pokračoval: „Celou dobu si s ním jen tak pohrávám, jenom tahám za provázky, jak se mi zlíbí.“ Zasmál se sám pro sebe. „Je fakt, že jsem se málem posral hrůzou, když jsem otevřel nářadí a uviděl to, co mi tam strčil, ale to se vůbec nedá srovnávat s překvápkem, který jsem připravil já jemu. Chtěl jsem si s tou maličkou trošku pošpásovat a pak ji položit Johnnymu na práh, nebo lépe řečeno do tý díry, kde bydlí.“

„Nevyšlo by ti to,“ řekla Angie, ačkoli věděla, že opak by nejspíš byl pravdou.

„Hrdinný policista dopadl sériového vraha přímo při činu. Všude po místnosti moje DNA, jak tu nebohou dívenku držím v náruči. Policisti vtrhnou dovnitř a uvidí Johnnyho mrtvýho a mne, jak si zoufám. Za zabití toho darebáka by mě povýšili. Víš, kolik stojí takový odsouzenec k smrti? Krásně bych městu ušetřil dvacet milionů dolarů.“

„Přišlo by se na to.“

„A jak? Řekli by policajtům něco jeho kamarádi? Nebo jeho milující rodina? Jeho oddaná, mrtvá matka?“

„Lidé ze sousedství by si tě pamatovali.“

„Mne si nikdo nepamatuje,“ odsekl Michael a Angii došlo, že ťala do živého. „Z nás dvou vždycky vynikal jenom John. Já jsem stál v pozadí. Vždycky jsem byl jenom křoví. Nikdo si mne nikdy nevšiml, ale teď, teď si svého drahocenného Johnnyho budou navždycky pamatovat jenom jako vraha.“

„Ale John žádný vrah není, viď?“ Když neodpovídal, zvedla hlavu, aby se na něho podívala.

Michael stál u zavřených dveří, které nejspíš vedly do komory. Sáhl na lištu nad nimi a v jeho ruce se objevil klíč.

Angiin pohled sjel k závoře na dveřích a zastavilo se jí srdce. „Co to děláš?“ zeptala se Michaela.

„Konec řečí,“ prohlásil a zastrčil klíč do zámku.

Angie se přinutila vstát, ale nohy se jí třásly jako osiky. Ustupovala před Michaelem směrem k pohovce.

Michael se chopil zbraně, jako by jí četl myšlenky. „Hni sebou,“ přikázal jí a hlavní pistole ji postrčil směrem ke dveřím. „Jdi.“

Angie dělala malé krůčky a pomalu se blížila ke komoře. Zjistila, že dveře vlastně do žádné komory nevedou. Za nimi se nacházely schody do sklepa.

„Pěkně jsi to podělala,“ řekl jí Michael. „Zrovna jsme se s tou maličkou skvěle bavili.“

Blížili se ke schodům. Angie věděla, že jestli ji do toho sklepa strčí, bude s ní konec.

„Jdi.“

Angie se zastavila a Michael ji zezadu postrčil. „Nedělej to,“ řekla Angie.

Ucítila u ucha jeho horký dech. „Ošukám tě, Angie. Ošukám ti všechny díry v těle.“ Tlačil ji dál směrem ke sklepu. „Posaď se tam a počkej na mne. A mysli na to, co s tebou udělám.“

„Ne!“ Zapřela se bosýma nohama pevně do podlahy a zatlačila proti němu. Chodidla jí po prknech uklouzla. Pokusila se mu vykroutit, ale chytil ji v pase, zvedl ji a dvěma kroky překonal vzdálenost ke dveřím. Angie znovu vykřikla: „Ne!“, zachytila se nohama o zárubeň dveří a snažila se mu ze všech sil vzepřít.

„Nech toho!“ zařval a ještě jednou si ji rukama nadhodil. Potom jí mrštil dolů ze schodů, až rozhodila nohama. Angie se při pádu uhodila o stěnu a se zaúpěním dopadla na podlahu sklepa.

Nad hlavou jí zablikala žárovka a osvítila prostor, v němž se původně skladovala kořenová zelenina. V jednom z rohů ležela beze známek života schoulená Jasmine. Angie k ní chtěla jít, ale něco ji zadrželo. Když se podívala pod sebe, spatřila skleněný střep, který se jí zaryl do paže. Další střepy z lahví byly zabetonovány do spodního schodu a trčely z něj jako žraločí zuby.

Když se pokusila pohnout, sklo v ráně vydalo čvachtavý zvuk.

„Přemýšlej o tom,“ zavolal na ni seshora Michael. „Mysli na to, co tě za chvíli čeká.“

Světlo zhaslo, dveře se zavřely a závora na nich zapadla.

Angie byla odsouzená k smrti.

37. kapitola

Will řídil s telefonem u ucha a modlil se, aby Amanda byla ve své kanceláři. Vzal s sebou Johna, protože potřeboval slyšet, co prožil, aby věděl, s jakou zrůdou se bude muset utkat, až dorazí do Tennessee. John mu velmi ochotně vyhověl. Úplně přestal vzdorovat a Willovi se teď z jeho teorií točila hlava.

V telefonu se konečně ozval Carolinin hlas: „Kancelář Amandy Wagnerové.“

„Potřebuji okamžitě mluvit s Amandou. Je to naléhavé.“

Přepojila ho. Will nespouštěl oči z vozovky a hnal se po dálnici v rychlém pruhu o třicet mil nad povolenou rychlost.

„Wille?“ ozvala se Amanda. „Co se děje?“

„Jedu do Tennessee.“

„Nevzpomínám si, že bych vám podepsala dovolenku.“

„Myslím, že náš vrah je Michael Ormewood.“

„Dobře,“ protáhla Amanda. „Řekněte mi, co vás k tomu vede, Wille.“

Will jí vyložil, co mu svěřil John, jak se Michael pokusil vyvinout nátlak na Johnovu kurátorku a jak mu jeho sestra pověděla o srubu v Tennessee. Zakončil olejovými skvrnami před Michaelovým domem a informacemi, které Leovi Donnellyovi podala Michaelova sousedka.

„Byl jste u Polaskiové doma?“

„Poslal jsem tam policejní hlídku. Není tam ani ona, ani její auto.“

Amanda mlčela. Will jí Angii kdysi představil, a nebylo to zrovna proto, že by chtěl. Odvezla ho do nemocnice, když ho Amanda postřelila kartáčem. Obě ženy si z nějakého nepochopitelného důvodu padly do oka.

Nakonec přece jen promluvila: „Takže vy mi říkáte, že na základě několika neúspěšných telefonátů a pár fleků před jedním domem vezete usvědčeného zločince přes hranice, abyste pátral po atlantské policistce, kterou možná za bílého dne unesl její kolega?“

„Musíte nechat prohledat jeho dům.“

„Ale ten dům spadá pod DeKalb, ne? Jak mám asi získat povolení, doktore Trente?

Netvrdím, že ty skvrny nejsou lákavé, ale pochybuji, že existuje jediný soudce, který by na takovém základě byl ochotný podepsat povolení k domovní prohlídce.“

„Amando,“ řekl Will a snažil se mluvit klidně. „Jste nesnesitelná, opravdu příšerná osoba, ale vždycky, když jsem pracoval na nějakém případu, jste mne podržela. Nenechávejte mne teď na holičkách.“

„Tedy Wille,“ kontrovala. „Vy jste zase vysoko postavený dyslektik, který čte jako žáček druhé třídy, ale nebudeme teď na sebe kydat hnůj, ne?“

Willovi úplně vyschlo v ústech. Kdy to zjistila?

Amanda mu řekla: „Nemám v Tennessee moc přátel, Wille. Nemůžu se na ně obrátit se žádostí o pomoc jenom na základě vašeho instinktu a oba dobře víme, že Šakal Gomez radši sní vlastní klobouk, než by vám pomáhal.“ Šakal byl Willovým nadřízeným, když pracoval v terénu na severozápadě. Amanda ještě dodala: „Proto vám pořád opakuji, že za sebou nemáte pálit mosty.“ Will si ale pomyslel, že právě teď není příliš vhodná doba na poučování.

„Nevím, co bych vám na to měl říct,“ připustil. „Máte pravdu, možná jsem se úplně spletl.

Možná na místě zjistím, že jsem jenom ztrácel čas, ale nemůžu jen tak stát se založenýma rukama a o nic se nepokusit, Amando.“

„Nechal jste hledat auto té Polaskiové?“

„Ano.“

Chvíli mlčela a pak se zeptala: „Poslyšte, ten Donnelly byl poslední, kdo Ormewoodův dům viděl?“

„Ano.“

„Ale, ale, to se podívejme,“ zvolala najednou Amanda v předstíraném úžasu. „Caroline mi právě předala zprávu. Jde o anonymní udání. Jakýsi znepokojený občan si všiml, že někdo násilím otevřel zadní dveře Ormewoodova domu. Asi bych se tam měla zajet podívat, ne?“

Will pocítil nesmírnou úlevu. Amanda mu pomůže. Úplně ji slyšel, jak po telefonu celou operaci promýšlí.

„Děkuji vám,“ vydechl. „Děkuji.“

„Až budu na místě, ozvu se vám.“

Will zavěsil. Řídil dál s telefonem v ruce a při sjezdu z dálnice rychle trhnul volantem, až se John Shelley vedle něho chytil za dveře, jako by se bál, že se s nimi auto převrátí. Will měl tolik naspěch, že ani nepomyslel na to, jak vlastně srub najdou, dokud ho John nepožádal o mapu.

Museli na pět minut zajet k benzince a nějakou tam koupit. Willovi ta chvilka připadala jako celá věčnost. Pokud sousedka Donnellymu nelhala, měl před nimi Michael asi hodinový náskok. Nejspíš ale dodržoval povolenou rychlost, zatímco Will tak opatrný nebyl.

„Co říkala?“ zeptal se ho John.

„Mohl jste tomu zabránit,“ vyčetl mu Will. „Už před čtyřmi dny jste to mohl zarazit.“

„Netuším, o čem to mluvíte.“

„Když Cynthie Barrettová zemřela, byl Michael se mnou.“

John se zahleděl do mapy, kterou si rozložil na klíně. „Doslechl jsem se, že běžela zahradou a zakopla. Při pádu se uhodila do hlavy a zemřela.“

„A pak si sama vyřízla jazyk z úst?“

John neodpovídal.

„Měl jste něco udělat už tehdy.“

„A co?“ vyjel na něho John. „Měl jsem jít za vámi? Vždyť mi nevěříte ani teď, člověče. Co jsem asi měl dělat? Udat policajta? Kdo by asi uvěřil propuštěnému vězni, který dělá na myčce aut?“

Will pevně sevřel volant. John dostal Angii do maléru. Kdyby nebyl tak hloupě tvrdošíjný, byla by teď v bezpečí. „Chtěl jste ho nalákat. Velice dobře jste věděl, co děláte.“

John složil mapu a pokusil se hájit: „Řekněte mi, co jsem měl udělat, a já skočím do kouzelného stroje času, vrátím se a udělám to. A víte co, nezůstaneme jen u čtyř dní. Vrátíme se o dvacet let zpátky. Vraťte mi mé mládí. Vraťte mi mámu, prarodiče, celou rodinu.

A nezapomeňte přidat ženu a pár dětí.“

„Před něčím v té zahradě utíkala.“

John skládal mapu na stále menší díly, ale Will v jeho hlase zaslechl obavy, když se zeptal: „Myslíte, že jsem si to neuvědomil?“

Will opět stočil zrak na silnici a sledoval návěstí, která se mu rozpíjela před očima, a milníky s tlustými číslicemi, jež se vynořovaly podél cesty. Nepromyslel si to. Nenapadlo ho, že by mohl Johna ohrozit.

„Když překročíte hranice státu, porušíte tím pravidla podmínečného propuštění,“ poznamenal.

„Já vím,“ zněla odpověď.

„Mohou vás zatknout, a já vám v Tennessee nedokážu pomoct.“

„To v Atlantě taky ne.“

Will se kousl do rtu a mlčky zíral na černý asfalt před sebou a na ostatní auta na silnici.

V posledních dvou letech mezi Atlantou a horami projel tolikrát, že přesně věděl, kde jsou umístěny radary. V Ellijay zpomalil a rychlost nabral, teprve když projel Miciak Creek. Minul dva obchodní domy, několik bleších trhů a pár prodejen alkoholu. Ve městě Blue Ridge zahnul doleva a letěl jako střela po dálnici. Když zazvonil telefon, právě míjel jablečný sad.

Přitiskl si mobil na stehno, otevřel ho a řekl: „Ano, Amando?“

„Našli jsme v garáži krev. Patřila dvěma lidem a byly jí celé kaluže,“ řekla zasmušile.

„Co Angie?“

„Není tu, Wille.“

Otevřel ústa, ale nedokázal ze sebe vypravit jediné slovo.

„Uděláme to takhle,“ řekla Amanda. „Zavolala jsem Bobovi Burgovi z Tébéíčka.“

Z Tennesseeského vyšetřovacího úřadu, TBI. „Dává dohromady skupinu. Jsou asi čtyřicet minut od toho srubu.“

„Já jsem k němu blíž.“

„Myslela jsem si to,“ odtušila. „Dejte mi k telefonu toho pedofila. Vím, jak se dostanete do Elton Road.“

38. kapitola

Když Angie zvedla ruku nad střep zabetonovaný do spodního schodu, málem omdlela, ani ne tak bolestí jako spíš z toho, jak jí sklo vyjelo z masa. Rána příliš nekrvácela a v porovnání s cukavou bolestí v zápěstí se dala zvládnout. Vlastně měla štěstí. Polámané měla pravé zápěstí a nějakým zázrakem při pádu ze schodů přistála na pravém rameni. Angie byla stejně jako Will levačka.

„Jasmine?“ zašeptala. Její hlas se k ní vracel ozvěnou z neproniknutelné tmy, která pohltila celý sklep. „Jasmine?“ opakovala. Nedostalo se jí žádné odpovědi.

Angie se zdravým ramenem přitiskla ke zdi a vstala. Chvíli jí trvalo, než popadla dech, ale pak začala opatrně bosýma nohama pátrat po hliněné podlaze ve snaze dívku najít.

„Jasmine?“ řekla znova, když se konečně dotkla dívčina těla. „Jsi v pořádku?“

Dívka byla buď příliš vyděšená, aby odpovídala, anebo už nežila.

Angie si klekla, přiložila ucho na místo, kde se domnívala, že by děvče mohlo mít ústa a nos, a snažila se zaslechnout nějaké známky života.

Nic.

Otočila se a začala poslepu hmatat po dívčině nahém těle. Pod prsty ucítila lepkavou krev a nakonec se jí podařilo najít Jasminin hrudník, který se neznatelně zvedal a klesal, jak děvče s velkou námahou dýchalo. Angie před sebou měla nehybnou schránku, která jen vzdáleně připomínala lidské tělo. Přesně takhle jí připadala její matka, když se jí Angie během nemnoha návštěv dotkla.

„Jasmine?“ zašeptala.

Dotkla se dívčina obličeje a jejích vlasů, ale Jasmine se ani nepohnula. Angie zajela rukou pod její temeno a zhrozila se.

„Ježíšikriste!“ vyrazila ze sebe, skrčila se a snažila se nepozvracet. Jak se dotkla dívčiny lebky, nahmatala roztříštěnou kost a měkkou, vlhkou šedou hmotu pod ní.

Musely se odtud co nejrychleji dostat. Potřebovaly zavolat pomoc.

Angie se znovu postavila a přešla po sklepě, aby zjistila jeho velikost. Mohl být kolem tří metrů široký a možná tři a půl metru hluboký. Ještě než zhasla žárovka, zahlédla, že do zdí jsou vestavěné police z neopracovaného dřeva. Ruce svázané za zády jí bránily v prozkoumání horních polic. Když prsty ohledávala ty nižší a pátrala po něčem, co by se dalo použít jako zbraň, nahmatala jenom vzduchoprázdno.

Sklep byl prázdný. Dokonce i udusaná hliněná podlaha byla vzorně umetená.

Možná, že zápěstí nemá úplně polámané. Dokázala pohnout prsty, ačkoli jí napuchly a sálaly horkem, jako by jí už krví proudila infekce. Začínala si na bolest zvykat a skoro ji vítala, protože jí pomáhala zapomenout na hrozné bušení v hlavě a rozhoupaný žaludek. Tma jí také dělala dobře, protože nic neviděla, a tudíž ji nemělo co vyvést z míry.

Nad hlavou jí přecházel Michael. Angie si říkala, že si možná připravuje něco k jídlu.

Netušila, kolik je hodin, ani jak dlouho už v té díře trčí.

Při každém vrznutí podlahy, při každém posunutí židle nahoře se v Angii vařil vztek. Pěnila nenávistí. Dostal ji. Povedlo se mu dostat do její hlavy a udělat z ní nemožnou chudinku. Za celý život jí do těla proniklo nespočet mužských, ale žádnému z nich se nepodařilo takhle jí vniknout do hlavy.

Až Michael zase přijde do sklepa, zabije ho. Buď ho zabije, nebo ho přinutí, aby zabil on ji.

Jiná možnost neexistovala.

Angie se obrnila a pomalu se sunula zády po zdi, dokud nedopadla na kolena. Klečela dva kroky od schodů, ale prostor mezi ní a posledním stupněm byl vyplněný střepinami skla. Angie se otočila a hmatala před sebou, aby zjistila, kde přesně se sklo nachází. Co nejopatrněji, aby si ještě víc neporanila už tak rozřezané prsty, položila tlustý, zauzlovaný provaz na největší střepy. Nadechla se skrz zaťaté zuby, aby zahnala bolest, a začala provaz rozdírat o sklo.

Michael použil svá pouta na Jasmine, takže Angii musel spoutat provazem.

„Ty debile,“ opakovala si jako mantru. Michael Ormewood nedělal chyby. Vždycky měl všechno pod kontrolou, pokaždé měl všechno na háku. Kromě skutečnosti, že provaz se dá přeřezat o sklo.

„Ty jeden přiblblej debile.“

Po rukou jí stékala krev a vsakovala se do provazu, jímž Angie měla spoutaná zápěstí. Na chvíli přestala, aby se nadechla, trochu se zklidnila a zpomalila. Při prvním pokusu přeřezat provaz málem omdlela, ale při každém dalším zdokonalovala svou techniku, zjišťovala, jak jsou uzly svázané a jak k sobě poutají její ruce. Cítila, že se provaz trochu uvolnil a o kousek sklouzl, protože jí rozdíral čerstvý kus kůže. Krev přitom působila jako lubrikant.

Dostane se ven. Dostane se z toho, i kdyby si měla uříznout obě ruce.

„Au!“ vyjekla, když provaz sklouzl po skle a její prsty sjely na ostré hroty střepů, které se jí do nich zabodly.

Angie zatajila dech a naslouchala, jestli se neblíží Michael. Ještě nikdy v životě necítila takovou bolest. Nemohla to vydržet, nedokázala zvládnout pocit, jak jí sklo odděluje maso od kostí. Předklonila se, až se čelem dotkla země, a rozplakala se.

„Wille,“ zašeptala. Po všem, co v životě provedla, se nemohla modlit k Bohu, a tak se modlila k Willovi. „Dostanu se z toho,“ slibovala mu. „A až budu zase venku, tak…“ Neřekla nahlas, co měla na srdci, ale v duchu to dobře věděla. Nadobro Willa opustí, aby konečně unikl z jejích spárů a měl pokoj.

Nad hlavou se jí ozývaly kroky. Angie se zvedla a začala šmátrat po skle. Zuřivě o ně rozdírala provaz a pozvolna přestávala vnímat bolest. Strach fungoval jako výborné anestetikum.

„Angie?“ zvolal najednou Michael. Stál z druhé strany u zamčených dveří. „Odpověz mi, vím, že mě slyšíš.“

Napnula provaz a škubla rameny v zoufalé snaze osvobodit se. „Jdi do hajzlu, ty debile!“

vykřikla.

„Jdi od těch schodů, Angie! Teď otevřu dveře a budu tě mít přímo na mušce.“

Angie mu neodpovídala. Nemohla, protože se soustředila jen na to, aby co nejvíc zrychlila pohyby rukou nad střepinami.

V zámku zarachotil klíč.

„Ne,“ zašeptala Angie a ještě zrychlila. „Ještě ne, ještě ne.“

„Jdi od těch schodů,“ řekl Michael. „Myslím to vážně.“

„Ne!“ vykřikla Angie a odskočila od střepů právě ve chvíli, kdy se dveře rozletěly dokořán.

Žárovka na stropě se rozsvítila. Angie se podívala na Jasmine a spatřila, že dívka leží tváří obrácená k ní a má pootevřené oči, ale nevidí ji. Měla otevřená ústa a kolem hlavy se jí dělala kaluž krve.

„O nic se nepokoušej,“ varoval Angii Michael. Stál nahoře na schodech s pistolí v ruce. Měl na sobě jenom džínsy a boty.

„Táhni,“ prskla na něho Angie. Cítila, jak provaz povolil, ale ne dost. Po rukou jí stékaly potoky krve. Pořád byla v pasti, bezmocná.

Zastrčil si pistoli za opasek džínsů a sáhl si do zadní kapsy.

„Jdi pryč,“ řekla mu Angie.

Natáhl si přes obličej černou lyžařskou kuklu s otvory na oči a ústa.

„Jdi pryč!“ zaječela Angie, zády prudce narazila do zdi a pokoušela se vstát.

Vytáhl pistoli z kalhot a začal pomalu sestupovat po schodech dolů.

Angie rvala za provaz, div si nevykloubila ramena. Před chvílí už povolil. Vždyť už cítila, jak povolil!

Michael dál pozvolna sestupoval do sklepa. Lyžařská maska Angii naháněla větší strach než jakákoli slova. Nepřestával jí pistolí mířit na hruď. Na opasku se mu pohupovalo pouzdro s nožem.

Angii se sevřelo hrdlo, takže skoro nedokázala promluvit. „Ne…“

Překročil poslední schod a zastavil se. Oči měl temné, skoro černé. Kukla byla kolem otvoru na ústa potřísněná krví.

Při pohledu na něho se začala nezvladatelně třást.

Michael se podíval na Jasmine ležící v koutě a pak přistoupil k Angii. Stáli tam naproti sobě a v místnosti bylo ticho, které přerušoval jenom Angiin zrychlený dech.

Skoro neslyšně na ni promluvil: „Michael ti udělá bebí.“

„Zabiju tě,“ vydechla. „Jestli se mě jenom dotkneš, tak tě zabiju.“

„Lehni si.“

Pokusila se ho kopnout. „Ty nechutný hovado.“

Jemně jí zopakoval svůj příkaz: „Lehni si na zem.“

„Naser si!“

Zvedl pistoli a přitiskl jí ji k hlavě.

Angie se svezla k zemi. Nedokázala udržet hlavu vzhůru a na chvíli úplně zapomněla, kde je.

Vzal ji rukou za bradu a znovu na ni jemně promluvil, jako by hovořil se zlobivým dítětem: „Neomdli mi tu.“ Pak šeptem dodal: „Slyšíš mě?“

Angie viděla Jasminino bezvládné tělo ležící za jeho zády. Co jí provedl? Co to nebohé dítě muselo přestát, než jeho tělo prostě vypovědělo službu?

„Podívej se na mě,“ řekl Michael něžně, jako by ji sváděl. „Dívej se na mě, Angie. Podívej se na Michaela.“

Zvrátila hlavu na stranu. Nedokázala oči soustředit na jeden bod.

„No tak, miláčku. Neomdlívej.“ Znovu vzal její bradu do své dlaně a zvedl jí hlavu. „Jsi v pořádku?“ zeptal se jí.

Přikývla, hlavně proto, aby si dokázala, že dovede ovládat alespoň nějakou část svého těla.

„To je moc dobře,“ tokal a odložil pistoli na polici nad její hlavou, aby mu nepřekážela. Vytáhl nůž z pouzdra, klekl si a přidržel jí jeho ostří před obličejem, aby ho dobře viděla.

„Ne…,“ zaprosila.

Rozřízl jí nožem košili, Willovu košili, a obnažil jí ramena. Snažila se ho sledovat, pokoušela se dívat na jeho prsty, které jí přejížděly přes prsa, ale jenom cítila jeho doteky.

„Ne,“ zaprosila. „Nedělej to.“

„Lehni si,“ přemlouval ji. „Lehni si a budu na tebe hodný.“

Zvrátila hlavu dozadu a pokusila se mu podívat do obličeje. Kdo se skrýval pod kuklou? Byl to John? Namluvila sama sobě, že je to Michael, když to ve skutečnosti byl John?

„Angie?“ řekl klidně. Mluvil přesně jako Will, protože věděl, že to je nejlepší způsob, jak ji rozčílit. Vybuchla by a on by tam jen stál, hleděl do země a trpělivě by čekal, až se uklidní. Ach, Wille. Jak s tím můžeš žít? Jak můžeš žít s vědomím, že jsi toho darebáka nedokázal zastavit?

„An, gie,“ zazpíval muž před ní. „Podívej se na mě.“

Znala ten hlas i to tělo.

„An, gie…“

Pevně zavřela oči a spatřila Willovu paži a jizvu v místech, kde se do jeho ruky zařízla žiletka.

„Dobře,“ řekla. „Tak jo.“

Svalila se na bok a zdravým ramenem dopadla na udusanou hliněnou podlahu. Pomohl jí lehnout si na záda a stáhl jí košili, která se jí zachytila kolem rukou. Celou vahou spočívala na rukou. Prohnula pánev nahoru, jako by mu ji nabízela.

„Tak se mi to líbí,“ zašeptal a roztáhl jí nohy. Viděla, jak rychle vyplázl jazyk, když špičkou nože přejížděl po jejím podbřišku a zastavil se těsně nad jejím přirozením.

Kde byla ta pistole? Kam ji jenom položil?

„Podívej se na mě.“ Naklonil se nad ní a přitiskl jí nůž na krk.

Police. Položil ji na polici.

„Podívej se na mě.“

Poslechla ho.

„Líbej mě.“

Police byla příliš vysoko.

„Líbej mě,“ opakoval.

Celá se třásla, ale zvedla se a přitiskla rty na jeho ústa. Přitom ze všech sil škubla provazem.

Michael se dál snažil být něžný a jenom zlehka přitiskl své rty na její. V ústech cítila chuť své vlastní krve a na prsou tlukot jeho srdce, jak se k ní tiskl. Když jí zajel jazykem mezi zuby, zvedl se jí žaludek a automaticky se mu pokusila vyškubnout, ale přitlačil na nůž a Angii nezbylo než mu dovolit, aby ji líbal.

Když se od ní konečně odtrhl, spokojeně zamlaskal. „Kdybys mě takhle líbala tehdy v autě, možná by všechno bylo jinak.“

Angie se na něho podívala. Světlo žárovky mu nad hlavou vytvářelo svatozář. Otočila se a spatřila Jasmine, která měla ústa plná krve a skelné oči.

„Angie,“ zašeptal Michael, prsty jí přejel po tváři a pak pokračoval po jejím těle. Will se jí takhle už hodně dlouho nedotkl. Proč se jí přestal dotýkat? Kdy ho od sebe začala odstrkovat?

Michael se nad ni opět nahnul a celou vahou svého těla ji přitiskl k zemi.

„Prosím tě… Prosím tě, ne…“

Znovu ji políbil. Angie se celou vahou opřela o pravou ruku a levou ze všech sil trhla provazem. Břišní svaly se jí napětím chvěly, sotva popadala dech, a kůže se jí začala stahovat z ruky jako rukavice. Michael jí strčil jazyk hlouběji do úst a narazil svými zuby do jejích. Cítila, jak se o sebe dřou polámané kůstky v jejím pravém zápěstí. Bolest byla tak nesnesitelná, že se jí nakonec poddala a nechala ji projet celým svým tělem jako žhavý meč.

Michael si dřepl a sledoval ji.

„Ne…,“ vydechla Angie. „Bože, to ne…“ Začínala omdlévat. Nedokázala to zastavit. Víčka se jí zachvěla a oči se jí zastřely.

Ucítila, jak se k ní pevněji tiskne. Její bolest ho vzrušovala.

„Sundej si to,“ zalapala po dechu. „Sundej si tu kuklu.“

Zavrtěl hlavou.

„Chci tě vidět.“

„Ne.“

„Wille,“ zašeptala. Kde byl Will?

„Cože?“

Zavrtěla hlavou, zamrkala a ze všech sil se snažila zůstat při vědomí. „Ach, Wille…“

„Já nejsem Will,“ řekl, volnou rukou si strhl kuklu a hodil ji na zem. „Já jsem Michael. Dělá ti to Michael.“

„Wille.“

Násilím jí otočil hlavu a přinutil ji, aby se na něho podívala. „Kdože ti to dělá, Angie?“ zeptal se.

„Will…“

„Podívej se na mne,“ opakoval stroze. „Podívej se na mne, Angie.“ Přenesl váhu a přitiskl ji pevněji na zem. Angie zasténala, protože jí pohnul zlomenými kostmi v zápěstí.

„Pomoc…,“ zašeptala hlasem, který rychle ztrácel na síle.

„Tak je to správně,“ pochválil ji Michael. „Křič o pomoc.“

„Ne…,“ zaúpěla Angie a zakroutila se pod ním. „Prosím tě, neubližuj mi… Prosím.“

Odhodil nůž a začal si rozepínat poklopec. Zrovna si sahal do kalhot, když se Angie najednou prudce vymrštila a vrazila mu hlavou do čela.

Rána ho oslepila a Angie toho využila, aby levou rukou uchopila nůž, než se Michael probere. Tentokrát měla pod sebou ona jeho a přitiskla mu ostří na krk.

„Ty blbej všiváku,“ zachrčela a plivla mu do obličeje krvavou slinu. „To sklo na schodech.

Přeřezala jsem o něj provaz.“

Neřekl ani slovo, ale Angie si dobře všimla výrazu jeho očí. To snad ne!

Celá se třásla vztekem a přitlačila na nůž. Michael ani nemrknul, vůbec se nevzpouzel.

Brutální násilník a krutý vrah se velice snadno vzdal.

Kolik chlapů jsem zažila, pomyslela si Angie. Kolik mužských tváří se jí vrylo do paměti, kolik křivých úsměvů, když to do ní vráželi a obrovskýma rukama svírali její zápěstí tak silně, že druhý den ji to bolelo skoro víc než mezi nohama?

I když se Jasmine odsud dostane živá, navždycky si bude pamatovat tvář tohohle hajzla a pokaždé, když se jí dotkne nějaký muž, bude na svém těle cítit jeho ruce. I když toho muže bude milovat a bude po něm toužit jako po žádném jiném, vždycky si vybaví Michaelův obličej, sotva zavře oči.

Znásilnění nebylo to nejhorší. Příšerné bylo takovou věc přežít.

„Angie!“

Nahoře se ozvala hlasitá rána a tříštění dřeva. Někdo rozrazil dveře srubu.

„Angie!“ zařval Will. „Kde jsi?“

Přiblížila tvář těsně k Michaelovu obličeji a přinutila ho, aby se jí podíval do očí. Přitom zašeptala: „Tohle si užij, ty pitomej hajzle,“ a vrazila mu ostří nože pod žebra.

Michael otevřel ústa ve stejné chvíli jako Angie, která hrůzostrašně vykřikla, vytáhla nůž z jeho hrudi a zase ho tam zarazila až po rukojeť. „Pomoc! Jsem tady dole!“ zařvala, a znovu vytáhla čepel nože z Michaelova těla. Pak ji do něho bez přestání vrážela a přitom křičela, dokud neochraptěla: „Wille! Jsme tady dole!“

„Angie!“ Dveře sklepa se otřásly, jak se je Will pokusil vyrazit.

„Wille,“ opakovala prosebně a přitom otáčela nůž v Michaelově břiše. „Pomoz mi!“

Ozvaly se tři výstřely a zámek odpadl ze dveří. Angie nůž vzala do ruky a přitáhla si Michaela na sebe. Zaslechla dupání na schodech.

Will Michaela chytil zezadu a mrštil jím o zeď jako pytlem odpadků.

„Angie,“ vypravil ze sebe Will, který oddechoval tak prudce, že skoro nedokázal promluvit.

„Udělal ti něco? Jsi v pořádku?“ Pokusil se jí vzít nůž, ale nechtěla ho pustit. „Udělal ti něco?

Broučku, prosím tě, mluv se mnou.“

„Wille,“ zašeptala. Chtěla se dotknout jeho tváře a setřít z ní slzy, které mu tryskaly z očí.

„Uklidni se,“ konejšil ji a jemně jí rozevřel prsty, aby pustila nůž. „Uklidni se, jsem u tebe.“

„Wille…“

„Proboha, co ti to udělal s rukama?“ zeptal se zděšeně.

Do místnosti vešel někdo další. Angie viděla, jak po schodech sbíhá jakýsi muž. John Shelley se zarazil těsně před posledním schodem. Podíval se na Michaela, pak na Jasmine, jako by se nedokázal rozhodnout, co má udělat.

„Angie,“ tišil ji Will a choval ji v náruči. Dovolila mu to, i když ji celé tělo příšerně bolelo.

„Bože můj, Angie.“

John přistoupil k dívce na zemi, nahmatal jí tep a podíval se na ránu na její hlavě.

Angie se soustředila na Michaela. Chtěla, aby ji viděl a aby ho navždy pronásledovala její tvář.

Michael tam ležel s otevřenýma očima a několikrát pomalu zamrkal. Na zemi před ním se zvětšovala kaluž krve, jako by z jeho těla vytékala řeka. U úst se mu dělaly průsvitné růžové bubliny, jak se mu plíce plnily krví. Při každém nadechnutí mu vzduch hvízdal v bodných ranách, které mu do hrudi nadělala Angie.

Věděl, co se s ním děje.

Byl vyděšený.

Will přitiskl rty na Angiino čelo. „Už je to dobré,“ zašeptal. „Už se nemusíš bát.“

Michael prudce zamrkal a sklepem se rozlehl bublavý zvuk, jak se začínal dusit vlastní krví.

Otevřenými ústy zalapal po dechu a po tváři mu začal stékat tenký pramínek krve.

Angie našpulila rty a poslala mu polibek na rozloučenou.

39. kapitola

13. února 2006

„Vy dva?“ Když Lydie Ormewoodová otevřela dveře a spatřila na svém prahu Johna a Joyce, na nic víc se nezmohla.

Michaelova matka zestárla do krásy, nebo lépe řečeno utratila dost peněz za to, aby tak vypadala. Ačkoli jí táhlo na sedmdesátku, měla hladkou pleť zářící zdravím. Její krk a ruce, které obvykle prozradí skutečné stáří člověka, postrádaly vrásky a vypadaly stejně mladistvě jako Joyciny.

Život se jí zjevně velmi vydařil. Bydlela ve zbrusu novém třípatrovém domě ve Vinings, jedné z dražších atlantských čtvrtí. Stěny domu byly bílé a na světlých dubových podlahách ležely bílé koberce. V obývacím pokoji stál nablýskaný bílý klavír a u mramorového krbu byly naproti sobě dvě černé kožené pohovky. Okna zdobily záclony z krémového hedvábí. Na stěnách visely abstraktní obrazy namalované výraznými základními barvami, všechno nejspíš originály.

Lydie na sobě měla oblečení v jediné barvě, černé. John nedokázal rozluštit, jestli tak chodila vždycky, nebo jestli jenom nosila smutek za svého syna.

Když Johna zatkli, Joyce seděla v budově okresního soudu v DeKalb, stránku po stránce procházela staré záznamy a hledala v nich Lydiiny stopy. Pak si vzala dovolenou a prohrabala všechny veřejnosti přístupné složky, které našla. Po smrti manžela Barryho se Lydie dvakrát provdala a rozvedla. Pokaždé si změnila příjmení, ale Joyce se nakonec podařilo Michaelovu matku vystopovat přes známého, který pracoval na správě sociálního zabezpečení. Strýc Barry byl celou dobu vedený v jejich systému a Lydie před čtyřmi roky začala vybírat jeho pojištění.

O tři dny později měla Joyce její adresu v kapse.

Posadili se ke krbu. Joyce s Johnem seděli na jedné nepohodlné pohovce a Lydie naproti nim. Teta seděla vzpřímeně, s koleny u sebe a nohama pokrčenýma na jednu stranu jako dokonalá dáma. Hleděla na Johna s neskrývaným odporem.

John věděl, že vypadá strašně. Paní Lamová zaklepala na jeho dveře v pět hodin ráno.

Podala mu kalíšek na moč a pak začala jeho příbytek prohledávat kvůli kontrabandu. Když se vrátil ze záchodu, držela v ruce fotografii jeho matky. John tam stál s vlastní močí v ruce a nitro mu zaplavoval pocit studu. Tohle byla další potupa, kterou na Emily uvrhl. Kdy už to skončí?

Kdy bude jeho matka konečně moci odpočívat v pokoji?

„Přišli jsme kvůli Michaelovi,“ řekla Joyce.

„Byl to můj syn,“ pravila Lydie, jako by to bylo tak prosté.

John cítil, jak Joyce vedle něho ztuhla, a zavrtěl hlavou na znamení, že má být trpělivá.

Miloval svou sestru, ale věděl, že svět vidí černobíle. Nevěděla, jak se nakládá s šedou.

John Lydii oznámil: „Ta holčička, kterou unesl, se uzdraví.“

„Ach tak,“ poznamenala a pokrčila hubenými rameny. John vyčkával, ale teta se nezeptala na Angii Polaskiovou ani nejevila zájem o zdravotní stav synovy poslední oběti. Vlastně se zdálo, že ji nezajímá vůbec nic.

John si odkašlal a řekl: „Kdybys jenom mohla…“

„Nenáviděl tě, to snad víš.“

John to pochopil už dávno, ale potřeboval znát důvod. „Proč?“ zeptal se tety.

„Nevím,“ odpověděla a rukou si uhladila sukni. Na prsteníku se jí zaskvěl masivní prsten s diamantem. „Byl tebou poněkud posedlý. Vedl si album.“ Najednou vstala a řekla: „Dojdu pro něj.“

Ladně přešla přes bílý koberec a opustila místnost.

Joyce zasyčela.

„Uklidni se,“ řekl jí John. „Nedělá to, protože musí.“

„Má tvůj život ve svých rukou.“

„Já vím,“ opáčil John. Na rozdíl od sestry byl zvyklý na to, že jeho život řídí druzí lidé, ať už šlo o jejich otce, Michaela, dozorce ve vězení nebo Marthu Lamovou. John se celý život snažil být druhým lidem po vůli, jenom aby mohl přežít další den.

Joyce začala znovu natahovat. John už skoro zapomněl, jaký je jeho sestra uplakánek.

„Nenávidím ji, Johne. Strašně ji nenávidím. Jak s ní vůbec můžeš vydržet pohromadě v jedné místnosti?“

Prstem jí otřel slzy z tváře. „Něco od ní chceme, ale ona od nás nic.“

Když se Lydie vrátila, tiskla si k hrudi velké fotoalbum. Položila je na nízký kožený otoman mezi pohovkami a posadila se.

Na deskách alba John uviděl svou fotografii. Nebo měl alespoň dojem, že je to jeho fotografie, protože osoba na ní měla obličej začmáraný plnicím perem.

„Proboha,“ zabručela Joyce, když album vzala do rukou. Otevřela ho na první straně a pak otočila na druhou. John jí hleděl přes rameno. Neschopni slova si prohlíželi Johnovy fotografie z druhého stupně základní školy. Byly tam třídní fotografie, snímky z fotbalu, John v týmovém dresu na hřišti. Michael přesně zdokumentoval celé Johnovo dospívání.

„Barry to ještě zhoršoval,“ poznamenala Lydie. Strýc Barry byl její manžel a bratr jejich matky. „Pořád o tobě mluvil a dával tě Michaelovi za vzor.“

„Vzor čeho?“ zeptala se Joyce, kterou album zjevně zděsilo.

„Když nás opustil Michaelův otec, syn se dal na scestí. Měl potíže ve škole. K tomu drogy…

Vlastně nevím. Měl staršího spolužáka, který ho přivedl k samým špatným věcem. Michael by nic takového sám od sebe nedělal.“

Joyce otevřela ústa, ale John jí stiskl ruku na znamení, že má mlčet. Od člověka, jako byla Lydie Ormewoodová, se nebylo možné něco dozvědět tak, že jste mu říkali, co má dělat.

K takovým lidem se chodilo s prosíkem a muselo se čekat. John to dělal celý život a věděl, že stačí jediné nevhodné slovo a všechno se zhatí.

Lydie pokračovala: „Barry si myslel, že pro Michaela budeš dobrým vzorem. Ve škole ti to vždycky moc dobře šlo.“ Povzdechla si. „Můj syn byl hodný kluk. Jenom se dostal do špatné společnosti.“

John přikývl, jako by ji chápal, a možná to v nějakém ohledu i byla pravda. On sám se nechal vtáhnout do Michaelovy společnosti stejně jako Aleesha Monroeová, která se věčně zdržovala u Michaela doma. Byla dokonce i na tom večírku. Měla hodné rodiče a sourozence, kteří patřili mezi premianty. Dopadl by John stejně jako ona, kdyby Mary Alice nezemřela? Promarnil by život tak jako ona?

Lydie si znovu zhluboka povzdechla. „Přiměla jsem ho, aby šel do armády,“ vysvětlovala.

„Když jsi odešel, nechtěla jsem, aby jen tak posedával doma. Bojoval ve válce. Snažil se chránit Araby a vysloužil si za to jenom postřelení do nohy.“

Joyce byla tak napjatá, že ji John skoro slyšel hučet jako transformátor.

Lydie si ze sukně smetla chloupek. „A pak se vrátil do Atlanty, usadil se a měl rodinu.“

Podívala se na Joyce. „S tou holkou, kterou si vzal, ale určitě něco nebylo v pořádku. Michael za Tima rozhodně nemohl,“ vychrlila ze sebe. John se znovu rozhlédl po místnosti a očima hledal fotografii Michaela nebo jeho syna. Nad krbem stála jenom skleněná váza s hedvábnými květinami. Na strohém kovovém stolku vzadu u zdi se nacházel pouze úhledný komínek časopisů a starodávný telefon, jaký měla Joyce ve svém pokoji, když ještě byli děti.

Jeho tlustá šňůra visela v rovné přímce, jako by se i telefon obával Lydii rozzlobit.

Celá místnost připomínala hrobku.

„Dostal uznání za to, že jedné ženě zachránil život,“ pokračovala Lydie hrdě. „Věděl jsi o tom?“

Johnovi se sevřelo hrdlo, takže ze sebe sotva vypravil: „To jsem netušil.“

„Havarovala v autě. Vytáhl ji z něj těsně předtím, než vybuchlo.“

John nevěděl, co na to říct. Michael možná zachránil jednu ženu, ale bezpočtu jiných příšerně ublížil. Prodával jim drogy, znásilňoval je a vraždil pro své zvrhlé potěšení.

„Michael byl hodný člověk,“ trvala dál na svém Lydie. „Jeho odvrácená tvář,“ řekla a mávla rukou nad zlem, které její syn prováděl, „to nebyl můj Michael. Můj Michael byl hodný kluk. Měl hodně kamarádů.“

Hodně kamarádů, které přivedl k tvrdým drogám, pomyslel si John. Jako Aleeshu.

„Byl velice nadějný,“ pokračovala Lydie.

„To nemůžeš myslet vážně,“ vyjela na ni Joyce, jíž se hlas třásl zlostí. „Nemůžeš nám tu teď vykládat, jaký byl Michael andílek. Byla to zrůda.“

„Joyce,“ pokusil se ji uchlácholit John. Neznala pravidla hry, neuměla se vzdát kontroly nad situací. Nikdy v životě jí nikdo nekálel na hlavu jenom za to, že se podívala, kam neměla. Nikdy se nemusela pokoušet usnout, zatímco stařec ve vedlejší cele šeptal o tom, jak krásné má tělo a do nejmenších podrobností popisoval, co s ním hodlá udělat.

Lydie povytáhla tenké obočí a poznamenala: „Měla byste poslechnout svého bratra, mladá dámo.“

„Ty o mém bratrovi vůbec nemluv.“

Lydie se na ni pobaveně podívala a John věděl, že prohráli. V jediném okamžiku bylo všechno ztraceno.

„Pokoušíte se mi vyhrožovat?“ zeptala se Lydie.

Joyce vyskočila z pohovky a vykřikla: „Věděla jsi, že John Mary Alici nezabil!“

„To se velice mýlíš.“

„Jak ho můžeš obhajovat?“ John se pokusil sestru přinutit, aby se opět posadila, ale Joyce jeho ruku odstrčila. „Jak tady můžeš jen tak sedět a…“

„Ty nemáš děti, takže to nemůžeš chápat,“ odsekla Lydie. „Ty a ta tvoje… přítelkyně.“

Joyce zaťala pěsti. „To je pravda,“ odpověděla. „Děti nemám. Máš naprostou pravdu. Žádné dítě jsem nevychovala. Ale taky jsem nevychovala násilníka a vraha.“

Lydie se zatvářila, jako by jí neteř uštědřila políček. „Takovým tónem se mnou mluvit nebudeš.“

„Pověděla jsi to mámě?“ zeptala se jí Joyce. „Když jsi za ní přišla do nemocnice, řekla jsi jí tehdy, co se opravdu stalo, že Mary Alici zavraždilo tvoje dítě, ne její?“

„Mrtví ať odpočívají v pokoji,“ opáčila Lydie.

John nevěděl, jestli má na mysli Emily nebo Michaela. On sám si nebyl jistý, jestli mu Michaelova smrt přinesla nějaký klid. Tehdy v tom sklepě ze všeho nejvíc toužil padnout na kolena a tlouct do Michaelovy hrudi, udělat cokoli, aby se probral k životu, protože ho chtěl zabít vlastníma rukama.

Nic takového ale neudělal. Místo toho zachránil Jasmine život. Přestala dýchat a John se ji přes čtyřicet minut snažil oživit umělým dýcháním, dokud k malému srubu, který Michael koupil Johnovým jménem, nedorazila sanitka. Stejné ruce, které znetvořily Cynthii Barrettovou, jiné dívce vrátily život. V tom přece musela být nějaká spravedlnost. Muselo to nastolit nějaký klid v jeho duši.

John se díval na sestru, která přešla přes místnost, aby nemusela být tak blízko ženy, která jí zničila rodinu. Věděl, že Joyce se ho jenom snažila hájit. Také ale věděl, že kvůli ní právě přišli o jakoukoli možnost očistit jeho jméno.

Musel se o to ale i tak pokusit. Na rozdíl od sestry se naučil být trpělivý. Také se naučil hovořit s lidmi, kteří měli člověka v hrsti.

„Je rozčilená,“ řekl Lydii omluvně, protože věděl, že právě na to čeká. „Je to pro ni všechno hrozně těžké.“

„Jseš přece na svobodě,“ zdůraznila mu Lydie. „Takže nevím, co ode mne vlastně chceš.

Jsem už stará a chci jenom v klidu dožít.“

„To není tak jednoduché.“

„Dostal ses ven, nebo ne?“ řekla, jako by se jednalo o nějakou trivialitu. Jako by se John neustále neohlížel s obavou, že k němu někdo přiskočí s pouty a strčí ho zpátky do jedné cely se Zebrou. Když ho Will Trent přitiskl ke zdi, málem se podělal hrůzou. Z některých vězení se člověk nikdy nedostane.

John se zhluboka nadechl a začal bývalé specialistce na trestní právo vysvětlovat, jak funguje právní systém. „Mám v trestním rejstříku uvedeno, že jsem násilník a pedofil. Nikdo mi nedá dobrou práci, nemůžu si pořídit byt. Nikdy nebudu žít jako normální člověk.“

„A co Michael?“ zeptala se. „Ten taky nežije.“

Joyce si znechuceně odfrkla. S rukama založenýma na prsou stála u klavíru a vypadala přesně jako její otec.

John se obrátil zpátky k Lydii a jemně na ni promluvil, aby jí pomohl situaci zvládnout.

„Michael zabil ženu jménem Aleesha Monroeová.“

„Byla to prostitutka.“

Na zprávy se tedy dívala.

„Unesl policistku,“ pokračoval John. „Polámal jí zápěstí tak, že z toho možná bude mít trvalé následky.“

Lydie na to nic neříkala.

„Unesl mladou dívku, znásilnil ji a skoro ji utloukl k smrti.“

„Podle toho, co jsem o tom slyšela, to děvče rozhodně nebylo nezkušené,“ odsekla.

„Ukousl jí jazyk.“

Lydie si znovu uhladila sukni a mlčela.

„Michael jí ukousl jazyk, stejně jako to udělal Mary Alici.“

John byl rád, že se na tetu dívá, protože by mu jinak unikla její reakce. Na okamžik si totiž byl jistý, že ji překvapil.

„Vím o zprávě od státního stomatologa,“ sdělil jí.

Bojovně zvedla hlavu a odvětila: „Netuším, o čem to mluvíš.“

„Já myslím, že to víš velmi dobře.“

„Na žádnou zprávu si nevzpomínám,“ řekla. Pak ještě dodala: „A i kdyby, teď už na tom nemůžu nic změnit.“

„Můžeš mi vrátit život,“ odpověděl John. „Stačí, když odpřisáhneš…,“ pokusil se.

„Nebuď směšný.“

„Nic víc nechci, teto Lydie. Učiň místopřísežné prohlášení, že Mary Alici zabil Michael a ne já. Přesvědč soud, aby mi vymazal trestní rejstřík, a já jenom…“

„Mladý muži,“ přerušila ho odměřeně. Z držení jejího těla vydedukoval, že je konec všem nadějím. Lydie ukázala na dveře a řekla: „Chci, abyste vy i vaše sestra okamžitě opustili můj dům.“

John automaticky vstal, protože byl zvyklý celý život poslouchat něčí příkazy. Joyce dál postávala u klavíru a oči měla plné slz pokoření. Bojovala za bratra ze všech sil a teď musela uznat, že se nedá vůbec nic dělat.

„Promiň,“ naznačila mu bezhlasně.

John se rozhlédl po domě, který vlastně byl mauzoleem, jež si teta Lydie postavila za peníze vydělané žalobami na podniky, doktory a kohokoli, kdo se dopustil chyby, z níž mohla mít prospěch. Před lety s Johnem trávila celé hodiny ve vězení ve snaze vymyslet pro něho obhajobu. Bylo to dvacet let, co mu radila, aby nevypovídal u soudu. Zařídila všechno kolem laboratorních testů, specialistů i svědků. Právě Lydie za ním tehdy přišla do vězení, aby mu oznámila, že je po všem, že vyčerpala veškeré možnosti obhajoby. Rozplakala se před ním a on se ji snažil utěšit.

John si také dobře pamatoval, jak za ním poté, co ho Zebra málem roztrhl vejpůl, poprvé přišla matka.

„Nesmíš to vzdát,“ přikázala mu Emily a stiskla mu obě ruce tak pevně, až mu začaly odumírat. „Rozumíš mi, Jonathane? Nesmíš to vzdát.“

Člověk se za dvacet let těžkého života leccos naučil. Vězení byly vlastně velké hodiny, které se nikdy nezastavily. Všichni vězni měli jednu společnou komoditu, a tou byl čas, který prohovořili. Hodně se samozřejmě mluvilo o hloupostech, spřádaly se plány na útěk anebo se uvažovalo o tom, jak podříznout darebáka, který vás předběhl ve frontě na oběd, ale mlátit prázdnou slámu se nedalo příliš dlouho. Nakonec všichni vždycky začali mluvit o tom, jak se dostali za mříže. Všichni byli nevinní. Buď to na ně navlékl nějaký zlotřilý policista, nebo jim klacek pod nohy hodil státní aparát. Každý z nich se snažil přijít na nějaký způsob, jak se legálně dostat ven.

V roce 1977 Nejvyšší soud Spojených států rozhodl, že ve všech federálních věznicích a věznicích jednotlivých států se mají vytvořit přiměřeně vybavené knihovny, v nichž bude možné studovat právní dokumenty. Nikdo nedokázal s přesností určit, co slovo přiměřeně znamená, ale knihovna ve vězení Coastal mohla hravě konkurovat knihovnám na všech právnických fakultách. Po nějaké době v ní skončil každý vězeň a s nosem zabořeným do knihy hledal nějakou obskurní pasáž, nejasný výnos soudu, jakoukoli kličku, již by mohl využít ve svůj prospěch. Většina trestanců nakonec o právu věděla víc než bezplatní právníci, které jim jako zástupce určil stát. To bylo dobře, protože člověk co do kvality obvykle dostal to, co si sám zaplatil.

John vzal do ruky vázu s květinami stojící na krbu.

Lydie vstala se zády rovnými, jako by spolkla pravítko. „Polož to,“ přikázala mu.

John vázu potěžkal. Byla vyrobená z olovnatého broušeného skla a vážila přinejmenším tolik jako cihla. Pravděpodobně byla velice drahá. Peníze se staly jediným smyslem Lydiina života.

Zajímalo ji jen, kolik dokáže vydělat a kolik je schopná nashromáždit. Uzavřela čtyři manželství, měla syna, vnuka, ale jediné, čím se mohla pochlubit, byly chladné předměty rozmístěné po jejím dokonalém sídle.

„Máš hezký dům, teto Lydie,“ řekl nahlas.

„Vy oba. Okamžitě odejděte z mého domu.“

„Tvůj dům,“ opakoval po ní John, vytáhl květiny z vázy a jednu po druhé je upustil na drahý bílý koberec. „To zní velice zajímavě.“

„Zavolám policii.“

„Ale nejdřív by ses měla sehnout.“

„Co…“ Lydie byla stará, ale když John napřáhl ruku s vázou, hbitě se sehnula. Synovec předmět hodil dostatečně vysoko nad tetinu hlavu, ale když se váza roztříštila o stěnu, sprška střepů dopadla na pohovku, kde před okamžikem seděla.

„Co si to dovoluješ?“ vykřikla Lydie.

Váza pravděpodobně stála víc, než kolik si John vydělal od propuštění na svobodu, ale peníze mu byly úplně fuk. Po celém světě žili bohatí lidé uzavření ve svých vlastních věznicích, kam je vehnala nenasytnost, která je izolovala od okolního světa. John chtěl jenom svobodu a byl ochoten udělat cokoli, jen aby ji získal zpátky.

Zeptal se sestry: „Jakou cenu může mít tenhle dům?“

Joyce stála jako přikovaná na místě s ústy dokořán. Veškeré konflikty v jejím životě většinou znamenaly vášnivé debaty či skryté výhrůžky u naleštěného konferenčního stolu nebo v klubu nad sklenicí martini. Ve věznici se ale na skryté výhrůžky příliš nehrálo.

John odhadl: „Čtvrt milionu dolarů? Půl milionu?“

Joyce, která byla příliš zaražená, aby mu mohla odpovědět, jenom němě zavrtěla hlavou.

„Ty!“ řekla Lydie, které zlostí přeskočil hlas. „Máš přesně jednu minutu na to, abys odešel z tohoto domu, než zavolám policii a nechám tě zavřít.“

„Milion doláčů?“ popoháněl John sestru. „No tak, Joyce. Celé dny prodáváš nemovitosti.

Určitě víš, kolik stojí takový dům.“

Joyce znovu zavrtěla hlavou, jako by nechápala, co po ní chce. Potom ho ale překvapila.

Nervózně se rozhlédla po místnosti, podívala se na vysoký strop jako v katedrále a velká okna shlížející na dokonale upravený trávník za domem. Když se znovu podívala na Johna, bylo na ní vidět, že se stále cítí zmatená, ale důvěřovala mu. Důvěřovala mu natolik, aby řekla: „Tři.“

„Tři miliony,“ opakoval po ní John nevěřícně. Domníval se, že je bohatý, když vybral tři tisíce osm set dolarů, které po Michaelovi zůstaly na jeho falešném bankovním účtu.

John řekl: „A teď to vyděl dvaceti lety, a dostaneš… Kolik? Asi sto padesát tisíc dolarů ročně?“

Joyce pomalu začínala chápat, kam míří. „Ano, Johnny. Tak nějak.“

„To se ti ale nezdá dost, viď?“

Sestře zasvítily oči. S úsměvem mu odpověděla: „Nezdá.“

„Kolik asi tak má v bance, co myslíš?“ John se otočil zpátky k Lydii a řekl: „Možná bych se měl ptát spíš tebe, ne?“

„Pokud máš pud sebezáchovy, odejdeš tamtěmi dveřmi.“

„Jakým autem jezdíš? Mercedesem? BMW?“ Připadal si jako právník v televizi. Možná, že by právníkem i mohl být. Kdyby mu do života nevstoupil Michael Ormewood, John Shelley by se možná mohl stát doktorem, právníkem, učitelem nebo… Nebo čím? Co by z něho mohlo být?

To se nikdy nedozví. Nikdo se to nikdy nedozví.

„Johne?“ ozvala se ustaraně Joyce. Příliš dlouho mlčel.

„A co ten prsten, co máš na ruce? Jakou cenu má?“ zeptal se Lydie, ale jeho hlas už nezněl tak sebejistě jako předtím.

„Vypadni z mého domu.“

„Jsi právnička,“ řekl jí John. „Zjevně sis přišla na slušné peníze, když jsi od obviněných požadovala veškerý jejich majetek.“ Ukázal na dům a všechny zbytečnosti kolem.

„Chci, abyste odešli,“ přikázala jim Lydie. „Jděte pryč, teď hned.“

„Chci tenhle dům,“ řekl jí John a prošel se po místnosti. Nevěděl přesně, čím by ji mohl zlomit. Strhl ze stěny jednobarevný obraz. „Chci taky tohle,“ prohlásil a upustil ho na podlahu.

Pak pokračoval v obchůzce se slovy: „Ten klavír taky.“

Přistoupil k Joyce a pomyslel si, že je vlastně úplně jedno, co se stane, protože pro něho je nejdůležitější, že mu důvěřuje. Michael se ho pokusil zničit, ale teď bylo po něm. Minulost se nedala změnit. Teď bylo potřeba zaměřit se jedině na budoucnost.

Zeptal se sestry: „Jak často na nás máma křičela, abychom cvičili stupnice?“

„Pořád.“

John přejel prsty po klávesách. „Tohle by se jí líbilo,“ řekl a zahrál několik tónů, které mu utkvěly v paměti z dávných časů. „Myslím, že by byla ráda, kdybych se zase začal učit hrát na klavír.“

„Jistě,“ souhlasila Joyce se smutným úsměvem. „Myslím, že máš pravdu.“

„Tak to by už stačilo,“ vyštěkla Lydie.

„Měla by sis dávat pozor na to, jak se mnou mluvíš,“ upozornil ji John.

Lydie si založila ruku v bok a prohlásila: „Na usvědčení z trestného činu nemáte skoro žádné důkazy. Děláte sice… narážky… na mého syna, ale chybějí vám jakékoli důkazy.“

„V občanskoprávním řízení je důkazní břemeno menší, to přece víš.“

„Máš vůbec představu, kolik let můžu odmítat vypovídat u soudu nebo se tam dostavit?“

Široce se usmála a odhalila v ústech perleťově bílé zuby. Začala mluvit tišším, křehčím hlasem: „Jsem už stará a právě jsem utrpěla hrozný šok. Mívám dobré dny a pak zase špatné…“

„Můžu ti nechat zabavit veškerý majetek,“ pohrozil jí John. „A zaručuju ti, že pak si špatných dnů užiješ do sytosti, někde v garsonce na Buford Highway.“

„Přestaň mi vyhrožovat.“

„A co novináři?“ zeptal se. „Joyce tě našla, takže reportéři to jistě svedou taky. Obzvlášť když se jim trochu pomůže.“

„Jdu zavolat na policii,“ varovala ho Lydie a toporně kráčela k telefonu.

„Nechci nic víc než místopřísežné prohlášení. Stačí, když jim řekneš, že to na mne Michael nalíčil, že Mary Alici zabil on, a už mě nikdy v životě neuvidíš.“

„Zavolám na policii, aby tě odsud vyvedla.“

„Jak by se ti líbilo, kdyby se ti před domem uvelebila horda novinářů? Jak ochotně bys jim vysvětlovala, že jsi věděla, že tvůj syn je vrah a vůbec ses nepokusila ho zastavit?“

Sundala si masivní zlatou náušnici a přitiskla si k uchu sluchátko telefonu. „O ničem takovém jsem nevěděla,“ stála dál na svém.

„Michael mi v tom sklepě pověděl docela zajímavou věc, teto Lydie.“ Žena prsty přejela po číselníku telefonu, ale číslo nevytočila. „Věděl, že zemře. Byl si tím naprosto jistý a chtěl mi něco svěřit.“

Šňůra telefonu pleskla do kovového stolku, když sluchátko sjelo tetě Lydii na rameno.

„Michael se mi přiznal, že zabil Mary Alici a že jsi to všechno věděla. Povídal, že ty jsi vymyslela, že to hodíte na mne. Řekl mi, že jsi to celé od začátku naplánovala ty.“ Spiklenecky na ni zamrkal a pokračoval: „Doznání na smrtelné posteli se obvykle za povídačky nepovažuje, viď? Obzvlášť pokud si je člověk jistý, že nepřežije.“

Lydie kostnatou rukou svírala sluchátko. „Nikdo vám to neuvěří,“ prohlásila.

„Víte, jak unesl tu policistku, skoro ji utloukl, chtěl ji znásilnit a pak zabít?“ poznamenal John.

Potom ztišil hlas, jako by jí prozrazoval velké tajemství: „Myslím, že ta to také slyšela.“

Lydie se svezla na stolek, který s třesknutím narazil do zdi. Oči jí plály zuřivostí.

John se jí zeptal: „Až tohle uslyší prokurátor, komu asi tak bude naslouchat, až se bude rozhodovat o tom, jestli tě má obvinit z maření úředního výkonu, falešného obvinění a spiknutí?“

Z telefonu se ozvala nahrávka, v níž Lydii neosobní hlas informoval, aby laskavě zavěsila a znovu vytočila číslo volaného.

„Prokurátor půjde za námi,“ pokračoval John. „Zeptá se mne i Joyce, jestli tě chceme obvinit z trestného činu nebo to nechat být.“ Ze sluchátka začal vycházet hlasitý obsazený tón, který se odrážel od stěn místnosti jako ozvěna v jeskyni. „Dovol, abych ti pověděl, na co jsem za ta léta přišel, Lydie, že Michael sice byl stvůra, ale ty jsi mu dělala vrátnou. To ty jsi věděla, co je zač, a přesto jsi ho vypustila do světa.“

„Ne…“

„Jen pokračuj,“ vybídl ji. „Vytoč to číslo, zavolej na policii.“

Lydie na něho zírala s rozšířenými nosními dírkami a očima plnýma hněvivých slz. John na ní viděl, jak si všechno promýšlí, jak její zkušený právnický mozek zkoumá všechny úhly pohledu a zvažuje veškeré možnosti. Kdesi v jejím dokonalém bílém vězení nahlas tikaly hodiny. John s nimi v duchu odpočítával sekundy a vyčkával.

„Tak dobrá,“ pronesla nakonec Lydie. „Souhlasím.“

John věděl, co má na mysli, ale chtěl to od ní slyšet, chtěl ji přinutit, aby to řekla nahlas.

„S čím souhlasíš?“

Ruka se jí třásla tak mocně, že se jí sotva podařilo zavěsit sluchátko zpátky na vidlici.

Nedokázala se mu podívat do očí a řekla hlasem přidušeným potupou: „Pověz mi, co mám udělat.“

40. kapitola

18. února 2006

Will poslouchal album od Bruce Springsteena a přitom kartáčoval Betty. Nechápal, proč sousedka chtěla, aby to dělal, protože fenka měla krátkou srst a příliš nelínala. Will usoudil, že je to nějak spojené s tím, že malá čivava miluje, když se jí někdo dotýká. Nikdy mu ale nepřipadalo, že by se sousedka příliš zajímala o Bettyino pohodlí.

Nechtěl tomu stvoření přisuzovat lidské vlastnosti, ale zvíře si nepopiratelně dokázalo labužnicky užít pořádné vyhřebelcování.

Ozval se zvonek a Will se zarazil uprostřed pohybu. Zvonění se opakovalo a pak je následovalo několikeré zabušení na dveře.

Will s povzdechem odložil kartáč a sroloval si rukávy košile. Vzal Betty do dlaně a kráčel s ní ke dveřím.

„Kde se sakra couráš?“

„Myslel jsem si, že to budeš ty.“

Angie udělala grimasu, což nebylo jednoduché vzhledem k tomu, že se jí rány na obličeji ještě nezahojily. Měla obvázané čelo, a původně černá podlitina na tváři jí zežloutla. Sešité prsty měla celé zafačované. Pravá paže jí visela v křiklavě růžové plastové dlaze, z níž dole u zápěstí vyčnívaly kovové šrouby, jimiž jí doktoři zafixovali kosti na původní místo.

Podíval se jí přes rameno a uviděl, že na ulici stojí její auto.

„Ty jsi sem přijela sama?“

„Zatkni mě za to,“ opáčila.

„Proč?“ zeptal se. „To tě musím zavírat, abys nelítala po městě?“

„Tentokrát ne.“

„Neopouštíš mě kvůli Johnovi, viď?“

Zasmála se. „Tomu už půlku života podělal jiný darebák. Říkala jsem si, že ho nechám zbytek dožít v klidu.“

„Ty ses s ním nevyspala?“

„Samozřejmě, že ano.“

Will ztěžka vydechl, ale vlastně ho to nepřekvapilo. „Půjdeš dál?“ zeptal se.

„Radši zůstaneme tady,“ navrhla, nemotorně se sehnula a posadila se u dveří.

Will si neochotně sedl vedle ní a psíka si přitiskl na hruď. Betty se mu čumákem zavrtala pod vestu.

„Je sobota,“ poznamenala Angie. „Proč máš na sobě oblek?“

„Vypadám v něm dobře.“

Strčila do něho ramenem a laškovně se ho zeptala: „Myslíš?“

Pokusil se zažertovat: „Nosím ho naostro.“

Nestydatě se zasmála hlubokým hlasem.

Usmál se. Měl radost z lehkosti, s jakou spolu mluvili. „Jak to, že když to řekneš ty, je to sexy, ale když to řeknu já, tak ne?“

„Protože chlapi, co nenosí spodky, se obvykle potloukají kolem dětských hřišť s kapsami plnými bonbonů.“

„Mám kapsu plnou bonbonů,“ opáčil. „Chceš se přesvědčit? Sáhni si.“

Znovu se zasmála. „Vy jste ale žvanil, pane Trente. Obyčejný žvanil.“

„Jo,“ uznal. „Nejspíš máš pravdu.“

Oba se zadívali na ulici. Vánek k nim nesl hluk z ulice Ponce de Leonové. Doléhalo k nim troubení aut a křik lidí. Will zaslechl zvonění a za chvíli kolem domu projel cyklista na kole.

„Miluju tě,“ řekla Angie velice tiše.

Betty se zavrtěla a Will ucítil, jak se mu sevřela hruď. „Já vím,“ odpověděl.

„Jsi celý můj život. Vždycky jsi při mně stál.“

„To stojím pořád.“

Ztěžka si povzdechla. „Mluvila jsem s tebou tam v tom sklepě. Než jsi přišel.“ Odmlčela se a Will věděl, že v ní ožívají vzpomínky na to strašlivé místo. „Tehdy jsem ti slíbila, že jestli se odtud dostanu živá, opustím tě.“

„Nikdy jsem neočekával, že budeš plnit své sliby.“

Znovu se odmlčela. Kolem projel další cyklista. Dráty jeho kola bzučely jako sršní křídla. Will by Angii nejradši objal kolem ramen, ale pak si vzpomněl, že na jednom má hlubokou ránu od skla. Chtěl ji tedy vzít kolem pasu, ale v tu chvíli se k němu otočila.

„Jenom tě ničím.“

„Mne ničí plno věcí,“ odpověděl a rovnou přidal několik příkladů: „Čokoláda, umělé sladidlo, nekvalitní kuřivo.“

„Vášeň,“ dodala a položila si ruku na srdce. „Chci, abys zažil vášeň, Wille. Chci, abys poznal, jaké to je, když se člověk do někoho zamiluje a probdí celé noci, protože si myslí, že zemře, když toho druhého nezíská.“

Dokázal ze sebe jenom vypravit: „Dost nocí jsem probděl kvůli tobě.“

„Ne. Ty ses o mě bál,“ opravila ho. „Nejsem prošlápnutý pár bot, které můžeš nosit až do konce života jenom proto, že jsou pohodlné.“

Will nevěděl, co by na pohodlí mělo být špatného, ale radši o tom s ní nepolemizoval.

Místo toho se zeptal: „Kde já najdu ženu s tak nízkými nároky, jako máš ty?“

„Amanda Wagnerová je přece svobodná, ne?“

„Ale fuj,“ zaúpěl. „To bolí.“

„Zasloužíš si to, ty jeden analfabete.“

Will se zasmál a Betty se zavrtěla.

„Ježíši, ta je ale šeredná,“ řekla Angie a poplácala Willa po noze. „Pomoz mi vstát.“

Will ji rukou podepřel pod zdravým ramenem a pomohl jí na nohy. „Kam jedeš?“ zeptal se jí.

„Projít nějaké inzeráty a hledat si místo.“ Ukázala mu své zlomené zápěstí a rozřezané ruce.

„Nehodlám dalších dvacet let sedět někde v kanceláři, a dokonce ani atlantská policie není tak zoufalá, aby mi svěřila pistoli.“ Pokrčila rameny a dodala: „A kromě toho chci dělat nějakou příjemnou práci, do které se nebudu muset oblékat jako děvka, pokud sama nebudu chtít.“

„Nemusíš přece pracovat,“ řekl.

Překvapeně se zasmála. „Ty jsi ale trouba. To si vážně myslíš, že zůstanu doma a budu vařit a uklízet, zatímco ty si budeš chodit do práce?“

„Mohou se ti stát i horší věci.“

„O tom pochybuju.“

„Betty by potřebovala matku.“

„Ta by potřebovala igelitový pytlík přes hlavu.“

„Já…“

Angie si rychle stoupla na špičky a políbila ho na krk. Měla jemné rty. Will cítil její teplý dech a jemný dotek jejích prstů, kterými mu sevřela ramena.

„Miluju tě,“ řekla.

Sledoval ji, jak kráčí ke svému autu a růžovou dlahu si přitom drží od těla. Otočila se, aby mu zamávala, pak nasedla do vozu a odjela.

Angie na jizvy, které jí hyzdily obličej a ruce, byla skoro hrdá. Měla pocit, jako by konečně našla způsob, jak navenek ukázat, co celý život cítí. Will se jí nezeptal, k čemu ve sklepě došlo, ani nechtěl zblízka zkoumat rány na Michaelově těle, natož počítat, kolikrát ho bodla. Will ji jen chtěl vzít do náruče, vynést ji po schodech nahoru a co nejdéle ji chránit.

A ona mu to alespoň na několik hodin dovolila.

Will netušil, jak dlouho stál před domem a hleděl do prázdné ulice. Z jeho přehrávače se linula písnička „Leah“ a Betty na jeho hrudníku chrápala. Najednou před sousedčiným domem zastavil světlehnědý chevrolet.

Když bouchly dveře auta, Betty se probudila.

Will vykročil přes svou zahradu k ženě, která se podpatkem boty snažila do země před domem zatlouci dřevěný kůl.

„Můžu vám nějak pomoct?“ zeptal se jí Will.

Cukla sebou a ruka jí vylétla k hrdlu. „Ježíšmarjá, vy jste mě ale vyděsil,“ řekla.

„Jmenuji se Will Trent,“ představil se a ukázal na svůj dům. „Bydlím vedle.“

Podívala se na čivavu a znechuceně ohrnula ret. „Myslela jsem, že matka říkala, že ta potvora už pošla.“

„Betty?“

„Jistě, Betty. Přestěhovali jsme ji do domova s pečovatelskou službou.“

Will svraštil obočí a zeptal se: „Cože?“

„Betty, moji matku.“ Žena se zatvářila netrpělivě. Zjevně ji nijak netěšilo, že sem musela zajet a už vůbec se jí nechtělo Willovi něco vysvětlovat. „Bydlí v domově. Její dům je na prodej.“

„Ale,“ řekl Will. „Já jsem ji slyšel…“ Podíval se na psíka. „Někdy v noci,“ začal. „Ona… Vaše matka… Křičela na nějakou Betty.“

„To křičela sama na sebe, pane Trente. Vy jste si nikdy nevšiml, že moje matka je úplný cvok?“

Will si vzpomněl na to, jak sousedka uprostřed noci vykřikovala a někdy si začala jen tak prozpěvovat, když zalévala umělé květiny u dveří do svého domu. Nikdy se nad tím nepozastavil, protože v jeho ulici bydleli jenom samí podivíni. Člověk mohl sotva vyčnívat v místě, kde žilo šest hippies v jedné místnosti pestrobarevného domku, kde před menonitským kostelem stál na cihlách opuštěný karavan a kde obrovitý nevzdělavatelný analfabet venčil mrňavého psa na růžovoučkém vodítku.

Žena u sebe měla sešívačku, jíž ke kůlu připevnila podomácku vyrobenou ceduli NA PRODEJ PŘÍMO OD MAJITELE. „Tak,“ řekla spokojeně. „To by mělo stačit.“ Pak se otočila k Willovi. „Zítra nebo pozítří sem někdo zajede ten barák vyklidit.“

„Aha.“

Nazula si botu a hodila sešívačku do auta.

„Počkejte,“ zarazil ji Will.

Nedbala na něho a usedla do auta. Nastartovala a stáhla okénko. „Co je?“ zeptala se.

„A co ten pes?“ zeptal se a zvedl Betty, či jak se fenka vlastně jmenovala, do úrovně ženiných očí. „Co s ní mám dělat?“

„To je mi jedno,“ odpověděla a při pohledu na psíka znovu ohrnula ret. „Matka tu krysu nemohla vystát.“

„Říkala mi, abych ji vykartáčoval,“ připomněl jí.

„To spíš povídala, abyste ji vypreparoval.“

„Ale…“

Žena se na něho utrhla: „Ježíšimarjá, prostě ji vezměte a odneste ji někam do útulku.“

Rychle se ohlédla a vycouvala přímo na ulici. Málem přitom přejela sportovce, který běžel kolem. Oba muži ohromeně zírali za autem, které po cestě ještě srazilo Willovu popelnici.

Běžec se na Willa usmál a zeptal se: „Máte špatnej den?“

„Jo,“ odpověděl Will nezdvořile, ale v té chvíli se zabýval důležitějšími záležitostmi.

Podíval se na Betty. Opřela si hlavičku o jeho hruď a se slastně přivřenýma očima a vyplazeným jazykem se na něho zadívala. Kdyby byla kočkou, začala by příst.

„Kráva,“ zamumlal Will a vykročil zpátky ke svému domu.

Vzpomněl si, co mu žena řekla. Její uječený hlas mu ještě teď zněl v uších. Uvnitř postavil Betty na zem a fenka drobnými krůčky přecupitala po obýváku, vyskočila na pohovku a uvelebila se na svém oblíbeném polštáři.

Will si zhluboka povzdechl a zavřel za sebou dveře. Muž, který strávil dětství v sirotčinci, nemohl odnést psa do útulku.

I když to byla čivava.