Karin Slaughter

Will Trent 02. Nic nebude jako dřív

V té čtvrti žili nejzámožnější a nejvlivnější lidé z celé Atlanty. Velmi jim záleželo na tom, aby k jejich honosným domům neměl přístup nikdo cizí. Teď se ale ukázalo, že opatrnosti opravdu není nikdy dost…

Když Abigail Campanová jednoho odpoledne nečekaně přijde domů, ocitne se uprostřed svých nejděsivějších snů: na podestě leží její dospívající dcera a nad ní kymácí muž se zakrváceným nožem. Hrůznost toho výjevu dá Abigail dost sil na to, aby vetřelce zabila holýma rukama. A od té chvíle už v jejím životě nic nebude takové, jako dřív.

Místní policie udělá hned zkraje několik nepochopitelných chyb, které nejenže ohrožují vyšetřování, ale vystavují nebezpečí další mladou dívku. Případu se proto ujme zvláštní agent Will Trent, který má k dispozici jen mlhavé stopy a kolegyni, která ho od prvního okamžiku nepokrytě nesnáší. Sotva se mohl ocitnout v méně výhodné pozici, ale on ví, že se musí obrnit a pátrat dál, protože v tomto případu má zlo vskutku ďábelskou podobu, a také velký časový náskok…

PROLOG

Abigail Campanová zaparkovala před domem a zůstala sedět v autě. Zadívala se na sídlo, které s manželem před deseti lety přebudovali. Dům byl obrovský a pro tři lidi až moc prostorný.

Obzvlášť když jeden z nich při troše štěstí do roka odejde na univerzitu. Co si počne, až si její dcera začne zařizovat vlastní život? Abigail zůstane s Paulem znovu sama, jako v období před Emminým narozením.

Při tom pomyšlení se jí sevřel žaludek.

V reproduktorech zapraskalo a ozval se z nich Paulův hlas. „Poslouchej, miláčku…“ Abigail ho nevnímala. Upřeně se dívala na dům. Kdy se její život tak hrozivě scvrkl? Kdy se nejdůležitější náplní jejích dnů stala starost o blaho druhých? Jak je možné, že ji dnes zajímá už jen to, jestli má Paul ušité košile a jestli jde Emma večer na volejbalový trénink? Anebo jestli bytový architekt objednal psací stůl do pracovny a jestlipak někdo pustil psa ven, aby zase nemusela z kuchyňské podlahy dvacet minut stírat moč?

Abigail ztěžka polkla a stáhlo se jí hrdlo.

„Ty mě vůbec neposloucháš,“ řekl Paul.

„Ale poslouchám,“ opáčila a vypnula motor. Ozvalo se cvaknutí a Paulův hlas se jako zázrakem přenesl z reproduktorů do mobilního telefonu. Abigail otevřela dveře auta a klíčky hodila do kabelky. Přidržela si aparát ramenem u ucha a podívala se do schránky. Našla v ní účet za elektřinu, výpis z kreditní karty, účet z Emminy školy…

Paul se odmlčel, aby se mohl nadechnout. Abigail toho využila a ujala se slova.

„Jestli pro tebe nic neznamená, tak proč jsi jí dal auto? Proč jsi s ní šel do restaurace, kam chodí moje kamarádky?“ Abigail při hovoru kráčela po příjezdové cestě. Nitro se jí už nesvíralo tak, jako když se o manželových avantýrách dozvěděla poprvé. Zpočátku se ho ptávala: „Proč ti nestačím?“

Teď měla jedinou otázku: „Proč jsi takový nenasytný hajzl?“

„Potřebuju si dát trochu oraz,“ odpověděl jako obvykle.

Abigail začala v kabelce lovit klíče a stoupala po schodech ke dveřím domu. Odešla kvůli němu dřív z klubu, vynechala pravidelnou masáž i oběd s nejbližšími přítelkyněmi, protože ji ponižovalo, že ho všechny viděly v jejich oblíbené restauraci s jakousi přidrzlou blonďatou dvacítkou, kterou si tam bezostyšně přivedl. Abigail měla pocit, že se v tom podniku už nikdy nebude moci objevit.

„Já vlastně taky, Paule,“ vychrlila do telefonu. „Co bys tomu řekl, kdybych si pro změnu trochu orazila já? Jak by se ti líbilo, kdybys musel škemrat u kamarádů, aby ti prozradili, co se děje za tvými zády, a oni by ti nakonec pověděli, že mě viděli s jiným?“

„Našel bych si ho a rovnou bych ho zabil,“ odvětil manžel.

Proč jí takové řeči pokaždé polichotily? Jako matka dospívající dcery se naučila nacházet pozitiva i na těch nejkrutějších poznámkách, ale tohle bylo naprosto směšné. Paula navíc natolik trápila bolavá kolena, že sotva zvládl vytáhnout popelnici na ulici. Abigail by nejvíc ze všeho měla šokovat skutečnost, že je vůbec schopný najít dvacítku ochotnou vlézt s ním do postele.

Zastrčila klíč do starého zámku ve dveřích. Jejich panty zaskřípaly jako v hororu.

Dveře byly otevřené.

„Moment,“ řekla do telefonu, jako by manžela chtěla přerušit, i když Paul mlčel. „Máme odemčené dveře.“

„Cože?“

Taky ji neposlouchal. „Povídala jsem, že máme odemčené dveře,“ opakovala a pootevřela je.

„Ježíšmarjá. Škola začala teprve před třema týdnama, a ona na ni už zase kašle?“

„Možná to byla uklízečka…“ Abigail se zarazila, protože jí pod nohama zakřupalo sklo. Když se podívala na zem, mírně zpanikařila. „Všude na podlaze je rozbité sklo. Zrovna jsem vešla dovnitř,“ řekla do telefonu.

Paul cosi nesrozumitelně odpověděl.

„Fajn,“ řekla Abigail jako robot a otočila se. Jedno z vysokých oken vedle dveří bylo rozbité.

Představila si, jak jím dovnitř sahá čísi ruka, otevírá západku a po ní i dveře.

Zavrtěla hlavou. Za denního světla, a v téhle čtvrti? Obvykle stačilo, aby na večer pozvali víc než tři kamarády, a už jim volala bláznivá bába odnaproti, že jsou moc hluční.

„Abby?“

Abigail měla pocit, jako by se ponořila do vody. Všechno slyšela vzdáleně. „Myslím, že se k nám někdo vloupal,“ řekla manželovi.

„Okamžitě jdi ven! Možná tam ještě je,“ vyštěkl Paul.

Abigail upustila poštu na odkládací stolek v hale. Pak se uviděla v zrcadle. Dvě hodiny hrála tenis a měla zpocené vlasy. Vzadu se jí na krk lepilo několik pramenů, které se jí uvolnily z ohonu. Po celém těle jí vyrazil pot, ačkoli v domě bylo chladno.

„Abby?“ zařval Paul do telefonu. „Jdi odtamtud pryč. Už volám na policii.“

Abigail se otočila a otevřela ústa, aby manželovi odpověděla, i když pořádně netušila co.

V tu chvíli na podlaze spatřila krvavou šlápotu.

„Emma,“ zašeptala, upustila telefon na zem a jako střela vyrazila po schodech k dceřinu pokoji.

Nahoře se zastavila a zděšeně se podívala na roztřískaný nábytek a střepy na podlaze. Na opačném konci chodby spatřila Emmu, jak tam leží v tratolišti krve. Nad ní se tyčil muž s nožem v ruce. Abigail přestala vnímat okolní svět a soustředila se jenom na výjev před sebou.

Chvíli se hrůzou nemohla ani pohnout. Hrdlo se jí stáhlo, takže sotva dýchala. Muž vykročil směrem k ní. Abigail dokázala vnímat jenom jeho. Očima těkala z nože, který svíral v zakrvácené ruce, na Emmino tělo na podlaze.

„Ne…“

Muž se k ní vrhl a Abigail bez rozmýšlení ustoupila vzad. Klopýtla a po hlavě padala ze schodů. Boky a rameny přitom narážela do tvrdého dřeva schodiště. Celé tělo ji bolelo.

Otloukla si lokty o zábradlí a narazila si kotník o stěnu. Příšerně ji bolel krk, jak se ho snažila držet vzhůru, aby si nerozbila hlavu o hrany jednotlivých schodů. Dopadla na podlahu v hale a vyrazila si dech.

Pes. Kde vězí ten zatracený pes?

Abigail se převrátila na záda a otřela si krev z čela. V hlavě měla zabodnuté střepy skla.

Muž sbíhal ze schodů a nepouštěl nůž z ruky. Abigail neváhala. Když neznámý seskočil z posledního schodu, vymrštila nohu a kopla ho do rozkroku. Netrefila se, ale její úder měl efekt. Muž se zapotácel, zanadával a dopadl na jedno koleno.

Abigail se otočila zpátky na břicho a pokusila se doplazit ke dveřím. Muž ji chytil za nohu a ze všech sil jí trhl vzad. Abigail projela od kostrče až do ramene příšerná bolest. Snažila se nahmatat kus skla, jímž by ho mohla bodnout, ale střípky na zemi jí jenom rozedřely ruku.

Začala ho zuřivě kopat. Přitom se dál pokoušela dostat se ke dveřím.

„Nechte toho!“ zařval muž a chytil ji za oba kotníky. „Sakra, nechte toho!“

Poslechla ho. Zadržela dech a pokusila se něco vymyslet. V hlavě jí hučelo a nedokázala se soustředit. Otevřené dveře měla téměř na dosah. Viděla jimi ven na cestičku, která se mírně svažovala k jejímu autu zaparkovanému na ulici. Rychle se obrátila, aby na útočníka viděla.

Klečel na zemi a pevně ji držel, aby ho nemohla kopat. Nůž ležel vedle něho. Muž měl temné oči, které připomínaly dva kusy žuly. Široká hruď se mu dmula, jak se snažil popadnout dech.

Košili měl nasáklou krví.

Emminou krví.

Abigail stáhla břišní svaly, vymrštila se vzhůru a zaryla mu roztažené prsty přímo do očí.

Vrazil jí facku, ale Abigail se nevzdávala a zatlačila prsty ještě hlouběji do jeho očních důlků.

Sevřel jí obě zápěstí a odtrhl její ruce od svého obličeje. Byl mnohem silnější, ale Abigail myslela jenom na Emmu a na okamžik, kdy ji zahlédla v patře. V jaké pozici ležela, s košilí vyhrnutou nad malá ňadra. Abigail ji sotva poznala, protože jí z obličeje zbyla jenom krvavá břečka. Ten člověk si vzal úplně všechno včetně Emminy krásné tváře.

„Ty hajzle!“ zavřeštěla Abigail. Držel ji silně, takže měla pocit, že jí zlomí obě ruce. Zakousla se mu do prstů a nepustila, dokud nenarazila na kost. Muž zařval, ale nepustil ji. Abigail vymrštila koleno a tentokrát se mu trefila přímo mezi nohy. Útočník vyvalil oči a otevřel ústa dokořán. Dech mu kysele páchl. Stisk jeho rukou povolil, ale neuvolnil se docela. Muž dopadl na záda a strhl Abigail s sebou.

Automaticky oběma rukama sevřela jeho silné hrdlo. Ucítila, jak pod jejími prsty povolila chrupavka v jícnu a ohnula se jako kus měkkého plastu. Útočník jí ještě pevněji stiskl zápěstí, ale měla lokty zapříčené a paže až od ramen napjaté, takže do nich dávala celou váhu svého těla a pevně tiskla mužovo hrdlo. Paže i ramena se jí roztřásly námahou a příšernou bolestí.

Dostala křeč do rukou a měla pocit, jako by se jí do všech nervů v těle zabodávaly stovky ostrých jehliček. V dlaních jí zavibroval jeho hlas, jak se snažil něco říct. Znovu přestala vnímat okolí a soustředila se jenom na rudé tečky v jeho očích, jeho otevřené vlhké rty a vyplazený jazyk. Seděla na něm obkročmo jako na koni. Muž se prohnul v zádech a pokusil se ji ze sebe shodit. Abigail cítila, jak se jí jeho kyčelní kosti zarývají do stehen.

Zničehonic si vzpomněla na Paula a na noc, kdy počali Emmu. Abigail tehdy věděla, že z jejich spojení vzejde nový život. Seděla na manželovi přesně tak jako dnes na neznámém muži, protože z něj toužila zachytit každou kapku a počít s ním dokonalé dítě.

Emma byla dokonalá…, měla upřímný obličej a krásný úsměv. Byla důvěřivá ke všem lidem, ačkoli ji před tím Paul nesčetněkrát varoval.

Teď ležela v patře v kaluži krve a bez známek života. Neměla na sobě spodní prádlo. Její ubohé děťátko. Co musela prožít a jaké ponížení musela od toho člověka snést?

Abigail najednou mezi nohama ucítila teplo. Muž je oba pomočil. Upřeně se na ni zadíval a pak se mu zakalil zrak. Paže mu zmalátněly a dopadly do střepů na podlaze. Celý ochabl a otevřel ústa.

Abigail se nadzvedla do dřepu a nespouštěla z nehybného násilníka oči.

Zabila ho.

DEN PRVNÍ

1. kapitola

Will Trent zíral z auta a poslouchal, jak jeho nadřízená řve do svého mobilu. Amanda Wagnerová ve skutečnosti nikdy nezvyšovala hlas, ale dokázala nasadit tón, který nejednoho z jejích agentů dohnal k pláči a pak i rezignaci na právě probíhající vyšetřování. Vzhledem k tomu, že většina Amandiných podřízených v Georgijském vyšetřovacím úřadu, zkráceně GBI, byli muži, dalo se hovořit o velmi úspěšné taktice.

„Teď jsme…,“ řekla Amanda do telefonu a natáhla krk, aby se podívala na jméno ulice, „…na rohu Pradovy a Sedmnácté.“ Odmlčela se. „Zkuste mi to najít na počítači,“ řekla pak a nespokojeně zavrtěla hlavou.

„Možná bychom měli jet dál. Třeba najdeme…,“ navrhl Will.

Amanda si zakryla oči rukou a zašeptala do telefonu: „Za jak dlouho bude server zase v provozu?“ Když zaslechla odpověď, významně si povzdechla.

Will ukázal na obrazovku uprostřed palubní desky obložené dřevem. Amandin Lexus měl tolik zbytečných udělátek, že připomínal vzducholoď šíleného vynálezce. „Nemáte tady navigaci?“ zeptal se.

Amanda si sundala ruku z očí a na okamžik se zamyslela. Potom si začala hrát s tlačítky na palubní desce. Obrazovka zůstala temná, zato klimatizace začala jít na vyšší obrátky. Will se přidušeně zasmál a jeho nadřízená ho sjela nehezkým pohledem. „Co kdybyste z přihrádky vytáhl návod k použití a přečetl mi, jak se s tím zachází, než Caroline najde mapu?“ zeptala se ho.

Will se pokusil přihrádku otevřít, ale byla zamčená. Napadlo ho, že tohle přesně vystihuje jeho vztah s Amandou Wagnerovou. Častokrát ho posílala k zamčeným dveřím a očekávala, že se mu je podaří otevřít. Will měl hádanky rád, ale uvítal by, kdyby mu Amanda alespoň jednou podala klíč.

Anebo ne. Will si nikdy nedovedl říct o pomoc, obzvlášť někomu, jako byla Amanda, jež měla v hlavě přesný seznam lidí, kteří jí dlužili nějakou protislužbu.

Podíval se z okna a naslouchal, jak jeho nadřízená plísní svoji sekretářku za to, že u sebe pořád nenosí mapu města. Will se narodil a vyrostl v Atlantě, ale do Ansley Parku zavítal zřídkakdy. Věděl, že je to jedna z nejstarších a nejbohatších čtvrtí ve městě. Před sto lety si tam právníci, lékaři a bankéři začali stavět nádherná sídla, aby budoucí generace právníků, lékařů a bankéřů mohly žít stejně jako oni, bezpečně izolovaní od zbytku jedné z nejdrsnějších metropolí bývalého Jihu. Od té doby se tu změnilo jediné, černé chůvy za svoji práci u bílých rodin dostávají lépe zaplaceno.

Ansley oplývalo množstvím křivolakých uliček, zatáček a kruhových objezdů, které jako by měly zmást nebo dokonce odradit nevítané návštěvníky. Většinu širokých ulic lemovaly stromy.

Domy seděly na kopcích, odkud mohly lépe shlížet na zbytek světa. Všude byly hustě zalesněné parky s cestami pro pěší a dětskými houpačkami. Na některých chodnících zůstala původní dlažba. Domy nebyly stejné, ale jejich strohé fasády a profesionálně udržované zahrady působily jednotvárně. Nejspíš to bylo tím, že i dům určený k rekonstrukci tu stál minimálně milión dolarů. V Ansley se nevyskytovaly barevné fasády ani protidrogové léčebny jako v Poncey Highlands, kde žil Will.

Will sledoval, jak se na ulici zastavila běžkyně, aby se protáhla a nenápadně si prohlédla Amandino auto. V ranních zprávách varovali před smogovým nebezpečím a doporučovali obyvatelům Atlanty, aby nechodili na vzduch, pokud nutně nemusí. Tady si z toho ovšem nikdo nic nedělal, i když bylo vedro. Během doby strávené v Ansley Parku potkali nejméně pět běžkyň. Všechny přesně zapadaly do stereotypu dokonalé, energické středostavovské matky s vypracovanou postavou a culíkem na temeni.

Lexus stál pod kopcem, který matky nejspíš vyhledávaly kvůli stínu, jejž na chodník vrhaly vysoké duby. Všechny běžkyně zpomalily, aby se na auto podívaly. Ve čtvrti jako Ansley spolu nemohli muž a žena dlouho sedět v zaparkovaném autě, protože by na ně během chvilky někdo zavolal policii. Zrovna tak ale nebylo obvyklé, aby v takové čtvrti někdo brutálně znásilnil a zavraždil dospívající dívku přímo u ní doma.

Will se podíval na Amandu. Tiskla si telefon pevně k uchu, jako by ho chtěla rozpůlit. Byla přitažlivá, ovšem pokud pod ní člověk nepracoval, nemluvil s ní nebo s ní zrovna neseděl v autě. Will odhadoval, že nedávno překročila šedesátku. Když před deseti lety začal pracovat pro GBI, jeho nadřízená měla šedé vlasy. Za posledních několik měsíců jí zbělely. Will netušil, jestli má problémy v osobním životě, nebo si jenom nestihla zajít ke kadeřníkovi, ale v poslední době na ní začínalo být vidět, že stárne.

Amanda si znovu začala hrát s tlačítky na palubní desce a pokoušela se oživit navigaci.

Místo toho se jí povedlo zapnout rádio. Rychle ho zase vypnula, ale k Willovým uším stejně dolehly zvuky swingu. Amanda cosi polohlasně zabručela, stiskla další tlačítko a podařilo se jí otevřít Willovo okno. Do auta zavanul horký vzduch zvenku, jako by někdo otevřel rozpálenou troubu. Will v bočním zrcátku spatřil další běžkyni na kopci a v pozadí listy dřínů, které se třepetaly ve vánku.

Amanda marný boj s elektronikou vzdala. „Tohle je neskutečné. Jsme nejvyšším vyšetřovacím sborem v Georgii, a nedokážeme ani najít mizerné místo činu,“ zahartusila.

Will se otočil a podíval se na kopec. Bezpečnostní pás se mu přitom zaryl do ramene.

„Co to děláte?“ zeptala se ho Amanda.

„Tudy,“ řekl Will a ukázal za sebe. Větve stromů nad jejich hlavami se proplétaly a jejich stín na ulici vytvářel šero jako za soumraku. V tomhle ročním období vůbec nefoukal vítr. Bylo úmorné vedro. Will si uvědomil, že v zrcátku nezahlédl listy ve vánku, ale modré světlo policejního majáčku, které tančí v příšeří stromů.

Amanda si znovu ztěžka povzdechla, zařadila a začala se otáčet. Najednou dupla na brzdu a rychle nastavila paži před Willa, jako by ho chtěla uchránit před nárazem do čelního skla.

Kolem nich prosvištěla velká bílá dodávka. Řidič troubil jako smyslů zbavený, hrozil jim pěstí a sprostě nadával.

„Pátý kanál,“ řekl Will. Na boku vozidla spatřil logo, které patřilo místní televizní stanici.

„Jedou skoro stejně pozdě jako my,“ poznamenala Amanda a vyrazila do kopce za dodávkou. Odbočila vpravo a narazila na policejní auto, které uzavíralo křižovatku. Na místě už se rojili reportéři všech možných televizí. Nechyběli mezi nimi ani lidé z CNN, která měla centrálu jen několik kilometrů odtud. Případ ženy, jež uškrtila vraha své dcery, by se stal hlavní zprávou dne kdekoli na světě. Skutečnost, že se jedná o bohatou a vlivnou atlantskou rodinu, všemu dodávala poněkud pikantní nádech. Na tenhle trhák si někde v New Yorku určitě brousí zuby ředitelka kabelové televize pro ženy.

Amanda vytáhla odznak a zašermovala jím policistovi u zátarasu před nosem, aby ji pustil.

Opodál stálo několik policejních aut a sanitek s otevřenými dveřmi. Nosítka uvnitř zatím byla prázdná. Kolem postávali záchranáři a kouřili. Mezi sanitkami se poněkud nepatřičně vyjímalo tmavě zelené terénní BMW zaparkované před domem. Will očima hledal dodávku soudního lékaře. Vůbec by ho nepřekvapilo, kdyby se patolog po cestě taky ztratil. Státní zaměstnanci se v místech, jako bylo Ansley, obvykle moc nevyznali.

Amanda zařadila zpátečku a začala couvat mezi dvě policejní auta. Sotva se nohou dotkla plynu, začaly jí pípat parkovací senzory. „Neztrácejte zbytečně čas, Wille. Pokud nám ten případ nesvěří celý, nebudeme se jím zabývat,“ připomněla mu.

Podobnou poznámku Will od odjezdu z radnice slyšel přinejmenším dvakrát. Dědečkem oběti byl Hoyt Bentley, stavitel a multimilionář, jenž si během života nadělal dost nepřátel. Lidé ho buď považovali za vzorného občana oddaného svému městu, anebo za lumpa, který nenápadně uplácí politiky. Na tom, která verze je pravdivá, vlastně nezáleželo. Bentley měl tolik peněz, že si mohl koupit kteréhokoli politika. Stačilo zavolat guvernérovi, který se spojil s vedením Georgijského vyšetřovacího úřadu. To uložilo Amandě, aby se na vraždu podívala.

Pokud bude Amandě připadat, že jde o práci profesionála, nebo dokonce o něco horšího než o nepovedené napadení a krádež, okamžitě zavolá na příslušné číslo a převezme případ, než atlantská policie napočítá do tří. Jestli dojde k závěru, že se jedná o náhodnou tragédii, nejspíš se ve svém nablýskaném autě vrátí na radnici. Na Willovu hlavu pak padne povinnost vysvětlit policistům, proč se mezi ně míchají agenti GBI.

Amanda zařadila jedničku a popojela kupředu. Když se znovu přiblížila k policejnímu autu, senzor začal pípat v kratších intervalech. „Jestli Bentley někoho naštval tak, že mu zabil vnučku, nabírá tenhle případ úplně novou dimenzi.“

Willovi připadalo, že ji ta představa těší. Její vzrušení chápal, protože kdyby se jí podařilo vyřešit takový případ, hodně by si tím vylepšila kariéru. Will ovšem smrt dospívající dívky nepovažoval za skvělou příležitost k profesnímu postupu. Taky nevěděl, co si má myslet o mrtvém muži. Byl vrahem i obětí zároveň. V Georgii existoval trest smrti, takže v podstatě vyšlo nastejno, jestli ho někdo uškrtil v Ansley, anebo jestli ho ve vězení připoutají k lehátku a do ruky mu zabodnou smrtící injekci.

Will otevřel dveře auta dřív, než Amanda stihla zaparkovat. Do nosu ho udeřil závan horkého vzduchu, takže zalapal po dechu a začal se dusit. Když mu do plic pronikla i vlhkost, napadlo ho, že takhle nějak vypadá tuberkulóza. Přesto si oblékl sako, aby zakryl pouzdro s pistolí připevněné vzadu u pasu. Už poněkolikáté ho napadlo, že vzít si na sebe uprostřed srpna oblek s vestičkou je šílenství.

Amandě, která se k Willovi po chvíli přidala, vedro zřejmě nevadilo. Dole na příjezdové cestě k domu stála skupina policistů v uniformách a sledovala, jak přecházejí ulici. Bylo vidět, že Willa znají. Amanda ho pro jistotu upozornila: „Nemusím vám vysvětlovat, že atlantská policie vás neuvítá s nadšením, viďte.“

„To nemusíte,“ přitakal Will. Jeden z policistů si ostentativně odplivl na zem, když kolem nich prošli. Další jim nenápadně ukázal prostředník. Will se nuceně usmál a zvedl oba palce na znamení, že jim to nijak nezazlívá.

Starostka Atlanty od prvního dne v úřadu slibovala, že vymýtí korupci, která se nekontrolovaně rozbujela za jejího předchůdce. V posledních několika letech úzce spolupracovala s GBI a otevírala nejokatější případy. Amanda jí ku pomoci velkodušně nabídla Willa. Před půl rokem uzavřel vyšetřování, v jehož důsledku od policie propustili šest detektivů a z radnice musel do předčasného důchodu odejít jeden vysoce postavený politik. Bylo to potřeba, protože detektivové vyzrazovali drogovým dealerům šťáry a brali od nich za to peníze.

Jenomže nikomu se nelíbí, když se v jeho špíně hrabe někdo cizí, a tak si Will během vyšetřování moc přátel nenadělal.

Amandu za to povýšili. Z Willa se stal psanec.

Nevšímal si toho, že na něho za jeho zády kdosi syčí „debile“, a kráčel točitou cestou k domu. Snažil se soustředit veškerou pozornost na zločin, který měl vyšetřit. V zahradě bujela záplava exotických květin, jejichž jména Will neznal. Dům byl obrovský. Balkón v patře podpíraly mohutné sloupy a ke dveřím vedly točité žulové schody. Dojem z celého místa kazil jenom hlouček podmračených policistů.

„Trente!“ zavolal na něho kdosi a na schodech se objevil detektiv Leo Donnelly. Byl malý, mnohem menší než Will. Od posledního případu, na kterém spolupracovali, změnil styl chůze.

Šoural se jako poručík Columbo. Vypadal jako vyděšená opice. „Co tady do prdele děláte?“

zeptal se Willa.

Will místo odpovědi výmluvně ukázal na televizní kamery. Všichni věděli, že GBI je ochotná udělat cokoli, jen aby se dostala do večerních zpráv. „Tohle je doktorka Wagnerová, moje nadřízená,“ představil Leovi Amandu.

„Dobrej,“ řekl Leo a kývl na ni. Potom se otočil k Willovi a zeptal se ho: „Jak se má Angie?“

„Zasnoubili jsme se,“ odpověděl mu Will. Cítil, že Amanda se na něho chladně dívá. Pokývl směrem k otevřeným dveřím, aby odvedl řeč jinam. „Tak co tam máme?“

„Kupu nenávisti vůči vám, kamaráde,“ opáčil Leo, vytáhl cigaretu a zapálil si. „Radši si dávejte pozor.“

„Je matka oběti ještě uvnitř?“ zeptala se ho Amanda.

„První dveře vlevo,“ odvětil Leo. „Je tam s ní kolegyně.“

„Omluvte mě, pánové.“ Amanda kývla na Lea, jako by byl sluha. Na Willa se nepodívala o nic vlídněji.

Leo vyfoukl kouř a sledoval, jak Amanda stoupá po schodech. „Dost ostrá, co?“ prohodil.

„Pěkná bruska.“

Will svoji nadřízenou automaticky začal obhajovat, jako když člověk brání zahálčivého strýce nebo povětrnou sestru, pokud je napadne někdo mimo rodinu: „Amanda je jedna z nejlepších policistek, s jakými jsem pracoval.“

Leo vylepšil své hodnocení: „Na starou bábu má dobrej zadek,“ prohlásil.

Will si vybavil Amandino ochranitelské gesto, když se málem srazili s dodávkou televizního štábu. Byl to jediný projev mateřskosti, jaký u ní kdy pozoroval.

„Vsadím se, že je dost dobrá v posteli,“ dodal Leo.

Will se pokusil neotřást. „Jak se máte?“ zeptal se Lea.

„Blbne mi prostata. Furt chčiju jak koroptev. Už dva měsíce jsem si nezapíchal, dostal jsem kašel a nemůžu se ho zbavit.“ Na důkaz svého utrpení zakašlal a pak mocně potáhl z cigarety.

„A vy?“

„Nemůžu si stěžovat,“ řekl Will a vypnul hruď.

„Taky aby jo, když máte doma Angii Polaskiovou,“ poznamenal Leo a významně se zasmál.

Will si představil, že takhle asi kašle astmatický pedofil, který denně vykouří tři krabičky cigaret.

Angie patnáct let pracovala na mravnostním a pak od policie ze zdravotních důvodů odešla.

Leo žil v domnění, že je prostitutka, jenom proto, že se do práce musela oblékat jako lehká holka. Anebo si to myslel, protože měla plno milenců.

„Budu ji od vás pozdravovat,“ řekl mu Will.

„To od vás bude milý.“ Leo zhluboka potáhl z cigarety a zadíval se na Willa. „Proč jste sem přijel? Ale doopravdy,“ zeptal se ho.

Will věděl, že Leo bude zuřit, pokud mu vyfouknou případ přímo pod nosem. Snažil se proto vyhnout se přímé odpovědi. „Bentley má hodně známých.“

Leo nedůvěřivě povytáhl obočí. Měl na sobě sice zmačkaný oblek a jeho čelo připomínalo neandertálce, ale pracoval u policie dost dlouho, aby poznal, když mu někdo neodpověděl na otázku. „Bentley chtěl, abyste do toho strkali nos?“ zeptal se.

„GBI se může případu ujmout jenom na přání místní policie nebo úřadů,“ odvětil Will.

Leo se chrochtavě zasmál a vyfoukl kouř nosem. „Zapomněl jste říct, ještě pokud jde o únos,“

podotkl.

„A o bingo,“ dodal Will. GBI měla útvar, který kontroloval georgijské herny. Člověk se do něj dostal, když se mu podařilo pořádně naštvat někoho nahoře. Amanda Willa před dvěma roky vyhostila do hor na severu Georgie, aby tam pozatýkal bandu obchodníků s pervitinem. Kromě toho tam měl zpytovat svědomí za to, že neuposlechl svoji přímou nadřízenou. Will nepochyboval, že pokud ji někdy v budoucnu popudí, bude za trest objíždět herny.

„Co se tu stalo?“ zeptal se Lea a kývl směrem k domu.

„Nic zvláštního,“ opáčil Leo a pokrčil rameny. Ještě jednou zhluboka potáhl a potom cigaretu típl o podrážku boty. „Matka se vrátila z tenisu a našla otevřený dveře.“ Schoval nedopalek cigarety do kapsy bundy a vedl Willa k domu. „Šla nahoru a tam našla dceru mrtvou a znásilněnou,“ ukázal na točité schodiště nad jejich hlavami. „Vrah tam ještě byl, uviděl maminu, která je mimochodem fakt pěknej kus, a pustili se do sebe. Je to divný, ale brka natáh on.“

Will si pozorně prohlížel hlavní vchod do domu. Dveře byly dvoukřídlé. Jedna polovina zavřená, druhá otevřená. Rozbité postranní okno bylo od kliky dost daleko. Kdyby tudy někdo chtěl dveře odemknout, musel by mít hodně dlouhou paži.

„Mají nějaké zvíře?“ zeptal se Lea.

„Asi stoletýho zlatýho labradora. Byl vzadu na zahradě. Podle matky je hluchej jako pařez.

Nejspíš to celý prochrápal.“

„Kolik je té dívce?“

„Sedmnáct.“

Slovo se rozlehlo dlážděnou halou, ve které se mísila vůně levandule s Leovým nikotinovým zápachem a kovovým přídechem násilné smrti. Nejsilnější zápach vycházel zpod schodů a přebíjel všechny ostatní. Na zádech tam ležel muž s rukama vedle hlavy, jako by se vzdával.

Ve střepech nedaleko jeho dlaně se válel středně velký kuchyňský nůž s dřevěnou rukojetí a zubatým ostřím. Černé džíny měl muž potřísněné a pod krkem se mu táhla rudá stopa po škrcení. Pod nosem měl řídký knírek, takže se zdálo, že má špinavý horní ret. V kotletách mu prosvítala akné. Jedna bota se mu rozvázala a tkaničky byly ztvrdlé zaschlou krví. Na sobě měl tričko s tančící třešní s rozverně zahnutou stopkou. V dané situaci to působilo až nemístně.

Tričko bylo tmavě červené, takže se nedalo poznat, jestli tmavé skvrny na něm jsou od krve, potu, moči anebo od všeho dohromady.

Will se podíval na křišťálový lustr na stropě, na který mrtvý slepě zíral. Sklo se zachvívalo v proudu vzduchu z klimatizace a jemně cinkalo. Po hale tančily odlesky světla, jež dovnitř dopadalo klasicistním oknem nade dveřmi a odráželo se od lustru.

„Už jste ho identifikovali?“ zeptal se Will Lea.

„Vypadá to, že má doklady a peněženku v zadní kapse kalhot, ale zatím s ním nechci hejbat.

Chci s tím počkat na Petea,“ odpověděl Leo. Měl na mysli soudního patologa Petea Hansona.

„Vypadá dost mladě, co?“ dodal.

„Vypadá,“ přitakal Will. Vrah nejspíš ještě nebyl plnoletý. Amanda se kochala představou, že by mohlo jít o vraždu na objednávku. Will o tom pochyboval, ledaže by si nepřátelé Hoyta Bentleyho na špinavou práci najímali prváky z vysokých škol.

„Rodinná hádka?“ zeptal se.

Leo znovu pokrčil rameny, jako by měl tik. „Skoro to tak vypadá, co? Klukovi ruplo v bedně a zabil svoji holku. Když se její máma vrátila domů, zpanikařil a šel i po ní. Potíž je jen v tom, že Campanová tvrdí, že ho v životě neviděla.“

„Campanová?“ zopakoval po něm Will. Úplně se mu stáhl žaludek.

„Abigail Campanová. Matka zavražděný,“ řekl Leo a pozorně si Willa prohlédl. „Vy ji znáte?“

„Ne,“ odpověděl Will a podíval se na tělo na podlaze. Doufal, že ho nezradí hlas. „Myslel jsem, že se jmenuje Bentleyová.“

„Bentley je její otec. Její muž je Paul Campano. Má pár autosalonů. Určitě jste slyšel nějakou reklamu na jeho podnik. U Campana jste za pána.“

„Kde je?“ zajímal se Will.

Leovi začal zvonit mobil. Sáhl pro něj k opasku, kde ho měl připevněný. „Za chvíli by tu měl bejt. Když se to stalo, zrovna jí telefonoval. Zavolal na policii.“

Will si odkašlal, aby se mu vrátil hlas. „Možná by bylo dobré zjistit, co slyšel.“

„Myslíte?“ otázal se Leo a pozorně se na něho zadíval. Pak otevřel telefon a řekl do něj: „Prosím, Donnelly.“

Leo vyšel ven a Will se rozhlédl po hale. Podíval se na mrtvolu a na rozbité sklo. Podle všeho na místě došlo k zuřivému zápasu. Podlaha byla potřísněná krví. Na krémově bílé dlažbě byly krvavé šlápoty patřící dvěma lidem. V jednom místě ležel převrácený starožitný stolek a vedle něj byla rozbitá skleněná mísa. Opodál se válel rozdrcený mobil, na který nejspíš někdo šlápl. Kolem ležely rozházené dopisy a mezi nimi otevřená dámská kabelka, jejíž obsah se vysypal na podlahu.

Na zemi u zdi stála lampa, jako by ji tam někdo schválně dal. Měla prasklou nohu a stínidlo na ní viselo nakřivo. Will uvažoval, jestli ji někdo postavil, když se skácela, anebo zda spadla ze stolku a kupodivu zůstala stát. Kromě toho ho zajímalo, jestli si někdo všiml krvavého otisku bosé nohy vedle ní.

Podíval se na točité schodiště z naleštěného dřeva a spatřil na něm dvoje krvavé šlápoty, ale žádné další stopy bosých nohou. Na stěně byly patrné šmouhy a hluboké rýhy, z čehož vyplývalo, že ze schodů někdo padal. Muselo to být dost hrozné. Abigail Campanová věděla, že bojuje o život. Mrtvý chlapec pod schody nebyl žádná muší váha. Pod červeným tričkem se mu rýsovaly pevné svaly. Než naposledy vydechl, musel být hodně překvapený, že ho Abigail přemohla.

Will si v hlavě načrtl plánek domu, aby se v něm trochu zorientoval. Pod schodištěm vedla dlouhá chodba do zadního traktu, kde se pravděpodobně nacházela kuchyň s obývacím pokojem. Vedle vstupních dveří byly dvě místnosti, které nejspíš původně sloužily jako oddělené salóny pro pány a dámy. Zasouvací dveře jednoho z nich byly zavřené, ale druhý zůstal otevřený. Rodina ho podle všeho používala jako knihovnu. Místnost měla tmavé ostění a zdi byly obloženy policemi s knihami. V krbu leželo dřevo na oheň. Nábytek v místnosti byl masivní, pravděpodobně z dubového dřeva. Místnosti vévodila dvě velká křesla potažená kůží.

Will odhadoval, že druhý salón je úplně odlišný, má bílé nebo krémové stěny a subtilnější zařízení.

Patro bylo nejspíš řešeno způsobem typickým pro všechny starobylé domy. Mohlo se v něm nacházet pět nebo šest ložnic spojených chodbou ve tvaru T, která končila schodištěm pro služebnictvo vedoucím do kuchyně. Pokud se dalo soudit podle ostatních obydlí v sousedství, pak vedle domu stál přístřešek pro kočár přestavěný na garáž, nad níž vznikl samostatný byt.

Provést detailní plán domu pro policejní hlášení bude hodně pracné. Will byl rád, že to nebude muset dělat.

Taky ho těšilo, že nebude muset objasňovat, proč krvavý otisk bosé nohy v hale nemíří ven, ale dovnitř ke schodišti.

Leo se vrátil do domu. Bylo na něm vidět, že ho telefonát rozčílil. „Jako bych neměl za prdelí dost lidí, když jdu k doktorovi s prostatou,“ zavrčel a ukázal na místo činu. „Už jste na něco přišel?“ otázal se.

„Komu patří to zelené BMW před domem?“ chtěl vědět Will.

„Matce zavražděný.“

„A co to děvče? Má vlastní auto?“

„Černýho bavoráka 325, kabriolet. Neuvěřitelný, co? Když začala nosit horší známky, rodiče jí ho zabavili,“ odpověděl Leo a ukázal na dům přes ulici. „Drbna tamhle odnaproti na ni práskla, že tu viděla její auto, když měla bejt ve škole.“

„Viděla něco dneska?“

„Ta? Je ještě starší než Campanovic pes, takže si nedělejte zbytečný iluze,“ prohlásil Leo a pokrčil rameny. „Jeden z našich kluků se to z ní zrovna pokouší vytáhnout,“ dodal.

„Matka si je jistá, že vraha v životě neviděla?“

„Naprosto. Když se trochu uklidnila, šli jsme se na něj ještě jednou podívat. Prej ho vůbec nezná.“

Will se znovu podíval na mrtvého. Všechno nasvědčovalo tomu, že hrůzný čin spáchal on, ale vůbec to nedávalo smysl. „Jak se sem dostal?“ otázal se Lea.

„Nemám páru. Možná dojel autobusem na Broskvovou a odtamtud sem došel pěšky.“

Broskvová byla jedna z nejrušnějších ulic v Atlantě a nacházela se necelých deset minut odtud. Každý den tam autobusy a metro přivážely tisíce lidí za nákupy a prací do kancelářských komplexů. Will už se v životě setkal s případy zločinců, kteří provedli větší hlouposti, než bylo naplánování brutální vraždy podle jízdního řádu autobusu, ale Leovo vysvětlení se mu nezdálo.

V Atlantě veřejnou dopravu využívali jenom úplní chudáci anebo ekologičtí blázni. Chlapec na podlaze byl dobře živený, měl na sobě poměrně drahé džínsy a boty značky Nike. Buď měl auto, anebo bydlel někde v sousedství.

„Už pátráme po autě, který tu nikdo nezná,“ řekl Leo.

„Dorazil jste na místo činu jako první?“ zajímal se Will.

Leo si s odpovědí dával načas, aby Will jasně pochopil, že mu prokazuje velkou službu.

„Jistě,“ řekl nakonec. „Hlídka přijela kolem půl jedný. Zrovna jsem dojídal sendvič v baru na Čtrnáctý. Dorazil jsem sem asi dvě sekundy před hlídkou. Prošli jsme celej dům a koukli se, jestli tu nikdo není. Pak jsem všechny vyhodil ven.“

Čtrnáctá ulice se od domu nacházela necelých pět minut jízdy. Policie měla štěstí, že jako první dorazil detektiv, který mohl rovnou zajistit místo činu. „A vy jste jako první mluvil s matkou zavražděné?“ zeptal se Will.

„Byla pěkně vyděšená, to vám teda povím. Třásly se jí ruce a nedokázala ze sebe vypravit jediný slovo. Musel jsem počkat deset minut, než mi byla schopná říct, co se tady stalo,“

odpověděl Leo.

„Takže vám to připadá jasné? Dva puberťáci se pohádali, pak dorazila dívčina máma a vyrušila je, je to tak?“

„Kvůli tomuhle vás sem poslal Hoyt Bentley?“

Will předstíral, že otázku přeslechl. „Tohle je hodně citlivý případ, Leo. Bentley chodí na golf s guvernérem a je v předsednictvu poloviny charitativních organizací v Atlantě. Nepřekvapilo by vás spíš, kdybychom sem nepřijeli?“

Leo mu gestem naznačil, že neví. Možná mu taky něco nehrálo, protože pokračoval: „Matka má na těle zranění, který jí v sebeobraně způsobil ten kluk. Jsou tady zjevný stopy po zápasu.

Sám vidíte ty roztřískaný krámy a omlácený zdi. Mrtvej má podobný rány jako matka včetně pokousanejch prstů. To mu udělala, když se ho ze sebe snažila shodit. S holkou nahoře jsme měli víc práce. Stažený kalhotky, podprsenka nahoře. Všude samá krev.“

„Došlo v patře taky k zápasu?“

„Jo, ale nebylo to tak hutný jako tady.“ Leo se na okamžik odmlčel a pak Willovi navrhl: „Chcete se na ni kouknout?“

Will jeho gesto ocenil, ale Amanda mu naprosto jasně dala najevo, že si nepřeje, aby se do případu pletl, pokud v něm nebude vidět práci profesionála. I kdyby nahoře našel něco úplně triviálního, musel by o tom vypovídat u soudu.

Zvědavost mu ale zazlívat nemohla. „Jak ji zabil?“ zeptal se.

„Těžko říct,“ zněla odpověď.

Will se ohlédl a podíval se na otevřené vstupní dveře. Klimatizace pracovala na plné obrátky, aby do domu nepronikalo horko zvenku. „Už jste tu všechno zdokumentovali?“ zajímal se.

„V patře a tady dole,“ odpověděl Leo. „Otisky prstů a to ostatní uděláme, až odvezou těla.

Mimochodem, potom zavřu dveře. Říkám to, protože mi připadá, že s tím máte nějakej problém.

Snažím se to tu co nejvíc ohlídat před čumilama. Do takovejchhle případů furt někdo strká nos.“

Willovi to připadalo jako velmi slabý výraz. Nikdo z místních zatím neohlásil výskyt neznámého auta. Pokud se Leova teorie o autobusu nepotvrdí, bude to znamenat, že mrtvý mládenec s největší pravděpodobností bydlel v Ansley Parku. Nejspíš pocházel z právnické rodiny, protože věděl, jak se v takovém případě postupuje. Leo se bude muset důsledně držet předpisů, jinak ho rozcupují ještě v soudní síni.

Will svoji otázku přeformuloval. „Jak zemřela?“

„Vypadá strašně. Má úplně rozflákanej obličej a je celá od krve. Vůbec mi není jasný, jak ji její matka dokázala poznat,“ řekl Leo a zarazil se, protože pochopil, že Will očekává přesnější odpověď. „Osobně tipuju, že ji nejdřív zmlátil a pak ubodal.“

Will se znovu podíval na mrtvého na zemi. Dlaně měl pokryté zaschlou krví, což stěží nasvědčovalo tomu, že někoho opakovaně udeřil a pak ještě vzal do ruky nůž. Černé džínsy měl na kolenou tmavé, jako by klečel v nějaké tekutině. Triko měl vyhrnuté těsně pod žebra, odkud se mu až k opasku kalhot táhla čerstvá podlitina.

„Má matka oběti nějaká zranění?“ otázal se Will Lea.

„Má poškrábaný paže a ruce, jak už jsem řekl. Na jedný dlani má hodně hlubokou ránu od střepů,“ řekl Leo. „Je samá modřina, má roztrženej ret a krev v uchu. Možná si zvrtla kotník.

Myslel jsem, že ho má zlomenej, ale může s ním hejbat.“ Otřel si ústa rukou. Nejspíš mu chyběla cigareta. „Zavolal jsem jí sanitku, ale řekla, že neodjede, dokud neodstraní její dceru.“

„Ona řekla ,neodstraní‘?“

Leo polohlasně zaklel, vytáhl z kapsy kroužkový blok, nalistoval příslušnou stránku a ukázal ji Willovi.

Will se na papír počmáraný klikyháky zamračil. „Je to příšerně naškrábané.“

Leo blok otočil a nahlas z něj přečetl: „,Svoji dceru tady nenechám. Tenhle dům opustím až po Emmě‘.“

Will si jméno několikrát v duchu přeříkal. Dívka pro něho přestala být anonymní obětí a začala se zhmotňovat ve skutečného člověka. Kdysi byla malá, rodiče ji chovali v náruči, chránili ji, dali jí jméno. A teď o ni přišli.

„Co vám řekla?“ zeptal se Lea.

Leo zalistoval v bloku. „Jenom holý fakta. Vsadil bych se, o co chcete, že než si začala žít v pohodlíčku, byla právnička.“

„Proč si to myslíte?“

„Protože je ve svejch výpovědích hrozně opatrná. Dává si bacha na to, co říká a jak to říká.

Samý ,připadalo mi‘ a ,obávala jsem se‘.“

Will přikývl. Zabitím v sebeobraně se člověk může hájit jenom v případě, že se v okamžiku napadení cítil ohrožený na životě. Campanová si zjevně připravovala půdu. Will jenom nevěděl, jestli je tak chytrá, anebo mluví pravdu. Znovu se zadíval na mrtvého chlapce, na jeho zakrvácené dlaně a nasáklé triko. Případ nebyl tak jasný, jak se na první pohled zdálo.

Leo položil ruku Willovi na rameno. „Poslyšte, musím vás varovat…,“ začal, ale uprostřed věty se zarazil. Posuvné dveře se otevřely a stála v nich Amanda s jakousi mladou ženou.

V místnosti za nimi seděla na měkké pohovce žena v tenisovém úboru. Zraněnou nohu měla položenou na konferenčním stolku, pod nímž ležely její boty.

„Agente Trente,“ oslovila Willa Amanda a zavřela za sebou dveře. „Tohle je vyšetřovatelka Faith Mitchellová.“ Amanda si znechuceně prohlédla Lea od hlavy až k patě a obrátila se k ženě. „Zvláštní agent Trent je vám k dispozici. GBI vám velice ráda se vším pomůže.“

Povytáhla obočí, aby dala Willovi na srozuměnou, že přesný opak je pravdou. Pak ji možná napadlo, že její podřízený je úplný hlupák, a tak dodala: „Za hodinu za mnou přijďte do mojí kanceláře.“

Will přesně tohle předpokládal, ale nebylo mu to nic platné, stejně se na to nepřipravil. Auto měl zaparkované na radnici. Donnelly zůstane na místě činu, aby ho pořádně ohledal, takže ho nesveze. Na policisty venku se nemůže obrátit vůbec, protože každý z nich by ho leda někam zavezl a pěkně o samotě si tam s ním vyřídil účty.

„Agente Trente?“ ozvala se popuzeně Faith Mitchellová. Will nabyl dojmu, že mu uniklo něco podstatného.

„Promiňte?“ otázal se jí.

„To teda neprominu,“ zabručela. Will vůbec nechápal, o co kráčí.

Leovi jejich rozhovor zřejmě nepřipadal nijak zvláštní. „Dostala jste z matky oběti aspoň něco?“ zeptal se ženy.

„Že její dcera má nejlepší kamarádku,“ odpověděla Faith Mitchellová, která měla stejně jako Leo v kapse malý kroužkový blok. Zalistovala v něm, aby vyhledala dívčino jméno. „Kaylu Alexanderovou. Povídala, že nejspíš bude ve škole. Chodí na Westfieldskou akademii.“

Will věděl, že se jedná o velmi drahou soukromou střední školu na okraji Atlanty. „Jak to, že Emma nebyla ve škole?“ zeptal se.

Faith odpověděla Leovi, ačkoli jí otázku položil Will. „Kašlala na ni.“

Will se nepočítal mezi odborníky, ale nedovedl si představit, že by se dospívající dívka ulejvala sama, bez své nejlepší kamarádky. Pokud ovšem neměla rande. Znovu se podíval na schodiště a zalitoval, že nemůže jít nahoru a ohledat místo činu. „Proč její matka dneska nebyla doma?“ zajímal se dál.

„Každý týden mají nějakou sešlost v klubu. Obvykle se vrací až po třetí,“ odpověděla Faith.

„Takže pokud někdo dům sledoval, věděl, že Emma je v něm sama.“

„Potřebuju jít trochu na vzduch,“ řekla Faith Leovi a vyšla ven. Založila si ruce v bok a postavila se na zápraží. Byla to mladá žena těsně po třicítce, střední postavy. Příznivci hubených blondýn by o ní řekli, že je hezká, ale do atraktivnosti jí něco chybělo. Možná to způsoboval její zamračený výraz nebo nenávistné blýskání v očích.

Leo omluvně zamumlal: „Promiňte, pokoušel jsem se vám to naznačit…“

Dveře do dámského salónu se znovu otevřely. Stála v nich Abigail Campanová a opatrně držela jednu nohu nad zemí, aby nepřenášela váhu na zraněný kotník. Blond vlasy jí na rozdíl od Faith zářily a měla dokonalou mléčnou pleť. Byla krásná, i když měla oči napuchlé pláčem a roztržený ret jí krvácel.

„Paní Campanová…,“ začal Will.

„Abigail,“ přerušila ho jemně. „Vy jste ten agent z GBI?“

„Ano. Upřímnou soustrast,“ řekl Will.

Chvíli na něho zmateně zírala. Nejspíš si ještě plně neuvědomila, že její dcera je mrtvá.

„Můžete mi něco povědět o svojí dceři?“ požádal ji Will.

Nepřestávala na něho bezvýrazně hledět.

„Řekla jste detektivu Donnellymu, že v poslední době chodila za školu, viďte?“ pokusil se ji Will přimět k odpovědi.

Abigail pomalu přikývla. „Jak vidíte, tak…“ Když se podívala na mrtvého na zemi, hlas jí odumřel. „Začala s tím vloni kvůli Kayle. Nikdy předtím nic podobného neprovedla. Vždycky to byla hodná holka a snažila se plnit svoje povinnosti.“

„Byly s ní ještě nějaké jiné problémy?“

„Teď mi všechny připadají nepodstatné,“ odpověděla a rty se jí zachvěly potlačovanými emocemi. „Začala odmlouvat a dělala si, co chtěla. Snažila se být svojí vlastní paní, a my jsme v ní pořád chtěli mít naši malou holčičku.“

„Měla Emma kromě Kayly ještě jiné kamarádky? Nebo kluka?“

Abigail zavrtěla hlavou a založila si obě ruce v pase. „Byla hodně plachá a špatně si hledala nové kamarády. Nevím, jak se tohle mohlo stát.“

„Nemá Kayla bratra?“

„Ne, je jedináček.“ Abigail se hlas zadrhl v hrdle. „Jako Emma.“

„Mohla byste nám říct, s kým se Emma ještě stýkala?“

„Měla několik známých, ale vždycky si vybrala jenom jednu kamarádku a…“ Abigail se znovu zlomil hlas. „Kromě Kayly vlastně neměla nikoho.“ V tónu jejího hlasu zaznívala zvláštní jistota o dceřině naprostém osamocení. Will s ní její smutek proti své vůli sdílel. Taky pevně doufal, že Leo má v plánu promluvit si s Kaylou. Pokud měla na Emmu Campanovou takový vliv, jak naznačila její matka, nejspíš toho o událostech dnešního dne bude vědět ze všech nejvíc.

„Víte o někom, kdo by se vám nebo vašemu manželovi chtěl pomstít?“ zeptal se Will Abigail.

Nepřestávala kroutit hlavou a upřeně hleděla na mrtvého v hale. „Stalo se to hrozně rychle.

Snažím se vzpomenout si, co jsem udělala…, co jsem ještě mohla…“

„Já vím, že už se vás ptali, ale jste si opravdu jistá, že toho člověka neznáte?“

Abigail zavřela oči, ale Will se domníval, že před sebou pořád vidí vraha své dcery. „Ano,“

řekla konečně. „V životě jsem ho neviděla.“

Najednou se před domem ozval řev. „Uhněte mi z cesty, sakra!“ křičel nějaký muž.

Will zaregistroval pohyb venku a vzápětí policisté na někoho začali křičet, ať stojí. Pak se k domu jako kulový blesk přiřítil Paul Campano. Odstrčil Faith Mitchellovou z cesty a vrazil dovnitř. Faith se zapotácela, takže ji musel jeden z policistů zachytit, aby nespadla ze zápraží.

Oba se zatvářili nakvašeně, ale Leo mávl rukou na znamení, že to mají nechat být.

Paul zůstal stát v hale a zatínal ruce v pěst. Willa napadlo, jestli to náhodou není dědičné, člověk buď zatíná pěsti pořád, anebo vůbec.

„Paule…,“ zašeptala Abigail a rozběhla se k němu.

Paul svoji ženu objal, ale pěsti měl pořád zaťaté.

Faith byla pěkně dopálená. „Pane Campano, jsem vyšetřovatelka Mitchellová od atlantské policie. Tohle je detektiv Donnelly,“ řekla Paulovi úsečně.

Paul neměl náladu na seznamování. Zíral přes manželčino rameno na mrtvého mladíka.

„Tohle je ten hajzl, co to udělal?“ zavrčel. „Kdo je to? A co dělá v mým domě?“

Faith s Leem si vyměnili pohled, který by Will vůbec nezaregistroval, kdyby je potají bedlivě nesledoval. Pracovali spolu a zjevně měli vlastní dorozumívací kód. Zdálo se, že dneska má nepříjemné úkoly na starosti Faith.

„Pojďte se mnou ven, pane Campano. Tam si o tom popovídáme,“ navrhla Paulovi.

„A kdo jste vy, hergot?“ vyjel Paul na Willa a zlobně si ho prohlížel. Pronikavé oči měl utopené v odulé tváři.

Otázka ani způsob, jakým mu byla položena, by Willa neměly překvapit. Když na něho Paul Campano takhle promluvil naposledy, bylo Willovi deset let a oba bydleli v dětském domově.

Od té doby se leccos změnilo. Will hodně vyrostl a ztmavly mu vlasy. Paul jenom ztloustl a choval se agresivněji než v dětství.

„Pane Campano, tohle je agent Trent z GBI,“ oznámil mu Leo.

Will se pokusil Paula trochu uklidnit a dát mu najevo, že mu chce pomoct. „Nevíte, jestli vaše dcera neměla nějaké nepřátele, pane Campano?“ zeptal se ho.

„Emma?“ opáčil Paul a podíval se na Willa. „To víte, že ne. Vždyť jí bylo teprve sedmnáct.“

„A vy?“

„Taky ne,“ vyjel na něho Paul. „Ne takový, co by…“ Nedokázal dokončit větu, a tak jenom zavrtěl hlavou. Potom se zase podíval na mrtvého vraha. „Kdo je ten ksindl? Co mu Emma provedla?“

„Pomůže nám jakákoli informace. Možná byste s manželkou mohli…,“ začal Will.

„Je nahoře, viďte?“ přerušil ho Paul a podíval se vzhůru. „Moje holčička je v patře.“

Nikdo mu neodpověděl, ale Leo nenápadně přistoupil ke schodišti a postavil se Paulovi do cesty.

„Chci ji vidět,“ řekl Paul.

„To ne,“ ozvala se Abigail roztřeseně. „Neměl bys ji tak vidět, Paule. Nechtěj to.“

„Potřebuju ji vidět,“ trval na svém její manžel.

„Dejte na svoji ženu,“ přemlouvala ho Faith. „Brzy ji uvidíte. Teď se o ni potřebujeme postarat. Dovolte nám to.“

„Uhněte, hergot!“ vyštěkl Paul na Lea.

„Nemyslím, že…“

Paul na Lea soustředil veškerý vztek. Odhodil ho ke zdi a vyletěl po schodech nahoru. Will se rozběhl za ním a málem do něho vrazil, protože Paul se hned nad schody zastavil.

Stál nehybně na jednom místě a zíral na dceřino bezvládné tělo na druhém konci chodby.

Dívka ležela minimálně čtyři a půl metru daleko, ale její přítomnost vyplňovala prostor, jako by ji měli přímo u nohou. Z Paula vyprchala veškerá bojovnost. Jako většina násilnických povah se nechával přemoci city.

„Vaše paní měla pravdu,“ řekl mu Will. „Takhle byste ji opravdu neměl vidět.“

Paul mlčel a jenom přerývaně dýchal. Položil si dlaň na prsa, jako by někomu přísahal věrnost. V očích se mu leskly slzy.

Ztěžka polkl. „Na stolku byla skleněná mísa,“ řekl bezbarvým hlasem bez života. „Přivezli jsme si ji z Paříže.“

„To je fajn,“ řekl Will. Vůbec si Paula nedokázal představit v Paříži.

„Je tu hroznej binec,“ pravil Paul.

„Máme lidi, kteří ho za vás uklidí,“ ujistil ho Will.

Paul znovu umlkl a Will se podíval stejným směrem jako on. Prohlédl si místo činu. Leo měl pravdu, když říkal, že dole to vypadá mnohem hůř než nahoře, ale v patře se ve vzduchu vznášelo něco mnohem hrozivějšího a znepokojivějšího. Bílý koberec v dlouhé chodbě křižovaly desítky krvavých šlápot. Na stěnách byly stříkance krve, jak se někdo nad tělem oháněl nožem nebo pěstí a uštědřoval oběti jednu ránu za druhou. Willovi z nějakého důvodu přišel nejhorší jediný krvavý otisk ruky na stěně přímo nad hlavou mrtvé dívky. Útočník se tam podle všeho opřel, když ji znásilňoval.

„Popelář, že jo?“ ozval se najednou Paul.

Nemluvil o osobě, která vyváží odpad. „Popelář“ přezdíval Willovi, když byli malí kluci.

Willovi se při té vzpomínce stáhlo hrdlo. Než odpověděl, musel pomalu polknout. „Jo.“

„Pověz mi, co se stalo mojí dceři.“

Will chvíli sváděl vnitřní boj. Pak se otočil a protáhl se kolem Paula do chodby. Opatrně vstoupil na místo činu, aby ničím nepohnul. Emmino tělo leželo u stěny hlavou od schodů. Will se k ní blížil a jeho zrak se pořád vracel k otisku ruky nad ní. Dlaň i prsty byly na stěně výborně vidět. Když pomyslel na to, co vrah dělal v okamžiku, kdy se o stěnu opíral, zvedl se mu žaludek.

Zastavil se kousek od dívčina těla. „Nejspíš ji zabil tady,“ řekl Paulovi. Podle kaluže krve, která se vsakovala do koberce, věděl, že s mrtvou nikdo nehýbal. Dřepl si u ní a položil si ruce na kolena, aby se něčeho omylem nedotkl. Emma měla kolem jednoho kotníku omotané šortky a byla bosa. Násilník jí strhl spodní prádlo i košili a zanechal na jejích bílých ňadrech temné stopy po svých zubech. Dívka měla na vnitřních stranách stehen škrábance a mokvající podlitiny. Byla hubená stejně jako její matka a měla po ní blond vlasy, které jí sahaly po ramena. Po otci měla široká ramena. Nedalo se rozeznat, jak zaživa vypadala. Útočník jí rozdrtil lebku, ta se propadla a zakryla oběti oči i nos. Z obličeje byla vidět jenom bezzubá ústa, z nichž zbyla krvavá díra.

Will se podíval na Paula, který stál jako přikovaný u schodů. Velké masité ruce měl sevřené na hrudi jako nervózní stařena, jež očekává rány boží. Will netušil, co přesně vidí. Nevěděl, jestli vzdálenost hrůzu trochu mírní, nebo ji naopak násobí.

„Zbil ji a vypadá to, že jí zasadil dvě rány nožem. Jedna šla přímo pod ňadro, druhá nad pupek,“ řekl Paulovi.

„Vloni si tam nechala udělat piercing.“ Paul se přiškrceně zasmál. Will se na něho podíval a Paul si to vyložil jako pobídku, aby pokračoval. „Jela se svojí nejlepší kamarádkou na Floridu a vrátila se s…“ Zavrtěl hlavou. „Zamlada člověku takový blbosti připadají legrační, ale když má dceru a ta se mu z prázdnin vrátí s kroužkem v pupíku…“ Paul zkřivil tvář, aby potlačil nával emocí.

Will se znovu zaměřil na dívku. V kůži těsně nad pupíkem měla provléknutý stříbrný kroužek.

„Znásilnil ji?“ zeptal se ho Paul.

„Nejspíš ano,“ odpověděl Will. Řekl to moc rychle a jeho slova zůstala viset v těžkém vzduchu.

„Před smrtí, nebo po ní?“ zeptal se Paul roztřeseně. O temných činech, jichž byli muži schopni, toho věděl víc než dost.

Krev na dívčině břiše a hrudníku byla rozmazaná, což naznačovalo, že si na ni někdo lehl, když ji přestal bít. Přesto Will Paulovi řekl: „Na to ti odpoví až soudní lékař. Já to nevím.“

„Chceš mi lhát?“

„Vůbec ne,“ odporoval Will a snažil se nedívat na otisk ruky na zdi. Nechtěl dovolit, aby ho zevnitř nahlodal pocit viny a on nakonec musel Paulovi sdělit příšernou pravdu o násilném, potupném konci jeho dcery.

Najednou ucítil, že mu Paul stojí za zády.

Will vstal a zastoupil mu cestu. „Tady jsi na místě činu. Musíš…“

Paul otevřel ústa a bezvládně dopadl na Willa, jako by z něho znenadání vyprchal veškerý život. „To není…“ Otevíral ústa naprázdno a do očí se mu vedraly slzy. „To není ona.“

Will se ho pokusil uchránit před strašným pohledem na jeho dceru. „Pojď, půjdeme dolů.

Nechci, aby ses na to díval.“

„Nejdu,“ vzdoroval Paul a zaryl prsty Willovi do paže. „Neblázním. Opravdu to není ona.“

Zuřivě zakroutil hlavou. „Není to Emma.“

„Vím, že to není vůbec lehké,“ konejšil ho Will.

„Víš houby,“ zavrčel Paul a odstrčil ho od sebe. „Copak ty víš, jaký to je, když ti řeknou, že tvoje dcera je mrtvá?“ Nepřestával kroutit hlavou a nespouštěl oči z mrtvé dívky. „Ale tohle není ona,“ opakoval tvrdošíjně.

Will se mu to pokusil vyvrátit. „Má přece piercing v pupíku, přesně jak jsi říkal.“

Paul zakroutil hlavou, až se zajíkl. „Není to…“

„Tak pojď,“ chlácholil ho Will a trochu ho odstrčil, aby místo činu neznečistil ještě víc, než už se stalo.

„Podívej se na její vlasy, Popeláři,“ vychrlil ze sebe Paul v šíleném tempu. „Emma je má delší, skoro na záda. Taky má na pravačce mateřský znamínko. Opravdu. Podívej, tahle žádný nemá.“

Will se podíval na dívčinu paži. Až na stopy krve byla dokonale bílá.

„Na pravý,“ řekl netrpělivě Paul a ukázal na druhou paži. „Má na ní mateřský znamínko.“

Když Will neodpovídal, vytáhl z kapsy peněženku a hrábl do ní. Na zem se snesly účtenky a útržky papíru. „Má takovej zvláštní tvar, vypadá jako otisk ruky. Má tam tmavší kůži,“ snažil se Willa přesvědčit. Když fotografii našel, podal mu ji. Emma na ní byla mnohem mladší a byla oblečená jako roztleskávačka. V pokrčené ruce držela velký střapec. Paul měl pravdu.

Znaménko vypadalo, jako by jí někdo sevřel paži a zanechal na ní otisk.

„Paule, nebudeme…,“ začal Will.

„Abby! To není ona. Není to Emma!“ vykřikl Paul a blaženě se rozesmál. „Podívej se na tu ruku, Popeláři. Je čistá. Určitě to bude Kayla, jsou si podobný. Pořád si půjčujou oblečení.

Tohle je určitě Kayla.“

Abigail vyběhla nahoru s Faith v těsném závěsu.

„Stůjte,“ řekl Will a postavil se jim do cesty. Rozpřáhl ruce jako dopravní policista a zatlačil Paula zpátky. Paul se nepřestával usmívat jako blázen. Myslel jenom na to, že jeho dcera není mrtvá. Všechno ostatní vytěsnil.

„Pohlídejte je tam,“ nařídil Will Faith. Přikývla a postavila se před oba rodiče. Will se opatrně vrátil k mrtvé dívce a znovu si dřepl. Pozorně si prohlížel šlápoty a stříkance na zdi. Zaujala ho krvavá šmouha na dívčině hrudi. Táhla se jí těsně pod ňadry, jako by ji tam někdo namaloval.

Will si jí nejdřív nevšiml, ale teď by se vsadil o cokoli, že krev patří chlapci v přízemí.

„Není to ona,“ trval na svém Paul. „Není to Emma.“

„Někdy je hodně těžké smířit se se ztrátou blízké osoby,“ začala Faith. „Je naprosto pochopitelné, že ji popíráte.“

„Copak mě neposloucháš, ty náno blbá?“ vybuchl Paul. „Neprocházím žádnýma pitomýma dvanácti fázema žalu. Vím přece, jak vypadá moje vlastní dcera, do prdele!“

„Nepotřebujete tam nahoře pomoct?“ zavolal na ně zezdola Leo.

„Díky, zvládáme to,“ odpověděla mu Faith tónem, z něhož bylo jasné, že je to úplně naopak.

Will se podíval na dívčiny bosé nohy. Chodidla měla čistá. Byla to snad jediná část jejího těla, na níž neulpívala krev.

Will vstal. „Povězte mi, co se tu stalo,“ požádal Abigail.

Abigail nevěřícně kroutila hlavou. Nechtěla si dělat plané naděje. „Je to Emma? Je to ona?“

Will se podíval na tmavě červené šmouhy na její bílé sukni a tričku. Snažil se mluvit pevně, i když mu srdce zběsile bušilo v hrudi. „Povězte mi úplně přesně, co se dělo, když jste sem dorazila.“

„Seděla jsem v autě…“

„Od schodů,“ přerušil ji Will. „Začněte tím, když jste vyšla po schodech nahoru. Šla jste k tělu? Došla jste sem vůbec?“

„Stála jsem tady,“ odpověděla a ukázala na podlahu před sebou.

„Co jste viděla?“

Abigail začaly po tvářích stékat slzy. Pohnula ústy a pokusila se promluvit. Přitom nespouštěla oči z mrtvé. „Viděla jsem, jak nad ní stojí. V ruce držel nůž. Cítila jsem se ohrožená,“ vypravila ze sebe konečně.

„Já vím, že jste se cítila ohrožená na životě,“ ujistil ji Will. „Ale řekněte mi, co se dělo pak.“

Abigail ztěžka polkla. „Zpanikařila jsem. Ustoupila jsem a spadla ze schodů.“

„Co udělal on?“

„Skočil po mně. Totiž, seběhl za mnou po schodech.“

„Měl pořád v ruce ten nůž?“ vyptával se dál Will. Abigail němě přikývla.

„Napřahoval se jím po vás?“

Znovu přikývla, ale pak zavrtěla hlavou. „Nevím. Ne. Ruku měl dole,“ odpověděla. Zaťala pěst a svěsila paži podél těla, aby mu to předvedla. „Běžel ze schodů, ale nenapřáhl se po mně.“

„Zvedl nůž, když se dostal pod schody?“

„Kopla jsem ho dřív, než to stihl. Aby ztratil rovnováhu.“

„Co ten nůž?“

„Upustil ho, když upadl. Já… Praštil mě do hlavy. Myslela jsem si, že mě chce zabít.“

Will se otočil a ještě jednou se podíval na šlápoty. Bylo jich tam plno, jedna přes druhou.

Dalo se z nich vyčíst, že dva lidé šlapali v krvi, chodili sem a tam a zápasili spolu. „Jste si jistá, že jste nešla dál do chodby?“ zeptal se Abigail.

Žena přikývla.

„Teď mě dobře poslouchejte. Opravdu jste tudy neprošla? Nešla jste se podívat na dceru?

Nešlápla jste tu do krve?“

„Ne. Byla jsem tady, přímo na tomhle místě. Zastavila jsem se hned nad schody a on po mně vystartoval. Bála jsem se, že mě zabije. Myslela jsem…“ Přitiskla si ruku na ústa. Nebyla schopna slova. „Ona to není naše Emma?“ otázala se roztřeseným hlasem manžela.

„Nepouštějte je odsud,“ nařídil Will Faith a sešel dolů po schodech.

Ve vstupních dveřích stál Leo a povídal si s uniformovaným policistou. „Tak co?“ zeptal se Willa.

„Na Petea nečekejte,“ instruoval ho Will a překročil mrtvého mladíka. „Potřebuju okamžitě zjistit jeho totožnost,“ dodal. Boty Abigail Campanové našel pod konferenčním stolkem v dámském salónu. Vzor jejich podrážek neodpovídal šlápotám v patře. Měly trochu ošoupané špičky, ale jinak na nich nebyla ani stopa krve.

Leo v hale zrovna z kapsy vytahoval latexové rukavice. „Ta drbna odnaproti říkala, že tu před pár hodinama viděla zaparkovaný auto. Možná bylo žlutý, možná bílý. Možná mělo pět dveří, nebo taky tři.“

Will si prohlédl boty mrtvého. Vzorek na podrážce odpovídal jedněm šlápotám v patře.

Podrážky byly pokryté zaschlou krví. „Podejte mi ty rukavice,“ řekl Leovi. Kolega ho poslechl a Will si je natáhl. „Vyfotili jste to tu, viďte?“

„Jasně. Proč?“ zeptal se Leo.

Will mrtvému opatrně vyhrnul triko. Záhyby nad mladíkovým pasem byly nasáklé krví a zanechaly na jeho obnažené kůži zvláštní narůžovělý pruh.

„Neřekl byste mi laskavě, co to děláte?“ zeptal se Willa Leo.

Mrtvý byl tak zmazaný od krve, že na těle nebylo skoro nic vidět. Will mu jemně stiskl břicho a v hrudi se rozšklebila tenká řezná rána, z níž začala prýštit černá tekutina.

„Do prdele,“ zasyčel Leo. „Campanová ho ještě bodla?“

„Ne,“ odpověděl Will. Bylo mu jasné, k čemu v domě došlo. Mladý muž klečel u těla v patře a v hrudi měl zabodnutý nůž. Vytáhl si ho a jeho krev postříkala mrtvou dívku. Pokusil se vstát, aby přivolal pomoc, ale jedna plíce mu vypověděla službu. V tu chvíli se nahoře na schodech objevila Abigail Campanová. Viděla v něm vraha své dcery. On v ní viděl zachránkyni.

Leo se podíval nejdřív nahoru a potom na mrtvého. Konečně mu to došlo. „A do prdele,“ řekl.

Will si stáhl rukavice a snažil se nemyslet na to, kolik času už ztratili. Šel se podívat na otisk bosé nohy a zjistil, že osoba, která ho tam zanechala, stála celou vahou na špičce. Na spodním schodu spatřil několik kapiček krve. Bylo jich šest.

Will kvůli Leovi i kvůli sobě nahlas přeříkal: „Emma byla v bezvědomí. Vrah si ji musel přehodit přes rameno, aby ji mohl odnést.“ Přivřel oči a dával kousky skládačky dohromady.

„Tady se zastavil, aby nabral dech. Její hlava a ruce mu visely přes záda. Kapky krve na spodním schodu jsou skoro kulaté, což znamená, že padaly přímo dolů.“ Will ukázal na stopu.

„Nadhodil si ji trochu dopředu, aby mu neležela celou vahou na zádech. Její noha se dotkla podlahy. Proto stopa směřuje nahoru, a ne ke dveřím. Když ji snesl ze schodů, musel si ji nadhodit, aby ji mohl vynést ven.“

„Výpověď její matky mi přišla logická. Nemohl jsem…,“ pokusil se hájit Leo.

„To je jedno,“ řekl Will a podíval se vzhůru. Shora na ně přes zábradlí nevěřícně hleděli Abigail a Paul Campanovi. „Má Kayla auto?“ zeptal se jich Will.

„Jezdí v bílé Toyotě Prius,“ odpověděla Abigail váhavě.

Will vytáhl mobil a stiskl rychlou volbu. Přitom řekl Leovi: „Pokuste se z té staré dámy vytáhnout, jaké auto viděla. Ukažte jí fotky, pokud to bude nutné. Prověřte všechna tísňová volání z téhle oblasti za posledních pět hodin. Ať vaši podřízení ještě jednou pročešou okolí.

Venku běhalo hodně místních ženských a teď už nejspíš budou doma. Oznámím to dálniční policii. Asi kilometr odsud je nájezd.“ Will si přitiskl telefon k uchu. V tu chvíli se na druhém konci ozvala Amanda. Nehodlal marnit čas zdvořilostními frázemi. „Budu tu potřebovat celý tým. Vypadá to na únos.“

2. kapitola

Pokoj Emmy Campanové byl skoro tak velký jako Willův dům. Jako dítě neměl vlastní pokoj. Vlastně mu vůbec nic nepatřilo až do jeho osmnácti, kdy mu v dětském domově dali do ruky šek od státu a rozloučili se s ním. První byt, ve kterém bydlel, byla malinká špeluňka, ale říkala mu pane. Will si pořád dobře pamatoval, jak nádherné mu připadalo, že klidně může nechat kartáček na zuby nebo šampón v koupelně a nikdo mu je tam neukradne. Dodnes měl radost, že si může z ledničky vzít, co chce.

Docela by ho zajímalo, jestli má Paul podobné pocity, když prochází svým domem za desítky miliónů dolarů. Dmula se jeho hruď pýchou, když hleděl na roztomilé starožitné židle a drahé obrazy na stěnách? Když večer zamkl dveře svého domu, cítil taky úlevu, že mu ho nikdo nezabavil? Svoji rodinu dokázal dobře zabezpečit. Když se člověk díval na bazén za domem nebo nahlédl do kinosálu ve sklepě, ani by ho nenapadlo, že Paul býval mladistvým delikventem.

Nikdy nebyl bystrý, ale měl zdravý selský rozum a už jako dítě si uměl vydělat. Mozkem rodiny byla podle všeho Abigail. Jako druhá totiž pochopila, k čemu u nich doma došlo. Will ještě nikdy neviděl, aby se někdo zhrozil tak jako tato žena, když zjistila, že nejspíš zabila nevinného člověka. Ba co hůř, ten nevinný člověk se možná pokoušel pomoct její dceři.

Dostala hysterický záchvat, takže k ní museli zavolat doktora, aby jí dal něco na uklidnění.

Paul přesně podle svého zvyku začal situaci řešit jako správný podvodník. Vytáhl mobil a vytočil na něm dvě čísla. První patřilo jeho právníkovi, druhé jeho vlivnému tchánovi Hoytu Bentleymu. Za pouhých deset minut už Willovi v kapse zvonil mobil. Guvernér se opět spojil s hlavou GBI, která přitlačila na Amandu. Ta pro změnu začala tlačit na Willa.

„Ne abyste to podělal,“ podpořila ho jako obvykle.

V případě únosu se postupovalo jednoduchým způsobem. S rodinou začal bydlet policista a některý z jejích členů musel neustále sedět u telefonu, až únosce zavolá kvůli výkupnému.

Abigail Campanová sice dostala uklidňující injekci, ale stejně odmítala opustit dům. Nad garáží bylo apartmá pro hosty. Will se ujistil, že se v něm nic neodehrálo, a poslal tam manžele Campanovy spolu s vyjednávačem GBI Hamishem Patelem. Paul se ježil, že žádnou chůvu nepotřebuje. To znamenalo, že buď něco skrývá, anebo se domnívá, že situaci dokáže zvládnout sám, bez otravných policajtů.

Will Paula znal, a tak věděl, že obojí je nejspíš pravda. Paul během výslechu odmítal spolupracovat. Will už se těšil na jeho právníka, který svému klientovi vysvětlí, že může bez obav vypovídat. Anebo na něho dokáže zapůsobit Hamish Patel. Vyškolila ho Amanda Wagnerová, když vedla jednotku rychlého nasazení. Hamish dokázal z jalové krávy vymámit tele.

Will přesně podle předpisů zahájil pátrání po bílé Toyotě Kayly Alexanderové a vyhlásil pátrání po pohřešované Emmě Campanové. Všechny informační panely pro motoristy, všechna rádia a televize v Georgii měly od té chvíle o události informovat veřejnost a žádat ji o jakékoli informace o autě nebo unesené dívce. Taky nechal odposlouchávat všechny telefony a mobily Campanových, ale pochyboval, že se únosce brzy přihlásí.

Instinkt mu napovídal, že člověk, který Emmu unesl, to neudělal kvůli penězům. Na to se stačilo podívat na Kaylu Alexanderovou. Nejspíš ji zbil a znásilnil sadista, který si to skvěle užil. Existoval jenom jediný důvod, proč si vzal rukojmí, a peníze to rozhodně nebyly. Will v tuto chvíli mohl jenom doufat, že najde něco, cokoli –, co ho k tomu muži dovede dřív, než spáchá další vraždu.

Stál na chodbě a sledoval, jak technici fotografují Emmin pokoj. Pokoušel se přijít na to, jaká je, ale dokázal vydedukovat jenom to, že je velice pořádná. Na lavici se sametovým potahem a hedvábnými střapci stály komínky úhledně složeného oblečení, které se mělo uklidit do šatníku. Knihy na policích byly srovnané v přesných řadách. Vzduch voněl nechutně sladkým květinovým osvěžovačem. Za oknem visel malý gong, který v letním vánku občas zacinkal.

Místnost nenesla stopy po výjimečné osobnosti, ale nebylo pochyb, že její obyvatelka má ohromné štěstí. Velkou postel s nebesy pokrýval jasně růžový přehoz, zpod něhož vykukovaly vínové přikrývky a polštáře ve tvaru srdce. Stěny měly uklidňující šeříkovou barvu, která se hezky doplňovala s chlupatými koberečky na prkenné podlaze. Nad velkým krbem byla umístěna plochá plazmová televize. U okna stála dvě pohodlná křesla. Na područce jednoho z nich ležela rozevřená knížka, která na první pohled vypadala jako milostný román. Na druhém křesle ležely dvě kabelky. Na zemi stál batoh nacpaný učebnicemi a archy čistého papíru. U dveří se válely dva páry stejných pantoflí. Jedny byly o něco větší než ty druhé.

To alespoň vysvětlovalo, proč byly dívky bosé.

Technik udělal ještě několik snímků, při nichž blesk jeho fotoaparátu pokaždé osvětlil celý pokoj. „Chcete vyfotit něco specifického?“ zeptal se Willa.

„Mohl byste udělat rozbor tekutiny na posteli?“ požádal ho Will. Přikrývky byly zmuchlané na hromadu a na vínovém materiálu byly patrné známky sexuální aktivity.

„Musím si dojít do auta pro nádobíčko,“ řekl technik. „Potřebujete ještě něco?“

Will zavrtěl hlavou a muž odešel. Zvenku se ozvalo známé bouchnutí těžkých dveří, jež si Will vždycky spojoval se smrtí. Přistoupil k oknu a spatřil Petea Hansona, jak stojí s rukou na zavřených dveřích své dodávky a loučí se se zemřelými uvnitř. Pete Willa seznámil s předběžnými výsledky, ale fakta mu mohl poskytnout až druhý den dopoledne po důkladném ohledání obou těl.

Protože se prokázalo, že jde o únos, začala atlantská policie v případu hrát vedlejší roli. Leo Donnelly nejspíš volal své účetní, aby zjistil, jestli by nemohl odejít do předčasného důchodu.

Will mu přenechal povinnost vyhledat rodiče Kayly Alexanderové a oznámit jim, že jejich dceru někdo zavraždil. Připadalo mu to jako dostatečný trest, ačkoli Amandě by to určitě bylo málo.

Natáhl si latexové rukavice a dal se do ohledávání Emmina pokoje. Začal s kabelkami na křesle. Metodicky je obě prohledal. Našel v nich propisovačky, tampóny, bonbóny a drobné, zkrátka to, co obsahuje každá dámská kabelka. V obou objevil naprosto stejné kožené peněženky téže značky. Předpokládal, že si je dívky pořídily, když si spolu vyrazily na nákupy.

Každá měla svoji vlastní platební kartu. Fotografie na jejich řidičských průkazech se jedna druhé pozoruhodně podobaly. Obě dívky měly blond vlasy a modré oči. Emma Campanová byla hezčí, ale Kayla Alexanderová vyzývavěji vystrkovala bradu, takže Will usoudil, že pozornost na sebe strhávala spíš ona.

Teď ale nikoho nezajímala. Kolem domu se rojili novináři a Will si byl jistý, že všechny stanice přerušily pravidelné vysílání a zařadily do něj tuhle skandální zprávu. Jméno Campano díky nekonečně vlezlým reklamám znali všichni obyvatelé Atlanty. Will se v duchu ptal, jestli proslulost rodiny případu pomůže, anebo ho naopak zkomplikuje. Taky ho napadlo, co se asi právě děje s Emmou Campanovou. Znovu se podíval na její fotografii. Možná si to jenom představoval, ale měl dojem, že se tváří hodně rezervovaně, jako by očekávala, že fotografovi bude připadat ošklivá.

„Je to Adam David Humphrey,“ ozval se hlas Faith Mitchellové. Stejně jako Will měla na rukou latexové rukavice. Držela otevřenou peněženku a řidičský průkaz. Patřil mrtvému v přízemí. „Řidičák je vydaný v Oregonu. Ani tam, ani tady nemá zaregistrované auto. Ředitelka školy, kam holky chodily, ho vůbec nezná. Nikdy tam nestudoval.“ Faith podala Willovi plastový průkaz. Will zamžoural na titěrná písmenka na kartě. „Jeden z našich lidí se snaží spojit s tamním šerifem. Z adresy se nedá skoro nic zjistit.“

Will po kapsách hledal brýle. „Jak to?“ zeptal se.

„Protože je to v nějakém Zapadákově,“ opáčila Faith blahosklonným tónem, který Willovi připomněl Amandu.

„Promiňte, zapomněl jsem si brýle v kanceláři,“ omluvil se Will. Jméno vesnice s číslem poštovní schránky se nemuselo nutně shodovat se skutečnou adresou. Pokud Humphreyovi nemají známé v nejbližším městě, bude to další překážka, kterou policie musí zdolat, aby mohla informovat mládencovy rodiče. Will si dřepl a pozorně si prohlížel fotografii Adama Humphreyho. Byl hezký, ale vypadal trochu jako podivín. Šklebil se. Na snímku měl delší vlasy, ale nebylo pochyb, že Adam Humphrey a mrtvý mladík v přízemí jsou jedna a tatáž osoba.

„Myslel jsem si, že je mladší,“ poznamenal Will.

„Devatenáct není žádné stáří,“ kontrovala Faith.

„Co dělal v Atlantě?“ zeptal se Will a rovnou si odpověděl: „Chodil tu na vysokou.“

Faith prohlížela Adamovu peněženku a hlásila každý nález. „Šest dolarů v hotovosti, fotografie staršího páru, nejspíš prarodičů. Počkat.“ Rukavice jí byly dlouhé, a tak se jí v nich špatně braly malé předměty. Will trpělivě vyčkával. Faith z peněženky vytáhla fotografii a ukázala mu ji. „Je to Emma?“

Will snímek porovnal s fotografiemi na řidičských průkazech v kabelkách. Emma na fotografii z peněženky vypadala šťastněji a smála se. „Ano,“ potvrdil.

Faith se podívala na oba Emminy snímky a souhlasně přikývla. „Vypadá na míň než sedmnáct.“

„Adam má slabost pro Emmu, ne pro Kaylu. Tak proč je mrtvá ona?“ řekl Will.

Faith vrátila fotografii do peněženky a tu hodila do plastového sáčku na důkazy. „Možná jim překážela.“

Will přikývl, ale pomyslel si, že vzhledem k brutálnímu způsobu znásilnění a zabití muselo jít o něco závažnějšího. „Víc se dozvíme, až Pete provede pitvu. Chtějí ji rodiče vidět?“ otázal se.

„Ti o tom ještě neví,“ opáčila Faith. Will otevřel ústa, aby se zeptal, jak je to možné, ale Faith ho předběhla. „Ředitelka školy Leovi řekla, že Alexanderovi jsou na třítýdenní dovolené na Novém Zélandu a v Austrálii. Pro případ potřeby u ní nechali telefonní čísla do hotelů. Leo zavolal řediteli Mercure Dunedinu. Ten mu slíbil, že jim řekne, aby zavolali, hned jak se vrátí z prohlídky památek. Je tam o osmnáct hodin víc, takže teď vlastně mají už zítra ráno,“

vysvětlila Willovi. „Poslala jsem do jejich domu v Paces Ferry hlídku, ale nikdo nebyl doma,“

dodala.

„Jak mohli nechat dceru tři týdny samotnou?“

„Bylo jí sedmnáct. Uměla se o sebe postarat,“ oponovala mu Faith a začervenala se, protože jí nejspíš došlo, že pravý opak jejího tvrzení je pravdou.

„Řekla vám něco Abigail Campanová, když jste spolu mluvily?“

„Bylo to v úplně jiné situaci. Obě jsme si myslely, že její dcera je mrtvá.“

„Ona vám taky řekla, že Kayla nejspíš bude ve škole,“ rozpomněl se Will.

„Přesně tak. Dokonce řekla: ,Aspoň že Kayla je v bezpečí‘.“

„Mluvil Leo s ředitelkou o tom, že holky chodily za školu?“ zeptal se Will.

„Potvrdila mu to. Studenti během oběda nesmí opouštět areál školy, ale někteří proklouznou ven a vrátí se ještě před zvoněním. Za hlavní budovou nejsou bezpečnostní kamery, takže toho využívají,“ odpověděla Faith.

„Pošlete tam posily. Dokud si nebudeme jistí, že tam není žádná spojitost, chci mít o ostatních studentech přehled. Taky bychom se měli pokusit získat výpis telefonních hovorů u Alexanderových. Určitě mají nějakou tetičku nebo rodinnou přítelkyni, která Kaylu občas zkontrolovala. Pošlete do jejich ulice policajta, který obejde sousedy. Je čas večeře, takže se lidi budou vracet z práce,“ instruoval Will Faith.

Faith si strčila peněženku do podpaží, aby jí nepřekážela při psaní poznámek do bloku.

„Ještě něco?“ zeptala se.

Will se podíval na batoh s učebnicemi a na papíry, které z něj trčely. „Pošlete sem nějakého rychlého pracanta, aby prošel všechna ta lejstra. Leo ať si ještě jednou promluví s ředitelkou školy. Jestli tam ještě zastihne nějaké učitele, ať si s nimi taky popovídá a pokusí se zjistit, jaké ty holky byly a s kým se bavily. Já se tam zastavím zítra, protože se to v noci třeba někomu rozleží v hlavě. Obě se ulejvaly, takže mohly mít partu podobných kamarádek z jiných škol.“

Odmlčel se a v duchu se vrátil k mrtvému mládenci v hale. Potřeboval zjistit, co je Adam zač a co pohledával v Atlantě. Bylo to jediné vodítko, kterého se policie mohla zachytit.

Vytáhl vizitku a podal ji Faith. „Zavolejte ještě jednou tomu šerifovi z Oregonu a dejte mu moje číslo. Ať mi zavolá, jakmile něco zjistí o rodičích Adama Humphreyho. Zaměřte se na to, proč byl Adam v Atlantě. Začněte třeba tím, že tu nejspíš studoval na vysoké.“

Faith zavrtěla hlavou. „Kdyby tu studoval, měl by u sebe studentský průkaz.“

„Jestli sem přijel až z Oregonu, nejspíš studoval něco specifického, právo, medicínu nebo umění. Projděte nejdřív velké školy a pak i ty menší. Emory, Georgijskou státní, Georgijskou technickou univerzitu, SCAD, Kennesawskou univerzitu… Na internetu určitě existuje nějaký seznam.“

„Mám obvolat všechny vysoké školy a univerzity ve městě, sehnat jejich tajemníky, kteří už nejspíš odešli domů, a bez povolení se jich vyptávat, jestli v seznamu studentů náhodou nemají Adama Humphreyho?“ zeptala se Faith nevěřícně.

„Přesně tak,“ potvrdil Will.

Podmračený výraz její tváře ještě víc potemněl.

Will měl jejího chování dost. „Vyšetřovatelko Mitchellová, chápu, že se na mě zlobíte, protože jsem vám zavřel šest kolegů za braní úplatků od dealerů. Ale rodiče, kteří dnes přišli o děti nebo čekají na zprávu, jestli je jejich dcera ještě naživu, to vůbec nezajímá. Atlantská policie u tohohle případu hned na začátku pochybila a jediným důvodem, proč jste z něj nebyla odvolána, je to, že potřebuju, aby za mě někdo dělal rutinní práci. Takže očekávám, že se budete řídit mými rozkazy, ať se vám zdají neskutečně přízemní nebo absurdní,“ vyjel na ni.

Faith sevřela rty a v očích jí zuřivě zablýsklo. Zastrčila fotografii zpátky do peněženky.

„Přidám to k důkazům a začnu obvolávat školy.“

„Děkuju vám.“

Faith se měla k odchodu. Najednou se zastavila a řekla: „Bylo jich sedm.“

„Cože?“

„Těch policistů, které jste zavřel, nebylo šest, ale sedm.“

Will nevěděl, co na to říct. „Vaši výtku přijímám,“ vypravil ze sebe. Faith odešla.

Will si zhluboka povzdechl a v duchu počítal, za jak dlouho Faith Mitchellovou bude muset odvolat z případu. Pak si uvědomil, že nemá k ruce celou policejní jednotku, takže si nemůže moc vyskakovat. Faith jím sice zřejmě opovrhovala jako všichni ostatní, ale přece jen byla ochotná plnit rozkazy. To se jí muselo nechat.

Will stál uprostřed pokoje a přemýšlel, co dál. Podíval se na kobereček na podlaze. Byly na něm kruhy jako ve staré bondovce. Měl by se soustředit na Emmu Campanovou, ale konfrontace s atlantskou vyšetřovatelkou mu nedávala spát. Ještě chvíli mu to vrtalo v hlavě, až mu to nakonec došlo.

Faith Mitchellová řekla sedm a měla pravdu. Vyhodili šest policistů, ale skandál postihl ještě jednu osobu. Náčelnici Evelyn Mitchellovou, která musela odejít do předčasného důchodu. Will věděl, že mezi detektivy slouží Evelynina dcera, takže jméno Faith Mitchellová přirozeně upoutalo jeho pozornost. Měla dost dobré výsledky, ale nad jejím povýšením před pěti lety se leckdo pozastavoval. V osmadvaceti byla na zlatý odznak trochu mladá, ale nedalo se jí dost dobře dokázat, že ji někdo protežoval. Kromě možné protekce na ní Will neshledal nic, co by měl hlouběji zkoumat, takže se s ní nikdy osobně nesetkal.

Až dodneška.

„Do háje,“ zaúpěl Will. Pokud ho někdo z lidí, s nimiž se toho dne setkal, skutečně nenáviděl, byla to právě dcera Evelyn Mitchellové. To se mu Leo snažil naznačit. Anebo se domníval, že to Will ví. Vyšetřování skončilo před několika měsíci, ale Will od té doby pracoval na mnoha dalších případech. V domě Campanových se soustředil na místo činu, takže si nevzpomněl na podrobnosti případu, který před nějakou dobou uzavřel. Nenávistnou atmosféru vůbec nevnímal.

Teď s tím nemohl nic udělat, a tak se vrátil k prohledávání pokoje. Prošel šuplíky a skříňky s věcmi, jaké měla každá dospívající dívka. Nahlédl pod postel a potom mezi matraci a rošt postele. Neobjevil tam žádné tajné dopisy ani deníky. Veškeré spodní prádlo odpovídalo Emmině věku. To znamenalo, že tam nebyl žádný sexy kousek, podle něhož by se dalo usuzovat, že Emma Campanová potají vedla nespoutaný život.

Will se potom šel podívat do vestavěného šatníku. Campanovi měli dokonale moderní dům, ale některé části se pozměnit nedaly, takže maličký šatník v Emmině pokoji zůstal přesně takový, jak ho navrhl nějaký dávný architekt. Velikostí připomínal rakev a byl tak napěchovaný oblečením, že se závěsná tyč uvnitř prohýbala. Na podlaze byly vyrovnané řady bot. Emma jich měla tolik, že některé páry musela položit na sebe.

Mezi plochými sandály a teniskami stály černé kozačky a lodičky s neskutečně vysokými podpatky. Podobně i mezi pastelovými halenkami visely černé bundy a košile, ve kterých byly trhliny sepnuté zavíracími špendlíky. Do něčeho takového by se člověk oblékl leda na mondénní maškarní. Will měl s případy, v nichž figurovali adolescenti, určité zkušenosti, takže si řekl, že Emma právě prochází fází, kdy ji baví oblékat se jako upírka. Pastelové twinsety naznačovaly, že její rodiče tahle proměna vůbec netěší.

Will prošel horní police a prohmatal svetříky. Sundal odtud krabice s dalším šatstvem a jednu po druhé metodicky probral. Prohlédl všechny kapsy a kabelky. Našel v nich kusy cedrového dřeva a sáčky levandule, nad nimiž se rozkýchal.

Potom si klekl a prohledal spodek šatníku. V rohu stálo několik srolovaných plakátů. Když je Will rozložil, před očima se mu zjevili Marilyn Manson, Ween a KoRn. Nečekal by, že bohatá blonďatá holka bude poslouchat právě takovou hudbu. Všechny plakáty měly otrhané rohy, jako by je někdo serval ze zdi. Will je sroloval a prohlédl si Emminy boty. Všechny je vyndal a vrátil na místo, aby se ujistil, že pod nimi nebo v nich něco není. Nenašel vůbec nic, co by stálo za řeč.

Když se odvrátil od šatníku, ucítil mírně čpavý odér. U nohy mu ležel psí pelech, který nejspíš patřil obstarožnímu labradorovi, o němž se zmínil Leo. Na žluté látce nebyly patrné žádné skvrny. Will rozepnul potah a strčil prsty do měkké výplně. Jediným výsledkem bylo, že mu rukavice neznatelně páchly psí srstí a močí.

Zrovna zapínal pelech, když z přízemí zaslechl Amandin hlas. Stoupala po zadním schodišti a nejspíš telefonovala.

Will si stáhl rukavice a vzal si nový pár. Potom znovu vzal z křesla kabelky, vysypal jejich obsah na zem a ještě jednou všechno důkladně prozkoumal. Emmin mobil byl v nabíječce dole v kuchyni. Kayla měla značkovou kabelku a svoji vlastní platební kartu, takže musela někde mít i telefon.

Dřepl si a najednou měl pocit, jako by mu něco uniklo. Rozdělil si pokoj na jednotlivé sekce a každou z nich prozkoumal. Dokonce prohmatal i chlupatý koberec pod postelí, v němž objevil akorát melounový bonbón. Prosmýčil podlahu pod nábytkem a prohledal dna šuplíků.

Zpřevracel všechny koberečky.

Nenašel vůbec nic.

Kde byla Emma, když násilník zaútočil na Kaylu? Co dělala ve chvíli, kdy asi znásilňoval a stoprocentně bil a nakonec i zabil její nejlepší kamarádku? Díval se na to Will z nesprávného úhlu? V dětském domově musel častokrát snášet Paulovy výbuchy vzteku, takže z vlastní zkušenosti věděl, že Campanovým v žilách koluje hodně horká krev. Dědilo se to přes generaci, anebo přímo z rodiče na dítě? Abigail říkala, že se její dcera v poslední době změnila a dělá vylomeniny. Co když při Kaylině vraždě asistovala? Co když Emma nebyla obětí, ale spolupachatelkou?

Will se znovu rozhlédl po pokoji. Uviděl plyšové medvídky a hvězdy na stropě. Nebyl by prvním mužem, jehož oklamala stereotypní představa andělské mladé ženy. Ale to, že by Emma patřila mezi zločince, mu připadalo scestné.

Najednou mu došlo, co v místnosti chybí. Stěny pokoje byly holé. Zařizoval ho profesionál, takže někde musely být obrázky nebo fotografie. Will vstal a začal hledat dírky po hřebících.

Našel jich pět. Na stěnách byly patrné i stopy po rámečcích. Objevil kousky lepenky, na nichž při bližším ohledání našel útržky plakátů ze skříně. Dovedl si živě představit rozhořčení Abigail Campanové, když zjistila, že dokonalý dívčí pokojíček hyzdí obrázek Marilyna Mansona, jehož neurčité pohlaví a zvětšená prsa jí nejspíš nebyla po chuti. Taky si uměl představit, jak její dospívající dcera na oplátku odstranila ze zdí všechny obrázky, které vybral bytový architekt.

„Trente! Můžete na chvíli?“ ozvalo se z chodby.

Will vstal a vyšel po zvuku z pokoje.

Na druhém konci chodby stál Charlie Reed, který ohledával místo činu. Pracoval pro Amandu skoro stejně dlouho jako Will. Kaylino tělo už odnesli, a tak se mohl pustit do pečlivé evidence krevních vzorků a ostatních důkazů. Měl na sobě speciální bílou kombinézu, aby nekontaminoval místo činu. Will věděl, že Charlie několik příštích hodin stráví na všech čtyřech a bude podrobně zkoumat každičký centimetr chodby. Byl odborník na slovo vzatý, ale lidé mu většinou moc nedůvěřovali, protože ve svém úboru vypadal jako Ray Simpson ze skupiny Village People. Will si při každém vyšetřování na ohledání místa činu vyžádal právě Charlieho, protože byl taky outsider. Věděl, že pozice mimo hlavní proud někdy člověka motivuje k co nejlepším výkonům, protože se jimi snaží ostatním dokázat, že si odstrkování nezaslouží.

Charlie si sundal roušku a předvedl Willovi pečlivě udržovaný nakroucený knír. „Tohle jsem našel pod tělem,“ podal Willovi důkazní sáček se zakrvácenými zbytky mobilního telefonu. „Na plastovém krytu je otisk boty podobný tomu, co jsme našli dole, ale neshoduje se s botou druhé oběti. Myslím, že únosce mobil rozšlápl a mrtvá na něj dopadla až pak.“

„Našel jste nějaké otisky na těle?“ zeptal se ho Will.

„Umělá hmota se jí zasekla do kůže na zádech. Pete ten kus musel z těla vytrhnout,“

odpověděl Charlie.

Will se podíval na telefon v sáčku. Našel zelené spouštěcí tlačítko, stiskl je a čekal. Mobil byl vybitý.

„Vyndejte SIM kartu ze svého mobilu,“ navrhl Charlie.

„To je Sprint,“ řekl Will. Podařilo se mu rozeznat lesklé logo na zadní straně stříbrného přístroje. Do tohoto typu se SIM karta nevkládala. Jedinou možností, jak se dostat k informacím uloženým v paměti telefonu, bylo připojit ho k počítači a doufat. „Buď patří tomu klukovi dole, Kayle, anebo někomu jinému,“ konstatoval.

„Až budeme mít otisky, dám ho na rozbor do laboratoře,“ navrhl Charlie a natáhl po telefonu ruku. „IMEI je sedřené,“ dodal.

IMEI bylo výrobní číslo telefonu, podle kterého mobilní operátoři identifikovali přístroj v síti.

„Záměrně?“ zeptal se ho Will.

Charlie si pozorně prohlédl bílou nálepku vedle krytu baterie. „Mně připadá, že se seškrábalo používáním. Tohle je starší model. Po stranách jsou zbytky lepicí pásky. Nejspíš se rozpadal dávno před tím, než ho někdo rozšlápl. K dospívající holce mi nesedí.“

„Proč?“

„Protože není růžový a není polepený různými serepetičkami,“ řekl Charlie.

Na jeho slovech něco bylo. Na telefonu Emmy Campanové se houpalo několik přívěsků z růžového plastu.

„Řekněte v laboratoři, aby se nejdřív podívali na ten mobil. Počítač počká,“ rozhodl Will.

V přízemí našli profesionální notebook od Apple, který patřil Emmě Campanové. Dívka v něm měla nainstalovanou vylepšenou verzi šifrovacího programu, který byl tak schopný, že ho bez hesla nedokázali otevřít ani u samotného výrobce. Pokud si Emma nezvolila jednoduché heslo, jakým mohlo být například jméno jejich psa, můžou počítač leda tak poslat odborníkům do Národní bezpečnostní agentury.

„Tohle jsem našel vedle stolu,“ řekl Charlie a vytáhl sáček s mosazným klíčem. „Pasuje do úplně obyčejného zámku. Nejsou na něm žádné použitelné otisky.“

„Otřel ho někdo?“

„Jenom ho hodně používal. Otisky z něj sejmout nejdou.“

„Není k němu ani řetěz?“

Charlie zavrtěl hlavou. „Pokud ho majitel měl v kapse plandavých kalhot, mohl mu vypadnout při rvačce,“ řekl.

Will se na klíč podíval a pomyslel si, že by mu hodně usnadnilo práci, kdyby na něm bylo číslo nebo adresa. „Můžu si ho na chvíli půjčit?“ zeptal se technika.

„Už jsem ho zaevidoval, takže klidně. Jenom ho pak nezapomeňte vrátit mezi důkazní materiál,“ odpověděl Charlie.

„Wille?“ ozval se za ním Amandin hlas. Nejspíš mu celou dobu stála za zády. „Právě jsem mluvila s Campanem.“

Will zastrčil klíč do kapsy a pokusil se nedat najevo své zděšení. „A?“

„Chce, abych vás odvolala z případu,“ řekla Amanda, ale tón jejího hlasu prozrazoval, že o tom nehodlá s nikým diskutovat. „Tvrdí, že v poslední době s Emmou měli potíže. Vždycky to byla hodná holka, hotový andílek. Pak se někdy vloni dala dohromady s tou Kaylou Alexanderovou a šlo to s ní z kopce.“

„Jak to myslel, z kopce?“

„Začala chodit za školu, měla horší prospěch, poslouchala divnou hudbu a nosila hrozné oblečení,“ odpověděla Amanda.

Will jí pověděl, co objevil v Emmině pokoji. „Určitě ji přinutili sundat ty plakáty.“

„Tohle je pro teenagery typické,“ prohlásila Amanda. „Pokud jde o viníka, moc bych jejímu otci nevěřila. Ještě jsem nepotkala rodiče, který by přiznal, že jeho dítě navádělo druhé ke špatnostem.“ Poklepala si na hodinky na znamení, že zbytečně marní čas. „Tak jak jste pokročili?“ zajímala se.

„Mrtvý muž se jmenuje Adam Humphrey. Má řidičský průkaz z Oregonu,“ oznámil jí Will.

„Studuje?“

„Vyšetřovatelka Mitchellová obvolává místní vysoké školy a snaží se zjistit, jestli někde není zapsaný. S rodiči Alexanderové se nám zatím nepodařilo spojit.“

„Jistě víte, že klíčem k rozluštění téhle záhady je nějaká další osoba, která zná aspoň jednu z obětí,“ upozornila ho Amanda.

„Ano. Odposloucháváme všechny telefony v domě. Potřebujeme se něčeho chytit.“

„Georgijská dálniční nic nenašla,“ řekla Amanda. „Toyota Prius se hodně vyrábí v bílé, ale na silnicích ji moc vidět není. Bohužel začíná dopravní špička, což nám situaci moc neusnadní.“

„Poslal jsem pár lidí na Broskvovou. Projdou videozáznamy všech bankomatů a obchodů v celé ulici a v okolí nákupního centra. Pokud jedním z těch směrů Toyota vyrazila, třeba zajistíme nějaký použitelný obrazový materiál,“ informoval ji Will.

„Pokud budete potřebovat posily, dejte mi vědět,“ řekla Amanda a pokynula mu, aby pokračoval.

„Nůž není z kuchyně ani z garáže, což znamená, že vrah si ho přinesl s sebou. Je dost laciný, má dřevěnou rukojeť a nýtky z kočičího zlata, ale je dost ostrý a ublížit se s ním dá.

Vyrábí se ve velkých sériích. Najdete ho v každé druhé pizzerii a dá se koupit skoro v každém větším supermarketu. Místní dodavatel říká, že jich jenom v Atlantě za rok prodá milióny.“

Amanda vždycky hned uvažovala o tom, jak by případ nastínila prokurátorovi. „Pachatel si nůž na místo činu přinesl, to dokazuje úmysl vraždit. Pokračujte,“ vybídla Willa.

„Na venkovní straně okna vedle dveří je zaschlá krev. Ten, kdo okno rozbil, už měl krvavé ruce. Stopa je na tabulce zvenčí. Sáhnout dovnitř a odemknout vstupní dveře by mohl leda člověk s metr dlouhou paží.“

„Takže o vloupání nešlo. Holky útočníka do domu samy pustily. Člověk, který to okno rozbil, chtěl, aby to vypadalo, že se dovnitř dostal násilím,“ řekla Amanda a pak polohlasně dodala: „Myslím, že tu pitomost udělal pod vlivem Kriminálky Las Vegas nebo něčeho podobného.“

„Anebo to nebyla pitomost, ale naopak chytrý manévr, aby to jako pitomost vypadalo,“ namítl Will.

Amanda povytáhla obočí. „Možná. Myslíte, že bychom se měli blíž zaměřit na Emmina otce?“

„Prodává auta a je to pěkný blbec, takže určitě bude mít plno nepřátel, ale tohle mi připadá hodně osobní. Vezměte si Kaylu Alexanderovou. Její vrah zuřil. Kdyby byl najatý, vešel by dovnitř, zastřelil by ji a zase zmizel. Neztrácel by čas bitím a určitě by nepoužil nůž,“ řekl Will.

„Jaký jste měl dojem z rozhovoru s Paulem Campanem?“

„Připadá mi, že toho o Emmě vlastně moc neví,“ odpověděl Will.

Když se v duchu vrátil k rozhovoru, uvědomil si, že Paulův vztek možná pramení právě odtud. Jako by svoji dceru vůbec neznal. „Emmina matka musela dostat sedativa. Hned zítra za ní zajdu.“

„Víme, jestli byla Alexanderová znásilněna?“

„Pete si zatím není jistý. Podle modřin by se dalo soudit, že ano. Navíc má ve vagině sperma, ale má ho i v kalhotkách.“

„Takže po styku vstala a oblékla se do spodního prádla. Potřebujeme zjistit, jestli je sperma i na druhé oběti. Tak budeme prozatím říkat mrtvole číslo dvě,“ prohlásila Amanda, přitiskla si prst na ústa a zamyslela se. „A co ta matka? Hysterie, sedativa. To je hodně dramatické a příhodně to od ní odpoutává pozornost.“

„Myslím, že je tou událostí doopravdy otřesená a bojí se, že ji zavřou za chladnokrevnou vraždu,“ hájil Abigail Will.

Amanda se podívala na louži tmavé sražené krve v místě, kde předtím ležel mrtvý mládenec.

„Já bych to viděla jen jako přiměřenou obranu. Ale vraťme se k dívčinu otci. Třeba svoji dceru zneužíval.“

Willovi po celém těle naskočil studený pot. „To by neudělal.“

Amanda si ho pozorně prohlédla. „Znáte se s tím člověkem z minula? Je tu něco, o čem bych měla vědět?“ otázala se.

„Co vám řekl?“

Amanda se na něho škrobeně usmála. „Na moji otázku musíte odpovědět.“

Willovi se rozechvěla brada, ale ovládl se. „Už je to hodně dávno.“

Amanda si nejspíš uvědomila, že jí u nohou klečí Charlie a pinzetou vytahuje vlákna z koberce. „Promluvíme si o tom jindy,“ řekla Willovi polohlasně.

„Ano.“

„Tak co jste našel, Charlie?“ zeptala se technika normálním tónem.

Charlie skončil s prací a vstal. Zaúpěl a začal si rukou třít koleno, jako by ho potřeboval probrat k životu. Stáhl si roušku a řekl: „S krví jsme měli štěstí. Ženská oběť má skupinu B

negativní, mužská nula negativní.“ Pak ukázal na koberec. „Tady převažuje skupina B, tedy krev patřící ženě.“

„Charlie,“ zarazila ho Amanda. „Klidně to zjednodušte. Jsou to Adam a Kayla. Pokračujte.“

Charlie se tomu usmál. „Samozřejmě je to čirá spekulace, ale vrah nejspíš Kaylu pronásledoval po chodbě k zadním schodům. A tady ji dohonil.“ Ukázal na místo necelý metr od nich. „Našli jsme tu velký chomáč vlasů i s kusem kůže,“ ukázal na další skvrnu na koberci.

„Z toho se dá odvodit, že ji útočník chytil za vlasy a strhl ji dozadu, takže upadla. Možná ji znásilnil, anebo taky ne. Je vysoce pravděpodobné, že zemřela právě tady.“

Amanda se znovu podívala na hodinky. Stejně jako Will nesnášela vágní formulace, které používali lidé ze soudního. Nikdy nemluvili o jistotě, ale jen o možnostech. „Co kdybychom místo odhadů začali spoléhat na čistou vědu?“ zeptala se Charlieho.

„Jak si přejete,“ odpověděl Charlie. „Jak už jsem řekl, krevní skupiny nám to hodně ulehčují.

Na tomhle místě Kaylu zbil a pobodal. Na stěně jsou dobře patrné stopy po tom, jak zvedal ruku,“ ukázal na tmavé šmouhy na zdi. „Vrah měl záchvat vzteku. Asi ho rozzuřilo, že se mu snaží utéct. Anebo se naštval, protože ji nachytal s jiným, nejspíš s Adamem.“

„Jak dlouho mohl útok trvat?“ zeptal se Will.

Charlie se podíval na stěny a skvrny na podlaze. „Čtyřicet až padesát sekund. Možná celou minutu, pokud došlo ke znásilnění.“

„Našel jste někde nějaké stopy toho, že se mu v tom někdo pokoušel zabránit?“

Charlie si zamnul bradu a zadíval se na šmouhy na zdi. „To ne. Ty šmouhy jsou dost symetrické. Kdyby ho někdo vyrušil nebo ho chytil za ruku, aby přestal, byly by křivější. Tohle je hodně stejnorodé, skoro jako od stroje.“

„Soudní lékař tvrdí, že Kayla má dvacet bodných ran, možná i víc,“ doplnil Will.

Charlie přistoupil k šlápotám. „Když byla mrtvá, někdo se kolem ní hodně pohyboval. Jsou tady dvoje stopy, takže je jasné, že tu sem a tam chodili dva lidi. Jedny šlápoty odpovídají Adamovým botám.“

„Jsou tu patrné nějaké stopy po zápasu?“

Charlie pokrčil rameny. „To se z koberce vyčte těžko. Na hladším povrchu bych poznal, na kterou nohu osoba došlápla, když ztratila rovnováhu, nebo když vůči někomu udělala výpad.“

„Tak si aspoň tipněte,“ vybídla ho Amanda.

„No…“ Charlie zase pokrčil rameny. „Když se na místo činu podívám globálněji, připadá mi dost pravděpodobné, že tu došlo ke rvačce. Můžu vám stoprocentně říct, že Adam tu v jednu chvíli klečel vedle těla. Má krev na džínsech i na botách. Myslím, že se napřáhl,“

Charlie natáhl ruku ke krvavému otisku dlaně, „…a opřel se rukou o zeď, aby si poslechl, jestli Kayla ještě dýchá.“

„Proč si to myslíte?“ zarazil ho Will otázkou.

„Má tady v těch místech pár kapek skupiny B negativní,“ odpověděl Charlie a ukázal si na ucho. „Kayla měla na břiše kapky skupiny nula negativní, které jste mi předtím ukázal. Došel jsem ke stejnému závěru jako vy, když se nad ní nakláněl, vytáhl si z těla nůž. Našli jsme na něm obě krevní skupiny.“

„Máte nějaké otisky prstů?“

„Jenom jedny. Předběžně bych odhadoval, že budou Adamovy, ale to nám potvrdí až laboratoř. Na rukojeti nože taky byly šmouhy, podle kterých to vypadá, že ho někdo držel v latexových rukavicích.“

„To, že si pachatel na místo činu přinesl rukavice a nůž, jasně ukazuje na úkladnou vraždu,“

řekla Amanda Willovi.

Will si nechal pro sebe poznámku, že než někoho obviní, nejdřív ho musí chytit. „A co ta šlápota v přízemí?“ zeptal se.

„Ta je opravdu zajímavá,“ poznamenal Charlie. „Krevní skupina nula pozitivní.“

„Odlišná od obou obětí,“ podotkla Amanda.

„Přesně tak,“ přitakal Charlie. „Na schodech jsme našli několik skvrn téhle skupiny a pár i tady nahoře. Člověk, kterému patří, asi byl v bezvědomí. Jak už jsme s Willem říkali, někdo ji nesl po schodech dolů. Buď se únosce musel pod schody zastavit, aby si ji nadhodil, nebo se probrala a začala se s ním rvát. Přitom se v jednom místě dotkla nohou podlahy.“

„Požádal jsem Charlieho, aby celý dům prošel s kontrastní látkou na krev. Chci vědět, kde byla Emma Campanová, když pachatel zaútočil na její kamarádku,“ vysvětlil Will Amandě.

„A vychází nám z toho, že někde ležela v bezvědomí.“

„Tady ale ne,“ doplnil Charlie. „Přinejmenším podle krve.“

„Dneska se tu nadělalo dost chyb,“ poznamenal Will. „Chci se přesvědčit, jestli ta šlápota v přízemí opravdu patří Emmě Campanové. V šatníku má spoustu bot. Mohli byste udělat latentní obraz?“

„Nevím, jestli nám to nějak pomůže, ale určitě to zkusím.“

„Našli jste tady nějaké sperma?“ zeptala se Amanda.

„Vůbec žádné.“

„Ale Kayla Alexanderová měla na těle i uvnitř těla sperma.“

„To je pravda.“

„Udělejte rychlotest DNA u Adama Humphreyho a Paula Campana,“ řekla Amanda Charliemu. „Prohlédněte koupelnu, jestli tam nenajdete vlasy nebo kousky kůže, cokoli, co by mohlo pocházet z otcova těla.“ Podívala se na Willa, jako by očekávala, že jí bude oponovat.

„Chci vědět, s kým ta dívka spala, dobrovolně, nebo z donucení.“ Nečekala na odpověď, otočila se na podpatku a kráčela pryč. Ještě za sebou přes rameno křikla: „Wille!“

Následoval ji po schodech do kuchyně v přízemí. Potřeboval ve hře na obviňování získat náskok. „Proč jste mi neřekla, že Faith Mitchellová je dcera jedné podezřelé z minula?“

Amanda se dala do prohlížení kuchyňských šuplíků. „Předpokládala jsem, že zapojíte svoje vynikající detektivní schopnosti a přijdete na to sám.“

Měla pravdu, jenže Will se už dlouho o Evelyn Mitchellovou nezajímal. „Mitchell je dost běžné příjmení,“ bránil se.

„No, hlavně, že jsme si vyjasnili situaci.“ Amanda konečně našla to, co hledala. Zvedla k očím kuchyňský nůž a podívala se na stříbrnou včelu na rukojeti. „Značka Laguiole.

Nádhera,“ zhodnotila nález.

„Amando…“

Amanda nůž vrátila do zásuvky. „Faith s vámi bude na tomhle případu pracovat. Letos jsme atlantskou policii naštvali už dost, takže ji nebudeme dál dráždit tím, že jí odebereme další velký případ. A než bych na to pustila Lea Donnellyho, tak to vám za parťáka radši přidělím starého kozla.“

„Nechci s ní pracovat,“ bránil se Will.

„To je mi úplně jedno,“ vyjela na něho Amanda. „Předávám vám velice důležitý případ, Wille.

Je vám šestatřicet. Nikdy se nedostanete výš, jestli…“

„Oba dobře víme, že na vyšší pozici nemám,“ nedal jí Will příležitost k nesouhlasu. „Nikdy nebudu dělat prezentace v Power Pointu ani čmárat křídou časové linky na tabuli.“

Amanda našpulila ústa a upřeně se na něho zadívala. Will se podivil, že ho zklamání, které jí čte v očích, tolik znepokojuje. Pokud věděl, Amanda neměla děti ani rodinu. Někdy sice nosila snubní prsten, ale ten byl spíš ozdobou než projevem závazku. Byla vlastně sirotek úplně stejně jako Will. Někdy ho napadlo, že mu připomíná nefunkční, pasivně agresivní matku, kterou nikdy neměl. Z tohoto důvodu byl rád, že vyrostl v dětském domově.

„Dneska už se používají fixy. Křídou si ruce mazat nemusíte,“ odtušila Amanda.

„Ach jo… Tak dobře.“

Amanda se smutně usmála. „Odkud znáte Paula Campana?“ zeptala se ho.

„Znali jsme se, když mi bylo deset. Moc dobře jsme spolu nevycházeli.“

„Tak proto s vámi odmítá mluvit?“

„Možná,“ připustil Will. „Ale spíš mu jen připadá nebezpečné, že se známe.“

„Hoyt Bentley vypsal odměnu padesát tisíc dolarů za informace, které by mu mohly vnučku vrátit. Nejdřív chtěl dát půl miliónu, ale naštěstí jsem mu to rozmluvila.“

Will chápal, že to muselo být hodně náročné. Lidé jako Bentley byli zvyklí pořád uplácet, jenže vyšší odměna by mu jenom nadělala nejrůznější potíže a zbytečně by k němu přilákala všechny šílence ve městě.

„Vsadím se, že si na to najmou svoje vlastní lidi.“

Will dobře věděl, že by to byla sázka na jistotu. Atlantští boháči si mohli vybírat z celého hejna soukromých ochranek a detektivů. Hoyt Bentley měl tolik peněz, že by si mohl najmout úplně všechny. „Paul se svým tchánem se určitě domnívají, že to zvládnou sami.“

„V tom případě doufám, že člověk, kterého si najmou, dovede rozlišovat mezi podplacením milenky výkonného ředitele ve firmě a vyjednáváním o výkupném se zločincem.“

„Myslíte, že únosce Campanovým zavolá kvůli výkupnému?“ zeptal se Will překvapeně.

„Určitě, a nejeden. Ale žádný z nich nebude ten pravý,“ odpověděla Amanda, založila si ruce na prsou a zády se opřela o kuchyňskou linku. „Povězte mi, co vám dělá vrásky na čele.“

Will s odpovědí neotálel. „Dvě holky a minimálně jeden kluk jsou za bílého dne sami v domě jedné z holek. Rodiče o tom nic netuší. Campanovi tvrdí, že se jejich dcera v poslední době změnila a že vyvádí hlouposti. V posteli nahoře někdo souložil. Kde byli Emma s Adamem, když někdo vraždil Kaylu? Kde byla Emma, když bodl Adama? Musíme si položit otázku, jestli je Emma Campanová oběť, nebo pachatel.“

Amanda o jeho slovech uvažovala a přemýšlela o možných scénářích. „Nechci tvrdit, že se pletete,“ řekla nakonec. „Ale mezi rebelující puberťačkou a chladnokrevnou vražedkyní je velký rozdíl. Na místě činu nejsou žádné indicie, které by poukazovaly na nějaký rituál. Nekritizuju vás za to, že o takové možnosti uvažujete, ale navrhuju, abychom se na případ zatím dívali jako na jasný únos, dokud neobjevíme něco ohavnějšího.“

Will přikývl.

„Máte nějaký plán postupu?“ chtěla vědět Amanda.

„Charlie tu stráví celou noc, takže pokud se najde něco hodně důležitého, budete to mít hned ráno na stole. Policie prochází pokuty za špatné parkování za poslední týden. Dva muži prohledávají škarpy, jestli nenajdou odhozenou zbraň, oblečení, prostě cokoli. Chci si promluvit s lidmi ze školy, kam holky chodily, a zjistit, jestli neměly nepřátele. A taky si hodlám posvítit na Alexanderovy. Připadá mi dost nezodpovědné nechat dítě na tři týdny samotné doma a odjet na druhý konec světa. Požádala jste o policejní psy?“

„Volala jsem Barrymu Fieldingovi, ale zrovna byl na cvičení v Ellijay,“ řekla Amanda. Barry byl v GBI velitelem jednotky psovodů. „Během půl hodiny by měl dorazit i se svým týmem.“

Amanda se vrátila k tomu, co Will před chvílí řekl: „Ty pokuty za parkování projděte za dva měsíce. Taky přezkoumejte všechna tísňová volání. Nebude jich nejspíš moc, ale když si vezmu, co jste říkal o tom, že tu ti mladí dneska byli sami, jestli se to dělo delší dobu…“

Nechala Willa, aby si zbytek domyslel, nepřestávejte se ptát, jakou roli v tom všem hrála Emma Campanová. „Co budete dělat vy?“ otázala se ho.

„Osobně zajdu do školy, abych si o dívkách udělal lepší obrázek. Taky si chci ještě jednou popovídat s Emminou matkou. Dneska byla úplně mimo, ale třeba se mi z ní povede něco dostat zítra.“

„Je mnohem silnější, než vypadá,“ podotkla Amanda.

„Holýma rukama uškrtila člověka. Nemusíte mi připomínat, abych si na ni dal pozor.“

Amanda se rozhlédla po kuchyni a očima zhodnotila nerezové zařízení a žulové pracovní plochy. „Tohle nedopadne dobře, Wille.“

„Myslíte, že Emma je mrtvá?“

„Pokud ano, tak má veliké štěstí.“

Oba mlčeli. Will nedokázal odhadnout, na co Amanda myslí. Osobně si říkal, jak je ironické, že Paul měl všechno, o čem v dětství oba snili, rodinu, peníze i bezpečí –, a jediným zásahem osudu o to přišel. V sirotčincích, kde se v jednom kamrlíku tísnilo dvanáct dětí, se takové případy vyskytovaly běžně, ale v bohatých čtvrtích ne.

Z myšlenek ho vyrušil pohyb za oknem. Kolem bazénu na zadní zahradě kráčela zachmuřená Faith Mitchellová. Otevřela prosklené dveře a zeptala se: „Neruším?“

„Máte něco?“ zeptala se jí Amanda.

Mladá žena za sebou zavřela a vstoupila do kuchyně. Tvářila se skoro kajícně. „Adam Humphrey studoval na Georgijské technické univerzitě. Bydlel na kampusu v koleji Towers Hall.“

Amanda vítězoslavně máchla pěstí ve vzduchu. „Tak konečně něco!“

„Zavolejte kolejní ochrance, ať se podívají do jeho pokoje,“ řekl Will Faith.

„Už jsem to udělala,“ opáčila Faith. „Bylo zamčeno, ale pokoj byl prázdný. Dali mi číslo, na které mám zavolat, až tam přijedeme. Vedoucí studijního se nejdřív chce poradit s právníky, než nás do pokoje pustí. Ale povídal, že se jedná o čirou formalitu.“

„Pokud budete potřebovat soudce, dejte mi vědět,“ řekla Amanda a podívala se na hodinky.

„Budou čtyři. Přijdu pozdě na tajnou poradu se starostkou. Pokud něco zjistíte, kdykoli mi zavolejte.“

Will se měl k odchodu, když se najednou zarazil, protože si uvědomil, že nemá auto.

Amanda se dál opírala o kuchyňskou linku a čekala, že do puntíku vyplní její příkazy.

„Mám zajet k Alexanderovým domů a zjistit, jestli někdo chodí dohlížet na Kaylu?“ zeptala se Faith.

Will myslel na kolejní pokoj Adama Humphreyho. Představil si všechny papíry a poznámky, které budou muset zaevidovat, všechny zásuvky a poličky, jež bude nutné prohledat.

„Pojedete se mnou na Techniku,“ řekl Faith.

Překvapení na její tváři vystřídala obezřetnost. „Myslela jsem, že jsem tady jenom na rutinní práci.“

„To taky ano,“ opáčil Will a otevřel dveře, které před chvílí zavřela. „Tak pojďte.“

3. kapitola

V manuálu k Faithinu Mini Cooperu stálo, že na přední sedadlo se pohodlně vejde i cestující převyšující sto osmdesát centimetrů. Jako u všeho ostatního i u lidí platilo, že každý centimetr hraje svou roli. Faith se zadostiučiněním sledovala vysokého muže, jenž její matku připravil o místo, jak se nemotorně pokouší natěsnat do jejího auta. Will nakonec posunul sedadlo spolujezdce až k zadnímu oknu a usadil se.

„Vejdete se?“ zeptala se ho Faith.

Will se rozhlédl po kabině a přitom se pískově žlutými vlasy s úhlednou pěšinkou otřel o skleněnou střechu auta. Faith připomínal psouna prériového, který vystrkuje čumák z nory.

Will neznatelně přikývl. „Můžete vyrazit.“

Zašátral po bezpečnostním pásu a Faith pustila spojku. Celé měsíce jí stačilo na toho člověka jenom pomyslet, a už vůči němu cítila hlubokou nenávist. Vždycky se jí z něho chtělo zvracet. Evelyn Mitchellová se s dcerou o vyšetřování na policii moc nebavila, ale Faith viděla, jakou daň si nekonečné výslechy na matce vybraly. Ze silné a odolné ženy se za krátkou dobu stala stařena.

Will Trent v té proměně hrál zásadní roli.

Nebyl zdaleka jediný, kdo měl máslo na hlavě. Faith jako policistka dobře věděla o nepsaném pravidle, že policajti na sebe vzájemně nedonášejí, ale taky věděla, že Evelyn zradili její vlastní lidé. Byli to hnusní nenažranci, kteří si mysleli, že když si nechají peníze z drog, žádného přestupku se vlastně nedopustí. Právě oni jí nakonec sebrali veškerou sílu k sebeobraně. I tak proti svému týmu odmítala svědčit. Byl zázrak, že jí město vůbec dalo nějakou penzi, i když Faith věděla, že matka má vlivné přátele. Člověk, který se stal náčelníkem atlantské policie, musel umět chodit v politice. Evelyn se v ní hodně dobře vyznala.

Faith se vždycky domnívala, že Will Trent je slizký mrňavý trouba a udavač, který má spadeno na dobré policajty a při první příležitosti je vystrnadí ze sboru. Ve snu by ji nenapadlo, že to bude štíhlý, vytáhlý muž s ostře řezanými rysy, který se jí sotva vejde do auta. Taky nepředpokládala, že se doopravdy vyzná ve své práci. Pak ho ale viděla ohledávat místo činu a zjistila, že měl dobrý odhad ohledně Humphreyova studia na vysoké. Tohle by měla být schopná poznat sama. Faith proti své vůli musela vzít na vědomí, že Will Trent ví, co dělá.

Bude se s ním muset sžít, ať se jí to líbí, nebo ne. Někdo unesl mladou dívku. Dva manželské páry se mají dozvědět krutou zprávu, které se hrozí každý rodič. Faith udělá všechno pro to, aby případ pomohla rozřešit, protože to je ze všeho nejdůležitější. Ale stejně Willovi nenavrhne, že zapne klimatizaci, i když se v tom svém směšném obleku určitě příšerně potí.

A už vůbec mu nehodlá podat přátelskou ruku a začít se s ním bavit. Jen ať si vedle ní sedí s koleny u brady a dusí se ve vlastní šťávě.

Faith dojela na křižovatku v Broskvové, zablikala a prudce vyrazila do pravého pruhu.

Vzápětí musela zastavit za špinavým pick-upem. Zasekli se v odpolední špičce, která začínala kolem půl třetí a slábla až kolem osmé večer. Vozovka se navíc opravovala, což znamenalo, že pět mil k Georgijské technice, která se nacházela hned za dálnicí, pojedou asi půl hodiny.

Doba, kdy stačilo hodit na střechu houkačku a bez problémů prosvištět ulicemi, byla dávno pryč. Tenhle případ ostatně vedl Will Trent, a pokud se chtěl zácpou prosekat, měl si říct o policejní auto. Červené mini s mírovým znakem na nárazníku k tomu nestačilo.

Ploužili se kolem Muzea umění a Atlantské koncertní síně a Faith se v duchu pořád vracela na místo činu. Ke Campanovým dorazila asi deset minut po Leovi. Matka jí vždycky říkala, že nejhůř se ohledávají místa, kde byly zavražděny děti. Radila jí, aby v takových případech nemyslela na rodinu, soustředila se na práci a vyplakala se až pak. Faith nad jejími slovy jenom mávla rukou, jak to dělala u každé matčiny dobré rady. Pochopila, že máma měla pravdu, až když dnes vkročila do domu Campanových.

Když uviděla bezvládné tělo Adama Humphreyho, měla pocit, jako by ji někdo kopl do břicha. Měl na nohou úplně stejné boty, jaké nosil její syn. Před týdnem mu je koupila. Bez hnutí stála v hale a nemohla popadnout dech.

„Připomíná ti Jeremyho, co?“ řekl Leo. Nechtěl ji chlácholit. Chtěl, aby se zázračně spojila s Abigail Campanovou a vytáhla z ní, co se u nich vlastně stalo.

Kolem projel autobus a mini se otřáslo. Stáli v dlouhé šňůře a čekali, až budou smět odbočit vpravo. Faith si všimla, že Will si pořád čichá k ruce. Radši se podívala z okna, aby nedala najevo znechucení.

Will k ní natáhl ruku a ukázal na rukáv. „Nepřipomíná vám to moč?“ zeptal se.

Faith si bez váhání čichla. „Ano,“ odpověděla.

Will se zvedl, aby ze zadní kapsy kalhot vytáhl mobil. Uhodil se přitom o střechu do hlavy.

Vyťukal na telefonu nějaké číslo a chvilku čekal. Pak do přístroje bez představování spustil: „Řekl bych, že v Emmině šatníku jsou stopy moči. Nejdřív jsem si myslel, že je to z psího pelechu, ale teď jsem si jistý, že je čerstvá.“ Přikývl, jako by s volaným mluvil z očí do očí.

„Počkám.“

Faith mlčky vyčkávala. Will si položil ruku na koleno a prsty si pohrával s pukem na kalhotách. Nebyl ošklivý, ale moc krásy taky nepobral. Mohl být o několik let starší než Faith, což by znamenalo, že mu je kolem pětatřiceti. U Campanových si všimla, že má na horním rtu tenkou křivou jizvu. Bylo pozdní odpoledne a do auta skleněnou střechou dopadalo měkké sluneční světlo. Faith v něm viděla, že Willovi se od ucha až k límci košile táhne další klikatá jizva. Faith měla do soudního lékaře daleko, ale tipovala, že ho někdo řízl zubatým nožem.

Will zvedl ruku a poškrábal se na tváři. Faith se rychle podívala na vozovku před sebou.

„Skvělé,“ řekl Will do telefonu. „Dá se to nějak porovnat s tou nula negativní krví dole na schodech?“ Odmlčel se a naslouchal. „Děkuju, moc jste mi pomohli.“

Zaklapl telefon a zastrčil ho zpátky do kapsy. Faith očekávala nějaké vysvětlení, ale Will jí podle všeho nehodlal nic prozradit. Možná ji považoval za svoji řidičku, anebo si ji moc úzce spojoval s Leovou chybou. Nemohla mu zazlívat, že je hází do jednoho pytle. Na místě činu místo zkoumání stop tlachala s matkou unesené. Měla stejné pravomoci jako Leo, nebyla jeho podřízená. Uniklo jí totéž, co jemu.

Nejdřív byla jenom zvědavá, ale pak se rozzlobila. Je přece vyšetřovatelka, ne nějaký poskok! Pokaždé, když ji povýšili, začaly policejním sborem kolovat zkazky, že jí k postupu dopomohla maminka. V oddělení vražd ale všichni brzy pochopili, že se k nim dostala, protože je dobrá. Faith dávno nemusela nikomu nic dokazovat. Teď se jí dotklo, že jí Will zatajuje informace.

„Povíte mi, o co jde?“ zeptala se ho. Snažila se mluvit nevzrušeně.

„Jistě,“ odpověděl překvapeně, jako by na ni úplně zapomněl. „Promiňte. Nejsem zvyklý pracovat v týmu.“ Natočil se k ní, co nejvíc mu to omezený prostor dovoloval. „Myslím, že Emma se schovávala v šatníku a přitom se pomočila. Charlie povídal, že většina moči se vsákla do bot, ale vzadu na podlaze jí trochu zůstalo. Nejspíš jsem do ní namočil rukavici, když jsem ohmatával psí pelech. Vůbec jsem si toho nevšiml.“

Faith se snažila dostat do obrazu. „A v laboratoři teď budou zjišťovat, jestli DNA v moči souhlasí s DNA v krvi na spodním schodu, o které se domníváte, že patří Emmě?“

„Jestli vyměšuje antigeny svojí krevní skupiny, tak bychom za hodinu mohli mít výsledky,“

odvětil Will.

Asi osmdesát procent populace vylučuje své antigeny do tělesných tekutin, takže se jejich krevní skupina dá zjistit například ze slin a spermatu. Pokud k nim Emma Campanová patřila, dala by se její krevní skupina snadno určit z moči.

„Budou je muset porovnat s DNA, ale pro začátek je to dobré,“ řekla Faith.

„Přesně tak,“ souhlasil Will. Zdálo se, že očekává další otázky, ale Faith žádné neměla.

Otočil se zpátky.

Na semaforu naskočila zelená a Faith sešlápla spojku. Po necelých dvou metrech museli zastavit na další červenou. Faith myslela na unesenou Emmu Campanovou, která někde leží ve vlastní moči a před očima má zohavenou mrtvolu své nejlepší kamarádky. Zatoužila zavolat synovi, i když věděla, že ho tím jenom popudí. Nesnášel, když se ho pořád snažila chránit přede vším zlým.

Will se znovu zavrtěl a Faith pochopila, že se pokouší vysvléknout ze saka. Narazil hlavou do předního skla a vychýlil z osy zpětné zrcátko.

„Tady si ještě chvíli postojíme. Vystupte a sundejte si to venku,“ poradila mu.

Vzal za kliku dveří, pak se zarazil a nuceně se zasmál. „Nechcete mi ujet, viďte?“

Faith se na něho místo odpovědi jenom upřeně zadívala. Will rychle vyskočil z auta, svlékl si sako a dosedl na své místo ve chvíli, kdy naskočila zelená.

„Hned se cítím líp,“ řekl a pečlivě sako složil. „Děkuju.“

„Dejte si to na zadní sedadlo,“ řekla Faith.

Will ji poslechl. Auto se posunulo o další dva metry vpřed a znovu zastavilo na červenou.

Faith nikdy neuměla doopravdy nenávidět. Dokázala chápat i zločince, které zatkla, i když jejich činy rozhodně neschvalovala. Například muže, jenž po návratu domů našel manželku v posteli se svým bratrem a oba je zabil. Nebo ženu, která zastřelila svého muže, protože ji celé roky bil. Lidé vlastně nebyli tak složití. Každý měl pro své činy nějaký důvod, i když šlo jenom o hloupost.

Znovu si vzpomněla na Emmu Campanovou, Kaylu Alexanderovou a Adama Humphreyho.

Znali se, nebo si až dodnes byli cizí? Adam studoval první ročník Georgijské techniky. Dívky navštěvovaly předposlední ročník exkluzivní soukromé školy ve městě vzdáleném šestnáct kilometrů od Atlanty. Určitě měli něco společného. Musel existovat důvod, proč dneska byli všichni v jednom domě. Zrovna tak musel někdo mít důvod k únosu Emmy.

Faith pustila spojku, aby autu trochu ulevila. V protisměru stál dělník s praporky a ukazoval řidičům, kudy mají objet stavbu. Po těle mu stékaly pramínky potu a oranžová vesta se mu lepila na hrudník jako kus mokrého papíru. Atlantská infrastruktura byla v havarijním stavu, podobně jako ve všech amerických velkoměstech. Dokud nedošlo k nějakému neštěstí, nikdo se o stav vozovek nestaral. Sotva člověk vystrčil nos z domu, narazil na partu, která opravovala silnici. Celé město bylo rozvrtané.

Faith nakonec přece jen zapnula klimatizaci. Při pohledu na zpoceného dělníka jí začalo být nesnesitelné vedro. Snažila se myslet na něco studeného, třeba na zmrzlinu nebo pivo.

Nevidomě zírala na náklaďák před sebou, z něhož odpadávaly kusy suchého bláta. Na zadním okně měl přilepenou americkou vlajku.

„Máte bratra pořád v Evropě?“ zeptal se jí najednou Will.

Faith se překvapením zmohla na jediné slovo: „Cože?“

„Váš bratr je chirurg, viďte? Slouží v armádě.“

Faith se dotklo, že je tak dobře informovaný, i když věděla, že během vyšetřování její matky měl veškeré právo hrabat se i v životech dětí. Pochopitelně věděl, že Zeke slouží na letecké základně v Braniborsku. Zrovna tak si mohl snadno zjistit výsledky Faithiných psychologických testů, její studijní výsledky, informace o jejím manželství a jejím dítěti, zkrátka všechno.

„Děláte si legraci?“ řekla nevěřícně.

„Chápete, že by ode mne bylo pokrytecké tvrdit, že o vás nic nevím,“ odpověděl Will. Faith z jeho tónu nedokázala vyčíst, co má na mysli. O to víc ji to rozčilovalo.

„Pokrytecké,“ opakovala po něm. Napadlo ji, že mu vyšetřování případu Mitchellová nepřidělili náhodou. Will Trent se vůbec nechoval jako policajt. Neoblékal se jako ostatní policajti, nechodil a ani nemluvil jako oni. Nejspíš mu bylo úplně jedno, že zkazí život celé její rodině.

Na semaforu naskočila zelená a Faith pustila spojku, prudce objela náklaďák a přejela z levého pruhu přímo do pravého. Will při jejím nezákonném manévru ani nehnul brvou.

„Celou dobu se k vám snažím být zdvořilá, ale můj bratr, moje matka a vůbec celá moje rodina jsou pro vás tabu. Je vám to jasné?“ obořila se na něho.

Will dělal jakoby nic. „Orientujete se v Georgijské technice?“

„Velice dobře víte, že ano. Pořádně jste mi prohrabal bankovní účet, abyste zjistil, že si můžu dovolit platit školné.“

Will pokračoval v trpělivém vysvětlování, které Faith přivádělo k šílenství. „Adam zemřel skoro před čtyřmi hodinami a Emma Campanová byla unesena ještě dřív. Ideální by bylo jít rovnou do jeho pokoje a nečekat na svolení studijního oddělení.“

„Vedoucí povídal, že je to jenom formalita.“

„Lidi často změní názor, když si popovídají s právníkem.“

Proti tomu nemohla nic namítat. „Bez klíče se dovnitř nedostaneme,“ poznamenala.

Will sáhl dozadu pro sako a vytáhl z jeho kapsy důkazní sáček s klíčem. „Charlie ho našel nahoře na chodbě. Až dorazíme na místo, ozveme se jim, ale mezitím klidně můžeme vyzkoušet, jestli ten klíč náhodou nepasuje do Adamova zámku.“

Faith zpomalila, protože na semaforu naskočila červená. Napadlo ji, co dalšího jí Will ještě zatajil. Vadilo jí, že jí nevěří. Zároveň si uvědomila, že mu zatím nedala důvod, aby jí věřil.

„Vím, kde je Towers Hall,“ přiznala.

„Děkuju,“ řekl Will.

Faith křečovitě svírala volant, až ji rozbolely ruce. Zhluboka se nadechla a pomalu vydechla.

Pak opatrně rozevřela prsty. „Vím, že na vás jsem hnusná, ale do mojí rodiny se prostě nemáte co navážet.“

„Mně hnusná vůbec nepřipadáte. A navíc máte pravdu.“

Mlčky se zadíval z okna. Pomalu se sunuli Desátou ulicí k Technice. Faith zapnula rádio a pokoušela se naladit dopravní zpravodajství. Když přejížděli dálnici, podívala se na silnici, ze které právě sjeli. Připomínala parkoviště. Denně po ní do města a ven projelo půl miliónu aut.

V kterémkoli z nich mohla být Emma Campanová.

Většina řidičů mířila ven z města, takže když se Faith s Willem dostali na druhý konec mostu, dopravní situace už byla snesitelnější. Faith zahnula z Desáté do Fowlerovy ulice a projížděla ulicemi univerzitního kampusu, které dobře znala.

Budovy Georgijské technické univerzity stály asi na čtyřech stech akrů lukrativních pozemků v centru Atlanty. Občané Georgie ji mohli navštěvovat zadarmo díky stipendijnímu programu HOPE financovanému ze státní loterie, ale většina z nich se na ni stejně nedostala, protože Technika měla vysoké vstupní požadavky. Když se k tomu připočetly výdaje za ubytování na koleji, učebnice a poplatky v laboratořích, počet potenciálních studentů se ještě snížil. Pokud měl člověk štěstí, mohl získat plné stipendium, které pokrylo úplně všechno. Pokud ne, musel doufat, že jeho matka zastaví dům, aby mohl vystudovat. Technika měla výbornou pověst a spolu s Emoryho univerzitou patřila k nejprestižnějším školám na Jihu. Když člověk dostudoval, bez problémů mohl své matce dluh splatit.

Když dojeli na Techwood Drive, Faith zpomalila kvůli skupince studentů, kteří nejspíš nechápali, k čemu je přechod. Když kluci uviděli blondýnu v malém autě, projevily se hormony a neotesanost typická pro studenty matematiky a přírodních věd. Začali na Faith pokřikovat a pořád na ni civěli. Pár jich dokonce zakoplo a málem upadlo. Faith jim nevěnovala pozornost a hledala místo k parkování. Marně. Nakonec to vzdala a zaparkovala na místě pro handicapované. Sklopila stínítko, na němž měla připevněné policejní povolení, a doufala, že místní ochranka to bude respektovat.

„Zavolejte tomu vedoucímu,“ řekl jí Will.

Faith zavolala na studijní oddělení a Will se s námahou vysoukal z auta. Když Faith položila telefon, vystoupila a zamkla dveře vozu. „Pan Martinez ještě telefonuje s právníkem. Máme tady počkat. Prý přijde, jakmile skončí,“ řekla Willovi a ukázala na velkou čtyřpatrovou budovu z cihel. „Támhleto je Glenn Hall. Towers je hned za ní.“

Will na ni kývl, aby šla napřed, ale Faith dělala mnohem kratší kroky, takže nakonec šli bok po boku. Měřila sto sedmdesát tři centimetry a nikdy si nemyslela, že je malá, ale vedle Willa si připadala jako trpaslice.

Výuka ještě neskončila a mezi budovami se potulovali studenti. Will si neoblékl sako, takže bylo dobře vidět jeho pouzdro s pistolí. Faith na sobě měla bavlněnou košili s krátkými rukávy a kalhoty od kostýmu, což bylo vzhledem k horku rozumné, ale odznak a zbraň se pod takové oblečení neskryly. Když spolu kráčeli ke dvoru mezi oběma kolejemi, upoutávali nechtěnou pozornost.

Faith se cestou k budově rozhlížela po studentech a uvědomovala si, že o případ hodně stojí.

Přijít o dítě pro ni bylo to nejhorší, co může člověka potkat, a tak se chtěla na dopadení pachatele podílet. Byla kvůli tomu ochotná přežít i spolupráci s Leem Donnellym, kterého nepovažovala za žádnou výhru. Výslech Abigail Campanové byl jedním z nejtěžších úkolů, jaké kdy dostala. Emmina matka si vzpomínala jenom na hádky a nehezké věci, které si s dcerou řekly. Zjištění, že Emma není mrtvá, ale unesená, jí úlevu nepřineslo. Faith hodlala udělat všechno, co bude v jejích silách, aby se dívka vrátila k rodičům. Kromě toho cítila nepochopitelnou potřebu dokázat Willu Trentovi, že není úplně nemožná, i když toho dneska dost zkazila.

Rozhodla se začít tím, že mu poví, co ví o téhle části areálu Techniky. Moc toho nebylo.

„V těchhle dvou kolejích bydlí asi šest set prváků, samí kluci. Jsou nejblíž stadiónu a je tu největší randál. Prváci mají hodně omezené možnosti parkování, takže hodně z nich nemá auto, anebo parkují mimo areál školy.“

Zabořila se do měkké trávy a pro jistotu se podívala pod nohy. „Většina přednášek končí asi za půl hodiny…“

„Co tady děláš?“ ozvalo se najednou.

Faith jako první poznala boty. Stejné před několika hodinami viděla na nohou Adama Humphreyho. Z bot jako dvě hůlky trčely hubené chlupaté nohy. Nad nimi z úzkých boků visely šortky, ze kterých nahoře vykukoval lem boxerek. Vše korunovalo vybledlé otrhané triko s nápisem Nechceme naftu, chceme mír, které nesnášel Faithin bratr, kapitán letectva.

Vlastně mohla čekat, že tu na Jeremyho narazí. Skoro dva týdny bydlel v Glenn Hall. Jenže stoprocentně věděla, že syn má sedět ve škole, protože mu před několika týdny pomáhala vyplnit rozvrh hodin.

„Nemáš náhodou být na úvodu do biomechaniky?“ zeptala se ho.

„Profesor nás pustil dřív,“ vypálil na ni. „Co tady děláš?“

Faith se podívala na Willa Trenta, který vedle ní stál s netečným výrazem ve tváři. To, že vyšetřoval případ její matky, nakonec přece jenom mělo určité klady. Aspoň se teď nedivil, že Faith má ve třiatřiceti osmnáctiletého syna.

„Jeden tvůj spolužák měl nehodu,“ řekl mu Will.

Jeremyho vychovaly dvě policistky, takže věděl, co ta slova znamenají. „Chcete říct, že je mrtvej, ne?“

Faith synovi nehodlala lhát. „Ano. Ale nech si to pro sebe. Jmenoval se Adam Humphrey.

Znáš ho?“

Jeremy zavrtěl hlavou. „Je to Kozel?“ optal se. Obyvatelé Glenn Hall se z nějakého nejasného důvodu oslovovali Kozle.

„Není. Bydlí v Towers,“ odpověděla Faith.

„Chodím sem jen chvíli, mami. Znám tu akorát Prďocha.“ Tohle byla přezdívka jeho spolubydlícího. „Ale můžu se po něm poptat.“

„To nebude potřeba,“ ujistila ho Faith a potlačila nutkání napřáhnout k němu ruku a urovnat mu vlasy za ucho. Přerostl ji už ve třinácti, a když jí náhodou dovolil, aby mu před lidmi dala pusu na čelo, musela si stoupnout na špičky. „Pak se za tebou zastavím.“

Jeremy pokrčil rameny. „Radši ne, jo? Ty kecy o starým kole mě už pěkně serou.“

„Nemluv sprostě,“ napomenula ho Faith.

„Mami, prosím tě…“

Faith němě přikývla. Chápala ho. Jeremy se loudal pryč a po trávě za sebou táhl novou tašku, za kterou jeho matka vyhodila šedesát dolarů. Když bylo Faith šestnáct, všude s sebou svého ročního synka nosila a strašně ji štvalo, když jí lidé říkali, že má krásného bratříčka.

V pětadvaceti jí vadili muži, kteří si mysleli, že když má tak starého potomka, je snadno k mání.

Do třiceti se s minulostí vyrovnala a dokázala si přiznat, že udělala chybu. Nikdo není dokonalý a Faith syna milovala. Neměla to v životě jednoduché, ale když byla s Jeremym, cítila, že všechny významné pohledy a opovržení stály za to.

Jen se jí kapku dotklo, když jí syn při imatrikulaci představil svého spolubydlícího, ten se na ni podíval a uznale Jeremymu řekl: „Máš super buchtu, vole.“

Will ukázal na cihlovou budovu naproti Glenn Hall. „Tohle je Towers?“

„Ano,“ odpověděla Faith a vedla ho přes prázdný dvůr. „Když jsem mluvila s vedoucím studijního oddělení Martinezem, řekl mi, že Adamův spolubydlící se jmenuje Harold Nestor, ale zatím se neukázal. Martinez povídal, že mají nějakou nepříjemnou událost v rodině, snad že jeden z rodičů onemocněl. Takže se neví, jestli vůbec nastoupí.“

„Má Nestor klíč od pokoje?“ zajímal se Will.

„Nemá. Zatím si vůbec nic nevyzvedl. Martinez je přesvědčený, že se s Adamem ani neviděli.“

„To si ještě ověříme,“ prohlásil Will. „Má klíč od pokoje ještě někdo jiný?“

„Myslím, že chlapi z ochranky budou mít univerzální klíč. Nemají tu oficiální vedoucí koleje, protože všechno řídí studentská rada a do té se ještě nevolilo.“

Will se pokusil otevřít hlavní dveře koleje, ale nešlo to.

Faith ukázala na velkou červenou ceduli s upozorněním, že studenti nemají dovnitř pouštět nikoho cizího. Na to zapomněla. „Otevírají se jenom kartou,“ vysvětlila.

„Aha.“ Will přitiskl čelo na sklo, aby se podíval do vestibulu. „Nikdo tam není.“

„Adam v peněžence žádnou kartu neměl,“ poznamenala Faith a podívala se na dvůr za nimi.

Doufala, že kolem půjde nějaký student a otevře jim, ale nikde ani noha. „Asi nakonec přece jen budeme muset počkat na Martineze s právníky.“

Will zastrčil ruce do kapes a pečlivě studoval další nápisy na dveřích. Bylo tam modré tlačítko a vedle něj informace pro handicapované studenty, že po jeho stisknutí se otevřou automatické dveře. Vedle visela zelená cedulka s telefonními čísly studijního oddělení.

Will nepřestával upřeně zírat na dveře. Soustředěně se mračil, jako by je chtěl otevřít silou vůle.

Po rozhovoru v autě se Faith vzdala pokusů zjistit, co je Will Trent vlastně zač. Přistoupila ke zvonkům se jmény ubytovaných studentů. Na tlačítkách byl nalepený papír s ručně psaným upozorněním, že zvonky nefungují a nemají se používat. Ze zvědavosti pohledem přelétla jmenovky. Vedle pokoje číslo 310 stálo Humphrey, A.

Faith se domnívala, že Will si čte jména studentů, takže ji překvapilo, když se jí najednou zeptal: „Co myslel tím starým kolem?“

Faith se začervenala. „To je čistě soukromá záležitost.“

„Promiňte.“

Will natáhl ruku ke zvonkům. „Jsou rozbité,“ upozornila ho Faith.

Podivně se na ni pousmál. „To vidím,“ odpověděl a stiskl modré tlačítko pro handicapované.

Ozval se bzučák, zámek hlasitě cvakl a dveře se s vrznutím otevřely.

Faith čekala na zaslouženou sarkastickou poznámku. Will jí ale jenom ukázal, aby šla dovnitř.

Prázdný vestibul čpěl odérem typickým pro mladé muže. Faith nevěděla proč, ale všichni mládenci mezi patnácti a dvaceti z nějakého důvodu páchli jako zpocené ponožky natřené tygří mastí. Že si toho v pubertě nikdy nevšimla, jí zůstávalo záhadou.

„Tamhle jsou kamery,“ řekl Will a ukázal na zařízení v rozích místnosti. „Řekněte mi ještě jednou to číslo pokoje.“

„Tři sta deset.“

Faith Willa následovala ke schodům. Ze způsobu jeho chůze odhadovala, že nejspíš chodí běhat. To by krásně vysvětlovalo, proč je hubený jako vyžle. Přidala do kroku, aby jí neutekl, ale když dorazila do posledního patra, Will už strkal klíč do zámku. Držel ho přes důkazní sáček, aby na kovu nezanechal stopy.

Dveře se otevřely, ale Will dovnitř nešel. Místo toho začal procházet chodbou. Pokoj 310 byl šikovně umístěn vedle kuchyňky a naproti toaletám. Will zaklepal na dveře pokoje 311. Chvíli čekal, ale nikdo mu neotevřel. Popošel k vedlejším dveřím a zaklepal na ně.

Faith se zaměřila na Adamův pokoj. Zdálky k ní doléhalo klepání, jak Will metodicky procházel chodbou. Místnost se podobala Jeremyho kamrlíku. Byl to obdélník asi tak čtyři a půl krát tři metry, který připomínal vězeňskou celu. U obou delších stěn stála postel a vedle ní psací stůl. Každý student měl vlastní skříň a malý prádelník. Z postelí byla povlečená jenom jedna.

Na druhé ležel polštář přímo naproti televizi. Vypadalo to, že Adam využívá celý pokoj a doufá, že Harold Nestor se nikdy neobjeví.

„Je tu úplně prázdno,“ ozval se Will.

Faith se podívala na hodinky. „Počkáme dvacet minut. Co mám dělat?“

„Nechal jsem rukavice v kapse saka. Nemáte nějaké navíc?“

Faith zavrtěla hlavou. Už dávno si odvykla chodit do práce s kabelkou a rukavice si strkala do náprsní kapsy košile. Nosila u sebe jenom jeden pár a ten už použila u Campanových.

„V autě jich mám celou krabici. Skočím…“

„Já si pro ně dojdu sám,“ přerušil ji Will a prohmatával si kapsy. Faith si na to začínala zvykat. „Taky jsem si v saku nechal mobil,“ řekl Will. „Dneska už ze všeho blbnu.“

Faith mu podala klíče od auta. „Nikoho sem nepustím,“ ujistila ho.

Will odběhl ke schodům.

Faith si řekla, že by zatím mohla obhlédnout situaci. Přistoupila k jednomu psacímu stolu.

Ležela na něm hromada roztrhaných papírů, použitých učebnic, propisovaček a hranička časopisů. Byla to stará čísla časopisu o horské turistice. Na druhém stole byly věci, bez nichž se žádný student neobejde, LCD televize, herní konzoly, několik počítačových her a pirátské kopie nejnovějších hollywoodských trháků na DVD. Všechny nosiče byly popsány ručně. Na některých obalech stálo jenom Porno a několik hvězdiček. Faith usoudila, že čím více hvězdiček, tím lepší podívaná.

Stůl měl pootevřenou zásuvku. Faith vzala z druhého stolu propisovačku a šuplík jí otevřela.

Uvnitř našla dvě čísla Playboye, dva nepoužité kondomy a paklík ohmataných karet s baseballovými hráči. Faith nad nesourodou kombinací atributů dětství a dospělosti posmutněla. Adam Humphrey navždycky zůstal chlapcem, který se začíná měnit v muže, ale nikdy nebude mít možnost se jím stát.

Klekla si. Pod deskou stolu ani mezi zásuvkami nic nenašla. Když prohlédla druhý stůl, objevila plastový sáček. Natáhla krk a přidržela si vlasy nad čelem, aby se mohla pořádně podívat na jeho obsah.

Adam Humphrey určitě nebyl jediným studentem Techniky, který si zespodu k desce stolu přilepil pytlík marihuany. Pravděpodobně nebyl zdaleka jediným na patře.

Faith vstala a rozhlédla se po pokoji. Na zdi visel plakát skupiny Radiohead a na zemi v rohu ležely na hromádce špinavé ponožky a sportovní boty. U postele stál komínek komiksů. Zem zdobil černý kobereček a povlečení na posteli bylo taky černé. Paní Humphreyová musela mít slabou chvilku, když mu dovolila, aby si na kolej vybral takovou barvu.

Faith si představila, jaké to asi pro Humphreyovy bude, až si vyzvednou synův skromný majetek a odvezou ho zpátky do Oregonu. Opravdu jim po něm nic víc nezůstane? Ještě horší bylo, že jim smrt jejich dítěte musí někdo oznámit. Rodiče Kayly Alexanderové Will přidělil Leovi. Pověří Faith nezáviděníhodným úkolem informovat Humphreyovy, že jejich syn se stal obětí vraždy?

Vůbec se jí do toho nechtělo.

„Kdo jste?“ ozvalo se za ní.

Mládenec se na ni obořil stejně vyčítavě jako předtím Jeremy. Stál ve dveřích a tvářil se zarputile. Faith se k němu otočila čelem a ukázala mu svoji zbraň i odznak, ale výraz jeho tváře se nezměnil.

„Jak se jmenuješ?“ zeptala se ho.

„Do toho je vám hovno,“ zněla odpověď.

„To je ale dlouhé jméno! Adoptovali tě?“

Její vtip se minul účinkem. „Máte povolení k prohlídce?“ zeptal se mladík a levou rukou sevřel kliku dveří. Druhou měl až po loket v sádře. „Ví ochranka, že jste se mu vloupala do pokoje?“

Zajímavě řečeno, pomyslela si Faith, ale nahlas řekla: „Odemkla jsem si.“

„Skvělý.“ I se sádrou si kupodivu založil ruce na prsou. „A teď mi ukažte to povolení, anebo vypadněte z pokoje mýho kamaráda.“

Faith se naschvál zasmála, protože věděla, že ho tím naštve. Byl hezký. Měl tmavé vlasy, hnědé oči a urostlou postavu. Zřejmě byl zvyklý poroučet. „Anebo co?“

Tak daleko nedomyslel. „Zavolám ochranku,“ řekl nejistě.

„Jdi si zavolat vedle,“ řekla mu Faith a otočila se zpátky ke stolu. Tužkou prohrábla několik listů popsaných rovnicemi a poznámkami ze semináře. Cítila, že mladík na ni dál zírá, ale vydržela to. Nebylo to zdaleka poprvé, co na ni nenávistně zíraly dvě osmnáctileté oči.

„Tohle se mi vůbec nelíbí,“ prohlásil, spíš aby upoutal její pozornost.

Faith si povzdechla na znamení, že jí jeho přítomnost v pokoji vadí. „Poslyš, já tu nejsem kvůli marjáně, pornu ani nelegálním kopiím, nebo co tady máte, takže se přestaň chovat jako blbec. Když věci tvého kamaráda prohrabuje vyšetřovatelka z kriminálky, tak asi jde o něco dost vážného. A teď mi laskavě řekni, jak se jmenuješ.“

Mlčel a ze všech sil přemýšlel, jak by se vyhnul odpovědi. Nakonec to vzdal. „Gabriel Cohen.“

„A říkají ti Gabe?“

Chlapec pokrčil rameny.

„Kdy jsi naposledy viděl Adama?“

„Dneska ráno.“

„Tady na koleji? Nebo ve škole?“

„Tady. Mohlo bejt osm,“ odpověděl a zase pokrčil rameny. „Můj spolubydlící Tommy děsně chrápe. Je to docela debil, tak spím u Adama, abych od něj měl pokoj,“ vysvětlil. Pak vyvalil oči, protože si uvědomil, že se prozradil.

„Jen klid,“ ujistila ho Faith. „Už jsem ti přece říkala, že jsem nepřišla kvůli vašemu pytlíku marihuany a pirátské kopii Bourneova ultimáta.“

Gabe se kousl do rtu a upřeně na ni zíral. Nejspíš se pokoušel odhadnout, jestli jí může věřit.

Faith se v duchu ptala, kde vězí Will, i když si nebyla jistá, jestli jeho přítomnost situaci nějak pomůže, nebo ji naopak ještě přiostří.

„Jak dlouho se znáš s Adamem?“ zeptala se mládence.

„Asi tejden. Dali jsme se do řeči, když jsme se stěhovali na kolej.“

„Přišlo mi, že ho dost bráníš.“

Zase pokrčil rameny, ale Faith už se v jeho gestech začínala líp orientovat. Ze všeho nejvíc mu šlo o nezákonně držené věci, o pirátské kopie možná víc než o marihuanu. Za okrádání filmových studií byl mnohem tvrdší postih.

„Má Adam auto?“ zeptala se ho Faith.

Gabe zavrtěl hlavou. „Má dost divný rodiče, hrozný ekology. Žijou pomalu bez elektriky i plynu a tak.“

To vysvětlovalo Adamovu venkovskou adresu. „A co tohle?“ zeptala se Faith a ukázala na drahou televizi a herní konzoli.

„To je moje,“ přiznal Gabe. „Nechtěl jsem, aby mi na to šahal ten debil Tommy.“ Pak ještě dodal: „Adam taky hraje. Baví ho to venku a tak, ale celkem rád si zapaří.“

„Má počítač?“

„Někdo mu ho ukradl,“ odpověděl Gabe. Faith to nijak nepřekvapilo. Mezi mládeží to bylo běžné. Jeremymu ve škole sebrali tolik kalkulaček, že mu musela pohrozit, že jestli si na tu poslední nebude dávat větší pozor, přilepí mu ji k ruce.

„Kde si Adam čte e-maily?“ zajímala se.

„Buď ho pustím na svůj komp, nebo jde do počítačový učebny.“

„Co studuje?“

„To samý, co já. Polymery se zaměřením na sprejový lepidla.“

Na to musely dost brát holky. „Má holku nebo nějakou kamarádku?“ zeptala se Faith.

Mladík pokrčil rameny, jako by se bránil. „Zrovna jsme se sem nastěhovali, víte? Na nějaký velký randění zatím nebyl čas.“

„Jsi z Georgie?“

Přikývl. „Chodil jsem na Grady.“

Na střední školu v Grady často přestupovali nejlepší studenti z ostatních škol v Atlantě a okolí. „Znáš Kaylu Alexanderovou nebo Emmu Campanovou?“ zeptala se ho Faith.

„Choděj na Grady?“

„Na Westfield.“

Gabe zavrtěl hlavou. „To je v Decaturu, že jo? Tam chodila moje holka, aspoň myslím. Julie.

Vyhodili ji snad odevšad.“

„Proč?“

Lišácky se pousmál. „Stejně jako já nedůvěřuje autoritám.“

Faith se na něho taky usmála. „Chodí Julie na Techniku?“ zajímala se.

Gabe znovu zavrtěl hlavou. „Chvíli chodila na státní univerzitu a pak z ní taky odešla. Dělá noční barmanku v Buckheadu.“

Buckhead byla bohatá atlantská čtvrť proslulá bohatým nočním životem. Faith usoudila, že Julii bude minimálně jednadvacet, když může nalévat alkohol. Emma Campanová byla o čtyři roky mladší, což znamenalo, že se nejspíš nikdy nesetkaly.

„Jak jsi přišel k té sádře?“ zeptala se Gabea.

Trochu se začervenal. „Ale, taková pitomost. Uklouzl jsem a padl na ruku.“

„Muselo to dost bolet.“

Zvedl zasádrovanou ruku, jako by pořád nemohl uvěřit, že s ní něco má. „Strašně.“

„Ve kterém baru Julie pracuje?“

Gabe spustil ruku podél těla a znovu zpozorněl. „Proč se ptáte?“

Faith usoudila, že mladík si za svoji vstřícnost zaslouží vysvětlení. „Musím ti říct, co se dneska stalo Adamovi, Gabe.“

Venku na chodbě někdo hlasitě zahučel. „Do prdele,“ zašeptal Gabe.

Faith za okamžik pochopila, proč mu sprostý výraz ujel.

Gabe je neochotně představil. „Tohle je Tommy Albertson. Můj spolubydlící.“

Tommy byl na rozdíl od Gabea nezdravě bledý. Faith okamžitě věděla, že Gabe měl naprostou pravdu, když o něm prohlásil, že je debil. Tommy to vzápětí potvrdil. Zazíral na ni, zaslintal a prohlásil: „No super. Ženský s pistolí já rád.“

„Drž hubu. Adam má nějaký potíže,“ zasyčel na něho Gabe.

„Zrovna jsem tady Gabeovi chtěla říct…,“ otočila se Faith k nově příchozímu. „Adama dneska dopoledne někdo zabil.“

„Zabil?“ zopakoval po ní Tommy, zakolíbal se a namířil na Faith ukazováky. „Ty krávo, tak to mluvili o něm. Říkali, že studoval na Technice. No do prdele. On to byl Adam!“

Gabe z toho byl celý zmatený. „Zabili ho? Jako že ho někdo zavraždil?“

Tommy se ještě víc rozvášnil. „Uškrtila ho nějaká šílená kráva, ty vole. Uškrtila, chápeš?

Holejma rukama. Dyť to ve zprávách omílaj furt dokola. Kde jsi celej den byl, chlape?“

Gabe ztěžka polkl a v očích se mu zaleskly slzy. Zničeně se podíval na Faith, aby mu tu hroznou zprávu potvrdila. „Je to pravda?“ zeptal se jí.

Faith přikývla. V duchu zuřila, že některý z kolegů vyslepičil novinářům, že Adam studoval na Technice. „Je to trochu složitější, ale je to tak. Adam je po smrti,“ potvrdila.

„Jak se to stalo?“

„Nesmím sdělovat žádné podrobnosti, Gabe. Můžu ti říct jenom to, že Adam se zachoval jako hrdina. Snažil se někomu pomoct a hrozně se to zvrtlo. Někdo unesl jednu holku. Pátráme po ní a potřebujeme, abys nám pomohl.“

Spodní ret se mu zachvěl, jak se snažil udržet emoce na uzdě.

Tommy jim nadšeně vpadl do řeči. „Budete mě vyslýchat?“ zeptal se Faith dychtivě. „Tak jdem na to. Mám pro vás spoustu super informací.“

„Jakých informací?“ chtěla vědět Faith.

„No, vlastně nic až tak konkrétního. Byl takovej tichej, ale mně vždycky připadal… Jako že měl rád nebezpečí, nebo tak,“ řekl Tommy.

Faith se snažila tvářit neutrálně, ale ze všeho nejradši by Tommyho Albertsona odtáhla na pitevnu a tam se ho zeptala, co mu na kamarádově smrti připadá tak strašně legrační. „Měl Adam holku? Bavil se s někým víc než s ostatními?“ zeptala se.

Tommymu i tohle připadalo jako hrozná legrace. Chytil Gabea za ramena a prohlásil: „Dvě otázky, jedna odpověď.“

Gabe se mu vykroutil. „Jdi do prdele, ty debile. Dyť ses s Adamem vůbec nebavil. Nesnášel tě,“ vyjel na něho.

„Gabe…,“ začala Faith.

„A vy taky,“ odsekl a vyšel z pokoje. Za okamžik na chodbě práskly dveře.

Faith se podívala přimhouřenýma očima na Tommyho a zahnala nutkání pořádně ho sjet.

Přistoupil k ní blíž, což se jí vůbec nelíbilo. Věděla, že pokud neovládne situaci, nastanou potíže. „Možná bys mohl jít se mnou na stanici a odpovědět mi tam, ne?“

Tommy se zazubil a přistoupil ještě blíž. „Můj táta je právník, milá dámo. Do auta si s váma nesednu, leda že by vás nasazování pout mladým hřebcům, jako jsem já, rajcovalo.“

„V tom případě se spolu nemáme o čem bavit,“ opáčila Faith ledově.

Namyšleně se usmál a přiblížil se k ní ještě o krok. „Možná.“

„Myslím, že bude lepší, když odejdeš,“ upozornila ho Faith. Když se nehýbal z místa, vystrčila ho na chodbu. Možná to nečekal, anebo Faith rozčílil víc, než bylo zdrávo, ale zapotácel se a dopadl přímo na zadek.

„Ježíšmarjá,“ zakňučel a posadil se. „Co vám je?“

Faith otočila západkou zámku a zavřela dveře pokoje. „Tvůj kamarád je mrtvý, jedna dívka unesená. Ty se tomu směješ a přijde ti to jako strašná sranda. Co mi asi tak může být?“

Její slova k jeho uším sice dolehla, ale neměla požadovaný účinek. „Proč se chováte jako frigidní nána?“

„Protože takové pitomce, jako jsi ty, kolem sebe mám pořád.“

„Stalo se tu něco?“ ozval se hlas dobře oblečeného snědého muže, který k nim stoupal po schodech. Byl trochu zadýchaný a moc se mu nelíbilo, že jeho svěřenec sedí na zemi.

Tommy rychle vyskočil. Tvářil se jako rozmazlené dítě, které se už těší, jak bude žalovat.

Faith na situaci zareagovala tak, jak byla zvyklá. „Choval se agresivně, tak jsem ho odstrčila.“

Muž teď stál u nich. Faith připadal povědomý. Vzpomněla si, že ho viděla před měsícem, když přišla s Jeremym na imatrikulaci. Byl jedním z mnoha bezejmenných úředníků, s nimiž se tehdy setkala.

Victor Martinez se podíval z jednoho na druhého, ale Faith nepoznal. „Do naší školy chodí přes osmnáct tisíc studentů, pane Albertsone. Myslím, že pro vás není dobrou vizitkou, že po necelých dvou týdnech vaší zdejší přítomnosti si pamatuju vaše jméno a znám vaše osobní číslo nazpaměť.“

„Ale já jsem…,“ začal Tommy.

Muž se obrátil k Faith. „Jsem vedoucí studijního, Martinez,“ představil se a podal jí ruku.

„Přišla jste kvůli Adamovu Humphriesovi, viďte?“

Faith nabídnutou ruku přijala a potřásla jí. „Humphreymu,“ opravila ho.

„Je mi líto, že se poznáváme za takovýchhle okolností,“ pokračoval Martinez a vůbec nevěnoval Tommymu pozornost. Mladík potichu zaklel a uraženě odešel. „Co kdybychom se trochu prošli?“ navrhl Martinez. „Asi vám připadá, že té záležitosti nevěnuju dostatečnou pozornost, za což se vám omlouvám. Ale první týden na začátku akademického roku je hodně náročný a já pořád běhám na nějaké schůzky.“

„Chápu,“ řekla Faith a kráčela za ním ke schodům. Ucítila vůni jeho vody po holení. Martinez byl hladce oholený a i přes pozdní hodinu vypadal jako ze škatulky. S výjimkou Willa Trenta byl po dlouhé době prvním mužem, který věnoval pozornost základní hygieně a trochu na sebe dbal.

Victor sáhl do náprsní kapsy svého saka a řekl: „Tady je univerzální klíč od pokojů, Adamův rozvrh a kontaktní údaje.“ Když jí podával list papíru, dotkl se její ruky. Faith to kupodivu vůbec nebylo nepříjemné. Překvapilo ji to natolik, že papír upustila.

„Jejda,“ řekl Martinez a sehnul se, aby list sebral. Poklekl před Faith na jedno koleno, ale kupodivu nepůsobil směšně. Obratně papír chytil do dlaně a ladně vstal.

„Děkuju,“ vypravila ze sebe Faith. Připadala si hloupě, ale snažila se to nedat najevo.

„Omlouvám se, že mi trvalo tak dlouho, než jsem dostal svolení od právního oddělení, ale univerzita si musí nějak krýt záda,“ řekl Martinez.

Faith přelétla pohledem papír, který jí připadal povědomý. Byla to přihláška se všemi informacemi o studentovi. „Vaše vstřícnost mě těší.“

Martinez se usmál a zlehka se přidržel zábradlí. Sestupovali společně po schodech. „Mohla byste mi trochu nastínit, o co vlastně jde? Samozřejmě, že jsem to slyšel ve zprávách. Připadá mi to neuvěřitelné.“

„To máte pravdu,“ přitakala Faith. „Nevím, co říkají v rádiu a televizi, ale bohužel nesmím podávat informace o případu, který se ještě neuzavřel.“

„Rozumím,“ odpověděl. „Policie si musí hlídat, aby měla zadek v suchu.“

Faith se zasmála. „Vaše poznámka by se někomu nemusela líbit, pane Martinezi.“

Zastavil se. „Říkejte mi Victore, prosím.“

„Tak dobře. Já jsem Faith.“

„Staromódní jména se mi moc líbí,“ usmál se. Kolem očí se mu udělaly vějířky vrásek.

„Dostala jsem ho po babičce.“

„Nádhera,“ poznamenal Victor. Faith měla jasný dojem, že nemluví o rodinné tradici, podle níž se jména dědí po prarodičích. „Nezlobte se, že jsem tak zvědavý, ale připadáte mi nějak povědomá. Neviděli jsme se už někde?“

I přes vážnost situace spolu flirtovali. Faith na okamžik zalitovala, že odhalením pravdy všechno pokazí. „Nejspíš jste mě viděl při imatrikulaci. Můj syn studuje v prvním ročníku.“

Zamyšleně svraštil čelo. „Našemu nejmladšímu studentovi je šestnáct,“ řekl po chvíli.

„Mému synovi je osmnáct.“

Victor překvapeně polkl a nuceně se zasmál. „Osmnáct?“

„Ano.“ Faith mohla nepříjemnou situaci jedině zamluvit. „Děkuju za klíč. Dohlídnu, aby se vám v pořádku vrátil. Můj nadřízený si určitě bude chtít ještě dneska promluvit s některými studenty. Budeme se chovat co nejcitlivěji, ale budu ráda, když to oznámíte ochrance, abychom neměli zbytečné problémy. Možná, že vám někteří rodiče začnou naštvaně telefonovat. Ale na to jste určitě zvyklí.“

„Samozřejmě. S tím se bez problému vypořádám,“ odpověděl Victor a pomalu scházel ze schodů. „Nezlobte se, ale opravdu už musím jít na další schůzku.“

„Ještě něco,“ zarazila ho Faith. Jenom konala svoji povinnost, ale když v jeho očích zahlédla záblesk strachu, pocítila jisté zadostiučinění. „Můžete mi prozradit, proč máte spadeno na Tommyho Albertsona?“

„Jo tak,“ oddechl si Victor. Zjevně se mu ulevilo, že nejde o nic vážnějšího. „Towers a Glenn spolu soupeří. Většinou si jenom z legrace provádějí neškodné klukoviny, ale pan Albertson to trochu přehnal. Přesnější podrobnosti nemám, protože se s nimi pánové nechlubí, ale ze zkušenosti bych tipoval, že po sobě házeli balónky s vodou. Podlaha byla celá mokrá a došlo k několika zraněním. Jednoho studenta museli ošetřit v nemocnici.“

To by vysvětlovalo Gabeovu sádru.

„Děkuju,“ řekla Faith a potřásla mu rukou. Tentokrát se mu při úsměvu vějířky kolem očí neudělaly. Nechal ji po schodech sejít před sebou. Když vyšli z koleje, na okamžik zaváhal, ale když zjistil, že Faith jde vpravo, rychle zahnul doleva směrem ke dvoru.

Faith kráčela k autu a myslela na to, kam se poděl ten mizerný Will Trent. Našla ho, jak se lokty opírá o střechu jejího mini, drží si rukama hlavu a k jednomu uchu si tiskne telefon. Jeho sako leželo na kapotě.

Když se k němu dostatečně přiblížila, dokázala rozeznat, co říká. „Ano, jistě. Zítra vás někdo vyzvedne na letišti. Stačí, když mi zavoláte číslo letu a čas, kdy máte přistát.“ Zvedl hlavu. Ve tváři měl tolik bolesti, že Faith radši odvrátila zrak. „Děkuju vám. Udělám všechno, co bude v mých silách.“

Zaklapl přístroj a odkašlal si. „Omlouvám se, ale volal mi šerif. Sehnal mi číslo Humphreyových. Chtěl jsem to mít co nejdřív z krku.“ Znovu si odkašlal. „Na větší letiště se dostanou asi za šest hodin. Dneska večer vyrazí a pokusí se sehnat letenky na první ranní spoj, ale ten staví v Salt Lake City. Pokud poletí přes Dallas, dostanou se sem za dvanáct hodin.

Pokud ne, tak asi za sedm.“ Ještě jednou si odkašlal. „Řekl jsem jim, ať zavolají přímo do aerolinek, vysvětlí jim situaci a počkají, jestli to nepůjde nějak zařídit.“

Faith si nedovedla představit, jaké to je, když člověk hodiny sedí v autě a pak čeká na letištích, aby si mohl odvézt mrtvého syna domů. Určitě příšerné. Nejhorší den v životě každého rodiče. Opatrně se podívala na Willa. Zase se tvářil netečně. „Zjistil jste něco?“ zeptala se ho.

Will zavrtěl hlavou. „Adam nemá auto. V Atlantě byl zatím jen dvakrát. Poprvé přiletěl s otcem na imatrikulaci a byl tu tři dny, pak se vrátil domů. Podruhé ho sem před dvěma týdny přivezli oba rodiče autem, aby mu pomohli se stěhováním.“

„Z Oregonu?“ zeptala se Faith překvapeně. „Kolik dní sem jeli?“

„Adamova matka říkala, že týden, ale že se po cestě zastavili v pár kempech. Asi rádi vyráží do přírody.“

„To by souhlasilo s časopisy, které jsem našla v jeho pokoji,“ řekla Faith. Osobně by si radši podřezala žíly, než aby jela autem přes celé Státy. Kdyby s sebou ještě vezla Jeremyho, musela by policie vyšetřovat vraždu a sebevraždu. „Takže byl v Atlantě čtrnáct dní.“

„Přesně tak,“ přitakal Will. „Jeho rodiče o Kayle Alexanderové ani Emmě Campanové v životě neslyšeli. Pokud vědí, Adam s nikým nechodil. Doma v Oregonu měl holku, ale ta se vloni odstěhovala do New Yorku. Je to nějaká tanečnice. Rozešli se po vzájemné dohodě a Adam pak chodil s několika holkami, ale s žádnou to nebylo vážné. Rodiče netuší, proč měl v peněžence Emminu fotku.“ Podrbal se na bradě a přejel si prsty po jizvě na čelisti. „Jeho matka říkala, že mu minulý týden někdo ukradl laptop. Nahlásili to ochrance, ale paní Humphreyová si myslí, že ta se na to vykašlala.“

Faith vycítila, že je vhodný okamžik, aby Willovi sdělila, co zjistila. Pověděla mu o Gabeovi s Tommym a o Julii, která možná chodila na Westfield. Během řeči jí došlo, že bude lepší, když se přizná, a prozradila mu, jak vystrčila Tommyho na chodbu. Taky mu řekla o poznámkách Victora Martineze, ačkoli trapnější momenty jejich setkání radši vynechala.

Will jí nevynadal, že napadla Albertsona, jak očekávala. Místo toho se zeptal: „Kolik je v Buckheadu barů? Asi padesát, ne?“

„Minimálně.“

„Možná bychom je měli obvolat, jestli tu dívku náhodou nenajdeme,“ řekl Will. „Hrozně nerad to říkám, ale holka, která možná chodila do stejné školy jako Emma s Kaylou a která chodí s Adamovým kamarádem, je naší jedinou stopou.“

Nemuseli nahlas říkat to, co bylo naprosto jasné. S každou další hodinou se snižovala šance, že dopadnou vraha, a zvyšovala se pravděpodobnost, že Emmu nenajdou živou.

Will začal mačkat tlačítka na telefonu. „Když jsem mluvil s Adamovými rodiči, někdo mi volal,“ vysvětlil Faith. „Ten incident s Albertsonem napište do hlášení a pak ho klidně pusťte z hlavy. Teď musíme řešit závažnější problémy.“

Zatímco poslouchal zprávu v hlasové schránce, zastavil u nich krémový Lexus. Za volantem seděla Amanda Wagnerová. Vzkaz musela Willovi nechat ona, protože se k Faith otočil a řekl: „Našli Kaylino auto. U copycentra na Broskvové. V kufru je krev, ale po Emmě ani stopa.

Snímky z bezpečnostní kamery jsou rozmazané, ale aspoň že byla zapnutá.“

Zastrčil telefon do kapsy a šel k Amandinu autu. Přitom na Faith pálil příkazy: „Sežeňte posily, ať pročešou koleje. Třeba o Adamovi někdo ví něco víc. Prohledejte jeho věci, jestli nemá ještě další Emminy fotky. Odneste všechno, co by jeho rodiče neměli vidět. Ještě jednou si promluvte s tím Gabem, jestli myslíte, že to k něčemu bude. Jestli ne, nechte ho přes noc trochu vydusit a zítra na něho oba nastoupíme.“

Faith se to všechno snažila zpracovat. „V kolik začneme?“ zeptala se.

„Je na vás sedm brzy?“

„Vůbec ne.“

„Tak se v sedm sejdeme na Westfieldské akademii. Chci si promluvit s učiteli.“

„Neměl to udělat Leo?“

„Odvolali ho z případu,“ odtušil Will a otevřel dveře auta. „Tak nashle ráno.“

Faith otevřela ústa, aby se ho zeptala, co se stalo s Leem, ale Amanda se rozjela, ještě než stačil dosednout. Faith si všimla, že Will na jejím autě nechal sako. Začala mávat, aby zastavili, ale Amanda ji buď neviděla, anebo toho nedbala. Faith si řekla, že může být ráda, že ji taky neodvolali. Nelíbilo se jí, že jí pořád přidělují jen tu nejhorší práci. Na kolejích nejspíš ztvrdne až do tří ráno.

Leo byl první obětí GBI. Faith se skálopevně rozhodla, že ji v žádném případě nedostanou.

Prohledala kapsy Willova saka. Našla v nich několik párů latexových rukavic a kupodivu ještě digitální diktafon. Otočila přístroj v ruce. Všechna tlačítka byla ošoupaná. Na displeji stálo, že v paměti je šestnáct záznamů. Červené tlačítko bylo nejspíš nahrávání, takže vedlejším se muselo přehrávat.

Najednou jí zazvonil mobil. Faith málem upustila diktafon. Poznala synovo číslo a podívala se do druhého patra Glenn Hall. Odpočítala pět oken a uviděla ho, jak stojí ve svém pokoji a dívá se ven.

„Není to náhodou nezákonný, hrabat se někomu v kapsách?“ zeptal se.

Faith vrátila diktafon do saka. „Poslyš, už začínám mít dost chytrých dětiček, co znají svoje práva,“ řekla do telefonu.

Jeremy si odfrkl.

„Pověz mi, jak by ses dostal na kolej, kdybys u sebe neměl kartu?“

„Zmáčknul bych tlačítko pro handicapovaný.“

Faith nad tím jenom zavrtěla hlavou. Tak takhle škola zajišťovala, aby se na kolej nedostal nikdo cizí. „Potřebuješ peníze na pizzu nebo vyprat prádlo? Anebo mi jenom chceš říct, abych nechodila nahoru a neztrapňovala tě před kámoši?“

„Slyšel jsem o tom klukovi,“ řekl. „Všichni si o tom povídaj.“

„A co říkají?“

„Nic moc,“ přiznal Jeremy. „Vlastně ho tu nikdo neznal. Byl to prostě kluk, kterýho jsme potkávali cestou na záchod.“

Jeho hlas měl soucitný tón a Faith byla pyšná, že její syn projevuje takovou lidskost. Před chvílí zažila opak a moc příjemné to nebylo.

„Myslíš, že tu holku najdete?“ zeptal se jí Jeremy.

„Doufám, že jo.“

„Můžu se trochu poptat,“ nabídl se.

„Ať tě to ani nenapadne,“ zarazila ho. „Studuješ na inženýra, ne na policajta.“

„Ale na policajtech není nic špatnýho,“ odporoval syn.

Faith mu mohla vyjmenovat hned několik nevýhod svého povolání, ale radši mlčela. „Už musím jít, miláčku. Budu tady dlouho.“

Jeremy nezavěsil. „Kdybys měla chuť něco vyprat…“

Faith se usmála. „Zavolám ti, než vyrazím.“

„Jo, a mami?“

„Copak?“

Jeremy mlčel a Faith napadlo, jestli jí nechce říct, že ji má rád. Děti člověka vždycky dokázaly překvapit. Všude s nimi chodil, uklízel po nich, prožíval smutek a snášel randál.

Nechal se okukovat snědými mužskými, kteří ho měli za exota. A pak stačila kratičká věta, a zase bylo všechno v pořádku.

Tentokrát se jí Jeremy místo láskyplných slov zeptal: „Co to s tebou bylo za chlapa?

Nevypadal jako policajt.“

V tom měl syn pravdu. Vzala Willovo sako a hodila ho do auta. „Ale, jenom jeden člověk, co dělá pro tetu Amandu.“

4. kapitola

Kopírovací centrum Copy Right se nacházelo v přízemí starého třípatrového domu. Byla to jedna z posledních budov na Broskvové, kterou čekala demolice, aby se na jejím místě mohl postavit mrakodrap. Vypadala smutně, jako by znala svůj nešťastný osud. Velkými okny byly vidět velkokapacitní kopírky osvětlené zářivkami. Místo působilo dojmem, že lidé tam nepatří.

Vypadalo jako kulisa ze sci-fi filmu.

„Kruci,“ zasyčela Amanda, když odřela podvozek o nerovnou vozovku. Asfalt byl záplatovaný těžkými kovovými deskami, které se překrývaly jako kusy tlusté náplasti. Jeden jízdní pruh byl zavřený a stály v něm značky a výstražné osvětlení, ale v dohledu se nevyskytoval jediný dělník.

Amanda si poposedla, pevně sevřela volant a doskákala na nájezd do parkoviště.

Zaparkovala za dodávkou techniků a vypnula motor.

„Sedm hodin,“ pronesla. Tak dlouho už Emmu pohřešovali.

Will vystoupil z auta a upravil si vestu. Zalitoval, že nemá sako, i když příšerné vedro s příchodem noci nijak nepolevilo. Jeden zaměstnanec kopírky viděl zprávu o únosu v televizi.

Když pak šel kouřit ven, všiml si opuštěného auta a zavolal na policii.

Will Amandu následoval do garáže za budovou. Na Atlantu byla malá, měla zhruba patnáct na patnáct metrů. Měla nízký strop, takže Will skoro vrážel hlavou do betonových traverz. Vjezd do druhého patra byl zastavěný betonovými zátarasy, které vypadaly, že tam už nějakou dobu jsou. Zezadu ke garáži vedla přístupová cesta pro zásobování, která končila u přilehlých budov. Část garáže byla oddělená a pravděpodobně sloužila jako parkoviště pro zaměstnance.

Stála tam tři auta. Reflektory osvětlující celý prostor měly žluté žárovky, které odpuzovaly komáry. Will se rukou dotkl jizvy na svém obličeji. Pak si uvědomil, že vypadá jako neurotik, a rychle toho nechal.

Garáž neměla vrata ani budku s obsluhou. Majitel podle všeho spoléhal na poctivost uživatelů. Vedle vjezdu stál parkovací automat s čísly jednotlivých stání. Každý návštěvník musel složit čtyři dolarové bankovky a jednu po druhé je úzkým otvorem nastrkat do automatu.

Na boku zařízení visel tenký kus kovu, jímž se peníze daly napěchovat dovnitř, když se zasekly.

Will s Amandou kráčeli k bílé Toyotě Kayly Alexanderové. Amandiny podpatky hlasitě klapaly na betonové podlaze garáže. Kolem auta už pobíhal tým techniků. Cvakali fotoaparáty, sbírali důkazy a ukládali je do plastových sáčků. Byli od hlavy až k patě navlečení do pracovního a celí se potili. Vedro venku nepolevovalo a vzduch v garáži byl tak vlhký, že Will měl pocit, jako by dýchal přes mokrou plenu.

Amanda zvedla hlavu a pozorně si místo prohlédla. Will udělal totéž. Na stěně visela jedna jediná bezpečnostní kamera. Byla natočená v takovém úhlu, že zabírala vjezd, ale zbytek parkoviště ne.

„Tak co máte?“ zeptala se Amanda techniků.

Mluvila tiše, ale všichni byli její podřízení, takže na její otázku čekali.

Přistoupil k ní Charlie Reed se dvěma důkazními sáčky v rukou. „Provaz a izolační pásku,“

řekl a obojí nadřízené ukázal. „Našli jsme to v kufru.“

Will si od něho vzal sáček s provazem, který vypadal jako nová šňůra na prádlo. Byl pečlivě stočený a převázaný plastovým páskem. Na jedné straně byl načervenalý od krve. „Našli jste to takhle stočené?“ zeptal se.

Charlie se na něho podíval, jako by se ho chtěl zeptat, jestli ho opravdu má za úplného hlupáka. „Přesně takhle,“ odpověděl. „Žádné otisky.“

„Takže si to dopředu připravil,“ odhadla Amanda.

Will vrátil provaz Charliemu a ten pokračoval: „V kufru jsme našli krvavou skvrnu, která odpovídá krevní skupině Emmy Campanové. Ještě si to budeme muset ověřit u doktora, ale řekl bych, že zranění nebylo smrtelné.“ Ukázal na půlkruhovou kaluž zaschlé krve. Willovi připadalo, že zhruba odpovídá velikosti hlavy sedmnáctiletého děvčete. „Podle množství krve soudím, že rána musela být dost hluboká. Hlava hodně krvácí. A ještě něco…,“ obrátil se k Willovi. „Našli jsme malinké kapky krve v Emmině šatníku, přímo nad pomočeným místem.

Myslím, že ji útočník buď kopl nebo praštil do hlavy, takže jí vystříkla krev. Vyřízli jsme kus potřísněného sádrokartonu, ale nevím, jestli to bude na testy stačit.“ Potom ještě dodal: „Možná proto provaz ani pásku nakonec nepoužil. Upadla do bezvědomí ještě dřív, než ji z šatníku vytáhl.“

Amanda podle všeho dospěla ke stejnému závěru. „Dál,“ pobídla Charlieho.

Charlie obešel auto a několikrát na ně ukázal. „Na volantu, dveřích a zámku kufru jsou patrné stopy stejné krve, jakou jsme našli vevnitř. Klasická práce v rukavicích,“ řekl. Únosce na sobě tedy měl latexové rukavice. „Pokud jde o ten bordel, nejspíš ho tam nadělala majitelka,“ dodal Charlie.

Will se podíval do auta. V zapalování byly zastrčené klíčky. Houpaly se vedle tlačítka, které vůz měl místo klasické řadicí páky. Po interiéru se válely prázdné kelímky a pytlíky od McDonald’s, učebnice, papíry, rozpatlané šminky a plno dalších věcí. Kayla Alexanderová se patrně neobtěžovala vyhazovat odpadky do koše. Kromě toho a lepkavých skvrn od rozlité limonády v autě nic zajímavého nebylo.

„Na sedadlech jsou stopy tělních tekutin. Může to být krev, moč, sperma nebo sliny. Sedadla jsou tmavá a materiálu není moc, ale máme aspoň něco. Potřísněné kusy vyříznu a vezmu je do laboratoře. Uvidíme, jestli se nám z nich povede něco dostat.“

„Ta krev, co je zvenku na autě, je jenom Emmina?“ zeptal se Will.

„Přesně tak.“

„Takže pachatel si vzal jiné rukavice než ty, co měl u Campanových?“

Charlie si dával s odpovědí načas. „Mohlo by být. Kdyby měl stejné rukavice, tak by na autě byla i Adamova a Kaylina krev,“ řekl nakonec.

„A neuschla by v tom horku?“ zeptala se ho Amanda.

„Asi ano, ale čerstvá krev by s tou zaschlou reagovala.“

„Jak si můžete být jistý, že patří Emmě?“

„Já si vlastně jistý nejsem,“ připustil Charlie. Vzal do ruky papírovou utěrku, kus z ní odtrhl a otřel si zpocený obličej. „Mám po ruce jenom krevní skupiny, takže to odhaduju z nich. Krev na autě je nula pozitivní. Tuhle skupinu měla v celém domě jenom Emma.“

„Nerad bych pochyboval o vašich metodách,“ začal Will a pak udělal právě to, co chtěl popřít.

„Ale jak víte, že na autě je jenom nula pozitivní?“

„Krevní skupiny se navzájem špatně snášejí,“ vysvětlil mu Charlie. „Když dáte dohromady nula pozitivní s kterýmkoli typem A nebo B, dostanete prudkou reakci. Proto taky v nemocnici každému zjišťují skupinu, než mu dají transfuzi. Je to jednoduchý test, který zabere jen pár minut.“

„Myslela jsem, že nula pozitivní se snáší se všemi skupinami,“ vložila se do hovoru Amanda.

„Nula negativní,“ opravil ji Charlie. „Souvisí to s antigeny. Když se krevní skupiny neslučují, červené krvinky se shluknou. Z toho můžou vzniknout krevní sraženiny, ty pak ucpou cévy a způsobí smrt.“

Amanda nijak neskrývala svoji netrpělivost. „Nepotřebuju od vás přednášku, Charlie, stačí mi holá fakta. Co jste ještě našli?“

Charlie se podíval na auto a techniky, kteří shromažďovali důkazy a dávali je do sáčků.

Fotograf zdokumentoval každý prázdný kelímek od McDonald‘s a každý obal od bonbónu. „Nic moc,“ přiznal.

„A v budově?“

„Horní dvě patra jsou prázdná. Prošli jsme je jako první. Řekl bych, že tam nikdo nebyl tak půl roku, možná i rok. S parkovištěm nahoře je to stejné. Ten betonový zátaras tam už je delší dobu. Myslím, že ten barák je tak starý, že by nejspíš nevydržel tíhu nových aut, která jsou větší, takže to nahoře zavřeli, aby to celé nespadlo.“

Amanda přikývla. „Pokud najdete něco dalšího, okamžitě mi dejte vědět.“

Otočila se a vyrazila k hlavní budově. Will se vlekl za ní.

„Barry žádné rukavice nenašel,“ řekla mu Amanda. Mluvila o hlavním psovodovi. „Dneska odpoledne psi šli po stopě od Campanovic domu do lesa na konci ulice, ale tam ji ztratili, protože tam bylo moc pachů najednou.“ Ukázala na prostor přímo za garáží. „Tamhle vzadu je taky cesta, která vede do stejného lesa. Kdyby si to pachatel naplánoval, došel by odsud ke Campanovým za deset minut.“

Will si vzpomněl, co mu řekl Leo. „Holky poslední rok chodily za školu, dokud sousedka odnaproti neprozradila Abigail, že Emmino auto stává před domem. Třeba tady začaly parkovat, aby je nikdo neviděl.“

„Ale Kaylino auto dneska stálo před domem,“ připomněla mu Amanda.

„Máme se znovu poptat sousedů, jestli si na něco nevzpomenou?“ zeptal se Will.

„Potřetí?“ opáčila Amanda. Jeho nápad nezamítla, ale upozornila ho: „Je to ve všech zprávách. Až se divím, že se ještě nikdo neozval s nějakou povídačkou.“

Will věděl, že tohle bývá problém s očitými svědky, obzvlášť když se obětí stanou děti. Lidé se často snažili policii tak pomoci, že si vsugerovali události, které se vůbec nestaly. „Jak se jmenuje ten kluk? Ten, co nahlásil nález auta?“ zeptal se.

„Lionel Petty,“ odpověděla Amanda a stiskla červené tlačítko u dveří. Za okamžik se ozval bzučák a zámek cvakl.

Will Amandě otevřel a vešel za ní do dlouhé chodby vedoucí do Copy Right. V budově byla nainstalovaná klimatizace, která jim po nehybném vedru v garáži poskytla vítanou úlevu. Na kopírce visely elektronické panely, na nichž usměvavé animované tužky psaly informace pro zákazníky. Na pultě stály stohy papírů. Vzadu vrčely kopírky a neskutečnou rychlostí chrlily hotové kopie. Will se rozhlédl, ale nikoho neviděl. Pak si všiml zvonku na pultě a stiskl ho.

Zpoza jedné kopírky vykoukl mladík s rozcuchanými vlasy, jako by právě vstal z postele. Měl pečlivě zastřiženou bradku. „Vy jste policajti?“ zeptal se a přišel blíž. Na menší vzdálenost už tak mladě nevypadal. Mohlo mu být kolem osmadvaceti, ale byl oblečený jako puberťák a měl kulatou, upřímnou dětskou tvář. Kdyby mu neřídly vlasy, člověk by mu hádal patnáct let. „Jste od policie?“ zopakoval svůj dotaz.

Will se ujal slova, protože z vlastní zkušenosti věděl, že Amanda by začala pálit otázky a požadovat rychlé odpovědi, což nebyl nejlepší způsob získávání informací od neznámých lidí. Musel zvýšit hlas, aby překřičel rachot kopírek. „Jste Lionel Petty?“

„Jo, to jsem,“ odpověděl mladý muž a nervózně se usmál na Amandu. „Pomůže vám to rozlousknout tu záhadu?“ Mluvil pomalu a rozvláčně. Willovi připadalo, že buď dost kouří marihuanu, anebo je od přírody flegmatik. „Celej den na to koukám v televizi. To auto tam je snad každejch pět minut. Když jsem si šel ven zabafčit, tak koukám, a ono stojí přímo přede mnou. Myslel jsem si, že se mi to snad zdá, protože kdo by to čekal, že jo?“

„Petty!“ ozval se něčí hlas. Will obešel pult a spatřil čísi dolní polovinu těla vyčuhující zpod kopírky. „Píchnul sis, když jsi šel ven, jak jsem ti říkal?“

Petty se usmál a ukázal Willovi příšerně křivé zuby. „Nechci bejt nechutnej nebo tak, ale je za to nějaká odměna? U Campana jste za pána, co? Bydlej v Ansley Parku, takže musej bejt pěkně zazobaný.“

„Žádná odměna za to není,“ řekla mu Amanda, která se už dovtípila, kdo je na kopírce vedoucí. „Kde máte pásku z bezpečnostní kamery?“ zeptala se mladíka pod kopírkou.

Oslovený vylezl zpod stroje. Na čele se mu skvěla inkoustová kaňka, ale jinak byl vzorně učesaný a hladce oholený. Mohl být stejně starý jako Petty, ale postrádal jeho dětské rysy a chování huliče. Otřel si ruce do kalhot a umazal si je od inkoustu. „Omlouvám se, ale musíme do rána udělat deset tisíc letáků a mně se zrovna zasekla mašina.“

Will se podíval na otevřenou kopírku. Kolečka a čepy uvnitř mu připomínaly hodinky.

„Jmenuju se Warren Grier,“ řekl mladý muž. „Jakmile dorazili vaši lidi, vytáhl jsem tu pásku ven. Máte štěstí. Dáváme tam jenom dvě kazety a ty každej den přemažeme. Kdybyste přišli zítra, nejspíš by to už bylo přehraný novým záznamem.“

„Krade se tady?“ zeptal se ho Will.

„Ani ne. Kvůli opravě silnice se špatně dostává dovnitř i ven. Devadesát procent zákazníků neví, jak vypadáme. Hotový zakázky jim rozvážíme.“

„Na co tady máte tu kameru?“

„Hlavně abychom věděli, kdo je za dveřma, a aby nám sem nelezli bezdomáči. Moc velkou hotovost tu nemíváme, ale těm ochlastům stačí málo. Dvacet babek je pro ně hotový jmění.“

„Pracujete tady jenom vy a Lionel?“

„Ráno tu bejvá ještě Monika. Od sedmi do poledne. Hotový zakázky posíláme kurýrem.

Chodí nám to celej den.“ Opřel se rukou o pult a dodal: „Za chvíli by měly dorazit Sandy s Friedou. Dělají večerní směnu.“

„Komu patří kanceláře nad vámi?“

„Měli je nějaký právníci, ale vypadli odtud… tak asi před rokem?“ zeptal se Grier Pettyho.

Ten souhlasně přikývl. „Dělali do imigrace. Mám takovej dojem, že šlo o nějaký podvody.“

„Byli to samí vychcánci,“ dodal Petty.

„Tady máš klíče,“ řekl Warren, vylovil je z kapsy kalhot a podal je Pettymu. „Vezmi je ke mně do kanceláře. Pásky jsem stopnul, když dorazili vaši lidi. Ta vrchní je ze dneška. Ani jsem ji nestihl přetočit, takže celkem bez problémů najdete, co potřebujete.“ Potom se Willovi omluvil: „Promiňte, ale musím tu mašinu zase rozchodit. Kdyby něco, houkněte na mě a já za váma zaběhnu.“

„Děkujeme,“ opáčil Will. „Ještě bych se rád na něco zeptal. Nevšiml jste si, jestli někdo poslední dobou často nejezdí do garáže? Nemyslím zrovna tu Toyotu, ale třeba nějaké jiné auto.“

Warren zavrtěl hlavou a vrátil se ke kopírce. „Většinou se odsud nehnu. Ven vylezu vlastně akorát, když jdu domů.“

Chtěl se zase nasoukat pod stroj, ale Will ho zarazil. „Nemotal se tu někdo podezřelý?“

Warren pokrčil rameny. „Tady na Broskvový jsou podezřelí všichni.“

„Já to tady tak jako hlídám, víte?“ řekl Petty a mávl rukou, aby ho následovali dozadu. „Není to jenom, když něco vidím v televizi. Jednou jsem volal policajty na bezdomáče, co chrápali na cestě.“

„Kdy to bylo?“ otázala se Amanda.

„Tak asi rok, možná dva.“

Will čekal, že šéfová utrousí nějakou sarkastickou poznámku, ale Amanda mlčela.

„Všiml jste si, že by tu ta Toyota parkovala už někdy dřív?“ zeptal se Pettyho.

Mladý muž zavrtěl hlavou.

„A co jiná auta?“ nedal se Will. „Nejezdí sem často nějaké?“

„Nepamatuju se. Většinou sedím vevnitř a beru telefony.“

„A když jdete kouřit?“

„Hrůza, co?“ Petty se trochu začervenal. „Před dvěma roky jsem toho nechal. Ale před pár dny jsem v Yacht Clubu potkal jednu super buchtu a ta hulí jako fabrika. A už v tom zase lítám,“

řekl a luskl prsty.

Yacht Club byla putyka na Euklidově třídě v Little Five Points. Byl to lokál, kam chodily stejné typy jako Petty, mladí lidé po pětadvacítce bez valných ambicí.

„A co dělníci venku?“ zeptal se ho Will.

„Dělali tu šest měsíců. Nejdřív obědvali v garáži, je tam stín. Ale Warren se hrozně naštval, protože tam po sobě nechávali děsnej bordel. Vajgly, kelímky od kafe a tak. Warren zašel za jejich předákem a úplně v klidu si s ním o tom promluvil. Víte, jak to myslím, takový to ,Jsme přece lidi, tak házejte odpadky, kam patřej‘ a tak. A druhej den jsme přišli do práce a na silnici se válely ty ocelový desky. Od tý doby se tu neukázali.“

„Kdy se to stalo?“

„Asi před tejdnem. Nepamatuju si to přesně, ale Warren to bude vědět.“

„Měli jste s nimi před tím incidentem nějaké jiné problémy?“

„Ale vůbec. Dělali tu jen chvíli, takže jim všechno bylo ukradený. Pořád se tu střídali. Různý party, různý předáci.“ Petty se zastavil před zavřenými dveřmi a zastrčil klíč do zámku.

„Doufám, že si nemyslíte, že jsem nějakej nenažranec, když jsem se ptal na tu odměnu.“

„To v žádném případě,“ ujistil ho Will a rozhlédl se po kanceláři. Byla malá, ale dobře uspořádaná. Od podlahy až ke stropu stály kovové police napěchované stovkami vzorně seřazených cédéček. U kovového stolu s komínky papíru stála otřískaná židle. Píchačky hlasitě tikaly. Na stěně proti dveřím visela maličká černobílá televize. Zepředu z ní trčela změť kabelů vedoucích do dvou videopřehrávačů.

„Je to pěknej šunt,“ podotkl Petty. „S tím přehráváním pásek Warren nelhal. Dělám tu sedm let a za tu dobu koupil nový tak asi dvakrát.“

„Co je to tady za cédéčka?“ zajímal se Will.

„Uložený zakázky, obrázky a tak,“ odpověděl Petty a přejel prsty po barevných obalech.

„Práci většinou dostáváme mailem, ale někdy zákazník chce dotisk, takže si ode všeho musíme dělat zálohy.“

Will hleděl na televizní obrazovku, kde se objevilo Charlieho temeno. Odřezával kus čalounění ze sedadla spolujezdce v Toyotě. Vedle videopřehrávačů ležely dvě kazety očíslované 1 a 2. Will se na jeden přístroj podíval. Vypadal, že je docela snadno ovladatelný.

Velkým tlačítkem se vždycky spouštělo přehrávání. Menší tlačítka po stranách musela sloužit k zrychlování a převíjení.

„Myslím, že je nám to jasné,“ řekl Pettymu.

„Můžu…“

„Děkujeme,“ skočila Pettymu do řeči Amanda a vystrčila ho ze dveří.

Will se dal do práce a zastrčil vrchní kazetu do videa. Televizní obrazovka zablikala a objevila se na ní garáž.

„Vypnuli to přede dvěma hodinami,“ poznamenala Amanda.

„Já vím,“ zamumlal Will a stiskl převíjení dozadu. Díval se, jak se obraz zrychleně vrací zpátky. Potom pásku zastavil a znovu stiskl tlačítko. Věděl, že stroj nebude ukazovat obraz a převine kazetu mnohem rychleji. Video se rozjelo. Hodiny ubíhaly.

„Teď to zkuste,“ řekla mu Amanda.

Will stiskl přehrávání a na obrazovce znovu naskočila garáž. Uviděli Toyotu zaparkovanou na stejném místě, kde ji našli. Hodiny na nahrávce ukazovaly 1:24:33.

„Už jsme blízko,“ řekla Amanda. Z tísňového volání Paula Campana věděli, že Abigail Campanová dorazila domů někdy kolem půl jedné.

Will nechal nahrávku běžet a stiskl pomalé převíjení. Na obrazovce pořád jen byla Toyota v prázdné garáži. Kvalita pásky byla přesně taková, jak Will předpokládal. Pochyboval, že by dokázal poznat, o jaké auto jde, kdyby dopředu nevěděl, jaká je to značka. Kamera byla natočená spíš na dveře, takže z garáže zachycovala jenom malou výseč. Páska se převíjela dozadu, takže když Toyota ve 12:21:03 vycouvala ven, znamenalo to, že ve skutečnosti v tu chvíli přijela. To byla užitečná informace, ale pozornost obou vyšetřovatelů mnohem víc upoutalo druhé auto, jehož předek se objevil za Toyotou.

„Co je to za značku?“ zeptala se Amanda.

Na zrnitém filmu bylo z boku vidět neurčitý přední blatník a část předního kola sedanu, který zajížděl do garáže. Mohl být červený, modrý anebo černý. Will rozeznal jenom kus předního skla, obrys kapoty a postranní blinkr. Vůz mohl být Toyota stejně dobře jako ford nebo chevrolet.

„Nedá se to rozeznat,“ přiznal nakonec.

„Takže víme, že Toyota do garáže vjela ve 12:21,“ řekla Amanda. „Vraťte se na místo, kde se poprvé objevilo to druhé auto.“

Will ji poslechl a vrátil pásku o necelou hodinu. Zastavil ji na 11:15 dopoledne a stiskl přehrávání. Film se pomalu rozběhl. Tmavé auto zajelo na očíslované parkovací místo. Řidič byl střední postavy, ale víc se rozeznat nedalo. Když vystoupil z auta, bylo vidět, že má tmavé vlasy. Byl oblečený do tmavé košile a džínsů. Jelikož Will měl možnost srovnání, usoudil, že to bude Adam Humphrey. Zavřel dveře auta a hodil něco, možná klíčky, přes střechu spolujezdci, který stál mimo záběr. Když se spolujezdec napřáhl po klíčcích, aby je chytil, před kamerou se mihla ruka a část předloktí. Neměl hodinky. Jeho ruku nezdobilo tetování ani na ní nebyla žádná znamínka, podle nichž by ho mohli identifikovat. Řidič i spolujezdec někam odešli. Will přetočil pásku dopředu k okamžiku, kdy se objevilo auto Kayly Alexanderové.

Will byl rád, že události mají chronologický sled. Přesně ve 12:21:44 bílá Toyota Prius zaparkovala vedle sedanu a zakryla ho. Řidič vystoupil dveřmi spolujezdce, které byly mimo záběr kamery, a otevřel kufr. Kufr druhého auta se na okamžik taky otevřel a zaplnil celou obrazovku. Pak se zase zavřel. Únosce se v podřepu proplížil kolem sedanu a vlezl do něj přes sedadlo spolujezdce. Přitom bylo rozmazaně vidět temeno jeho hlavy. Dál byla páska prázdná.

Mohli si leda domyslet, že sedan odjel.

Will odstoupil od videa.

Amanda se bokem opřela o stůl. „Věděl, že tam ten sedan bude. Potřeboval ještě jedno auto, protože věděl, že budeme hledat Toyotu.“

„Celé odpoledne jsme se sháněli po nesprávném voze,“ doplnil Will.

„Dáme to Charliemu, aby tu pásku poslal do Quantika,“ rozhodla Amanda. Měla na mysli laboratoř FBI ve Virginii. „Určitě tam mají nějakého experta na přední blatníky.“

Will vytáhl kazetu z přístroje. Obraz v televizi poskočil a znovu se objevila Toyota. Klečel u ní Charlie a ohledával podlahu u řidiče. Časový údaj ukazoval 20:41:52.

Amanda si toho všimla taky. „Ztratili jsme dalších třicet minut.“

Když Amanda vysadila Willa před radnicí, byla nezvykle tichá. Než se Will vydal ke svému autu, řekla mu jenom: „Zítra budeme mít víc informací.“ Mluvila o výsledcích ohledání důkazů.

Laboratoř pracovala přesčas, aby všechny materiály prozkoumala co nejdřív. Amanda věděla, že Will udělal všechno, co mohl. Oba věděli, že to nestačí.

Will pomalu jel po Severní třídě. Byl tak pohroužený do vlastních myšlenek, že zapomněl odbočit. Bydlel necelých pět minut od Východní radnice, ale poslední dobou litoval, že to není dál. Od svých osmnácti žil sám a byl zvyklý mít hodně času jenom pro sebe. Soužití s Angií pro něho představovalo velkou změnu. Obzvlášť dnes, když ho ze soustředění na případ bolela hlava, neměl náladu na společnost. Nejradši by seděl o samotě a přemýšlel.

Pokusil se přijít na něco pozitivního, čeho dnes dosáhli. Spojili se s rodiči Kayly Alexanderové, kteří kvůli časovému rozdílu mezi Novým Zélandem a Amerikou stráví celý den v letadle. A Leu Donnellymu se taky jedna věc povedla. Nebo vlastně dvě, pokud člověk připočítal jeho náhlý odchod na nemocenskou. Will soudil, že nechat si akutně vyoperovat prostatu je lepší než spolupráce s Amandou Wagnerovou, i když člověk v obou případech riskuje kastraci.

Musel zaparkovat na ulici, protože příjezdovou cestu před domem zabíralo Angiino auto.

Z chodníku nikdo neuklidil popelnici, takže ji Will odtáhl do garáže. Pohybem aktivoval světla kolem domu, která ho oslnila. Když odemykal, musel si zakrýt oči rukou.

„Ahoj,“ řekla Angie. Ležela na pohovce a sledovala televizi. Měla na sobě bavlněné boxerky a nátělník. Nespouštěla oči z televizní obrazovky. Will pomalu přejel očima po její holé noze a zatoužil si k ní vlézt, stočit se vedle ní a usnout. Anebo možná i něco jiného. Jejich vztah ale takhle nefungoval. Angie nebyla pečovatelský typ a Will si sám nedokázal o nic říct. Když se poprvé setkali v dětském domově, vrazila mu facku a řekla mu, ať na ni nečumí. Willovi tehdy bylo osm a Angii jedenáct. Jejich vztah se od té doby moc nezměnil.

Will hodil klíče na stolek vedle dveří a bezděčně si v duchu vyjmenoval věci, se kterými dnes pohnula nebo je rozházela, když byl pryč. Na hracím automatu ležela její kabelka, z níž se na skleněný kryt vysypala hromada různých drobností. Pod židličkou u piana se válely tři páry bot.

Květiny na pianu byly okousané, ale ty neměla na svědomí Angie. Willova fenka Betty se v poslední době zamilovala do sedmikrásek. Všichni tři se zkrátka po svém snažili přizpůsobit nové životní situaci a vyrovnávali se s ní se skrytou agresivitou.

„Pořád má policie pohotovost?“ zeptal se Will.

Angie ztišila televizi a konečně mu věnovala pozornost. „Jo. Máte už něco?“

Will zavrtěl hlavou, odepnul si pistoli a položil ji vedle klíčů. „Jak víš, že na tom pracuju?“

zajímal se.

„Zavolala jsem na příslušná místa.“

Will nechápal, proč nezavolala rovnou jemu, ale byl moc unavený, aby se tím zabýval. „Je v telce něco zajímavýho?“ zeptal se.

„Muž tří žen,“ informovala ho Angie.

„O čem to je?“

„O stavbě lodí.“

Will najednou zpanikařil, protože si uvědomil, že ho Betty nevítala u dveří jako obvykle.

„Nezavřela jsi zase Betty omylem do šatníku, viď?“ Angie jeho čivavu nesnášela. Will si ji osvojil, protože ji nikdo nechtěl, a velice mu na ní záleželo. „Angie?“

Nevinně se na něho usmála a Will se vyděsil ještě víc. Pořád si nebyl jistý, že se v případě šatníku jednalo jenom o náhodu.

Zapískal a zavolal: „Betty?“ Když se ve dveřích do kuchyně objevila její netopýří hlavička, ohromně se mu ulevilo. Fenčiny drápky zacvakaly na dřevěné podlaze. „To nebylo vtipný,“ řekl Angii a posadil se do křesla.

Najednou na něho dopadla únava z celého dne. Všechny svaly v těle mu povolily. Nemohl teď vůbec nic dělat, ale i tak se cítil provinile, že vysedává doma, když někde venku pobíhá vrah. Digitální hodiny na televizi ukazovaly 1:33. Will si vůbec neuvědomil, že je tak pozdě.

Když mu to došlo, byl úplně ohromený. Nedokázal se ani pohnout. Betty mu vyskočila na klín, ale Will se sotva zmohl na to, aby ji pohladil.

„S tou potvorou na klíně vypadáš pěkně úchylně,“ poznamenala Angie.

Will se zadíval na konferenční stolek, na jehož naleštěném dřevu byly desítky otisků. Stála na něm prázdná sklenice od vína a otevřený pytlík bramborových lupínků. Při pohledu na ně mu zakručelo v břiše, ale byl tak unavený, že se pro ně ani nedokázal natáhnout. „Včera večer jsi nedovřela popelnici,“ vyčetl Angii. „Asi do ní vlezl nějakej pes. Ráno se kolem domu válely odpadky.“

„Měl jsi mě vzbudit.“

„To je dobrý,“ řekl Will a odmlčel se, aby pochopila, že ve skutečnosti je tomu naopak. „Ty se mě nezeptáš na Paula?“

„Takhle brzy?“ podivila se Angie. „Chtěla jsem aspoň chvilku počkat, aby sis mohl udělat pohodlíčko.“

Když Paul nastoupil do jejich dětského domova, Will ho zbožňoval. Byl jeho přesným opakem, okouzlující, oblíbený a k tomu ještě obřezaný. Všechno snadno dostal, dokonce i Angii. I když tu si, po pravdě, snadno získal každý. Kromě Willa, samozřejmě. Pořád nechápal, proč ho Paul tolik nenávidí. Týden mezi nimi vládlo napětí a pak ho starší Paul začal šikanovat. O týden později k tomu přidal bití.

„Pořád mi říká Popeláři,“ řekl Will Angii.

„To máš těžký, když tě našli v popelnici.“

„Ale už je to spousta let.“

Angie pokrčila rameny, jako by to byla prkotina. „Tak mu začni říkat Vošouste.“

„To by bylo trochu krutý, když si vezmeš, co nejspíš prožila jeho dcera,“ zavrhl to Will. „Co prožívá jeho dcera,“ opravil se vzápětí.

Mlčky zírali na televizi. Na obrazovce právě běžela reklama na pilulku na hubnutí. Ženy v ní nadšeně ukazovaly, jak vypadaly předtím a jak potom. Jako by všichni chtěli zázračně změnit svůj život. Will litoval, že si nemůže vzít pilulku a přičarovat po ní Emmu zpátky rodičům. Její otec sice nebyl vzorem ctností, ale Emma byla nevinné dítě. Ani Paul si nezasloužil přijít o dceru. To si nezaslouží nikdo.

Will se podíval na Angii a potom upřel pohled zpátky na televizní obrazovku. „Co myslíš, jaký bychom my dva byli rodiče?“ zeptal se.

Angii to zaskočilo. „Co to sakra meleš?“

„Nevím.“ Will pohladil Betty po hlavě a pošimral ji za ušima. „Jen mě to tak napadlo.“

Angie chvíli zděšeně naprázdno otvírala ústa. „Co tě jako napadlo? Jestli by to dítě fetovalo jako moje matka, nebo by se z něj vyklubal psychopat jako z tvýho otce?“

Will pokrčil rameny.

Angie se na pohovce posadila. „Co bychom mu asi řekli, až by se ptalo, jak jsme se seznámili? Dali bychom mu přečíst Květy z půdy a doufali, že nás bude mít rádo?“

Will znovu pokrčil rameny a zatahal Betty za uši. „Pokud by umělo číst,“ poznamenal.

Angie se nezasmála. „Jak bychom mu vysvětlili, proč jsme se vzali? Normální děti se na takový blbiny ptají pořád, Wille.“

„Existuje knížka o tom, že tatínek mamince dá ultimátum, když zjistí, že od ní chytil syfilidu?“

Angie mlčela, a tak se na ni podíval. Koutkem úst se usmála. „O tom má být další film,“

ukázala na televizi.

„Fakt?“

„Matku hraje Meryl Streepová.“

„Některý její nejlepší role jsou o syfilidě.“ Will cítil, že se na něho Angie upřeně dívá, a radši se věnoval Betty. Drbal ji na hlavičce, až začala klepat nožičkou.

Angie hladce stočila hovor k méně výbušnému tématu. „Jak vypadá Paulova žena?“ zeptala se.

„Je hezká,“ odpověděl Will a ucukl rukou, když se po něm Betty ohnala. „Vlastně je krásná.“

„Vsadím se, o co chceš, že jí zahejbá,“ prohlásila Angie.

Will zavrtěl hlavou. „Proč by to dělal? Ta holka má všechno. Je vysoká, blonďatá, chytrá a má úroveň.“

Angie povytáhla obočí. Oba dobře věděli, že Willovi imponují prostořeké brunety, kterým jejich nevymáchaná ústa zadělávají na obrovské problémy. Kdyby na Abigailině místě byla zpěvačka Natalie Mainesová v tmavé paruce, znamenalo by to určité ohrožení. Takhle se Angie nemusela ničeho bát. Abigail pro Willa představovala jenom zajímavost.

„To je nakonec fuk,“ řekla Angie. „Chlapi svoje manželky nepodváděj, protože nejsou dost hezký, chytrý nebo sexy. Dělaj to, protože si jenom chtěj zašukat a nic neřešit. Nebo se nuděj, anebo prostě nedokážou vydejchat, že jejich ženy se jim už nechtěj pořád podřizovat.“

Betty seskočila na zem a oklepala se. „To si musím zapamatovat,“ poznamenal Will.

„Buď tak hodnej,“ opáčila Angie a nohou odstrčila Betty, která se pokoušela vyskočit na pohovku. Will si dokázal živě představit, že by se tak klidně zachovala i k batoleti. Podíval se jí na nohy. Měla rudě nalakované nehty. Nedokázal si představit, jak zářným příkladem by byla pro jejich případnou dcerku. Před třemi měsíci si ovšem dost dobře nedokázal představit ani to, že by se Angie někdy usadila.

Když mu zavolala, že se má dostavit na kliniku, aby mu udělali testy, zuřil, i když to bylo zadarmo. V návalu vzteku dokonce vyhodil mobil z okna v kuchyni. Potom se spolu hrozně pohádali. Will to nesnášel, zato Angii to dodávalo sílu. Takhle to mezi nimi fungovalo skoro třicet let. Angie ho podvedla a on ji za to odmrštil. Za několik týdnů nebo měsíců se vrátila a všechno začalo nanovo.

Will toho už měl plné zuby. Chtěl se usadit a vést alespoň trochu normální život. Jenomže před jeho dveřmi nestály zástupy žen, které by to s ním toužily zkusit. Will toho za sebou měl tolik, že by s ním vydržela jen opravdu silná nátura.

Angie o jeho minulosti věděla. Věděla o jizvě, která Willovi zůstala na temeni po ráně lopatou. Věděla, že měl úplně rozbitý obličej a znala důvod, proč znervózní pokaždé, když vidí zapálenou cigaretu. Nebylo pochyb, že ji miluje. Možná, že jeho lásce chyběla vášeň nebo do ní vůbec nebyl zamilovaný, ale cítil se s ní v bezpečí. Někdy bylo právě tohle ze všeho nejdůležitější.

„Faith Mitchellová je dobrá policajtka,“ pronesla Angie najednou.

„Tak to ses toho dneska po telefonu dozvěděla opravdu dost,“ poznamenal Will a v duchu se ptal, který z atlantských policistů byl tak sdílný. „Vyšetřoval jsem její matku.“

„Byla nevinná,“ řekla Angie. Will věděl, že Evelyn brání automaticky, jako to dělají všichni policajti.

„Má osmnáctiletýho syna.“

„Já ji těžko můžu odsuzovat za to, že s tím začala brzo,“ řekla Angie. „Dávej si na Faith pozor. Ta tě prokoukne jako nic,“ varovala ho.

Will si zhluboka povzdechl a zadíval se na dveře do kuchyně. Svítilo se tam. Na lince ležel chléb a vedle něj stála otevřená láhev majonézy. Nedávno ji koupil. Opravdu Angie tolik plýtvala, nebo se mu jen snažila něco naznačit?

Dopadl na něj její stín. Angie si na něho obkročmo sedla a položila mu ruce na ramena. Will ji pohladil po nohou, ale Angie ho zarazila. Nikdy nic nedávala zadarmo, což mu taky potvrdila její slova. „Proč ses ptal na děti?“ otázala se ho.

„Jen tak. Aby řeč nestála.“

„Dost zvláštní řeč.“

Will se ji pokusil políbit, ale uhnula mu.

„No tak, ven s tím,“ popíchla ho.

„Jen tak, fakt,“ pokrčil rameny.

„Snažíš se mi naznačit, že chceš mít děti?“

„Nic takovýho jsem neřekl.“

„Cože? Ale nechceš žádný adoptovat, že ne?“

Zarazil ji dvěma krátkými slovy: „A ty?“

Angie se od něho odklonila a složila ruce do klína. Will ji znal skoro celý život a za celou tu dobu od ní na přímou otázku nikdy nedostal přímou odpověď. Věděl, že to teď nebude jiné.

„Vzpomínáš na Pikolíky?“ zeptala se ho Angie. Neměla na mysli hotelový personál.

V dětském domově žily děti, které si lidé brali do pěstounské péče a zase je vraceli tak často, že připomínaly pikolíky, kteří pořád běhají s kufry ven a zase dovnitř. Angie zašeptala Willovi do ucha: „Když se sám topíš, těžko můžeš někoho učit plavat.“

„Slez,“ řekl jí Will a poplácal ji po noze. „Potřebuju vyvenčit Betty a ráno musím brzo vstávat.“

Angie vždycky špatně snášela, když jí někdo řekl, že něco nemůže hned mít. „To mi nemůžeš věnovat ani půl minuty?“ zavrčela.

„Ty necháš na lince otevřenou majonézu a ještě očekáváš předehru?“

Angie se usmála. Jeho slova považovala za pobídku.

„Žiješ tady dva a půl týdne a zatím jsme spolu měli sex jenom na tomhle křesle anebo na gauči,“ postěžoval si Will.

„Víš, že jseš asi jedinej chlap, kterýmu to vadí?“

„Rozsah tvýho průzkumu trhu mě jako vždy fascinuje.“

Zvedla koutek úst, ale neusmála se. „Takže o to ti jde, jo?“

„Zavolala jsi už do realitky?“

„Mám to v diáři,“ řekla Angie, ale oba dobře věděli, že svůj dům hned tak neprodá.

Will neměl sílu pokračovat v hovoru. „Nech toho, Angie. Nemám na to náladu.“

Položila ruce na jeho ramena a zavlnila se v bocích. Na Willa to mělo ohromný účinek.

Když se na něho podívala a přizpůsobila pohyb jeho reakci, cítil se jako pokusný králík. Snažil se ji políbit, ale Angie se mu při každém pokusu vysmekla. Zajela si rukou do šortek a začala se dráždit. Will na svém těle cítil tlak jejích prstů. Sledoval, jak zavírá oči a vystrkuje z úst špičku jazyka. Srdce se mu prudce rozbušilo. Vzrušení v něm rostlo, když Angie otočila rukou a začala ho hladit.

„Ještě jseš unavenej?“ zašeptala. „Mám přestat?“

Will nechtěl nic říkat. Zvedl ji ze sebe a posadil ji na konferenční stolek. Když do ní pronikl, byl šťastný, že to aspoň není na pohovce ani na křesle.

Will vzal Betty do dlaně, přitiskl si ji na prsa a rozběhl se po ulici. Zabořila se nosem do jeho krku a šťastně vyplázla jazyk. Vyrazili od domu a Will zpomalil, až když uviděl světla na Ponce de Leónově třídě. Postavil Betty na zem, takže k obchodu musela dojít po svých, i když se jí to nelíbilo.

Vevnitř bylo i ve dvě ráno kupodivu rušno. Will vzal košík a vyrazil dozadu k lékárně.

Předpokládal, že tam najde to, co potřebuje. Než objevil správný regál, chvíli bloudil uličkami.

Bedlivě si prohlížel krabičky, ale pořád viděl písmenka rozmazaně. Dokázal bez problémů přečíst čísla, ale písmena nikdy nezvládal. V dětství mu jeden učitel řekl, že nejspíš trpí dyslexií, ale Will nikdy nebyl na odborném vyšetření, takže se nedalo jasně říct, jestli má skutečnou poruchu, anebo je jenom příšerně hloupý. Na tom druhém se shodlo hned několik učitelů. Will s naprostou jistotou věděl jen to, že i když se snaží sebevíc, tištěné slovo nezvládá.

Písmena se mu pletla a přeskakovala ze strany na stranu. Než z jeho očí doputovala do mozku, ztratila veškerý význam. Zrcadlově se otáčela a někdy úplně mizela ze stránky. Pletl si pravou a levou stranu. Na psaný text se dokázal soustředit maximálně hodinu. Potom ho začaly trápit příšerné bolesti hlavy, které ho oslepovaly. Když měl dobrý den, dokázal číst jako žák druhé třídy. Za špatných dnů vůbec nemělo smysl to zkoušet. Když byl unavený nebo rozčilený, slova mu před očima vířila jako písek ve větru.

Jeho problém před rokem odhalila Amanda Wagnerová. Will nevěděl přesně, jak se jí to povedlo, ale nechtěl se jí na to ptát, protože následující rozhovor by mu byl krajně nepříjemný.

Hlášení psal s pomocí hlasového programu, který měl na počítači. Možná, že se na techniku spoléhal víc, než bylo zdrávo. Anebo Amandu zajímalo, proč si nepíše poznámky do kroužkového bloku jako všichni ostatní policisté, ale všechno si nahrává na diktafon. O jeho handicapu zkrátka věděla a Willovi to hodně ztěžovalo situaci, protože se jí neustále snažil dokázat, že pro ni není přítěží, ale přínosem.

Pořád si nebyl jistý, jestli mu za asistentku vybrala Faith Mitchellovou, aby mu pomohla, nebo proto, že právě Mitchellová na něm bude pořád hledat chyby. Pokud by se prozradilo, že Will je vlastně negramotný, nesměl by už nikdy v budoucnosti vést pátrání. Nejspíš by přišel o práci.

Radši ani nemyslel na to, co by pak dělal.

Will postavil košík na zem a podrbal Betty pod bradou na znamení, že na ni nezapomněl.

Potom se znovu podíval na zboží v regálu. Původně si myslel, že to bude mnohem jednodušší, ale před očima měl minimálně deset různých druhů a nevěděl, který je ten správný. Všechny krabičky vypadaly v podstatě stejně. Lišily se jenom odstínem růžové nebo modré barvy.

Na některých byla loga, která Will znal z televizních reklam, ale mezi odpadky rozházenými před domem žádnou krabičku nenašel. Na zemi ležela jenom tyčinka, na kterou se močí. Obal zničil pes, který jim vlezl do popelnice. Will ráno stál uprostřed příjezdové cesty a v ruce držel věc, v níž s jistotou identifikoval domácí těhotenský test.

Na tyčince byly dva proužky, ale co to znamenalo? V některých reklamách viděl smajlíky.

V jiných zase plusy. Neměly by některé tedy logicky mít minus? Nerozmazalo se mu to zas, takže místo jednoho minusu viděl dvě čárky? Anebo byl tak zpitomělý, že místo slova viděl symbol? Nebylo na testu nakonec napsáno jednoduše NE, které nedokázal přečíst?

Rozhodl se, že koupí od každého druhu jeden kus. Až vyřeší případ Emmy Campanové, zamkne se v kanceláři a testy jeden po druhém projde a porovná je s tím, který objevil mezi odpadky. Zůstane tam tak dlouho, dokud nenajde správný typ, a pak klidně stráví celé hodiny nad návodem, aby se dozvěděl, jak se věci mají.

Betty skočila do košíku, takže Will krabičky navršil kolem ní. Potom nákup zvedl a přitiskl si košík na prsa, aby z něj fenku omylem nevysypal. Betty vyplázla jazyk a tlapkami se zachytila za okraj košíku, takže vypadala jako nějaká hračka. Cestou k pokladně se po nich ostatní zákazníci ohlíželi. Will si byl jistý, že to není poprvé, co se v obchodě objevil dospělý muž v obleku s čivavou na růžovém vodítku. Rozhodně však byl prvním, který k tomu nesl v ruce košík plný těhotenských testů.

Pozornost upoutával i ve frontě u pokladny, a tak si radši prohlížel vystavené noviny. Všiml si, že už vyšlo ranní vydání Atlantského deníku. Na první straně byla tvář Emmy Campanové.

U většiny ostatních novin to bylo stejné. Will ve frontě strávil dostatečně dlouho, aby zvládl rozluštit velká písmena na fotografii: POHŘEŠOVANÁ.

Když si představil, jaká zvěrstva jsou lidé schopni páchat na druhých, stáhlo se mu hrdlo a zúžil se mu dech. O tom věděli své právě Pikolíci z dětského domova. Vraceli se od pěstounů, protože se nedokázali včlenit do své náhradní rodiny. Znovu se z domova vypravili na cestu, aby se zase vrátili s vyhaslýma očima. Byli zneužíváni, zanedbáváni a biti. Vypadali strašlivě. Horší bylo jenom to, když se člověk musel podívat sám na sebe po tom, co se taky vrátil od náhradních rodičů.

Betty Willovi olízla obličej a fronta se pohnula. Hodiny nad pokladnou ukazovaly čtvrt na tři.

Amanda měla pravdu. Pokud má Emma Campanová štěstí, je už dávno po smrti.

DEN DRUHÝ

5. kapitola

Abigail Campanová měla pocit, že dcera je naživu. Je to možné? Anebo si jenom něco namlouvá, podobně jako člověk, jemuž amputovali končetinu, ale jemu stále připadá, že ji má?

Jestli je Emma mrtvá, může za to Abigail. Zabila člověka. Ba co víc, zabila člověka, který se její dceru snažil zachránit. Adam Humphrey, kterého s Paulem vůbec neznali a do včerejška o něm nic nevěděli, zemřel Abigailinou rukou. Někdo za to musí zaplatit. Spravedlnosti musí být učiněno zadost. Kdyby to jen Abigail mohla nějak odčinit! Ochotně by si to s Emmou vyměnila. Utrpení, bolest, hrůza, dokonce i chlad mělkého hrobu by byl lepší než tahle nekonečná nejistota.

Anebo ne? Na co teď asi myslí Kaylini rodiče? Abigail je nesnášela. Vadila jí jejich liberální výchova i hubatá dcera, která byla jejím výsledkem. Emma rozhodně nebyla svatá, ale než se seznámila s Kaylou, chovala se jinak. Nepropadala, dělala domácí úkoly a chodila do školy.

Co by teď Abigail Alexanderovým řekla? „Vaše dcera by byla naživu, kdybyste ji drželi dál od té mojí?“

Anebo by možná měla říct „naše dcery“?

„Naše dcery by byly naživu, kdybyste mě poslouchali.“

Abigail se přinutila pohnout a pokusila se vstát z postele. Strávila v ní osmnáct hodin. Bez hnutí ležela a občas si odskočila na záchod. Připadala si hloupě, že jí museli dát sedativa.

Jako neurotická madam, která se pořád hroutí a služebnictvo jí strká pod nos čichací sůl.

Všichni kolem ní chodili po špičkách. Takhle o ni nikdo nepečoval celou věčnost. Dokonce i její matka na ni byla do telefonu milá. Beatrice Bentleyová se po rozvodu s Abigailiným otcem před deseti lety odstěhovala do Itálie. Její krásná matka právě teď seděla v letadle a mířila přes Atlantik za svojí dcerou, aby jí byla oporou.

Rodiče Adama Humphreyho už taky byli na cestě. Na rozdíl od Abigailiny matky na ně nečekal pacient v posteli, ale mrtvý syn v rakvi. Jaké to asi je, pohřbít vlastní dítě? Jak se člověk cítí, když rakev spustí do jámy, navrší na ni zem a jeho broučka navždycky pohltí tma?

Abigail si často říkala, jaké by to bylo, mít syna. Nikdy to nezažila, takže jí připadalo, že synové a matky mají nekomplikované vztahy. Chlapci byli snadno čitelní. Na první pohled na nich bylo vidět, jestli jsou naštvaní, smutní nebo šťastní. Měli rádi jednoduché věci jako pizzu a počítačové hry. Nehádali se pořád s kamarády a nepěstovali v sobě nevraživost. Nežalovali na sebe a ve škole o sobě neroznášeli drby. Kluk doma nikdy nebrečel kvůli tomu, že mu někdo ve škole řekl, že je tlustý. Anebo brečel, ale stačilo, aby ho matka pohladila po hlavě nebo mu upekla pár koláčků a všechno zase bylo v pořádku. Rozhodně celé týdny uraženě netrucoval.

Abigail z vlastní zkušenosti věděla, že ženy mají svoje matky rády, ale jako by mezi nimi stála nějaká překážka. Byla to závist? Minulost? Nenávist? Ať šlo o cokoli, dívky vždycky lnuly víc k otcům. Hoyt Bentley svoje jediné dítě s rozkoší rozmazloval. Abigailina matka Beatrice se hodně těžce smiřovala s tím, že dceru hýčká víc než ji. Krásné ženy nesnášejí konkurenci, i když je to jejich vlastní dítě. Pokud si Abigail vzpomínala, její rodiče se hádali výhradně kvůli ní.

„Úplně jsi ji zkazil,“ ječela Beatrice na Hoyta. Její mléčně bílá pleť přitom dostávala nazelenalý závistivý nádech.

Na vysoké škole se Abigail seznámila se spolužákem Stewartem Bradleyem, který pro ni byl dokonalou partií. Jeho příjmení mělo ve společnosti dobrý zvuk, což se líbilo Abigailinu otci.

Přitom měl dostatek peněz, což zase imponovalo její matce. Stewart byl inteligentní, dobrácký a příšerně nudný.

Abigail ztratila hlavu, když jednoho dne odvezla svoje BMW k prodejci do servisu. Paul Campano na sobě měl laciný oblek, který mu byl těsný v ramenou. Nebyl uhlazený a mluvil moc nahlas. Stačilo, aby si na něho vzpomněla, a ještě po několika dnech cítila horkost v klíně.

Po třech týdnech dala vale panu Nudnému a nastěhovala se k Paulu Campanovi. Byl to adoptovaný žid italského původu a měl pořádný škraloup.

Beatrici se vůbec nezamlouval a to rozhodlo. Abigailina matka prohlašovala, že jí nevadí jeho nedostatek peněz ani neznámé jméno. Věděla, že Paul v sobě má zvláštní chtivost. Ještě o svatebním dni dceru nabádala, aby byla opatrná, že muži jsou v podstatě sobečtí a tuhle přirozenou dispozici dokáže překonat jenom málokterý z nich. Paul Campano s prstenem na malíčku a nevkusným účesem k nim rozhodně nepatří. Hoyt v té době žil se svojí milenkou, takže Abigail usuzovala, že z matky mluví vlastní trpká zkušenost.

„S minulostí svého muže nic nenaděláš, miláčku,“ řekla jí Beatrice.

Abigail s Paulem se vášnivě milovali, o tom nemohlo být pochyb. Zbožňoval ji. To se Abigail, tatínkově holčičce, líbilo víc, než byla ochotná připustit. Pokaždé, když Paul něčeho dosáhl, přiběhl si k ní pro pochvalu. Bylo to tak vždycky, když se stal šéfem prodejny, když si pořídil vlastní obchod a pak budoval jeden autosalón za druhým. Tolik stál o její podporu, až jí to připadalo trochu komické.

Jednoho dne už měla zbožňování po krk. Zjistila, že vlastně nestojí na piedestalu, ale je zavřená v kleci. Když jí Paul říkal, že pro ni není dost dobrý, nelhal. Sebeironické poznámky, kterými ji okouzlil, jí přestaly připadat zábavné. Za jeho hlučnou nonšalancí se skrývala nenaplněná touha, hluboká jako propast. Abigail připadala bezedná.

Paulovi adoptivní rodiče byli hrozně milí. Jmenovali se Marie a Marty a byli výjimečně trpěliví a mírní. Marie jí až po mnoha letech prozradila, že když si Paula osvojili, bylo mu dvanáct.

Abigail si do té doby představovala, že v ústavu Marii položili do náruče krásné růžové miminko, ale skutečnost byla mnohem temnější. Abigail měla tisíce otázek, na něž jí nikdo nebyl ochotný odpovědět. Paul se jí nechtěl otevřít a jeho rodiče nejspíš měli pocit, že kdyby jí o svém synovi něco pověděli, zradili by ho, i když Abigail je jeho žena.

V té době začal Paul mít avantýry s jinými. Anebo je možná měl vždycky, ale Abigail si toho všimla až tehdy. Strkat hlavu do písku a dělat, že o ničem neví, bylo mnohem snazší než se postavit kruté pravdě čelem. Proč ji manželova nevěra tak překvapovala? Vybrala si jinou cestu než její matka, ale už na ní začínala rozeznávat podobnosti.

Abigail zpočátku s radostí přijímala drahé dary, které jí Paul vozil ze služebních cest a konferencí. Časem pochopila, že se jimi jenom vykupuje ze svých hříchů. S přibývajícími léty se na něho Abigail už tak vřele neusmívala a nesdílela s ním ochotně lože, když se vrátil z Kalifornie nebo Německa s diamantovým náramkem nebo zlatými hodinkami.

A tak Paul začal vozit drahé dárky pro Emmu. Dcera na ně reagovala přesně tak, jak očekával. Každá dospívající dívka přirozeně touží po pozornosti a Emma roli tatínkovy holčičky přijala stejně nadšeně jako kdysi její matka. Stačilo, aby jí Paul dal iPod, počítač nebo auto, a šťastně se mu vrhla kolem krku, zatímco ho Abigail peskovala, že ji rozmazluje.

Abigail zkrátka prožívala totéž, co kdysi její matka. Leccos přitom i pochopila. Bolelo ji, když viděla, jak snadno se Emma nechá obalamutit Paulovými dárky a jeho bezmeznou láskou. Pro tatínka byla dokonalá a moc se jí to líbilo. Tatínek své holčičce ulehčoval život, jak jen to šlo.

Dokázal ji vykoupit ze všech špatných nálad a zármutků. Když hned druhý školní den ztratila učebnici mluvnice, bez ptaní jí koupil novou. Když někam založila úkol nebo ho zapomněla udělat, pokaždé ji omluvil. Vždycky jí přispěchal na pomoc, ať potřebovala ujistit, že v šatníku nemá strašidlo, pořídit lístky na vyprodaný koncert nebo koupit nejmódnější džíny na trhu. To mu Abigail nemohla vyčítat. Měla by přece být ráda, že její muž tak miluje jejich jediné dítě.

Jenomže Abigail ráda nebyla. Někdy měla sto chutí Emmu popadnout, pořádně s ní zatřást a varovat ji, aby na otce tolik nespoléhala, že se musí naučit prát se se životem sama.

Nechtěla, aby si její dcera jednou myslela, že dosáhnout cíle může jedině s mužskou pomocí.

Emma byla chytrá, vtipná a krásná. Mohla mít všechno, ale musela se kvůli tomu trochu snažit.

Paulovo panáčkování, kdykoli dcera luskla prsty, bylo bohužel příliš lákavé. Vytvořil pro ni dokonalý svět, ve kterém se nemohlo nic pokazit.

Až doteď.

Někdo zaklepal na dveře. Abigail si uvědomila, že pořád leží v posteli. Nepodařilo se jí posadit se, jak si představovala. Pohnula rukama a nohama, aby zjistila, jestli v nich má vůbec cit.

„Abby?“ řekl Paul. Vypadal vyčerpaně a nebyl oholený. Měl rozpraskané rty a hluboké kruhy pod očima. Včera večer mu vrazila facku a poškrábala se o jeho strniště. Do té doby nevztáhla na druhého člověka ruku. Teď se jí během čtyřiadvaceti hodin povedlo zabít mladého kluka a uhodit manžela.

Paul jí totiž řekl, že Emmě by se nic nestalo, kdyby jí nezabavili auto. Možná, že muži přece jenom nejsou tak jednoduší, jak si představovala.

„Nic novýho,“ řekl Paul.

Ani nemusel nic říkat. Abigail úplně stačilo, aby se na něho jednou podívala, a bylo jí to jasné.

„Tvoje máma přiletí kolem třetí,“ oznámil jí.

Abigail naprázdno polkla. Měla úplně sucho v krku. Všechny slzy už vyplakala. „Kde je táta?“

zeptala se bez rozmýšlení.

Paul byl zklamaný, že místo něho chce vidět někoho jiného. „Šel koupit kafe.“

Nevěřila mu. Její otec kávu zásadně nekupoval. Na podobné věci měl lidi.

„Miláčku,“ řekl Paul. Na víc se nezmohl. Cítila jeho touhu, ale byla úplně otupělá. Paul přesto vešel do místnosti a posadil se vedle ní na postel. „Všechno to zvládneme.“

„A co když ne?“ zeptala se ho. Vlastní hlas jí zněl cize. „Co když to nezvládneme, Paule?“

Manželovi do očí vstoupily slzy. Vždycky se snadno rozplakal. Emma s ním jednoduše zacvičila, když došlo na její auto. Když jí oznámili, že jí ho zabavují, ztropila scénu jako malé dítě. „Nenávidím tě!“ řvala nejdřív na Abigail a pak i na Paula. „Je mi z vás na blití!“

Paul stál na místě s otevřenými ústy ještě dlouho po tom, co jeho andílek uraženě odplul z místnosti.

Abigail mu teď položila otázku, která ji pronásledovala celou noc. „Chci vědět jedno, Paule.

Neudělal jsi něco… Neprovedl jsi někomu…“ Snažila se srovnat si myšlenky. Ze všeho měla v hlavě pořádný zmatek. „Nenaštval jsi někoho? Neunesli ji náhodou kvůli tomu?“ vychrlila na něho nakonec.

Podíval se na ni, jako by mu plivla do tváře. „Samozřejmě, že ne,“ zašeptal chraplavě.

„Myslíš, že bych ti to neřekl? A že bych tu seděl s rukama v klíně, kdybych věděl, kdo to udělal?“

Bylo jí hrozně, ale v hloubi duše cítila určité zadostiučinění, že se jí ho povedlo tak snadno zranit.

„Ta ženská, co jsem s ní byl… Neměl jsem to dělat, Abby. Nevím, proč jsem to udělal. Nic pro mě neznamenala, lásko. Prostě jsem… potřeboval…“

Neřekl, co přesně potřeboval. Oba to ostatně věděli. Potřeboval mít všechno.

„Řekni mi pravdu. Kde je táta?“ zeptala se ho.

„Mluví s nějakýma lidma.“

„S jakými lidmi? Vždyť máme v domě půlku policejního sboru a druhá nám visí na telefonu.“

„Se soukromou detektivní kanceláří. Párkrát pro něho pracovali.“

„Ví, kdo to udělal? Snaží se mu někdo za něco pomstít?“

Paul zavrtěl hlavou. „To nevím, lásko. Tvůj táta se mi zrovna moc nesvěřuje, víš? Myslím, že dělá dobře, když to nechce nechat na GBI.“

„Ale ten policajt vypadal, že ví, co dělá.“

„No, tak zrovna tomu pitomci bych moc nevěřil,“ opáčil Paul ostře. Abigail nevěděla, co by na to řekla.

„S tím autem jsem to vůbec neměl říkat,“ zašeptal. „S tím to nemělo nic společnýho. Ona prostě… Kašlala na to. Měla jsi pravdu, měl jsem na ni být přísnější. Měl jsem být její otec, ne její kamarád.“

Abigail celé roky čekala, až to pochopí, ale teď už bylo pozdě. „To je jedno.“

„Hrozně moc si přeju, aby se nám vrátila, Abby. Chci všechny svoje hříchy napravit.“ Paul se rozplakal. „Kromě tebe s Emmou nikoho nemám. Žiju jenom pro vás dvě. Nedokázal bych dál žít, kdyby… Kdyby se něco stalo.“

Abigail se posadila a vzala jeho tvář do dlaní. Přitiskl se k ní a ona ho líbala na krk, tváře a ústa. Když ji jemně položil na postel, nevzpírala se. Nebyla mezi nimi vášeň ani touha.

Jenom se potřebovali uvolnit. Byla to jediná útěcha, kterou si dokázali navzájem poskytnout.

6. kapitola

Will ve tři čtvrtě na sedm zastavil na parkovišti u Westfieldské akademie. U vchodů do všech pavilónů hlídkovali strážní od najaté ochranky. Měli na sobě košile s krátkým rukávem a nažehlené šortky s puky. Areálem projížděla auta označená logy ochranky. Will byl rád, že škola je v pohotovosti. Věděl, že Amanda požadovala, aby policie z DeKalb každé dvě hodiny na místo vyslala několik aut, ale taky dobře věděl, že místní sbor má moc práce a málo lidí.

Soukromá ochranka jim mohla dost pomoci. Její zaměstnanci mohli přinejmenším trochu zklidnit učitele a studenty, kteří začínali panikařit. Naproti škole se už rojily televizní štáby, takže se dalo čekat, že situace se ještě zhorší.

Will ráno vypnul televizi, protože nemohl vystát humbuk, který se kolem případu strhl.

Reportéři měli mnohem méně informací než policie, ale vesele na obrazovce rozebírali každou fámu, kterou se jim povedlo vyštrachat. Všude se to hemžilo „tajnými zdroji“ a konspiračními teoriemi. V ranních show se objevovaly studentky z Westfieldu a uplakaně prosily únosce, aby jejich kamarádku vrátil rodičům. Celkový dojem bohužel kazily jejich dokonalé účesy a perfektní make-up. Středem pozornosti už nebyla Emma Campanová, ale melodrama, které z případu udělaly televizní štáby.

Včera ráno touhle dobou se Kayla s Emmou pravděpodobně chystaly do školy. Adam Humphrey si možná trochu přispal, protože mu přednášky začínaly později. Abigail Campanová se připravovala na tenis a zkrášlující procedury. Paul zrovna jel do práce. Nikdo z nich netušil, jak málo času zbývá do okamžiku, kdy se jejich životy navždycky změní, anebo dokonce vyhasnou.

Will si pořád jasně vzpomínal na svůj první případ s dětskou obětí. Dívence bylo deset let.

Uprostřed noci ji z domu odvedl její vlastní otec, který zinscenoval únos. Dceru nejdřív zneužil, pak jí zlomil vaz a hodil ji do rokle v lesích za místním kostelem. Mouchy dovedou mrtvolu objevit během pěti minut a pak do ní okamžitě začnou klást vajíčka. Za čtyřiadvacet hodin se z nich vylíhnou larvy a začnou požírat orgány a tkáně. Tělo se nafoukne, kůže zvoskovatí a mrtvola zmodrá. Páchne jako zkažená vejce smíchaná s kyselinou z baterií.

Takhle ji Will našel.

Hrozně nerad by v takovém stavu objevil Emmu Campanovou.

Zaslechl smích. Po schodech hlavní budovy školy stoupal hlouček učitelek. Sledoval, jak vesele prošly dveřmi. Will školu nesnášel, jako by to bylo vězení. V dětství ji tak vlastně vnímal, jako zvláštní druh vězení, kde dozorci můžou se svými svěřenci zacházet, jak se jim zlíbí. Ostatní děti měly aspoň rodiče, kteří takové pocity dovedli trochu zmírnit, ale o Willa se staral jenom stát, v jehož zájmu nebylo hledat nedostatky ve vlastním školském systému.

Dnes měl vyslechnout učitele. Stačilo na to pomyslet, a Willovi po těle vyrazil studený pot.

Byli to vzdělaní lidé, kteří své tituly nezískali v korespondenčních kurzech pochybné úrovně jako on. Nejspíš ho okamžitě prohlédnou. Úplně poprvé od začátku případu byl rád, že má k ruce Faith Mitchellovou, která od něho trochu odvede pozornost a jemně jim vysvětlí, že jedna ze studentek akademie je po smrti a druhá v rukou únosce. Třeba se učitelé soustředí na tragédii a nebudou Willa rozpitvávat. Každopádně mu musí zodpovědět plno otázek.

Westfield nabízel pouze středoškolské vzdělání, takže všem studentům bylo mezi čtrnácti a osmnácti lety. Většinu z nich včera vyzpovídal Leo Donnelly a zjistil přesně ten druh informací, jaký se dal očekávat od puberťáků, kteří se zrovna dozvěděli, že jedna z jejich spolužaček byla brutálně zavražděna a druhá je nezvěstná. Kayla i Emma podle nich byly hodné, všemi oblíbené holky.

Ještě před týdnem by třeba odpovídali jinak. Will si chtěl promluvit s učiteli a zjistit, jak se na obě studentky dívají oni. Pořád si nemohl dát dohromady přesný obrázek Emmy Campanové.

Záškolákem se člověk nestal ze dne na den. Obvykle začal s malými prohřešky, které postupem času nabyly na závažnosti. O mrtvých nikdo nechtěl mluvit špatně, ale Will ze zkušenosti věděl, že pokud učitelé mají něco závažného na srdci, nebudou se rozpakovat to říct.

Podíval se na jednotlivé pavilóny soukromé školy. Působily impozantně. Byla to typická atlantská škola s vynikající pověstí po celých Státech. Před občanskou válkou si vzdělání mohli dovolit jen potomci nejbohatších obyvatel Atlanty. Většina zámožných rodin tehdy svoje děti posílala i do Evropy, aby tam získaly ucelené vzdělání. Po válce finance došly, ale touha po vědění zůstala. Zchudlé debutantky si uvědomily, že svoje dovednosti můžou dobře zpeněžit, a začaly na třídě Ponce de Léona otevírat soukromé školy. Mnozí studenti museli kvůli vzdělání prodat rodinné stříbro a vzdát se dědictví, ale učebny všech institucí byly záhy plné. V roce 1872 začal v Atlantě fungovat systém veřejných škol, ale bohatí obyvatelé města stejně radši vydávali nemalé částky, aby se jejich děti nemusely vzdělávat společně s lůzou.

Westfieldská akademie patřila ke školám pro lepší lidi. Sídlila v několika starých budovách z počátku dvacátého století. Původní škola byla pobitá prkny a připomínala stodolu. Novější části byly většinou impozantní budovy z červených cihel. Uprostřed stála mramorová gotická katedrála, která se mezi ostatními stavbami vyjímala asi jako Willovo staré Porsche mezi nejnovějšími Toyotami a Hondami vyučujících.

Will byl zvyklý, že se jeho auto všude vyjímá jako pěst na oko. Před devíti lety na opuštěném parkovišti ve své ulici objevil ohořelou karoserii modelu 911, který se vyráběl v roce 1979. V té době se ve většině domů v sousedství fetovalo a Will spal s pistolí pod polštářem pro případ, že by někdo omylem zaklepal na jeho dveře. Když sehnal kola a odtáhl si auto do garáže, nikdo proti tomu nic neměl. Jeden bezdomovec mu ho za deset dolarů a pár doušků vody ze zahradní hadice dokonce pomohl vytlačit do kopce k domu.

Než všechna feťácká doupata zmizela a do sousedství se začaly stěhovat normální rodiny, Will z trosky stihl zase udělat auto. O víkendech a svátcích šmejdil po vrakovištích a prodejnách s náhradními díly a sháněl správné části. Nastudoval všechno o pístech, válcích, výfukových potrubích a brzdových třmenech. Naučil se svářet, kytovat a lakovat. Úplně sám, bez pomoci automechanika, autu vrátil jeho zašlou slávu. Věděl, že na sebe může být hrdý, ale v hloubi duše tušil, že kdyby dokázal pochopit schematické vyobrazení spojky nebo nákres motoru, možná by auto dal dohromady za šest měsíců, a ne až za šest let.

S případem Campanová to bylo stejné. Neuniklo mu náhodou něco podstatného jenom proto, že svému okolí nebyl ochoten přiznat svůj handicap?

Will si na volantu rozložil ranní noviny a pokusil se znovu rozluštit, co se v nich píše o případu Emmy Campanové. Pod nadpisem TRAGÉDIE V ANSLEY PARKU byla její fotografie a pod ní fotografie Adama Humphreyho a Kayly Alexanderové. Uvnitř novin Will našel speciální přílohu s informacemi o rodinách obětí a okolí místa činu. Byly tam i rozhovory s lidmi, kteří tvrdili, že jsou blízcí přátelé dotčených osob. Noviny hýřily nabubřelými frázemi, které měly jen velmi málo společného se skutečností. Will začal články pročítat už doma, ale při pokusech rozluštit maličké písmo se mu málem rozskočila hlava, která ho už tak příšerně bolela z nevyspání.

Nedalo se nic dělat. Nutně potřeboval zjistit, co se o případu píše a jaké podrobnosti se dostaly na veřejnost. Policie obvykle tajila určité informace, které mohl vědět jenom vrah.

Protože na místě činu bylo hodně policistů, pochopitelně došlo k úniku informací. Veřejnost věděla o Emmině úkrytu v šatníku i o provazu a izolační pásce v autě. O rozbitém mobilu, na němž ležela Kayla Alexanderová. Největší senzací bylo samozřejmě to, že policie celý případ úplně zpackala. O tisku se všeobecně vědělo, že vždycky překroutí skutečnost a policii nikdy nic neodpustí.

Will si prstem ukazoval na jednotlivá slova, aby je od sebe oddělil a dovedl pochopit význam celého textu. Velmi dobře si uvědomoval, že člověk, který unesl Emmu Campanovou, teď nejspíš čte stejný článek. Možná, že vraha vzrušuje, že se o jeho činech píše na první straně Atlantského deníku. Třeba se zrovna taky potí nad každým slovem, aby zjistil, jestli nezanechal nějaké stopy.

Anebo si je jistý sám sebou, protože ví, že neexistuje způsob, jak ho z činů usvědčit. Možná je právě teď na lovu a číhá na další oběť, zatímco tělo Emmy Campanové hnije v mělkém hrobě.

Kdosi zaťukal na boční okno auta. Venku stála Faith Mitchellová. Přes jedno předloktí měla přehozené Willovo sako a v druhé ruce držela kalíšek s kávou. Will se natáhl přes sedadlo spolujezdce a otevřel jí dveře.

„No to je neskutečné,“ prohlásila naštvaně a ukázala na noviny.

„Co?“ zeptal se Will a složil noviny. „Zrovna jsem je otevřel.“

Faith usedla vedle něho a zavřela dveře, aby do klimatizované kabiny neproniklo horko.

„,Vysoký policejní činitel‘ prý novinářům řekl, že jsme vyšetřování případu nezvládli a museli jsme zavolat na pomoc GBI.“ Pak si uvědomila, s kým mluví, a dodala: „Já vím, že jsme to podělali, ale takové věci se přece novinářům neříkají. Úctu daňových poplatníků nám to zrovna nezíská.“

„To je pravda,“ přitakal Will. Udivilo ho, že si Faith myslí, že informaci novinám poskytla atlantská policie. Will už se s případem obeznámil natolik, aby si troufal tvrdit, že informace poskytl zdroj z GBI, známý pod jménem Amanda Wagnerová.

„Bylo by docela fajn, kdyby nezdůrazňovali majetkové poměry rodičů, ale ty si člověk stejně dá dohromady podle příjmení. Campanovy reklamy v televizi jsou ze všech nejvlezlejší,“

poznamenala Faith a zadívala se na Willa, jako by od něho čekala nějaký komentář.

„Jo, jsou pěkně otravné. Ty reklamy,“ souhlasil Will.

„No nic,“ řekla Faith a zvedla ruku s jeho sakem. „Tohle jste zapomněl na mém autě.“

Willovi se ulevilo, když v kapse saka nahmatal diktafon. „Tyhle věcičky jsou hrozně šikovné,“

řekl Faith. Věděl, že jí to asi připadá zvláštní. „Píšu jako prase, tak si radši poznámky nahrávám.“

Faith se na něho beze slova podívala a Willovi se zježily vlasy vzadu na hlavě. Schoval diktafon do kapsy. Dala si to dohromady? Jestli si poslechla, co je v přístroji nahrané, věděla, že tam jsou jenom podrobné informace o případu, které do něj Will nadiktoval, aby je pak mohl přenést do počítače a vytvořit hlášení. Angie ho varovala, ať si na Faith Mitchellovou dává pozor. Povedlo se jí už odhalit jeho nedostatek?

Faith pevně stiskla rty. „Potřebuju se vás na něco zeptat. Nemusíte mi odpovídat, ale budu ráda, když se o to aspoň pokusíte.“

Will se upřeně díval před sebe. Viděl, jak do hlavní školní budovy vcházejí vyučující s velkými termoskami s kávou a štosy papírů v podpaží. „Ptejte se,“ vybídl kolegyni.

„Myslíte, že je mrtvá?“

Will si úlevně oddechl. „To upřímně řečeno nevím,“ řekl a otočil se, aby sako i s novinami odložil na zadní sedadlo. Dával si přitom načas, aby našel aspoň trochu ztracené rovnováhy.

„Předpokládám správně, že jste včera na koleji neobjevila nic světoborného, viďte?“ otázal se.

Říkal jí, aby mu zavolala, pokud něco zjistí.

Chvíli váhala, jako by se jí nechtělo měnit téma hovoru. „Ani ne,“ odpověděla. „V Adamových věcech nic zajímavého nebylo, tedy kromě pytlíku marihuany. A ta nám v pátrání nijak nepomůže, s tím určitě souhlasíte, ne?“ Will přikývl a Faith pokračovala: „Promluvili jsme si se všemi studenty na obou kolejích. Kromě Gabea Cohena a Tommyho Albertsona Adama vlastně nikdo neznal. Jelikož jsem na oba pány hrozně dobře zapůsobila, nesdělili mi nic víc, než když jsme spolu mluvili poprvé. Takže jsem za nimi vyslala Ivana Sambora. Znáte ho?“

Will zavrtěl hlavou. „Takový obrovský Polák, co se s nikým nepáře. Mám z něj dost nahnáno.

Zjistil totéž, co já, kluci Adama skoro neznali a Gabe se k němu nastěhoval, protože nemůže vystát Tommyho. Ten mi to, mimochodem, potvrdil.“

Vytáhla kroužkový zápisník a zalistovala v něm. „Většina prváků z Adamovy koleje chodí na stejné semináře i přednášky, ale na začátku ročníku se osazenstvo učeben pořád mění. Mluvila jsem se všemi učiteli, ke kterým chodil, ale všichni mi řekli totéž, škola začala před týdnem, nikdo nikoho nezná, hrozně je to mrzí, ale pořádně nevědí, jak vlastně vypadá. Nesehnala jsem akorát nějakého Jerryho Favrea, ale ten mi má dneska zavolat.“

Faith otočila stránku. „Takže v kostce: podle záznamu bezpečnostní kamery Adam včera ráno kolem tři čtvrtě na osm odešel z koleje. V osm mu začínal seminář. Vyučující nám potvrdil, že tam byl. Adam měl nějaký referát na celou hodinu, takže odejít nemohl. Čtečka u dveří, která mimochodem není vůbec k ničemu, leckdo používá tlačítko pro handicapované –, ukázala, že se Adam v deset osmnáct vrátil na kolej. To souhlasí, protože ten seminář skončil v deset. Na záznamu z kamery je nejspíš jeho temeno. Převlíkl se a přesně v půl jedenácté a dvě minuty zase odešel z koleje. Nic víc o něm nemáme, ledaže byste nám něco tajil.“

Will se na ni překvapeně podíval. „Co bych vám měl tajit?“

„Já nevím, Wille. Když jsem vás viděla naposled, spěchal jste na kopírku kvůli Kaylině Toyotě. Ta je pro nás klíčová, ale teď tady spolu tlacháme skoro deset minut a vy jste mi o ní ještě nic neřekl,“ opáčila Faith.

„Promiňte,“ omluvil se Will, i když věděl, že tím ji moc neuklidní. „Máte pravdu, měl jsem vám to říct. Víte, nejsem zvyklý…“

„Pracovat v týmu,“ dokončila za něho. Tón jejího hlasu naznačoval, že ji jeho výmluva začíná unavovat.

Nemohl jí její rozčilení vyčítat. Pracovala na případu stejně tvrdě jako on a to, že ji vynechal, vůči ní nebylo fér. Popsal jí tedy co nejpodrobněji, co objevili na záznamu bezpečnostní kamery v Copy Right, a řekl jí o provazu a izolační pásce, které našel Charlie. „Podle videa se tmavé auto v garáži objevilo včera přesně ve čtvrt na dvanáct dopoledne. Vystoupily z něj dvě osoby, Adam a nějaký neznámý muž. Kaylino auto dorazilo ve 12:21. Emma pravděpodobně ležela v kufru Toyoty, odkud ji neznámý přendal do tmavého auta. Za minutu zmizel,“ řekl Will.

„Takže víme, že Adam ve čtvrt na dvanáct dopoledne ještě žil a byl v garáži u kopírky,“ shrnul situaci.

Faith si časové údaje poznamenávala do bloku. U posledního se zarazila a podívala se na Willa. „Proč zrovna tam?“

„Je levná a příhodně blízko domu. Nikdo to tam nehlídá.“

„Vloni na ně žalovala ta zvědavá sousedka, že parkují před Campanovic domem. Takže když auto nechávali v garáži, nevěděla o nich,“ zauvažovala nahlas Faith.

„Přesně to jsem si taky myslel,“ přitakal Will. „Zrovna prověřujeme zaměstnance kopírky.

Když jsme tam byli, přišly na noční směnu dvě holky, Frieda a Sandy. Do garáže nechodí, protože je tam tma a nepřipadá jim to tam dost bezpečné. V tom asi mají pravdu, obzvlášť když tam není žádný hlídač ani pořádné kamery.“

„A co ti dělníci?“

„Amanda se je dneska pokusí vystopovat. Nepředpokládám, že jí na radnici dají jmenný seznam. Podle všeho se ti chlapi vždycky po ránu objeví a na místě dostanou za úkol dělat na tom, co nejvíc hoří. Najímají se na to různí subdodavatelé, ti mají taky subdodavatele, a než se nadějete, zjistíte, že jsou tam samí nádeníci a lidi bez jakýchkoli papírů… Je to dost nepřehledné,“ řekl Will.

„Viděli tam to auto už v minulosti?“

„Garáž je v zadním traktu budovy. Zaměstnanci kopírky by pořád museli sledovat kameru, aby měli představu o provozu uvnitř. Jinak o ničem nevědí. Navíc se pásky pořád přemazávají, takže ani nemáme žádné starší záznamy pro srovnání.“ Will se otočil k Faith čelem. „Rád bych s vámi mluvil o našem podezřelém. Měli bychom si udělat jasnější představu o tom, kdo to asi je.“

„Myslíte něco jako profil? Samotář mezi pětadvaceti a pětatřiceti, co žije s maminkou?“

Will se usmál. „Celé to bylo předem dobře promyšlené. Do domu si přinesl nůž, provaz a pásku. Někdo ho pustil dovnitř.“

„Takže si myslíte, že ve skutečnosti šlo o únos a Kayla s Adamem se k němu jenom připletli?“

„Připadá mi, že tam šlo o něco mnohem osobnějšího,“ odpověděl Will. „Vím, že si protiřečím, ale na místě činu byl hrozný binec. Kaylin vrah neměl situaci pod kontrolou. Byl na ni hrozně naštvaný.“

„Třeba řekla něco, co neměla, a jemu se to vymklo z rukou,“ poznamenala Faith.

„Ale to by spolu museli mluvit,“ oponoval Will.

„A co ta druhá osoba na záznamu z kopírky? Myslíte, že to je vrah? Kdyby ho jedna z obětí znala, tak by to dávalo smysl.“

„Možná,“ připustil Will. Faithina hypotéza se mu nějak nezdála. „Adam odešel z koleje v deset třicet dva. Mezi tím a čtvrt na dvanáct vyzvedl auto i pasažéra. Nevíme přesně, co v tom časovém úseku dělal. Je to…“ Will se pokusil spočítat, kolik to je minut, ale hlava mu třeštila, až ho z toho rozbolelo břicho. „Potřebuju ještě jedno kafe. Kolik je to minut?“

„Zhruba pětačtyřicet,“ řekla Faith. „Musíme zjistit, kde přišel k tomu autu. Z lidí na koleji nikdo Adamovi auto nepůjčoval ani nevěděl, jak by mohl nějaké sehnat. Možná bychom se mohli ještě jednou podívat na tu čtečku a porovnat časové údaje s dobou, kdy byl Adam na koleji.“

„Dobrý nápad,“ souhlasil Will a kývl směrem k jejímu zápisníku.

„Měli bychom dát dohromady pár otázek. Za prvé, kde je Adamova studentská karta?“

Faith začala zapisovat. „Mohl ji zapomenout v autě,“ řekla.

„Co když si ji vrah nechal na památku?“

„Anebo si s ní otevřel dveře, aby se dostal na kolej,“ podotkla Faith. „Musíme upozornit ochranku, aby ji zrušila.“

„Zkuste zjistit, jestli je možné nechat ji v aktivním stavu a nějak ji označit, abychom věděli, kdyby se ji někdo pokusil zneužít.“

„Dobrý nápad,“ poznamenala Faith a psala dál. „Otázka číslo dvě, kde vzal auto?“

„Nejsnazší by to bylo v kampusu. Zjistěte, jestli tam někomu neukradli auto. Mají Gabe Cohen nebo Tommy Albertson vlastní vůz?“

„Prváci v areálu parkovat nesmějí a ve městě to není moc bezpečné, takže když někdo z nich má auto, většinou ho nechá doma. Ale Gabe má černý volkswagen se žlutými pruhy. Teď s ním jezdí jeho otec. Albertson má zelenou Mazdu Miatu, ale tu nechal doma v Connecticutu.“

„Ani jedno z aut se nepodobá tomu na videozáznamu.“

Faith přestala psát. „Možná, že Adam auto měl, ale my o tom nevíme.“

„V tom případě by ho musel tajit i před rodiči. Povídali, že syn žádný vůz nemá,“ řekl Will a zamyslel se nad tím, co mu včera sdělil Leo Donnelly. „Možná, že si ho opatřil mimo kampus.

Celý den sem pravidelně jezdí městská hromadná doprava. Co kdybychom dali dohromady tým, který by prošel záznamy z kamer v autobusech? Která stanice je nejbližší?“

Faith zavřela oči a zamyslela se. „Asi Midtown Station,“ řekla po chvíli.

Will se zadíval na školní parkoviště. Do práce dorazili další vyučující a začínali se tam trousit i studenti. „Ale sem to trvá dobrých dvacet minut. A odsud do garáže dalších dvacet, možná i pětadvacet.“

„A máme tu našich pětačtyřicet minut. Adam sem dojel pro Emmu a odvezl ji do garáže.“

„Ta ruka na videozáznamu,“ řekl Will. „Byla dost malá. Klíčky mohla docela dobře chytat holka.“

„Myslela jsem, že Kayla Emmu odvezla ze školy domů ve svojí Toyotě a Adam tam za nimi nějak dorazil.“

„Já taky,“ přiznal Will. „Myslíte, že by bylo možné, aby Adam nejdřív odvezl Emmu do garáže a pak spolu šli pěšky k ní?“

„Vrah tam mohl dojít z Techniky.“

„Věděl, že Adamovo auto je v garáži,“ řekl Will a otočil se k Faith. „Jestli hodlal Emmu Campanovou odvézt z místa činu, potřeboval ji někde schovat. Na nějakém tichém a osamoceném místě. Ve městě to nešlo, protože by je slyšeli sousedi. A na koleji taky ne.“

„Pokud se těla už nezbavil.“

„Proč by ji ale unášel, kdyby se jí chtěl jenom zbavit?“ zeptal se Will. Při té otázce se zarazil.

Právě kvůli tomu si chtěl udělat profil podezřelého. „Vrah se do domu vypravil s rukavicemi, provazem, páskou a nožem. To znamená, že si všechno naplánoval. Šel tam s úmyslem někoho unést. Těla Adama i Kayly nechal v domě. Kdyby chtěl zabít i Emmu, udělal by to rovnou na místě. Ale jestli si ji chtěl odvézt, aby si ji víc užil, tak se mu to povedlo.“

„A atlantská policie mu na to dala plno času,“ podotkla Faith smutně.

Willovi se v hlavě najednou uhnízdila vtíravá myšlenka, které se nemohl zbavit. Pokud únosce Emmu odvezl z domu, aby si ji víc užil, možná je ještě naživu. Otázkou zůstávalo, kolik času jí zbývá.

Podíval se na mobil a všiml si, kolik je hodin. „V devět musím být u Campanových,“ řekl.

„Myslíte, že něco vědí?“

„To ne,“ přiznal Will. „Ale musím Paula požádat o vzorek DNA.“

Faith se zatvářila rozpačitě. Will její pocity sdílel, ale dostal to příkazem od Amandy a nezbývalo mu než ji poslechnout.

„Pojďte,“ vybídl Faith. „Promluvíme si s učiteli, abychom si o těch holkách udělali obrázek.

Pokud bude potřeba vyslechnout další lidi, nějakého studenta, správce nebo údržbáře –, nechám to na vás. Když nic zvláštního nezjistíte, chci, abyste se zúčastnila pitvy. Večer dorazí Adamovi rodiče a budeme pro ně potřebovat nějaké informace.“

Výraz Faithina obličeje se změnil. Willa napadlo, že už ji trochu zná, protože z její tváře dovede vyčíst rozčilení. Věděl, že její syn je stejně starý jako Adam. Pitvu osmnáctiletého kluka by špatně snášel každý, ale pro člověka, který je sám rodičem, to muselo být hrozné dvojnásob.

„Zvládnete to?“ zeptal se jí starostlivě.

Faith si jeho otázku špatně vyložila. „To je fakt bezva. Když jsem ráno vstala, řekla jsem si, že se s vámi pokusím dobře vycházet. Ale vy přijdete a máte tu drzost se mě ptát, jestli jsem schopná splnit základní požadavky svojí práce. Dělám přece na vraždách a na mrtvoly se koukám skoro denně!“ vyjela na něho podrážděně. Vzala za kliku dveří. „A když už jsme u toho, vy jeden parchante, jak to, že jste vyšetřoval moji matku, a přitom si vozíte zadek v poršáku?“

„Jen jsem chtěl…“

„Víte co, prokažte mi jednu laskavost,“ přerušila ho Faith a prudce otevřela dveře auta. „Jako správný profík, což určitě jste. Věnujte se svojí práci a já si taky budu dělat svoje. Půjde to?“

„Samozřejmě, ale…,“ začal zase Will. Faith se k němu otočila čelem a Will ztichl. Chvíli naprázdno pohyboval rty. „Promiňte,“ vypravil ze sebe nakonec, i když vlastně nevěděl, za co se jí omlouvá. Bylo mu ale jasné, že tím rozhodně nic nezkazí.

Faith pomalu vydechla a zadívala se do pohárku s kávou, který držela v ruce. Nevěděla, jak má zareagovat.

„Hlavně mě nepolívejte horkým kafem, jestli vás můžu poprosit,“ řekl Will.

Nevěřícně se na něho podívala. Jeho žádost ji odzbrojila a napětí se rozplynulo. Will si v duchu poblahopřál. Rozzuřené ženě nečelil zdaleka poprvé.

Faith zavrtěla hlavou. „Vy jste ten nejzvláštnější chlap, jakého jsem v životě potkala.“

Nečekala na odpověď a vystoupila z auta. Nepráskla dveřmi, což Will považoval za dobré znamení.

7. kapitola

Venku bylo takové vedro, že Faith ani nedopila kávu a radši pohárek rovnou hodila do koše. Potom vyrazila k budově, kde sídlila kancelář školy. Za poslední dva dny strávila ve školách víc času než za celé mládí.

„Dobrý den,“ pozdravil ji člen ochranky a rukou se dotkl štítku čepice.

Faith na něho kývla. Bylo jí ho líto. Velmi dobře si pamatovala, jaké to je, mít na sobě v atlantském vedru uniformu. Asi jako kdyby se člověk polil medem a vlezl do pece. V okolí školy se nesměly nosit zbraně. Jedinou výjimku měli policisté. Člen ochranky měl u pasu z jedné strany zavěšený obušek a z druhé slzný plyn ve spreji, ale navzdory tomu byl úplně neškodný. Toho si naštěstí všiml jenom policajt. Najatí hlídači měli za úkol dodat rodičům a studentům pocit bezpečí v šíleném světě, kde se unášely a vraždily i bohaté bílé holky. Bylo potřeba kolem školy rozestavět pár drsňáků, aby vypadala nedobytně.

Smysluplnost takového opatření sice byla pochybná, ale novináře to uspokojilo. Faith si všimla, že na druhé straně ulice si tři fotografové připravují objektivy a chystají se na lov. Někdy včera večer se v televizi prozradil název školy. Faith doufala, že najatí ochránci budou schopni dát reportérům jasně najevo, že škola stojí na soukromém pozemku.

Faith stiskla tlačítko zvonku a podívala se na kameru na zdi. V reproduktoru se ozval rozmrzelý ženský hlas: „Ano?“

„Tady je Faith Mitchellová z…“

„Po chodbě, první dveře nalevo.“

Ozval se bzučák a dveře se otevřely. Faith s Willem chvíli nejistě přešlapovali na místě, protože Will jasně dával najevo, že si od kolegyně nenechá podržet dveře. Faith nakonec vstoupila dovnitř. Stáli na začátku dlouhé chodby, z níž na obě strany vybíhaly kratší chodby.

Za zavřenými dveřmi se pravděpodobně skrývaly učebny. Faith zvedla hlavu a napočítala dalších šest bezpečnostních kamer. Škola rozhodně byla dobře sledovaná, ale ředitelka včera Leovi sdělila, že za jednou z budov kamery chybí. Kayla s Emmou toho včera dopoledne využily, a to se jim stalo osudným.

Will si odkašlal a nervózně se rozhlédl. Zase na sobě měl oblek s vestou. Tvářil se jako vyděšený student, který něco provedl a teď se bojí dojít si do ředitelny pro trest.

„Kam že to máme jít?“ zeptal se Faith. Nejenže jim sekretářka před okamžikem řekla, kde ji najdou, ale navíc stáli vedle obrovské cedule, která návštěvy informovala, že do ředitelny se jde dál po chodbě.

Faith si založila ruce na prsou. Ve Willově dotazu viděla trapný pokus dodat jí pocitu užitečnosti. „Ach jo,“ řekla. „Jste dobrý policajt, Wille, ale chováte se jako řeznický pes.“

Will se nad jejím výrazivem zamračil. „No, asi máte pravdu,“ řekl nakonec.

Faith neměla ve zvyku obracet oči v sloup. Naposledy to udělala někdy v pubertě, ale teď měla silné nutkání podívat se ke stropu. „Tudy,“ řekla a zabočila do postranní chodby. Přede dveřmi ředitelny stál komín kartónových krabic. Jelikož Faith měla syna, který sotva opustil střední školu, okamžitě jejich obsah identifikovala jako čokoládové tyčinky, které školy každoročně vnucovaly bezmocným studentům a jejich rodičům. Ředitelé svoje svěřence nutili kupovat sladkosti, aby získali peníze na různá vylepšení jejich vzdělávacího zařízení. Faith podobných tyčinek v době Jeremyho dětství snědla tolik, že se jí teď při pouhém pohledu na krabice, ve kterých byly uskladněné, obrátil žaludek.

Sekretářka měla za zády několik monitorů, které ukazovaly, co se děje v různých částech školy. Zrovna se plně věnovala telefonům, které jí neustále drnčely na stole. Zkušeným okem se podívala na Faith s Willem, požádala tři různé volající, aby na okamžik počkali, a nakonec se obrátila na Faith: „Pan Bernard přijde později, ale jinak jsou už všichni ve sborovně. Jsou to ty dveře nalevo.“

Will dveře otevřel a Faith ho vedla další chodbou. Na jejím konci dvakrát zaklepala na další dveře. „Dále!“ ozvalo se zevnitř.

Faith kvůli synovým prohřeškům musela do školy několikrát, takže ji nijak nepřekvapilo, že před ní v půlkruhu sedí deset vyučujících a uprostřed stojí dvě prázdné židle, které čekají na rodiče provinilce. Westfieldská akademie se profilovala jako pokroková instituce se zaměřením na komunikační dovednosti a tomu odpovídalo i složení učitelského sboru. Byla to multikulturní skupina, v níž nechyběla snad žádná menšina. Byla tam lektorka čínského původu, Afroameričanka, muslimka a nádavkem k tomu indiánka. Seděla mezi nimi jediná běloška.

Měla na sobě lýkové sandály, batikované šaty a na záda jí splýval dlouhý ohon z šedých vlasů.

Z každého póru jejího bílého těla tryskala politická korektnost.

Žena k Faith napřáhla ruku. „Olivie McFadenová, ředitelka Westfieldu,“ představila se.

„Vyšetřovatelka Faith Mitchellová. Tohle je zvláštní agent Will Trent,“ řekla Faith a posadila se. Will chvíli otálel a Faith připadal nějak nervózní. Možná si vzpomněl na nepříjemný zážitek ze školních let, anebo se na něho přeneslo napětí v místnosti. Ochranka venku měla příchozím dodávat pocit jistoty, ale Faith cítila, že je tomu zcela naopak. Učitelé jí připadali dost napjatí.

Nejméně v klidu byla ředitelka.

McFadenová obešla místnost a postupně jim představila všechny vyučující. Řekla jim, jaké předměty kdo učí, kdo z nich měl ve třídě Emmu a kdo Kaylu. Westfield byla malá škola, takže většina pedagogů učila obě dívky a znala je. Faith si pečlivě zapsala jména všech přítomných do bloku. V různorodé společnosti se snadno zorientovala. Místní učitelský sbor měl svoji moderní ženu, svého podivína a svého gaye, stejně jako veteránku, která se zuby nehty držela, aby to tam přežila do důchodu.

„Ta tragédie nás všechny samozřejmě velice zasáhla,“ řekla McFadenová. Faith od samého počátku připadala hrozně nesympatická. Možná si taky vybavila nějaký nehezký zážitek ze školy. Anebo to bylo tím, že ředitelka jako jediná ze všech přítomných neuronila ani slzu.

Některé učitelky a jeden učitel v rukou žmoulali kapesníky.

„Rodičům vyřídím vaši upřímnou soustrast,“ řekla Faith celému sboru.

Potom si vzal slovo Will a rovnou přítomným zodpověděl nevyřčenou otázku, která visela ve vzduchu. „Nemůžeme zcela vyloučit, že včerejší události se nějak týkají vaší školy. Nemusíte se ničeho bát, ale všichni byste měli být opatrní. Sledujte svoje okolí a snažte se mít neustálý přehled o studentech. Pokud někdo bude chybět, aniž by to předem nahlásil, okamžitě nám to oznamte.“

Faith si říkala, že víc už je vyděsit nemohl. Znovu si učitele jednoho po druhém prohlédla.

Všichni se tvářili, jako by byli v ohrožení života. Najednou se jí vybavila slova sekretářky, která je nasměrovala do sborovny. „Jsou tady úplně všichni?“ zeptala se nahlas.

„Chybí pan Bernard,“ odpověděla McFadenová. „Měl dohodnutou schůzku s rodiči jedné studentky a nepovedlo se mu ji tak narychlo přehodit. Za chvíli by měl dorazit.“ Podívala se na hodinky. „Obávám se, že nám moc času nezbývá. Za chvíli začíná shromáždění.“

„Shromáždění?“ otázala se Faith a vyčítavě se podívala na Willa.

Kupodivu se zastyděl. „Amanda chce, aby se ho jeden z nás zúčastnil.“

Faith okamžitě odhadla, kdo z nich to bude, a vrhla na Willa nenávistný pohled.

McFadenová si toho nevšímala. „Říkali jsme si, že nejlepší bude, když svoláme všechny studenty a ujistíme je, že nám ze všeho nejvíc záleží na jejich bezpečí,“ vysvětlila jí s křečovitým úsměvem, jaký učitelé obvykle nasazují, když se snaží přimět neochotného studenta, aby přijal jejich nezvratné rozhodnutí. „Nesmírně si vážíme vaší ochoty pomoct,“

dodala.

„Potěšení je na mojí straně,“ ujistila ji Faith a přinutila se k úsměvu. Proti shromáždění vůbec nic neměla, ale zuřila, protože úkol oslovit studenty připadl právě jí. Strašlivě nerada mluvila na veřejnosti. Dokázala si živě představit, jak to na shromáždění bude vypadat. Bude tam celý zástup náctiletých dívek v různých stadiích hysterie, které budou chtít, aby je někdo držel za ruku a konejšil je. A Faith se celou dobu bude snažit mluvit pevným hlasem. Tenhle úkol se hodil spíš pro školního psychologa než pro kriminalistku, která se před ústní zkouškou na detektiva pozvracela.

Ředitelka se předklonila a sepjala ruce. „A teď mi povězte, co pro vás můžeme udělat?“

zeptala se obou vyšetřovatelů.

Faith čekala, že Will něco řekne, ale ten vedle ní jenom mlčky seděl, jako by spolkl pravítko.

Nezbylo jí než se ujmout slova. „Rádi bychom, abyste nám něco řekli o Emmě s Kaylou. Jaké to byly studentky a jak vycházely s ostatními.“

Jako první se ozval Matthew Levy, který na škole vyučoval matematiku. „Říkal jsem to už včera vašemu kolegovi, ale myslím, že bych to měl ještě zopakovat. Ani jedna z nich mezi ostatní moc dobře nezapadala. Obě jsem je měl ve třídě, takže vím, že se bavily jenom spolu.“

„Měly nějaké nepřátele?“ zeptala se ho Faith.

Několik vyučujících si vyměnilo významné pohledy. „Ostatní do nich hodně šili. Vím, že vás hned napadne, jak je možné, že jsme to nechali být, když jsme o tom věděli, ale na to člověk musí chápat, jak to v třídním kolektivu chodí,“ odpověděl Levy.

Faith to chápala, takže rovnou řekla: „Děti si na ty, co je šikanují, nestěžují, protože se bojí, že to pak bude ještě horší. Učitelé nemůžou trestat něco, co nevidí.“

Levy zavrtěl hlavou. „Je to mnohem složitější.“ Na chvíli se odmlčel, jako by si chtěl nejdřív srovnat myšlenky v hlavě. „Učil jsem Emmu dva roky. Matematika jí moc nešla, ale snažila se.

Opravdu moc fajn holka. Dřela a nebyly s ní žádné potíže. Patřila k jedné populární partě, ale stála spíš na okraji. Připadalo mi, že s ostatními vychází celkem dobře.“

„Než se objevila Kayla,“ poznamenala jedna z Asijek, Daniella Parková.

Faith hodně překvapil ostrý tón jejího hlasu. Jako by jí skutečnost, že studentku někdo brutálně zavraždil, nijak nepohnula. „Pročpak?“ zeptala se jí.

„Klasická situace,“ vysvětlila Parková. „Kayla měla na Emmu špatný vliv.“ Kolegové začali souhlasně přikyvovat. „Emma dlouho kamarádila se Sheilou Gillovou. Byly si hodně blízké, ale na začátku minulého semestru Sheilina otce vyslali do Saúdské Arábie. Pracuje pro nadnárodní ropnou společnost,“ pohrdavě mávla rukou. „Emma se najednou neměla s kým bavit. Některé holky mají jenom jednu kamarádku a Emma bez Sheily najednou zůstala úplně sama. Začala se uzavírat do sebe a v hodinách nebyla tak aktivní jako dřív. V prospěchu se nezhoršila, spíš naopak. Došlo u ní k malému zlepšení, ale bylo na ní vidět, že se cítí osamělá.“

„A vtom se tu objevila Kayla Alexanderová,“ doplnil ji Levy. Mluvil stejně smutně jako jeho kolegyně. „Přímo uprostřed školního roku. Je to typ, co potřebuje publikum, a věděla naprosto přesně, na koho se má zaměřit.“

„Na Emmu Campanovou,“ dořekla Faith. „Proč k vám Kayla přišla uprostřed pololetí?“

„Poslali nám ji sem z jiné školy,“ vstoupila do debaty McFadenová. „Kayla byla tvrdý oříšek, ale u nás jsme na takové typy připravení.“

Faith pochopila, co jí ředitelka naznačuje. Svoji další otázku směřovala na Levyho, kterému se nepříčilo mrtvou dívku kritizovat. „Vyhodili Kaylu z té školy?“

McFadenová se nehodlala vzdát. „Myslím, že ji požádali, aby sama odešla. Nebyli tam zařízeni na studenty se zvláštními potřebami,“ řekla a narovnala se.

„U nás na Westfieldu jsme hrdí, že dokážeme vyjít vstříc zvláštním potřebám dětí, které společnost označuje za problémové.“

Faith by už podruhé za ten den nejradši obrátila oči v sloup. Jeremy dospíval v době, kdy školní psychologové hýřili pojmy jako lehké mozkové dysfunkce, poruchy chování, hyperaktivita, nepozornost a impulzivnost. Šílenství kolem dětí se zvláštními výchovnými potřebami nabíralo zběsilé obrátky, takže měla pocit, že do zvláštních škol by měly chodit spíš obyčejné, naprosto normální děti. „Můžete nám prozradit, jaké zvláštní nároky Kayla měla?“

„Trpěla hyperaktivitou s poruchou pozornosti,“ řekla ochotně McFadenová. „Kayla se špatně soustředí, promiňte, soustředila, na studium. Nedokázala se soustředit na práci ve škole, dávala přednost společenskému životu.“

Faith si pomyslela, že chudák Kayla musela být mezi teenagery obrovskou výjimkou. „A co Emma?“

„Emma je skvělá holka,“ ozvala se znovu Parková. Její hlas tentokrát postrádal jakoukoli ostrost.

Její kolegové horlivě přikyvovali. V místnosti se rozhostil smutek. Faith by ohromně zajímalo, co přesně Kayla Alexanderová provedla, že se jí žádný z učitelů nezastal.

Dveře místnosti se najednou otevřely a dovnitř vstoupil muž ve zmačkaném sportovním saku.

V podpaží měl štos papírů. Podíval se na shromážděné kolegy, jako by ho překvapilo, že jsou všichni ve sborovně.

„Pane Bernarde,“ začala McFadenová. „Ráda bych vám představila vyšetřovatelku Mitchellovou a detektiva Trenta.“ Pak se otočila k Faith s Willem. „Tohle je Evan Bernard. Učí u nás angličtinu.“

Bernard na oba kývl a zamrkal očima orámovanýma brýlemi s kovovými obroučkami. Byl to pohledný muž kolem pětačtyřicítky. Faith napadlo, že by docela dobře odpovídal zažité představě sympaticky neupraveného středoškolského profesora s rozježeným plnovousem, kdyby v očích neměl zvláštní ostražitost, jako by něco skrýval.

„Omlouvám se, že jdu pozdě. Měl jsem pohovor s rodiči jedné studentky,“ řekl Bernard, přitáhl si volnou židli k McFadenové a posadil se. Štos papírů si položil na klín. „Už jste na něco přišli?“

Faith si uvědomila, že kromě něho se o to nikdo nezajímal. „Ne,“ odpověděla. „Zatím jenom prověřujeme stopy. Pomůžou nám jakékoli informace o těch dvou dívkách.“

Viděla, jak se kousl do spodního rtu. Bylo jí jasné, že její řeči prohlédl, stejně jako ona předtím prokoukla McFadenovou.

Will využil odmlky a ujal se slova. „Ze všech sil se snažíme vypátrat, kdo zabil Kaylu. Emmu bychom rádi v pořádku vrátili rodičům. Vím, že je to dost chabé povzbuzení, ale ujišťuju vás, že policie i GBI případu věnují obrovskou pozornost.“

Bernard přikývl a sevřel papíry, které měl na klíně. „Můžu pro vás něco udělat?“ zeptal se.

Will neodpovídal. Faith pochopila, že se musí znovu ujmout slova. „Zrovna jsme mluvili o Kaylině vlivu na Emmu.“

„O Kayle vám nic říct nemůžu. Učil jsem jenom Emmu, ale ne v normální hodině. Chodila ke mně na čtení.“

McFadenová jim vysvětlila: „Studentky, které mají potíže se čtením, k panu Bernardovi chodí na individuální doučování. Emma je mírně dyslektická.“

„Tak to mě mrzí. Mohl byste mi říct…,“ obrátila se Faith k učiteli.

„Cože?“ přerušil ji Will. Předklonil se a opřel se lokty o kolena, aby na Bernarda lépe viděl.

„Asi vám nerozumím,“ řekl učitel překvapeně.

„Totiž…,“ hledal Will slova, kterými by jasně vyjádřil svoje myšlenky. „Nějak mi není jasné, co myslíte tou mírnou dyslexií.“

„Myslím, že mírná není to správné slovo,“ řekl Bernard. „Jedná se o poruchu čtení. Dyslexie má, stejně jako autismus, celé spektrum příznaků. Když o někom řeknete, že má lehkou formu, znamená to, že může v životě fungovat prakticky bez problémů. Většina dětí, se kterými pracuju, má buď nejlehčí formu, anebo úplně tu nejtěžší. Příznaky jsou různé, ale základní charakteristikou je neschopnost číst, psát nebo hláskovat na úrovni žáka základní školy.“

Will přikývl a Faith si všimla, že zastrčil ruku do kapsy saka. Když zaslechla cvaknutí, musela se hodně přemáhat, aby mu něco neřekla. V autě viděla, jak si do kapsy strká diktafon.

V Georgii sice bylo legální tajně nahrávat rozhovor druhých, ale u policistů se to považovalo za porušení zákona.

„Popsal byste tedy Emmu jako pomalou?“ zeptal se Will Bernarda. „Nebo dokonce jako…,“

na okamžik zaváhal, protože mu slovo, které řekl, nešlo přes rty, „…zaostalou?“

Faith se zhrozila. Bernard se zatvářil zděšeně. „To v žádném případě,“ odpověděl. „Naopak, Emma má výjimečně vysoké IQ. Mnozí dyslektici jsou ohromně nadaní.“

„Jakým způsobem?“ zajímal se Will.

Učitel vypálil několik příkladů: „Mají vynikající pozorovací talent, jsou vysoce disciplinovaní, umí si pamatovat i ty nejmenší detaily, které jiným unikají. Bývají z nich výborní atleti a mechanici. Jsem přesvědčený, že z Emmy jednou bude velice dobrá architektka. Má ohromné nadání na konstrukci. Za dvanáct let, co učím na Westfieldu, jsem takhle šikovnou holku neviděl.“

„Ale stejně měla potíže,“ řekl Will trochu skepticky.

„Nenazýval bych to potížemi. Ve škole to nemá zrovna jednoduché, ale tak je to u všech dětí.“

„Ale dyslexie je nemoc, ne?“ nedal se Will.

„Porucha,“ opravil ho učitel.

Will se nadechl a Faith pochopila, že mu učitelovo uhýbání začíná lézt na nervy. Přesto se vyptával dál: „A jaké obtíže mívají studenti, kteří touhle poruchou trpí?“

Učitel je začal jednu po druhé vyjmenovávat: „Špatně počítají, čtou a hláskují. Nerozumí psanému textu. Jsou nevyspělí, mají potíže s prostorovou orientací, koktají, mají problémy s motorikou. Nedovedou pochopit rým… Je toho opravdu hodně, a každé dítě je navíc jiné.

Jsou mezi nimi matematičtí géniové i takoví, co nedovedou ani sčítat. Vynikající atleti a hrozní nemotorové. Emma měla štěstí, že to u ní objevili dost brzy. Dyslektici svůj handicap dovedou velice dobře skrývat a bohužel jim v tom hodně pomáhají počítače. Čtení je základní dovednost a oni se stydí, že se s ní nedovedou vypořádat. Většina dyslektiků má špatné výsledky v testech, takže mívá i špatný celkový prospěch. Určitě nejsem sám, kdo si myslí, že někteří učitelé to považují za projev lenosti nebo nedostatek kázně.“ Bernard se odmlčel, aby jeho slova patřičně vyzněla. Skoro jako by patřila určitému pedagogovi ve sborovně. „Emma je ještě k tomu extrémně plachá. Nerada upoutává pozornost. Je ochotná hodně snést, aby na ni nebylo moc vidět. V podstatě je od přírody introvertní a musí se hodně snažit, aby zapadla mezi ostatní.“

Will se předkláněl tak daleko, že málem spadl ze židle. „Jak se k tomu staví její rodiče?“

zeptal se.

„S otcem jsem se nikdy nesetkal, ale Emmina matka se o problém velice živě zajímá.“

„Dá se to léčit?“

„Už jsem vám říkal, že dyslexie není nemoc, pane Trente,“ odtušil Bernard. „Je to problém nervových spojů v mozku. Cukrovkář taky nezačne zničehonic produkovat inzulin. Zrovna tak se dyslektik najednou neprobudí a nebude znát rozdíl mezi pravou a levou a směrem nahoru a dolů.“

Faith se domnívala, že konečně pochopila, kam Will svojí otázkou míří. „Takže kdyby Emmu někdo honil, běžela by nesprávným směrem? Třeba nahoru po schodech místo dolů?“ zeptala se.

„Takhle to nefunguje. Spíš by mnohem líp než vy nebo já věděla, která cesta je nejlepší, ale kdybyste po ní chtěla, aby vám ji popsala slovy, nejspíš by to nedovedla. Neřekla by vám, že se schovala pod stolkem a pak utekla vlevo po schodech. Spíš by jednoduše řekla, že utekla. Na téhle poruše je nejzajímavější to, že mozek postiženého svůj nedostatek nějakým způsobem rozezná a vytvoří si vlastní mechanismus, jak se s ním vyrovnat. Tyhle děti uvažují úplně jinak než jejich vrstevníci.“

Will si odkašlal. „Povídal jste, že byla mnohem vnímavější než normální děti.“

„Slovo normální na naší škole moc nepoužíváme,“ upozornil ho Bernard. „Ale ano, máte pravdu. Myslím, že Emma měla větší pozorovací talent než ostatní.“ Potom ještě dodal: „Z vlastní zkušenosti vím, že dyslektici jsou mnohem vnímavější než většina lidí. Něco podobného se dá pozorovat u zneužívaných dětí, které umí číst nálady a nenápadné náznaky líp než obyčejné děti. Je to určitý způsob sebeobrany. Nechají si hrozně nadávat, jen aby udržely klid v rodině. Jsou ohromně statečné.“

Faith jeho slova trochu uklidnila. Když se rozhlédla po místnosti, pochopila, že není jediná.

Will vstal. „Promiňte, ale mám ještě nějakou schůzku,“ omluvil se pedagogům. „Další otázky vám bude klást vyšetřovatelka Mitchellová.“ Když sáhl do kapsy, Faith usoudila, že vypnul diktafon. „Faith, zavolejte mi, až dorazíte na radnici,“ požádal ji. Radnicí mínil pitevnu. „Rád bych s vámi něco probral.“

„Dobře,“ řekla Faith.

Will se ještě jednou omluvil a rychle odešel. Faith se podívala na hodinky. Kdoví, kam šel.

Ke Campanovým se měl dostavit až za hodinu.

Faith se rozhlédla po sborovně. Všichni přítomní na ni upírali oči, a tak se rozhodla začít, aby to měla co nejdřív z krku. „Ráda bych věděla, jak to přesně bylo s Kaylou Alexanderovou.

Připadá mi, že i přesto, co ji potkalo, ji nikdo nelituje.“

Několik učitelek pokrčilo rameny. Většina se dívala na své ruce nebo na zem. Mlčela dokonce i Daniella Parková.

Slovo si vzala ředitelka. „Jak už jsem řekla, Kayla byla dost specifická studentka, vyšetřovatelko Mitchellová.“

Bernard si zhluboka povzdechl, jako by mu bylo zatěžko, že musí Faith uvést do obrazu.

„Kayla ráda dělala potíže,“ řekl.

„Jak?“

„Tak, jak to holky mají ve zvyku,“ odpověděl, i když to nebylo zrovna dostatečné vysvětlení.

„Vyvolávala rozepře?“ zeptala se ho Faith.

„Pomlouvala ostatní,“ prozradil jí Bernard. „Všechny holky z ní byly na nervy. Určitě si pamatujete, jaké to bylo u vás ve škole.“

Faith se na to celý život ze všech sil snažila zapomenout. Docházka do školy, kde byla jedinou čtrnáctiletou nastávající matkou, nebyla zrovna procházka růžovou zahradou.

„Tak hrozná ale zase nebyla,“ prohlásil vzápětí Bernard nadneseně.

Matthew Levy s ním souhlasil. „Takovéhle rozmíšky jsou na denním pořádku. Jeden týden se do krve pohádají, týden nato jsou zase nejlepší kamarádky a pustí se do někoho jiného. To jsou prostě holky.“

Přítomné ženy měly na věc odlišný názor. Parková to shrnula za všechny. „Bylo to hodně zlé,“ řekla. „Odhaduju, že Kayle Alexanderové se do měsíce po nástupu na školu povedlo rozkmotřit úplně všechny. Vlastně to tu rozdělila na dva tábory.“

„Líbila se klukům?“

„A jak,“ odpověděla Parková. „Střídala je jako ponožky.“

„Víte o někom konkrétním?“

Učitelky jenom krčily rameny a vrtěly hlavami.

„To se ani nedá spočítat,“ řekl Bernard. „Ale kluci se tím netrápili. Věděli, s kým mají tu čest.“

Faith se obrátila k Danielle Parkové. „Když jste o Kayle před chvílí mluvila, měla jsem dojem, že s ní kamarádila jenom Emma.“

„To je pravda. Byly velké kamarádky. Kromě Emmy se s ní nikdo nebavil,“ odpověděla učitelka.

To bylo důležité. „Proč se jí Emma držela?“ zajímala se Faith.

„Tak to by vám řekla jedině ona sama, ale já myslím, že prostě věděla, jaké to je, být outsider. Čím víc se ostatní dívky proti Kayle zatvrzovaly, tím bližší si s Emmou byly.“

„Říkala jste, že Kayla školu rozdělila na dva tábory. Jak k tomu přesně došlo?“

V místnosti se rozhostilo ticho. Nikomu se nechtělo vysvětlovat, co se stalo. Faith se jich chtěla zeptat znova, když se ozval učitel ekonomiky Paolo Wolf, který doposud mlčel.

„O tomhle bude vědět víc Mary Clarková.“

Ticho ještě zhoustlo. Evan Bernard nakonec něco zamumlal.

„Promiňte, pane Bernarde, ale nějak jsem vám nerozuměla,“ řekla Faith.

Bernard se rozhlédl po místnosti na znamení, že se ho nikdo nemá pokoušet zarazit. „Mary Clarková ani neví, jestli je ráno, nebo večer.“

„Mary tady studuje?“ zajímala se Faith.

„Paní Clarková tu učí angličtinu,“ vysvětlila jí ředitelka. „Vloni Kaylu měla ve třídě.“

Faith se nenamáhala zeptat, proč učitelka ve sborovně chybí. Hodlala si to zjistit osobně.

„Můžu s ní mluvit?“

McFadenová otevřela ústa, aby něco řekla, ale vtom se ozval školní zvonek. Ředitelka počkala, až umlkne, a pak řekla: „Za chvíli začíná shromáždění. Měli bychom se přesunout do auly.“

„Potřebuju si nutně promluvit s Mary Clarkovou,“ nedala se odbýt Faith.

McFadenová se chvilku ošívala, ale pak ji obdařila křečovitě zářivým úsměvem. „Velice ráda vám ji představím.“

Faith následovala Olivii McFadenovou a zbytek pedagogického sboru. Přešli dvůr za hlavní budovou a zamířili k aule. Připadalo jí poněkud zvláštní, že jdou ve dvojstupu, podobně jako studentky, které kráčely za svými učiteli. Budova auly vypadala mezi ostatními školními stavbami nejmoderněji. Nejspíš ji postavili za peníze, které vytáhli z nebohých rodičů, prarodičů a nic netušících sousedů prodejem sladkých tyčinek, balicího papíru a školního časopisu.

Několik studentek se hlasitě bavilo. McFadenová rychle otočila hlavu jako korouhev ve větru a zabodla do nich přísný pohled. Dívky okamžitě zmlkly.

Faith vnitřek auly překvapil, ačkoli se dalo předpokládat, že bude okázalý. Vypadalo to tam jako v divadle. Vepředu stálo velké pódium, nad nímž visel nádherný lustr. Hlediště bylo osazené řadami sedadel potažených červeným sametem. Malba na valeném stropě se podobala výzdobě Sixtinské kaple. Bohatě zdobený sokl pódia znázorňoval božstva v různých stadiích vytržení. K pódiu se středem prostoru táhl tlustý koberec. Faith se při každém kroku radši dívala pod nohy, aby náhodou nešlápla vedle a neupadla.

McFadenová kráčela aulou a všechno Faith ukazovala. Studenti za jejími zády postupně zmlkali. „Aulu jsme nechali postavit v roce devatenáct set devadesát pět. Chtěli jsme ji nabídnout státnímu výboru pro olympijské ceremoniály,“ vykládala ředitelka.

Takže rodiče jako blázni kupovali sladkosti a škola si pak od státu nechala platit za pronájem sálu.

„Tady se nežvýká, Daphne,“ napomenula McFadenová jednu dívku, když kolem ní procházela. Pak pokračovala ve výkladu. „Výzdobu stropu navrhla paní Meyersová, naše učitelka výtvarné a hudební výchovy.“

Faith se podívala vzhůru a zamumlala: „Moc pěkné.“

McFadenová mluvila dál, ale Faith ji přestala vnímat a mlčky pokračovala k pódiu. Aula se plnila studenty a kolem Faith to začínalo hučet jako v úle. Pár dívek plakalo. Další zíraly na pódium a čekaly, co se bude dít. S některými přišli rodiče, což situaci ještě zhoršovalo. Faith si všimla, že několik studentů objímají jejich matky. Při pohledu na ně v duchu bezděky zabloudila k Abigail Campanové, která se zuřivě rvala s mužem, o němž byla přesvědčená, že jí zavraždil dceru. Vlasy vzadu na krku se jí zježily hrůzou. Byla to po předcích zděděná automatická reakce na kolektivní strach v aule.

Faith si rychle spočetla, že v hledišti a na balkóně bude dohromady asi tisíc sedadel. Spodní část byla skoro plná. Mezi studenty převažovaly dívky. Většinou byly hubené, bohaté a moc hezké. Jedly biopotraviny, nosily oblečení z bio bavlny a po škole ve svých bavorácích a Mini Cooperech jezdily na cvičení pilates. Jejich rodiče nemuseli mít dvě zaměstnání a cestou domů nevečeřeli v McDonald‘s, aby mohli rychle běžet na noční směnu. Tyhle dívky nejspíš žily podobně jako Emma Campanová, měly naleštěné iPhony, nová auta a plazmové televize.

Prázdniny trávily zásadně v přímořských letoviscích.

Faith se v duchu okřikla. Záviděla jim to, o co sama před lety přišla, když se jí narodil Jeremy.

Ty holky přece nemohly za to, že se narodily bohatým rodičům. Rozhodně svoje rodiče nenutily, aby jim všechno kupovali. Měly jenom ohromné štěstí a podle toho, jak se tvářily, taky ohromný strach. Právě jim brutálně zavraždili spolužačku, a to způsobem, jehož hrůznost si žádná z nich nedovedla ani představit. Další spolužačku unesli a teď na ní nejspíš svoje choutky ukájí nějaká sadistická zrůda. Tyhle děti viděly Mlčení jehňátek a Kriminálku Las Vegas, takže si nejspíš uměly dát dohromady, co se s Emmou Campanovou asi děje.

Jak se Faith blížila k pódiu, pláč sílil. Uslzené dívky působily hodně zranitelně. Faith jimi před deseti minutami skoro opovrhovala, ale teď je litovala.

McFadenová ji vzala za paži. „Tamhle je paní Clarková,“ řekla a ukázala na ženu, která se na opačném konci sálu opírala o stěnu. Ostatní učitelky postávaly v uličce a ze všech sil se snažily udržet studenty v klidu. Mary Clarková zůstávala ponořená do svého vlastního světa.

Byla mladá, možná sama nedávno vyšla ze školy. Svým způsobem byla i krásná. Měla světle zrzavé vlasy po ramena a pihovatý nos. Kupodivu měla hodně usedlé oblečení. Sestávalo z černého saka, bílé nažehlené košile a sukně těsně pod kolena. Takový oděv by se víc hodil k mnohem starší ženě.

„Mohla byste studentkám říct pár slov?“ požádala Faith McFadenová.

Faith zpanikařila. V duchu si říkala, že je to jenom banda puberťáků a je úplně jedno, jestli se před nimi znemožní, ale než došla k pódiu, třásly se jí obě ruce. Místnost byla dobře klimatizovaná, ale Faith se celá potila.

McFadenová vyšla po schodech na pódium a Faith ji následovala. Připadala si jako školačka. Nedovedla si představit, jakou jistotu shromážděným dívkám asi může dodat.

McFadenová šla přímo doprostřed pódia, ale Faith zůstala daleko za ní a zoufale přemýšlela, jak by se z nepříjemné situace vyvlékla. Na pódium dopadalo jasné světlo, v němž bylo vidět jenom studenty v první řadě. Všichni byli oblečení do uniforem, které nejspíš byly ušité na zakázku. Dívky na sobě měly skládané sukně a naškrobené bílé halenky. Chlapci na tom nebyli o moc lépe, měli na sobě tmavé kalhoty, bílé košile a kravaty s modrým proužkem.

Faith si dovedla představit, jak s nimi musí matky a učitelky denně zápolit, aby si košile zastrkávali do kalhot a kravaty nosili řádně upravené.

Za řečnickým pultem na pódiu stálo šest židlí. Na čtyřech z nich seděli učitelé, mezi nimi i rozložitý chlupatý muž v elastických šortkách, který v upocené ruce žmoulal zmačkaný kus papíru. Z těsných kraťasů mu vylézalo obrovské panděro a v sedu se mu špatně dýchalo. Měl otevřená ústa a pohyboval jimi jako kapr. Faith si ho prohlížela a snažila se uhodnout, co to dělá. Nakonec jí došlo, že si pročítá text napsaný na zmačkaném papíru. Podle píšťalky, která mu visela na krku, Faith uhodla, že to bude učitel tělesné výchovy. Na poslední židli zleva, hned vedle otylého tělocvikáře, seděl Evan Bernard. Na opačné straně řady byla Daniella Parková. Faith si všimla, že tihle dva od sebe schválně sedí hodně daleko. Zatvrzele se vyhýbali vzájemnému očnímu kontaktu, takže bylo patrné, že mezi nimi vládne nějaké napětí.

Faith se podívala na Mary Clarkovou, která pořád stála v uličce, a napadlo ji, že důvodem je možná ona.

McFadenová zkoušela, jestli funguje mikrofon. Aula na okamžik ztichla.

Následovala obvyklá zkouška mikrofonu a potom se dav rozhučel. Ředitelka počkala, až přítomní zmlknou. „Všechny nás bolestně zasáhla tragédie, která včera postihla dvě z našich studentek a jejich kamaráda. Je to pro nás velice těžké, ale společně tu hrůzu můžeme, musíme, překonat a najít na ní i něco pozitivního. Spojuje nás přátelství, vzájemná láska a úcta k životu a obecnému blahu. To všechno nám pomůže vytrvat a zvládnout nastalou situaci,“ řekla do mikrofonu. Po jejích slovech několik rodičů vlažně zatleskalo. Ředitelka se otočila k Faith a pokračovala v proslovu: „Jakékoli otázky vám zodpoví vyšetřovatelka atlantské policie, která tady stojí se mnou. Ráda bych studenty jenom upozornila, aby se k našemu hostu chovali uctivě.“

McFadenová se posadila a Faith cítila, jak si ji celá aula pozorně prohlíží. Vykročila přes pódium k řečnickému pultu. Měla pocit, jako by se od ní s každým krokem vzdaloval. Když k němu konečně doklopýtala, měla tak zpocené ruce, že na naleštěném dřevě při každém doteku zanechávala vlhké stopy.

„Děkuju,“ řekla Faith do mikrofonu a z reproduktorů zazněl její hlas. Byl tichý a dětský. „Jsem vyšetřovatelka Faith Mitchellová a ráda bych vás ujistila, že policie se ze všech sil snaží najít Emmu i člověka, který se těch strašných zločinů dopustil.“ Rychle dodala: „A taky Georgijský vyšetřovací úřad.“ Vzápětí si uvědomila, že to řekla příliš pozdě a její proslov tím pádem pozbývá logiku. Pokusila se to napravit. „Jak už jsem řekla, pracuju u policie. Dala jsem vaší ředitelce svoje telefonní číslo. Pokud kdokoli z vás něco uvidí, zaslechne anebo bude mít jakoukoli informaci, která by nám mohla pomoct, prosím vás, zavolejte mi.“ Najednou jí došel dech. Pokusila se nenápadně nadechnout a přitom si říkala, že takhle asi vypadá infarkt.

„Promiňte?“ ozvalo se odněkud.

Faith si zastínila oči před jasnými světly nad pódiem a uviděla několik zvednutých rukou.

Ukázala na dívku, která k ní byla nejblíž, a soustředila se jenom na ni. Snažila se nevnímat dav přihlížejících. „Ano?“ vybídla ji.

Studentka vstala a Faith si všimla, že má dlouhé blonďaté vlasy a mléčnou pleť. Otázka, kterou se jí chystala položit, Faith napadla ještě dřív, než ji dívka vypustila z úst. „Myslíte, že bychom se měly nechat ostříhat?“ zeptala se.

Faith nasucho polkla a pokusila se vymyslet nějakou inteligentní odpověď. Věděla, že mezi obyvatelstvem kolují zkazky o tom, že oběťmi znásilnění se mnohem častěji stávají dlouhovlasé ženy. Z vlastní zkušenosti ale věděla, že násilníky délka vlasů vůbec nezajímá, protože se soustředí na úplně jinou část ženského těla. Na druhé straně si Kayla s Emmou byly tolik podobné, že by to mohlo poukazovat na určitý stereotyp.

Faith otázku zodpověděla nepřímo. „Nemusíte se nechat ostříhat ani jinak měnit svůj vzhled.“

„A co…,“ začala další studentka, ale vzápětí se zarazila, protože si uvědomila, že zapomněla zvednout ruku.

„Prosím?“ vybídla ji Faith.

Dívka vstala. Byla vysoká a hezká. Měla tmavé vlasy po ramena. Když se ptala na to, co ji zajímalo, trochu se jí třásl hlas. „Emma i Kayla byly blondýny. Neznamená to teda, že ten člověk jde po stejných typech?“

Faith otázka trochu zaskočila. Vzpomněla si, jak Jeremy vždycky dokázal bezpečně poznat, kdy mu lže. „Nebudu vám nic namlouvat,“ odpověděla dívce, zvedla hlavu a podívala se na všechny přítomné v aule. Tréma z ní najednou spadla a hlas se jí přestal chvět. „Je pravda, že Emma i Kayla byly dlouhovlasé blondýny. Jestli se budete cítit líp, když nějakou dobu nebudete nosit rozpuštěné vlasy, klidně to udělejte. Ale nemyslete si, že se vám tím pádem nemůže nic stát. Musíte pořád být hodně opatrné. Především musíte rodičům vždycky říct, kam jdete.“ Několik děvčat začalo šeptem cosi namítat. Faith zvedla ruce jako kazatel. „Já vím, že to znáte nazpaměť, ale nežijete na idylickém venkově. Základní pravidla bezpečnosti určitě znáte.

Nebavte se s cizími lidmi. Nechoďte samy na neznámá místa. Když už někam samy půjdete, vždycky někomu řekněte, kam jdete a kdy se vrátíte.“

Její slova je trochu uklidnila. Většina z nich spustila ruce. Faith vyvolala chlapce, který seděl vedle své matky.

„Můžeme pro Emmu něco udělat?“ zeptal se nesměle.

Celá aula ztichla. Do myslí všech přítomných se zase začínal vkrádat strach. „Jak už jsem řekla…“ Faith si musela odkašlat. „Jak už jsem řekla, budeme vám vděční za jakékoli informace, které by nám mohly pomoct při pátrání. Například pokud v blízkosti školy uvidíte nějaké podezřelé osoby. Nebo si vzpomenete na něco neobvyklého, co jste zaslechli od Emmy nebo Kayly. Může to být i něco normálního, co vám až teď může připadat spojené s tím, co se jim stalo. I když vám to třeba přijde jako úplná hloupost, pro nás to může mít obrovskou cenu.“

Znovu si odkašlala a zalitovala, že jí nedali sklenici vody. „Pokud jde o to, co můžete udělat, ještě jednou vám připomínám, abyste především mysleli na svoje bezpečí. Vždycky svým rodičům hlaste, kde budete, ať jdete kamkoli. Buďte opatrní. Přiznávám, že zatím nevíme, co má tenhle případ společného s vaší školou, ani jestli se jí vůbec týká. Myslím, že pravidlem číslo jedna je opatrnost.“ Při těch slovech si připadala trochu přihlouple, jako by hodně nešikovně napodobovala Olivii McFadenovou. Když ale viděla, jak rodiče i studenti v auditoriu horlivě přikyvují, měla pocit, že tu přece jenom zbytečně nemarní čas.

Přelétla očima po shromáždění, ale žádné další zvednuté ruce neviděla. Kývla na ředitelku, opustila řečnický pult a vrátila se dozadu.

„Děkuju vám, vyšetřovatelko Mitchellová,“ řekla McFadenová, když se vrátila na pódium.

„Instruktor Bob vás za několik minut v krátkosti seznámí se základními pravidly chování v krizové situaci a pak vám pustí instruktážní film o osobní bezpečnosti,“ oznámila svým svěřencům.

Faith se ovládla, aby nezaúpěla. Stačilo, že sténali přítomní studenti.

Ředitelka pokračovala: „A po instruktoru Bobovi vám náš školní psycholog doktor Madison dá několik tipů, jak se vyrovnat s tragickými událostmi. Rád zodpoví jakékoli otázky, takže pokud vás bude něco zajímat, zeptejte se ho, až domluví. A teď všichni věnujeme tichou vzpomínku našim spolužačkám, které tu s námi dnes nejsou.“ Chvilku vyčkávala, a když viděla, že na její pobídku nikdo nereaguje, řekla: „Skloňte hlavy prosím.“

Faith minuty ticha nikdy nesnášela, obzvlášť když při nich musela sklánět hlavu. Měla je asi tak ráda jako proslovy na veřejnosti.

Zadívala se po shromáždění a ulpěla pohledem na Mary Clarkové, která bezvýrazně zírala na pódium. Faith z něj potichoučku sestoupila. Cítila, jak se na ni Olivie McFadenová nesouhlasně dívá, ale nebyla studentka a po pravdě řečeno měla na práci mnohem důležitější věci než poslouchat, jak instruktor Bob studenty trápí výkladem o pravidlech bezpečnosti.

Když si Mary Clarková všimla, že k ní Faith míří, trochu se narovnala. Nevypadala překvapeně, že si policistka vyhlédla právě ji. Vlastně se zatvářila úlevně, když Faith kývla směrem ke dveřím.

Mary se na chodbě nezastavila, ale pokračovala až k východu. Faith ji ani nestačila zarazit.

Vyšla z auly a zastavila se na betonovém chodníku venku. Založila si ruce v bok a několikrát se zhluboka nadechla čerstvého vzduchu.

„Viděla jsem, jak na mě McFadenová ukázala, než jste začala mluvit. Byla jsem si jistá, že vám říká, že mě chce vyhodit,“ řekla.

Faith takový začátek rozhovoru připadal trochu zvláštní. Nakonec si ale řekla, že sama taky vypouští podobně nevhodné poznámky, takže to přešla. „Proč by vás měla vyhazovat?“

zajímala se.

„V mých hodinách je moc hlučno. Nejsem dost přísná. Nedržím se přesně studijního plánu,“

odpověděla Mary Clarková a křečovitě se zasmála. „Máme hodně odlišné názory na výuku.“

„Potřebuju s vámi mluvit o Kayle Alexanderové.“

Mary se na ni ohlédla přes rameno. „A o Emmě ne?“ otázala se chmurně. „Ježíšikriste. Ona je taky…“

„Není,“ ujistila ji Faith. „Zatím ji jenom pohřešujeme.“

Mary si rukama zakryla ústa. „Myslela jsem…“ Nedokončila větu a otřela si slzy z tváře. Obě dobře věděly, co si myslela. Faith si připadala jako úplný idiot, že s ní od začátku nemluví otevřeněji.

„Mrzí mě to,“ řekla.

Mary z kapsy saka vytáhla kapesník a vysmrkala se do něj. „Bože, myslela jsem si, že plakat už jsem si odvykla.“

„Znala jste Emmu?“

„Vlastně ani ne, ale vím, že tu studuje. Všichni si myslí, že když jste od policie, berete na sebe veškerou zodpovědnost,“ řekla a ještě jednou se vysmrkala. „Strašně jste se toho shromáždění bála, viďte?“

„Ano,“ přiznala Faith. Věděla, že kdyby teď zalhala, mohlo by se jí to později vymstít. „Hrozně nerada mluvím před lidmi.“

„To já taky,“ řekla Mary. „Teda, před studenty vlastně ne, ti se nepočítají. Ale na školních schůzích, na třídních schůzkách…“ Zavrtěla hlavou. „Ale to vás stejně nezajímá, co?

Klidně bych mohla plácat o počasí. Vyšlo by to nastejno.“

Faith se opřela o ocelové dveře budovy, ale když se o ně popálila, rychle se od nich odlepila.

„Proč jste ráno nepřišla do sborovny jako ostatní?“ zeptala se.

Mary zastrčila kapesník zpátky do kapsy. „Moje názory tu nemají moc velkou váhu.“

O učitelích se vědělo, že je často postihuje syndrom vyhoření. Faith si dovedla docela dobře představit, že stará garda není nadšená mladou idealistkou, která se mezi ně přihrnula s představou, že změní svět.

Mary Clarková jí to svými slovy vzápětí potvrdila. „Všichni se už těší, až odsud za pár měsíců s brekem uteču.“

„Vloni jste učila Kaylu Alexanderovou,“ poznamenala Faith.

Mladá žena se otočila, zkřížila ruce na prsou a pozorně si ji prohlížela. Působila trochu nepřátelsky.

„Můžete mi povědět, k čemu mezi vámi došlo?“ zeptala se jí Faith.

Mary váhala. „Oni vám to neřekli?“

„Ne.“

Znovu se zasmála. „To je typické.“

Faith mlčela a dávala učitelce čas.

„Neřekli vám, že Kayla vloni svým příšerným chováním ze školy vyštvala jednu spolužačku?“

zeptala se jí Mary.

„Ne.“

„Jmenovala se Ruth Donnerová. Uprostřed školního roku přešla na Marist.“

„Daniella Parková povídala, že Kayla školu rozdělila na dva tábory.“

„To je celkem výstižné. Jeden držel na Kaylu a druhý na Ruth. Trvalo to dlouho, ale nakonec se pořád víc lidí začalo stavět na stranu Ruth. Přechod na jinou školu bylo vlastně to nejchytřejší, co mohla v dané situaci udělat. Všichni se tím pádem soustředili na Kaylu a najednou začali zjišťovat, co je vlastně zač. Na začátku dalšího školního roku ji už všichni považovali za černou ovci.“

„Až na Emmu.“

„Až na Emmu.“

„Nejsem zrovna odbornice na holky, ale měla jsem za to, že z takového chování většinou během střední školy vyrostou, ne?“

„Obvykle ano,“ potvrdila Mary. „Jenže některé se toho nedokážou zbavit. Ty nejhorší jsou jako žraloci, když ve vodě ucítí krev. Krouží kolem kořisti, dokud ji nedostanou.“

Faith si pomyslela, že srovnání se žraloky docela sedí. „A kde je Ruth Donnerová teď?“

zeptala se.

„Asi na vysoké. Byla už v posledním ročníku.“

Policie musí Ruth co nejdřív najít. „Kayla byla o rok níž. Proč šla po starší holce?“

„Ruth byla nejoblíbenější holka na celé škole,“ odpověděla Mary na vysvětlenou a pokrčila rameny. „Kaylu za její chování samozřejmě vůbec nepotrestali. Té vždycky prošlo úplně všechno.“

Faith věděla, že musí být opatrná. Tady šlo o něco víc. Mary Clarková jí dávala najevo, že si myslí, že Faith na své otázky předem zná odpověď. „Chápu, že to s tou starší dívkou bylo dost hrozné, ale připadá mi, že Kaylin případ se vás nějak osobně dotýká,“ řekla.

Mary se zatvářila zarputile. „Vloni jsem Kaylu chtěla nechat propadnout.“

Faith bylo hned jasné, co „chtěla“ znamená. Rodiče platili vysoké školné, takže očekávali, že jejich děti budou mít vynikající výsledky, i když to nebude odpovídat jejich nadání nebo píli. „Co se stalo?“

„Tady na Westfieldu děti nepropadají. Musela jsem tu potvoru doučovat,“ odpověděla Mary.

Faith vzhledem ke stávající situaci dost překvapilo, jak učitelka o své studentce mluví. „Paní Clarková, musím přiznat, že mi připadá trochu zvláštní, jak mluvíte o sedmnáctileté dívce, kterou někdo znásilnil a zavraždil.“

„Říkejte mi Mary,“ řekla učitelka.

Faith nevěděla, jak na to má reagovat.

Mary byla vyvedená z míry stejně jako ona. „Oni vám opravdu neřekli, co mi provedla?“

zeptala se.

Faith zavrtěla hlavou.

„Málem jsem kvůli ní přišla o místo. Splácím studentskou půjčku, doma mám dvě malé děti a manžel se snaží rozjet vlastní podnikání. Je mi osmadvacet a kromě učení nic neumím,“

začala vyprávět Mary.

„Moment,“ zarazila ji Faith. „Povězte mi, co se stalo.“

„Kayla na doučování chodila, ale nehodlala ani hnout prstem, aby prošla. Musela jsem nad ní pořád stát jako dráb, aby napsala jedinou čárku do pololetní práce.“ Mary trochu zrudla na krku. „Pohádaly jsme se a já jsem se neovládla.“ Odmlčela se a Faith čekala, že se dozná k nějakému fyzickému trestu, ale to, co jí svěřila, bylo mnohem děsivější. „Druhý den si mě Olivie zavolala na kobereček. U ní v kanceláři na mě čekala Kayla s rodiči. Obvinila mě, že jsem se ji pokusila pohlavně zneužít.“

Faith nedokázala skrýt překvapení.

„Nenechte se zmást mým škrobeným vzhledem paní profesorky,“ řekla Mary. „Dřív jsem se oblíkala mnohem líp než teď, vypadala jsem skoro jako normální člověk. Podle naší slavné paní ředitelky jsem se ovšem moc parádila, byla jsem moc vyzývavá. Vlastně mi naznačila, že jsem si o problémy sama koledovala.“

„Počkat,“ přerušila ji Faith. „Tomu nerozumím.“

„Kayla Alexanderová všem nakukala, že jsem jí řekla, že u mě na konci roku projde, jenom když se se mnou vyspí,“ vysvětlila jí Mary s úsměvem, ale na jejích slovech nebylo vůbec nic legračního. „Vlastně bych se tím měla cítit polichocená, protože to bylo tři měsíce po porodu dvojčat. Pomalu do ničeho jsem se nevešla a nový šatník jsem si dovolit nemohla, protože učení má člověku jaksi být dostatečnou satisfakcí samo o sobě. Během schůzky mi začalo téct mlíko. Alexanderovi na mě řvali a Olivie tam jenom seděla a koukala na tu scénu jako na nějaký film.“ Mary začaly po tvářích stékat slzy hněvu. „Odmalička jsem chtěla být učitelkou.

Chtěla jsem pomáhat druhým. Tuhle práci nikdo nedělá pro peníze a už vůbec ne kvůli prestiži.

Pokoušela jsem se jí to vysvětlit. Domnívala jsem se, že to chápe. Ale ona se ke mně otočila zády a dala mi ránu pod pás.“

„Tak o tomhle mluvila Daniella Parková, když říkala, že Kayla školu rozdělila?“

„Danni byla jedna z mála učitelů, kteří mi věřili.“

„Proč vám ti ostatní nevěřili?“

„Kayla je skvělá manipulátorka a umí to s lidmi. Hlavně s mužskými,“ odvětila Mary.

Faith si vzpomněla na Evana Bernarda a na to, jak snadno nad Mary Clarkovou mávl rukou.

„Co bylo dál?“ zeptala se.

„Začalo se to vyšetřovat. Ještě štěstí, že jsou všude ty pitomé kamery. Kayla neměla důkazy, protože k ničemu nedošlo. Navíc po pravdě řečeno není žádný veleduch. Nejdřív tvrdila, že jsem po ní vyjela ve svém kabinetě, pak na parkovišti a potom za školou. Každý den říkala něco jiného. Nakonec to bylo tvrzení proti tvrzení.“ Mary pevně sevřela rty a ušklíbla se. „Pár dní nato jsem na ni narazila na školní chodbě. A víte, co mi řekla? ,No tak jsem to zkusila, no‘.“

„Proč ji nevyhodili ze školy?“

Mary přesně napodobila Olivii McFadenovou: „U nás na Westfieldu jsme hrdí, že dokážeme vyjít vstříc zvláštním potřebám dětí, které společnost označuje za problémové.“ Pak ještě dodala: „Za čtrnáct tisíc ročně plus poplatky za tělocvik, zájmové kroužky a uniformu.“

Až na poslední větu se její slova přesně shodovala s tím, co jí před necelou hodinou řekla ředitelka. „A rodičům to nevadilo?“ otázala se Faith.

„Kaylu vyhodili úplně ze všech škol v Atlantě. Kdyby odešla i z Westfieldu, musela by začít chodit do státní školy. Nelžu, měla jsem tu čest setkat se s jejími rodiči osobně. Představa, že by se jejich milovaná dcerunka musela snížit na úroveň plebsu, pro ně byla horší než to, že ji dál bude mít na starosti učitelka, která se ji pokusila pohlavně zneužít.“

„To je mi hrozně líto,“ řekla Faith.

„No jo,“ odpověděla Mary hořce. „Mně taky.“

„Musím se vás zeptat, Mary, nevíte, kdo by mohl chtít Kaylu zabít?“

„Kromě mě?“ opáčila Mary vážně. „Po vyučování dělám přípravy.“ Mluvila o volnu, v němž známkovala práce studentů a připravovala si hodiny na další den. „Od osmi ráno až do té doby nonstop učím.“

„Opravdu vás nikdo nenapadá?“

Mary se kousla do rtu a hluboce se zamyslela. „Ne,“ řekla nakonec. „Nevím o nikom, kdo by byl schopen něčeho tak příšerného. Ani vůči takové zrůdě, jako byla Kayla Alexanderová.“

8. kapitola

Will seděl v autě před Campanovic domem a poslouchal diktafon, ze kterého se linul kovový hlas Evana Bernarda. Nahrávka měla příšernou kvalitu, takže si musel diktafon přitisknout k uchu a co nejvíc zesílit zvuk, aby rozeznal jednotlivá slova.

Dyslexie není nemoc, pane Trente. Je to problém nervových spojů v mozku.

Will nevěděl, jestli je to známo i Paulu Campanovi. Věřil tomu? Anebo se ke svému dítěti choval stejně jako kdysi k Willovi?

Zastrčil diktafon do kapsy a vystoupil z auta. Věděl, že jeho úvahy Emmu Campanovou rodičům nevrátí. Na příjezdové cestě před domem stál s rukama v bok policista, kterého tam viděl včera. Podle všeho byl velice schopný, protože hlouček reportérů čekajících na jakékoli zprávy o Campanových se držel na druhé straně ulice. Když Will kolem policisty prošel, začali na něho pálit jednu otázku za druhou. Policista se nenamáhal s pozdravem, takže Will se taky neobtěžoval a rychle kráčel rovnou k domu.

Před garáží stála dodávka Charlieho Reeda. Zadní dveře měla otevřené, takže bylo vidět do minilaboratoře nainstalované v útrobách auta. Na zemi vedle nárazníku stály úhledně narovnané krabice s důkazními sáčky a latexovými rukavicemi. Kromě nich se tam nacházely různé nástroje, odsávačky a zkumavky na vzorky. Charlie seděl uvnitř. Každý důkaz nejdřív zaevidoval do notebooku a pak ho zamkl do kovové bedny přivařené k podlaze. Pokud se případ vůbec někdy dostane k soudu, bude nutné mít veškerý důkazní materiál řádně označený, jinak se jím nikdo nebude zabývat.

„Zdravím,“ řekl mu Will a opřel se o otevřené dveře. „Jsem rád, že jste přijel. Mám Emmina otce požádat o vzorek DNA. Myslíte, že byste mu ho mohl odebrat?“

„Zbláznil jste se?“ opáčil Charlie. „Bude vyvádět jako šílenec.“

„Já vím,“ přitakal Will. „Ale Amanda to chce.“

„Hrozně mi na ní imponuje, jak klidně nasazuje naše krky.“

Will pokrčil rameny. Kolega měl naprostou pravdu. „Našel jste něco v domě?“

„No, vlastně ano,“ řekl Charlie trochu překvapeně. „Na podlaze v hale jsem objevil nějaký prášek.“

„A jaký?“ chtěl vědět Will.

Charlie přejel prstem po řadě plastových ampulek a jednu z ní vytáhl. „Vypadá to jako uschlé bláto, ale náš georgijský červený jíl to není.“

Will si od něho ampulku vzal a dvěma prsty si ji přidržel před očima. Mohlo by to být několik gramů kokainu, až na to, že zrnitý materiál nebyl bílý, ale tmavě šedý.

„Kde jste to našel?“

„Něco v koberci u dveří a něco v rohu u schodů,“ odpověděl Charlie.

„Jenom tam?“

„Ano.“

„Podíval jste se na Adamovy boty a ty pantofle nahoře?“

Charlie si nakroutil špičku kníru. „Pokud chcete vědět, jestli jsem ten prášek našel v místě, kam určitě nevkročil nikdo jiný než pachatel a oběti, tak to vám vůbec nemůžu zaručit. Ale určitě byl jenom na koberci a u schodů.“

Will se právě téhle odpovědi obával. Pokud je prášek nakrásně zavede na stopu podezřelé osoby, její obhajoba bude vždycky moci argumentovat, že ho není možné považovat za důkaz, protože místo činu bylo kontaminované. Kdyby Charlie nebo Will měli předstoupit jako svědci, oba by museli připustit možnost, že prášek mohli do domu docela dobře vnést sami. Soudní poroty milovaly spletité příběhy. Chtěly dopodrobna znát všechny kroky, které policie podnikla od chvíle, kdy našla důkazy a vytipovala podezřelého. Možnost, že určitou látku na místo činu přinesl někdo jiný než pachatel, měla svůj půvab. Pokud by obžaloba nebyla schopná dokázat, že je k obviněnému přivedl naprosto jasný důkaz, měla by smůlu.

Tohle všechno samozřejmě ztratí jakýkoli význam, pokud Emmu Campanovou najdou živou.

Od jejího únosu uběhlo skoro čtyřiadvacet hodin. Pravděpodobnost, že ji najdou, se s každou další minutou snižovala.

Will ampulkou zatřásl. V šedém prášku se objevily tmavé tečky.

„Co myslíte? Co to může být?“ zeptal se Charlieho.

„To je otázka za milión,“ odtušil technik. „A myslím to doslova.“ Nemusel Willovi připomínat, že analýza prášku bude velice drahá. Na rozdíl od skvěle vybavených seriálových laboratoří se žádné státní pracoviště nepyšnilo nejmodernějšími počítači ani mikroskopy, které televizním hrdinům pomohly vyřešit případ za necelou hodinu. Skutečná policie měla dvě možnosti, poslat vzorky FBI a doufat, že se to jejich laboratoři povede rozlousknout, anebo z rozpočtu vydolovat peníze na analýzu na soukromém pracovišti.

Will najednou ucítil, jak mu po krku stéká čůrek potu. „Myslíte, že je ten prášek důležitý?“

zeptal se Charlieho.

Kolega pokrčil rameny. „Já to jenom eviduju, šéfe.“

„Máte ještě nějaký vzorek?“ zeptal se ho Will.

„Jasně, z každého místa mám jeden.“ Charlie ukázal na další ampulku v sadě. „Tady je vzorek z koberce. Nejspíš bude taky kontaminovaný.“ Charlie se odmlčel a zvědavě se na Willa podíval. „Co chcete dělat?“

„Poprosit někoho, aby testy provedl zadarmo,“ opáčil Will. Kdyby včera nezašel na Techniku, vůbec by ho to nenapadlo.

„To bude mnohem těžší než s tím klíčem včera,“ upozornil ho Charlie. „Ten buď pasuje do zámku, anebo ne. Ale u prášku všechno záleží na osobní interpretaci. Musíme všechno zdokumentovat. Můžu vám dát takový formulář, co tu někde mám.“ Začal hledat v dodávce. Pak vytáhl zažloutlý list papíru. „Tady je. Na všechno budete potřebovat svědka. Nejdřív mi musíte podepsat, že jste si ten vzorek vzal.“ Vylovil další formulář, připevnil ho sponkou na podložku a podal ho Willovi. „Pokud něco najdete, mám ještě ten druhý vzorek. Můžeme ho poslat na potvrzení do laboratoře.“

Will se zadíval na formulář a očima vyhledal linku, na kterou se bylo potřeba podepsat.

Podpis kupodivu dokázal vykroužit bez většího soustředění, ale to teď nebylo důležité. Pokud se ze vzorku podaří identifikovat místo jeho původu, možná jim to napoví, kde mají Emmu Campanovou hledat.

Will se snažil mluvit nevzrušeně, ale v bedrech cítil mravenčení, jako by kráčel po okraji nebezpečně strmého útesu. „Obhajoba by mohla tvrdit, že prášek do domu vnesl kdokoli.

Pokud někoho zatkneme jenom na základě laboratorní analýzy a soudce nám ji zakáže použít, pustí vraha na svobodu.“

Charlie sklonil podložku s formulářem. „To máte pravdu.“

„Ale jestli to děvče přece jen najdeme…“

Charlie znovu usedl k počítači a dotkl se klávesnice, aby přístroj probudil k životu.

Will se otočil, aby se podíval, co dělá policista na konci příjezdové cesty. Muž k nim byl otočený zády. Stál nejméně šest metrů od dodávky, ale Will i tak pro jistotu zašeptal: „Už jste to zaevidoval?“

„Ještě ne,“ opáčil Charlie, podíval se na čárový kód na důkazním sáčku a naťukal cosi do počítače.

Will ampulku s práškem pevně sevřel v dlani. Zásadně neporušoval pravidla, ale pokud existoval způsob, jak unesenou dívku najít, nemohl jenom nečinně přihlížet.

„Víte, že Toxic Shocks si to mají o víkendu rozdat s Dixie Derby Girls?“ zeptal se ho Charlie.

Will si jeho slova musel v duchu zopakovat, aby pochopil, co mu kolega říká. Charlie byl velký fanda ženského in-line derby. „Vážně? To jsem vůbec nevěděl.“

„Bude to pořádný mazec,“ prohlásil Charlie.

Will chvíli váhal. Ještě jednou se podíval na policistu na příjezdové cestě a pak ampulku se vzorkem zastrčil do kapsy kalhot. „Díky, Charlie.“

„V pohodě,“ odpověděl kolega. „V pořádku?“

Will rychle přikývl. „Dám vám vědět, až budete moct nabrat otce.“

Charlie se ironicky zasmál. „To jsem fakt rád. Díky.“

Will strčil ruku do kapsy a prsty pevně sevřel ampulku. Potom se vydal ke garáži. Teplota venku ještě nedosáhla stupně nesnesitelnosti, ale Will se celý potil. Za svoji kariéru se už několikrát dostal na hranici zákonného jednání, ale ještě nikdy se nedopustil ničeho tak zoufalého jako teď. Vlastně to nebylo podstatné. Will jenom doufal, že případem nějak pohne.

Pátrání bylo v plném proudu už celý den, a oni pořád neměli jediného svědka, žádného podezřelého a vůbec žádné vodítko, kterého by se mohli chytit. Kromě šedého prášku, kvůli kterému možná Willa vyhodí.

Zcizil na místě činu důkaz, a navíc do toho zatáhl Charlieho. Willovi ze všeho nejvíc vadilo, že se chová pokrytecky. Zamračený policajt před Campanovic domem mu najednou připadal mnohem morálnější než on sám.

„Wille!“ zavolal na něho Hamish Patel, který seděl na schodech před bytem nad garáží.

V ruce držel cigaretu.

Will vytáhl ruku z kapsy a vystoupal ke kolegovi. „Tak jak to jde?“ zeptal se ho.

„Normálka,“ opáčil kolega. „Napojil jsem jim na telefon počítač, ale zatím jsme nic nezachytili. Většinou jim volají jenom příbuzní a sousedi. Campano se s nimi moc nemazlí, takže dneska se jim od rána neozval vůbec nikdo.“

„A co rodina?“

„Paní Campanová od kritického dne v podstatě nevyšla z ložnice. Dneska ráno se na ni přišel podívat doktor, ale sedativa odmítla. Skoro celou noc tu byl Hoyt Bentley, ale asi před hodinou odjel. Campano několikrát vyšel ven, ale většinou jenom seděl na schodech a koukal.

Ráno si došel do schránky pro noviny. Nestihl jsem ho zarazit.“

„Co jeho rodiče?“

„Myslím, že už umřeli.“

Will se poškrábal na bradě. Ta zpráva ho zvláštně vyvedla z míry. V dětském domově platilo nepsané pravidlo, že čím je dítě starší, tím menší má šanci na adopci. Paulovi bylo dvanáct, když jeho pěstouni zažádali u soudu o jeho plné osvojení. Všichni čekali, že se Paul vrátí zpátky jako vadné zboží do obchodu. Když Will z domova v osmnácti odcházel, pořád se čekalo na rozhodnutí soudu.

„Teda, ale ta Abigail Campanová je fakt pěkná ženská,“ řekl najednou Hamish.

Willa jeho nevhodná poznámka ani moc nepřekvapila. Hamish patřil k policistům, kteří se rádi tvářili jako nonšalantní drsňáci.

„Myslel jsem, že vaše náboženství vám zakazuje požádat manželky bližního svého,“

poznamenal Will.

Hamish odklepl popel z cigarety. „Já jsem baptista, hochu. Ježíš mi to už předem odpustil,“

prohodil a ukázal na bazén v zahradě, jehož okolí připomínalo oázu. „Nebude vám vadit, když se trochu oráchnu? Seděl jsem tu celou noc a docela by mi bodla změna scenerie.“

„Jasně, že ne,“ odpověděl Will, tiše zaklepal na dveře a vešel do bytu. Ocitl se v obrovské obývací kuchyni. Na jedné straně místnosti stála linka a v druhé byla obytná část. Vzadu byly dvoje zavřené dveře. Jedny pravděpodobně vedly do ložnice a druhé do koupelny. Na kuchyňském stole ležel Hamishův laptop připravený nahrát každý příchozí telefonát. Vedle stál obrovský kotoučový magnetofon s dvěma sety sluchátek.

Na gauči seděl Paul s dálkovým ovládáním v ruce. Televize měla vypnutý zvuk a na obrazovce běžely titulky pro neslyšící. Will v rohu obrazovky rozeznal logo CNN. Před povětrnostní mapou zrovna stála reportérka a mávala rukama. Popisovala bouřku, která se právě hnala středozápadem Států. Na konferenčním stolku se válely noviny, USA Dnes, Atlantský deník a vytisknuté stránky internetových deníků. Will nedokázal přečíst všechny titulky, ale na první straně všech novin byly stejné školní fotografie Emmy, Adama a Kayly.

„Táhni, ty hovado,“ zavrčel Paul.

Will nevěděl, jestli se nemá ohradit. Paulovi unesli dceru, takže nebyl zrovna nejvhodnější čas na vytahování starých křivd.

„Vždyť jsou to úplný idioti,“ zavrčel Paul a ukázal ovládačem na televizi. „Jsou to už dva dny a oni do nekonečna omílaj to samý, akorát s jinýma obrázkama.“

„Neměl by ses na to dívat,“ napomenul ho Will.

„Proč jste nás taky nedali do vysílání?“ vyjel na něho Paul. „V každým pořadu o hledaných osobách přece ukazujou rodiče, aby únosce věděl, že oběť nějaký má.“

Willovi na srdci mnohem víc ležela Emmina záchrana než to, co se v televizi prezentovalo jako standardní postupy při vyšetřování. Kromě toho dobře věděl, že novináři dům obléhají jen proto, aby Campanovy rozcupovali, ne aby jim pomohli. Will byl z médií už dost vystresovaný a neměl v úmyslu vystavit podobné zátěži ještě Campanovy, kteří by se v živém vysílání zhroutili před celým národem. Když naposledy viděl Abigail, byla pod vlivem sedativ a místo slov ze sebe jenom vyrážela vzlyky. Paul připomínal časovanou bombu, která při sebemenší provokaci vybuchne. Kdyby se kterýkoli z nich objevil v televizi, byla by to pohroma. Novináři, kterým chybějí hodnotné informace, by případ začali rychle obracet proti rodičům.

„S médii momentálně nekomunikujeme. Když budeš potřebovat nějaké informace, obrať se na nás,“ řekl Will Paulovi.

Ten se jenom pohrdavě zasmál a hodil dálkové ovládání na konferenční stolek. „Jo, všichni jste k nám fakt hrozně vstřícný.“

„Co myslíš, že jsme ti zatajili?“

Paul se zachechtal. „Kde je moje dcera, do prdele. Jak to, že nikdo nepoznal, že ta mrtvá není Emma? Nebo proč jste celou hodinu seděli na prdeli a čuměli, zatímco mýho andílka někdo…“ Paulovi došel dech a oči se mu zalily slzami. Zaťal zuby a zazíral na televizní obrazovku.

„Zrovna jsem se vrátil z Emminy školy,“ řekl mu Will. Mrzelo ho, že nemá víc informací.

„Spojili jsme se s jejími učiteli a kamarády. Včera jsme většinu dne strávili na Technice a snažili se vypátrat něco o Adamu Humphreym.“

„A na co jste přišli? Na úplný hovno.“

„Vím, že sis na to najal vlastní lidi, Paule,“ řekl Will.

„Do toho tobě vůbec nic není.“

„Ale je. Nechci, aby se mi pletli do práce.“

„Tak ty nechceš, aby se ti pletli do práce? Víš, že je mi to úplně u prdele?“ vyjel na něho Paul a ukázal na noviny na konferenčním stolku. „Víš, co se tam píše? Nevíš, jak bys taky mohl, že jo?“ Vstal. „Píše se tam, že jste úplně neschopný. Tvý vlastní lidi přiznávaj, že to podělali hned na místě činu, že zničili veškerý důkazy, protože jste neměli šajn, co děláte.“

Will nevěděl, jak by mu vysvětlil rozdíl mezi atlantskou policií a GBI. Nechtěl působit jako povýšený blbec. Nakonec Paulovi řekl: „Vyšetřování teď vedu já. Měl bys vědět…“

„Vědět co?“ Paul k němu přiskočil. „Ty si myslíš, že bych ti svěřil pátrání po svý holčičce?

Nezapomínej, že tě znám, Popeláři!“

Když se Paul vymrštil, Will automaticky ucouvl, jako by mu zase bylo deset let, nebyl o patnáct centimetrů vyšší a desetkrát silnější než arogantní hlupák před ním.

Paul zavrtěl hlavou a zatvářil se znechuceně. „Vypadni odsud a práci přenech dospělejm.“

„Vůbec nic o mně nevíš.“

Paul shodil noviny z konferenčního stolku a našel prázdný list papíru. „Co je tam napsáno, demente?“ strčil ho Willovi pod nos. „Dokážeš to přečíst, co? Chtěl jsi seznam Emminých kamarádek. Zvládneš ho vůbec rozluštit?“

Will bojovně vystrčil bradu a spatra se podíval na Paula. „Potřebuju vzorek tvé DNA, abychom ho mohli porovnat s tím, co jsme našli ve vagině Kayly Alexanderové a v posteli tvojí dcery.“

„Ty zmrde!“ zařval Paul a prudce se po něm ohnal. Will ránu sice očekával, ale stejně ztratil rovnováhu. Oba muži dopadli na zem. Paul byl ve výhodě, ale byl starší a pomalejší.

Will odrážel jeho rány a s rozkoší vrážel pěst do jeho měkkého břicha. Praštil ho do ledvin a pak mu uštědřil jednu pořádnou do žaludku.

Dveře obýváku se prudce rozletěly, až práskly do zdi. „Wille!“ zařval Hamish. „Ježíšmarjá!“

Will začal přicházet k sobě. Ze smyslů se mu jako první vrátil sluch, vnímal Hamishův zděšený hlas a ženský křik. Potom si uvědomil, že ho bolí nosní přepážka. V ústech měl pachuť krve. Když se z něho Paul svalil na zem, ucítil, že mu nakysle páchne z úst.

Oba zůstali ležet na zádech a prudce oddechovali. Will se pokusil pohnout. Ucítil, jak mu v zadní kapse cosi prasklo.

Nikdo si nevšiml, že v místnosti začal zvonit mobil, dokud Abigail Campanová nevykřikla: „To je Kayla! To je Kaylin telefon!“

Držela přístroj v ruce a nespouštěla oči z čísla volajícího na displeji.

Will s Paulem vyskočili. Hamish se rozběhl k počítači a zvedl ukazovák na znamení, aby Abigail počkala. Pak něco vyťukal na klávesnici. Will si na uši nasadil jedna sluchátka a Hamish druhá. Přikývl a Abigail hovor přijala. Držela telefon tak, aby rozhovor slyšel i Paul.

„Prosím?“

V telefonu to zapraskalo a pak se ozval hrozivě monotónní, elektronicky zkreslený hlas: „Mluvím s Emminou matkou?“

Abigail otevřela ústa, ale nevydala ani hlásku. Podívala se na Hamishe, aby jí napověděl, co má dělat. Hamish přikývl a fixou něco napsal na bílou tabuli před sebou.

„A… ano,“ vykoktala. „Mluvíte s Emminou matkou. Je Emma v pořádku? Můžu s Emmou mluvit?“

Hamish ji nejspíš instruoval, aby co nejvíc používala dceřino jméno, protože zabít někoho, kdo se nějak jmenuje, je mnohem těžší.

„Mám vaši dceru,“ řekl hlas.

Hamish zase něco napsal na tabuli, Abigail přikývla a řekla: „Co chcete? Povězte mi, jak můžeme dostat Emmu zpátky.“

V telefonu to znovu zapraskalo. Hlasu scházela intonace a jakýkoli přízvuk. „Chci milión dolarů.“

„Dobře,“ souhlasila Abigail. Hamish začal zuřivě čmárat po tabuli. „Kdy? A kde?“ zeptala se Abigail. „Řekněte mi, co máme udělat.“

„Podrobnosti vám sdělím zítra dopoledne v půl jedenácté.“

„Ne, počkejte!“ vykřikla Abigail. „Jak můžu vědět, že žije? Je Emma naživu?“

Will si přitiskl sluchátka k uším a ze všech sil se snažil přes praskání v telefonu něco zachytit.

Zaslechl jakési klapání, ale nebyl si jistý, jestli to nejsou jenom Hamishovy prsty na počítači.

Najednou sebou všichni trhli, protože to, co se ozvalo z telefonu, bylo mnohonásobně silnější než elektronický hlas. „Tatínku…,“ ozval se dívčí hlas. Zněl unaveně a vyděšeně. „Tatínku…

Pomoz mi, prosím tě…“

„Broučku!“ zařval Paul. „Broučku, to jsem já!“

Ozvalo se další cvaknutí a spojení se přerušilo.

„Emmo!“ vykřikla Abigail. „Haló?“

Hamish zuřivě bušil do klávesnice a snažil se udržet spojení. Nakonec odevzdaně zavrtěl hlavou směrem k Willovi. Nic.

„Co teď budeme dělat?“ zeptala se Abigail vysokým hlasem plným zděšení. Mluvila skoro stejně jako její dcera. „Co máme dělat?“

„Musíme tomu sviňákovi zaplatit,“ řekl Paul a nepřátelsky se podíval na Willa. „A ty teď koukej vypadnout z mýho domu. A toho druhýho si vezmi s sebou.“

Hamish se vyděsil, ale Will zavrtěl hlavou na znamení, aby zůstal tam, kde je. „Sami s únoscem vyjednávat nemůžete,“ řekl Paulovi.

„A k čemu vás asi potřebuju? Vždyť ani nejste schopní zjistit, odkud ten hajzl volal!“

„Paule…,“ pokusila se ho uklidnit Abigail, ale manžel ji rychle zarazil.

„Vypadněte z mýho domu. Hned teď,“ zavrčel. Když se Will nehýbal z místa, Paul mu zastoupil cestu. „Klidně ti zase namlátím.“

„Proč chceš, abych odešel?“ zeptal se ho Will. „Abys mohl zavolat svojí soukromé ochrance a ta ti nadiktovala, co máš dělat?“ Na to, aby z Paulových očí vyčetl odpověď, ani nepotřeboval umět číst. „Čím víc lidí se do toho zaplete a bude chtít dostat situaci pod kontrolu, tím vyšší bude pravděpodobnost, že to s Emmou neskončí dobře.“

„Snad si nemyslíš, že život svojí dcery svěřím do tvejch rukou?“

„Myslím, že bys měl na chvíli zarazit a uvědomit si, že v tuhle chvíli jsem jediný, kdo ví, jak ji zachránit,“ odpověděl Will.

„Jo, a jinak je to v prdeli, co?“ uchechtl se Paul. „Ty jseš takovej debil. Vypadni z mýho domu!“

„Prosím vás,“ zamumlala Abigail.

Paul se nevzdával. „Vypadněte z tohohle domu. Oba!“ zařval.

„Je to taky můj dům!“ zvýšila najednou Abigail hlas. „A já chci, aby tu zůstali.“

„Ty vůbec nevíš…,“ začal Paul.

„Vím, že jsou od policie, Paule,“ opáčila Abigail. „Vědí, co dělají. Takovéhle případy řeší po…“ Znovu se jí roztřásl hlas. Sevřela ruce před sebou a nervózně v nich stiskla telefon, z něhož na ni před chvílí promluvil hlas její dcery. „Povídal, že zítra zavolá. Potřebujeme jejich pomoc. Potřebujeme, aby nám poradili, co máme dělat, až zavolá.“

Paul zavrtěl hlavou. „Nepleť se do toho, Abby.“

„Je to taky moje dcera!“

„Já se o to postarám,“ řekl Paul prosebně, ačkoli mu bylo jasné, že manželka je pevně rozhodnutá. „Já to zařídím.“

„Tak jako všechno ostatní?“ zeptala se ho Abigail.

V místnosti se rozhostilo ticho. Dokonce i větrák Hamishova počítače se zastavil.

Abigail bylo úplně jedno, že má diváky. „Kde jsi byl, Paule? Jak jsi to zařídil, když se Emma začala paktovat s Kaylou?“

„To není…“

„Říkal jsi, že jenom blbne jako každý jiný teenager. Že ji to přejde. Tak se podívej, kam až to zašlo. Jak skvěle se teď má.“

Paul se tiše bránil: „Vždyť jenom vyváděla jako všechny ostatní děti.“ Jeho slova zněla nepřesvědčivě.

„Vážně?“ zeptala se ho Abigail. „Takže ty budeš pořád mlít stejná rodičovská moudra jako doteď? ,Potřebuje si na všechno přijít sama‘. Nebo ‚Jen ať se vyblbne, dokud je mladá‘. Přesně jako ty v jejím věku. Tak se teď podívej, kam jsi to s těmihle hesly dopracoval. Je z tebe ubohý neuspokojený grázl, který ani nedokáže ochránit vlastní dceru!“

„Vím, že jsi z toho nešťastná,“ nasadil Paul chápavý tón. „Ale probereme to pozdějc, ano?“

„Tak tohle už jsem slyšela,“ nedala se odbýt Abigail. „A nejednou. Tohle mi říkáš pořád.

Emma chodí za školu? Probereme to později. Propadá z angličtiny? To taky probereme později. Později, později, pořád později! Prober se! Ono už je později!“ vykřikla Abigail a mrštila telefonem přes místnost. Dopadl na stěnu a roztříštil se na tisíc kousků. „Teď už je později, Paule. Nechceš si o tom náhodou promluvit teď? Nebo mi zase začneš vykládat, že to přeháním, že dělám zbytečné scény, že se pořád moc strachuju a mám se uklidnit a nechat mládí, ať se vydovádí? Co?“ Hlas se jí zadrhl. „A co ty, Paule? Jseš teď klidný? Představuješ si v naprostém klidu, co ten chlap, totiž to zvíře, co dělá s naší dcerou?“

Paul úplně zesinal. „Neříkej to.“

„Vždyť ty dobře víš, co s ní asi tak dělá,“ zasyčela na něho. „Vždycky jsi jí říkal, že to je tvoje malá kráska. Myslíš, že jseš jediný, co ji tak vidí? Myslíš, že jseš jediný chlap, co se nemůže udržet, když vidí hezkou mladou blondýnku?“

Paul se nervózně podíval na Willa a řekl: „Vypadněte.“

„Jen zůstaňte,“ odporovala Abigail. „Chci, abyste to slyšeli. Chci, abyste věděli, že můj milující a oddaný manžílek ojede každou dvacítku, která mu vleze do cesty.“ Ukázala na svůj obličej a svoje tělo. „To je prostě typický prodavač aut. Jakmile jeden model zastará, hned ho nahradí novějším.“

„Na tohle není nejvhodnější doba, Abigail,“ ozval se Paul.

„Ne? A kdy bude?“ zeptala se ho. „Do prdele, kdy už konečně vyrosteš a přiznáš, že jsi udělal chybu?“ Abigail se s každým dalším slovem dostávala do většího varu a zvyšovala hlas.

„Věřila jsem ti! Věřila jsem, že jsme s tebou v bezpečí. Ty tvoje věčné avantýry jsem přecházela, protože jsem věděla, že se ke mně nakonec vždycky vrátíš.“

„Ale to jsem taky dělal. Teda dělám,“ pokoušel se ji uklidnit manžel, ale jenom ji tím ještě víc vytáčel. „Abby…“

„Nevyslovuj moje jméno!“ zařvala na něho a zamávala ve vzduchu zaťatými pěstmi. „Vůbec na mě nemluv ani se na mě nedívej. Nechci od tebe slyšet jediné slovo, dokud se naše dcera nevrátí domů!“

Rozběhla se ke dveřím. Otevřela je, vyběhla ven a práskla jimi za sebou. Will slyšel, jak běží po schodech na zahradu. Když se podíval z okna, uviděl ji, jak v předklonu klečí v trávě a bolestí kvílí jako zvíře.

„Odejděte,“ řekl Paul a ztěžka dýchal, jako by mu někdo vyrazil dech. „Prosím vás, aspoň teď. Jděte oba pryč.“

9. kapitola

Faith stála za dveřmi pitevny. V uchu měla prst, aby ji nerušil hluk zevnitř, a telefonovala s Ruth Donnerovou. Vystopovat Kaylinu bývalou sokyni bylo o něco snazší než mít proslov před skupinou vyděšených teenagerů. Když si Olivie McFadenová zase vzala slovo, bylo to, jako by Faith zachránila z potápějící se lodi.

Faith se nicméně podařilo přesvědčit McFadenovou, aby jí dala kontakt na matku Ruth Donnerové. Ta na Kayle Alexanderové nenechala jedinou nit suchou a nakonec Faith poskytla číslo dceřina mobilu. Ruth studovala předškolní výchovu na Coloradské státní univerzitě.

Chtěla se stát učitelkou.

„Nemohla jsem uvěřit, že je to Kayla,“ řekla Ruth. „Tady jsou toho plný noviny i televize.“

„Pomůže nám cokoli, na co si vzpomenete,“ zvýšila Faith hlas, aby přehlušila zvuk pilky na kosti. Vyšla po schodech ještě výš, ale pilka byla pořád slyšet. „Viděla jste se s ní od té doby, co jste odešla ze školy?“

„Ne. Abych byla upřímná, tak se od tý doby nestýkám skoro s nikým,“ odpověděla dívka.

„Nevíte náhodou, kdo by jí mohl chtít ublížit?“ zkusila Faith štěstí.

„No, po pravdě…“ Ruth odumřel hlas. „Nechci být krutá, ale moc oblíbená nebyla.“

Faith se na jazyk drala poznámka „Neříkejte“, ale udržela se. „Znala jste její kamarádku Emmu?“ zeptala se místo toho.

„Vlastně ani ne. Párkrát jsem ji s Kaylou potkala, ale vždycky byla zticha.“ Na chvíli se odmlčela a pak dodala: „Vlastně na mě občas nevraživě koukala, ale víte, jak to je. Když vaše nejlepší kamarádka někoho nenávidí, tak ho taky musíte nenávidět.“ Nejspíš si uvědomila, že to zní dětinsky. „Když jsem byla uprostřed dění, byla jsem z toho úplně zoufalá.

Ale když se na to podívám teď, tak si říkám, proč jsem se na to nevykašlala.“

„Jistě,“ přitakala Faith. Bylo jí jasné, že tudy cesta nepovede. Prostudovala všechny seznamy pasažérů, kteří v posledním týdnu letěli do Atlanty a z ní. Ruth Donnerová na žádném nefigurovala. „Kdyby něco, máte moje číslo,“ řekla do telefonu. „Pokud si na něco vzpomenete, zavolejte mi prosím.“

„Jasně,“ řekla Ruth. „Dáte mi vědět, když ji najdete?“

„Určitě,“ slíbila jí Faith, ačkoli informování Ruth Donnerové k jejím prioritám nepatřilo.

„Děkuju vám.“

Faith ukončila hovor a zastrčila telefon do kapsy u kalhot. Sešla dolů po schodech. Cestou jí do nosu pronikl zápach spálených kostí. Před Willem Trentem se sice chovala statečně, ale pitevnu z celé duše nenáviděla. Těla jí ani tak nevadila, proti srsti jí byla tamní atmosféra a zpracovávání mrtvých jako na běžícím pásu. Neměla ráda studené mramorové dlaždice, jimiž byla místnost obložená od podlahy až ke stropu, aby nikde nezůstávaly skvrny. Dělalo se jí zle z kanálků v podlaze, kterými se splachovala krev a měkké části těl. Znechucovaly ji nerezové vozíky s obrovskými koly a plastovými matracemi.

V létě měli soudní lékaři nejvíc napilno, protože tehdy docházelo k největšímu počtu brutálních činů. V tomhle období nebylo nijak výjimečné objevit v mrazáku deset nebo dvanáct těl najednou. Ležela tam jako balíky masa a čekala, až je rozporcují a určí příčinu smrti. Při pouhé myšlence na ně Faith pociťovala strašlivý smutek.

Když vešla na pitevnu, Pete Hanson zrovna v ruce třímal několik metrů vlhkých zakrvácených střev. Celý se rozzářil a jako vždycky zahlaholil: „Tak k nám zas zavítala největší štramanda v celým baráku!“

Hodil střeva na velkou váhu. Faith v sobě přemohla nutkavou touhu zvracet. Pitevna se nacházela v suterénu, ale v letních měsících v ní bylo lepkavé horko, protože kompresor mrazáku do uzavřeného prostoru vháněl teplo rychleji, než ho klimatizace dokázala odsát.

„Tenhle byl pěkně napapanej,“ zabručel Pete a opsal si údaj z váhy.

Faith už za léta praxe věděla, že všichni soudní patologové jsou podivíni, ale Pete Hanson se mezi nimi dost vyjímal. Faith naprosto chápala, že je třikrát rozvedený. Jediné, co jí vůbec nešlo na rozum, bylo, kde sebral tři ženské ochotné se za něho vůbec provdat.

Pete jí ukázal, že má jít blíž. „Jelikož jste mě poctila svojí návštěvou, tak předpokládám, že jste ještě nic nenašli, co?“

„Zatím nic,“ přiznala Faith a rozhlédla se po pitevně. Z jednoho rohu jí kývl na pozdrav Snoopy, starý černoch, který Peteovi asistoval. Faith ho znala celou dobu, co pracovala na oddělení vražd, ale stejně si nikdy nezapamatovala, jak se doopravdy jmenuje. Snoopy zrovna natahoval kůži na lebku Adama Humphreyho a pečlivě ji přihlazoval k obličejové části.

Pracoval velice přesně a Faith si při pohledu na něho vzpomněla, jak jí matka v dětství vyráběla masku na Halloween a uhlazovala střih na látce, aby jí přesně vyšla.

Faith odvrátila zrak a pomyslela si, že jestli se tady v tom vedru nepozvrací, bude to malý zázrak. „A co vy?“ zeptala se patologa.

„To samý, obávám se,“ odvětil. Stáhl si latexové rukavice a vzal si nové. „Snoopy už to dává zpátky dohromady. Zjistil jsem akorát to, že Humphreymu někdo jednu pořádnou natáhl na pravou tvář.“

„Byla ta rána smrtelná?“

„To ne, ale byla dost prudká a šla šikmo. Kůže na hlavě zůstala nepoškozená, ale určitě se mu zatmělo před očima.“

Pete přistoupil k velkému rendlíku, ze kterého trčela naběračka. Byl v něm obsah žaludku.

Jeho příšerný zápach člověku ostře pronikal do nosu a ulpíval vzadu na patře, takže druhý den měl pocit, že ho bolí v krku.

„Koukněte na tohle,“ řekl Pete a dlouhou pinzetou jí před očima podržel cosi, co vypadalo jako velký krystal soli. „Tohle je chrupavka. Většina fastfoodů je dává do hamburgerů.“

„To vidím,“ řekla Faith a potlačila v sobě nutkání zvracet.

„Vzpomeňte si na ni, až příště půjdete do McDonald‘s.“

Faith přešla chuť na jakékoli jídlo.

„Odhaduju, že ten mládenec si minimálně půl hodiny před smrtí dal něco z fastfoodu. Holka jedla hranolky, ale hamburger nejspíš přenechala jemu,“ pokračoval Pete.

„V odpadkových koších ani v domě jsme žádné pytlíky od rychlého občerstvení nenašli,“

řekla Faith.

„V tom případě se asi najedli po cestě. Jen tak mimochodem, to je pro zažívání to nejhorší, co člověk může udělat. Epidemie obezity se u nás neobjevila sama od sebe.“

Patolog se v poslední době zřejmě vůbec nedíval do zrcadla. Pod pláštěm se mu nadouvalo panděro, jako by byl v jiném stavu.

„Jak se má Will?“ zeptal se.

„Trent? Vy ho znáte?“ podivila se Faith.

Patolog si stáhl rukavice a pokynul Faith, aby šla k němu. „Vynikající detektiv,“ prohlásil. „To musí bejt příjemný, pracovat pro změnu s člověkem, kterej je na vyšší intelektuální úrovni než chlapi, se kterýma obvykle děláte, abych tak řekl.“

„Hm,“ zabručela Faith. Nechtěla Willa chválit, i když věděla, že Pete má pravdu. Na oddělení vražd byly jenom tři ženy. Když tam Faith začala pracovat, byly čtyři, ale matadorka Claire Dunkelová, která ve sboru pracovala třicet let, odešla do výslužby ještě v prvním týdnu Faithiny přítomnosti. Když odcházela, dala jí radu na rozloučenou: „Jednou za čas si na sebe vezmi sukni, nebo ti začnou růst koule.“

Možná proto se s Willem Trentem tak těžko sžívala. Ale přestože měl plno chyb, zdálo se, že si jí doopravdy váží.

Zásadně netrousil trapné poznámky o hloupých blondýnách ani se pořád nedrbal mezi nohama a neplival na zem. Leo Donnelly tohle všechno stihl udělat ještě před tím, než si dal druhou ranní kávu.

Pete si rozepnul plášť a Faith spatřila jeho nevkusnou havajskou košili. Naštěstí na sobě měl šortky. Zpod pláště mu byly vidět jenom holé nohy v podkolenkách, což nepůsobilo zrovna esteticky.

„To s vaší matkou je fakt hrozný,“ řekl. Faith sledovala, jak mačká tlačítko dávkovače a mydlí si ruce. „Je to jeden z těch případů, kdy výmluva ,Jenom jsem konal svoji povinnost‘ nějak nefunguje, co?“

„To máte pravdu,“ přitakala.

„I když já jsem za tu dobu, co tady v tom baráku smrdím, taky viděl dost věcí, který by se dít neměly. Sám od sebe bych nikomu nic neřekl, ale kdyby se mě někdo přímo zeptal, měl bych cukání říct mu pravdu.“ Pete se na ni usmál přes rameno. „A byl bych pro vás krysa.“

Faith pokrčila rameny.

„Will je dobrej chlap, akorát dostal za úkol udělat špinavou práci. To máme společný.“ Vytáhl ze zásobníku několik papírových utěrek a cestou do kanceláře si jimi osušil ruce.

„Sedněte si,“ ukázal v kanceláři na židli vedle psacího stolu.

Faith se posadila na štos papírů, který na židli ležel. Věděla, že Peteovi to nebude vadit. „Tak na co jste zatím přišel?“ zeptala se ho.

„Obávám se, že na nic důležitýho,“ odpověděl. Sáhl do malé ledničky v rohu místnosti a vytáhl z ní papírový sáček. Když z něj vyndal sendvič, Faith začala předstírat, že v zápisníku usilovně hledá čistou stránku. „Dívka utržila minimálně dvacet sedm bodných ran. Podle úhlu a dráhy rány usuzuju, že pachatel použil kuchyňskej nůž, kterej jste našli na místě činu. Vrah při útoku nejspíš klečel nad tělem.“

Faith zuřivě psala, protože věděla, že Pete jí nebude nic opakovat.

„Na stehnech má modřiny a ve vagině jsem objevil oděrky. Našel jsem zbytky kukuřičnýho škrobu, což dokazuje, že pachatel použil kondom, ale ze spermatu ve vagině je zřejmý, že mu praskl, což je u drsnějšího sexu běžný. Taky jsem si všiml, že má na prsou kousance. Nejsou moc vidět. Připadá mi, že styk byl dobrovolnej, i když to je jenom moje osobní domněnka,“ řekl Pete.

Rozbalil sendvič a zakousl se do něj. Žvýkal s otevřenými ústy a pokračoval: „Takový stopy samozřejmě odpovídají i znásilnění. Ale kdyby milenec byl hodně nadrženej a žena ochotná, pak by mohlo jít jenom o hodně vášnivý milování. Například současná paní Hansonová by si po několika láhvích tequilly a pár tanečcích takhle ublížit klidně nechala.“

Faith měla co dělat, aby se neotřásla. „I s kousáním?“ otázala se.

Peteovi při žvýkání hlasitě cvakala zubní protéza. Faith si začala jen tak čmárat do notesu a čekala, až patolog konečně dojí. „Takže vy chcete říct, že ta holka nebyla znásilněná,“

poznamenala.

„A jak už jsem řekl agentu Trentovi na místě činu, měla v kalhotkách sperma, takže si je po sexu musela oblíknout a vstát. Myslím, že o znásilnění nešlo. Ledaže by to udělal, pak ji přinutil natáhnout si kalhotky a vstát, chvíli ji honil po chodbě, pak ji zabil a znovu svlíkl. Pokud ke znásilnění došlo, rozhodně to nebylo zároveň s napadením,“ řekl Pete.

Faith si jeho závěr napsala slovo od slova do notesu.

Pete si znovu ukousl ze sendviče. „A teď k příčině smrti. Mohly bejt rovnou tři, úder tupým předmětem, probodnutí krční tepny, anebo šok. Útok byl hodně prudkej a v těle mohlo dojít ke kaskádovýmu efektu. Mozek, srdce a orgány to v určitým okamžiku vzdají a zkolabují.“

Faith si všechno poslušně zapsala. „A na co z toho byste sázel vy?“ zeptala se.

Pete chvíli zamyšleně žvýkal a pak se zasmál. „No, salónní patolog by to asi tipoval na tu krční tepnu.“

Faith se taky zasmála, i když jí to tak legrační nepřipadalo.

„Pachatel krční tepnu prořízl. Myslím, že rána sama o sobě byla smrtelná, ale smrt by nenastala okamžitě, spíš tak za tři až čtyři minuty. Do oficiálního prohlášení napíšu příčinu, která mi připadá mnohem pravděpodobnější, a to je celkovej šok.“

„Myslíte, že byla během útoku při vědomí?“ zeptala se ho Faith.

„Pokud se vás na to zeptají rodiče, řekněte jim, že okamžitě upadla do bezvědomí a necítila žádnou bolest,“ odvětil Pete a vytáhl ze sáčku hranolky. Uvelebil se na židli a otevřel je. „A teď k tomu klukovi. S ním je to trochu jinak.“

„A jak?“ zeptala se ho Faith.

„Přesně podle Willovy teorie. Ten kluk dovede číst místo činu jako nikdo druhej.“ Pete si strčil hranolek do úst a tvářil se, jako by hluboce přemýšlel nad Willovou profesní zdatností.

„Pete?“

„Promiňte,“ řekl a nabídl jí. Když Faith zavrtěla hlavou, pokračoval: „Ještě jsem neprošel všechny poznámky, ale myslím, že mám docela jasno.“ Napřímil se, sáhl na stůl pro kelímek s kávou a napil se z něj. „Na první pohled to vypadá dost jasně. O ráně na hlavě jsem vám už říkal. Bodnutí do hrudi mohlo taky bejt smrtelný. To, že se pak ještě dokázal prát, bych přičítal čirýmu adrenalinu. Nůž projel pravou plící a těsně minul průdušky. Jednoduchý počty, vrah byl levák. Kluk si nůž nejspíš vytáhl z těla, čímž urychlil pronikání vzduchu do rány. Plíce mají vzduchotěsný stěny, a když do nich bodnete, splasknou jako pouťovej balónek.“

Faith už oběť s proraženou plící viděla. „Takže bez pomoci mu zbývalo jenom pár minut života.“

„To je na tom právě zvláštní. Myslím, že zpanikařil a začal dýchat mělčejc. Když vám zkolabuje plíce, nemáte šanci. Začnete zhluboka lapat po dechu, a čím víc se nadechujete, tím horší to je. Řekl bych, že panika mu vlastně o chvíli prodloužila život,“ vysvětlil jí Pete.

„Co bylo příčinou smrti?“

„Uškrcení.“

Faith si to zapsala a podtrhla. „Takže Abigail Campanová ho vlastně zabila.“

„Přesně tak,“ přitakal Pete a vzal do ruky nedojedený sendvič. „Zabila ho těsně před tím, než stihl sám umřít.“

Na pitevně byl dost špatný signál, a tak se na něj Faith vymluvila, aby mohla odejít a nechat Petea doobědvat o samotě. Vykročila ke garáži, aby se trochu nadýchala čerstvého vzduchu.

Po cestě vytočila Willovo číslo. Potřebovala mu říct o Mary Clarkové a Ruth Donnerové. Taky s ním chtěla podrobněji probrat Kaylu Alexanderovou. Začínala o ní získávat docela nepěkný obrázek.

Willovi několikrát zazvonil telefon a potom se ozvala hlasová schránka.

„Wille, tady…,“ začala Faith, ale vtom jí pípnutí oznámilo příchozí hovor. Podívala se na displej. Stálo na něm „Cohen, G.“. Jméno jí nic neříkalo, a tak si telefon přitiskla zpátky k uchu a pokračovala ve vzkazu Willovi. „Zrovna odcházím z pitevny a…,“ řekla, ale telefon znovu zapípal. Faith konečně došlo, kdo jí volá. „Ozvěte se mi prosím,“ ukončila rychle vzkaz a vzala příchozí hovor. „Prosím?“

„Tady je Gabe,“ ozval se mladíkův hlas. Zněl hodně vzdáleně, i když Gabe byl určitě ještě ve škole.

„Co chceš?“ zeptala se ho Faith.

Gabe chvíli mlčel a Faith vyčkávala. „Lhal jsem vám,“ přiznal nakonec.

Faith se zastavila na místě. „A o čem?“

Mluvil tak tiše, že musela špicovat uši, aby ho vůbec slyšela. „Myslel jsem, že je mladší,“ řekl Gabe.

„Kdo?“

„Mám…“ Hlas mu odumřel. „Potřebuju vám něco ukázat. Patří to Adamovi. Měl jsem to udělat už dřív, ale…“

Faith se rozběhla ke svému autu. „Co máš?“ zeptala se ho, celá bez dechu.

„Musím vám to ukázat. Do telefonu vám to říct nemůžu.“

Faith věděla, že plácá nesmysly, ale taky jí bylo jasné, že Gabe Cohen je ochotný promluvit.

Pokud z něho dostane pravdu, bude to ohromné štěstí. „Kde jseš?“

„Na koleji.“

„Dorazím tam asi za patnáct minut,“ řekla mu a odemkla auto.

„Vy sem přijedete?“ podivil se.

„Jo,“ odpověděla Faith, přehodila si telefon do druhé ruky a zastrčila klíčky do zapalování.

„Mám zůstat na telefonu, než k tobě dojedu?“

„To není nutný,“ ujistil ji. „Já jenom… Prostě vám to musím ukázat.“

Faith se ohlédla, strhla volant na stranu a vyjela z parkoviště tak rychle, že se auto naklonilo na stranu a zakvílely mu pneumatiky. „Hned jsem u tebe. Hlavně zůstaň, kde jseš,“ nakázala Gabeovi.

„Dobře,“ přitakal mladík.

V životě nejela tak rychle. Na jedné straně si říkala, jestli ji Gabe jenom nevodí za nos, ale pořád existovala aspoň mizivá šance, že má na srdci něco důležitého. Ještě jednou zavolala Willovi a nechala mu druhou zprávu. Chtěla, aby za ní dojel na kolej. S bušícím srdcem projela křižovatku na červenou a prolétla kolem stavařů. Za ní se málem srazil autobus s autem.

V kampusu se neobtěžovala hledat povolené místo k parkování a nechala své mini na místě pro handicapované. Stáhla dolů sluneční clonu s úředním povolením parkovat a vyskočila z auta. Když doběhla k Towers Hall, sotva popadala dech.

Předklonila se a snažila se nadechnout. Otevřenými ústy lapala po vzduchu a proklínala se za to, že nemá lepší kondici. Počkala minutu, pak si otevřela tlačítkem pro handicapované a vyběhla schody po dvou. Odněkud k ní dolehlo dunění hudby, ale budova byla prázdná. Bylo kolem poledne a většina studentů seděla ve škole. Proběhla kolem Adamova pokoje, protože očekávala, že Gabe bude u sebe. Dveře čísla 310 byly pootevřené.

Faith do nich strčila, takže se úplně otevřely. Všimla si, že policejní páska je přestřižená a Adamovy věci jsou zabalené v krabicích. Z postele zmizelo povlečení a televize i herní konzole byly pryč. Po celé místnosti byly stopy černého daktyloskopického prášku.

Gabe seděl na holé podlaze zády k posteli. Vedle něho ležela školní taška. Mládenec měl lokty položené na skrčených kolenou a hlavou se opíral o předloktí. Ramena se mu chvěla.

Faith si vzpomněla na rozzlobeného mladého muže, který jí včera vyhrožoval, že na ni zavolá ochranku. Je skutečný Gabriel Cohen včerejší drsňák, anebo dnešní uplakané dítě?

Každopádně pro ni měl informace a Faith kvůli jejich získání musela přistoupit na jeho hru.

Zlehka zabubnovala na otevřené dveře. „Gabe?“ řekla jemně.

Gabe zvedl hlavu a podíval se na ni napuchlýma, zarudlýma očima. Po tvářích mu stékaly slzy. „Adam mi říkal, že je mladá,“ vzlykl. „Myslel jsem, že jí může bejt čtrnáct nebo tak. Ne sedmnáct. Ve zprávách říkali, že jí bylo sedmnáct.“

Faith vzala školní tašku a strčila ji mezi dveře. Potom se vedle něho posadila na podlahu.

„Pověz mi všechno pěkně od začátku,“ řekla a snažila se zůstat klidná. Tohle byl jasný důkaz, že Adam s Gabem o Emmě mluvil.

„Hrozně mě to mrzí,“ plakal Gabe. Ústa se mu chvěla, takže sklonil hlavu, aby mu Faith neviděla do tváře. „Měl jsem vám to říct.“

Mělo by jí ho být líto, ale dokázala myslet jenom na to, že někde v dálce možná sedí Emma Campanová a taky pláče. Jenomže ji nemá kdo utěšit.

„Hrozně mě to mrzí,“ opakoval Gabe. „Je mi to fakt děsně líto.“

„Cos mi to chtěl říct?“ zeptala se ho Faith.

Celý se chvěl návalem emocí. „Seznámili se na internetu. Chodil na jednu videostránku a bavil se s ní přes kameru.“

Faith se zastavilo srdce. „Na jakou stránku?“ zeptala se ho.

„P. U.,“ odpověděl Gabe. Faith věděla, o co jde, ještě než dopověděl. Poruchy učení. Willův instinkt se opět nemýlil.

„Adam se s ní takhle bavil pořád. Celej rok,“ pokračoval Gabe.

„Říkal jsi, že je to videostránka?“ zeptala se ho Faith. Kdoví, co dalšího jí mládenec zatajil?

„Jo,“ odpověděl Gabe. „Tyhle lidi moc psát neuměj.“

„Jakou poruchu učení Adam měl?“

„Něco s chováním. Učili ho doma, nechodil do školy. Nezapadal mezi ostatní.“ Gabe se na ni podíval. „Ale kvůli tomu ho nezabili, viďte?“

Faith si v tu chvíli nebyla jistá vůbec ničím. Přesto ho ujistila: „Samozřejmě, že ne.“

„Vypadala mladší, než byla, víte.“

Faith se potřebovala ujistit, že jeho slova správně pochopila. „Proto jsi mi neřekl, že o Adamovi a Emmě víš? Myslel sis, že jí ještě nebylo patnáct, a nechtěl jsi je dostat do maléru.“

Gabe přikývl. „Adam asi měl auto,“ doplnil.

Faith zaťala zuby. „Jakou značku a jaký model?“

Gabe si s odpovědí dával načas. Faith netušila, jestli kvůli většímu dojmu, nebo ze skutečného pohnutí. „Bylo už hodně otřískaný. Jeden student, co akorát skončil školu a stěhoval se do Irska, dal inzerát na nástěnku,“ řekl nakonec.

„Vzpomínáš si, jak se jmenoval?“

„Myslím, že Farokh, nebo tak nějak.“

„Nevíš náhodou, jak to auto vypadalo?“

„Viděl jsem ho jen jednou. Bylo hnusně modrý. Ani nemělo klimatizaci.“

Adam měl na registraci auta třicet dnů, což by vysvětlovalo, proč o něm nenašli žádné záznamy. Kdyby se jim podařilo získat jeho popis, mohli by ho rozeslat všem stanicím ve městě a začít hledat. „Nevzpomínáš si na něco dalšího? Nemělo třeba nějakou nálepku na nárazníku, prasklé přední sklo nebo…“

„Už jsem vám říkal, že jsem ho viděl jen jednou,“ odpověděl Gabe podrážděně.

Faith skoro fyzicky cítila rozčilení v jeho hlase. Zhluboka se nadechla a pak se ho zeptala: „Proč jsi mi o tom autě neřekl dřív?“

Gabe znovu pokrčil rameny. „Řekl jsem o tom svojí holce, Julii, a ona povídala… Povídala, že jestli je Emma mrtvá, můžu za to já, protože jsem vám o tý káře neřekl. Přestala se se mnou bavit.“

Faith došlo, že největší starost mu dělá právě tohle. Teenageři jsou neskutečně sebestřední.

„Setkal ses někdy s Emmou osobně?“ zeptala se ho.

Gabe zavrtěl hlavou.

„Ani s její kamarádkou Kaylou Alexanderovou? Je blonďatá a hodně hezká.“

„Poprvé jsem ji viděl v televizních novinách,“ odpověděl Gabe. „Myslíte, že jsem se zachoval špatně?“ zeptal se pak.

„Vůbec ne,“ ujistila ho Faith. Snažila se, aby její slova nevyzněla ironicky. „Víš, na kterou webovou stránku Adam s Emmou chodili?“

Gabe zavrtěl hlavou. „Měl ji uloženou v laptopu, ale ten mu někdo ukradl.“

„Jak k tomu došlo?“

Gabe se posadil a otřel si rukou oči. „Nechal ho na stole v knihovně, když šel na záchod.

Když se vrátil, byl pryč.“

Faith to nijak nepřekvapilo. Adam mohl na počítač rovnou dát nálepku Volně k použití.

„Nevšiml sis někdy, jakou přezdívku používal? Nebo měl místo jména e-mailovou adresu?“

„Myslím, že ne.“ Utřel si podolkem nos. „Když někam zadáte mailovou adresu, začnou vám chodit spamy a tak.“

To Faith předpokládala. Navíc jenom v Americe existovaly stovky internetových stránek pro lidi s poruchami učení. „Když jsi mi volal, povídal jsi, že mi chceš něco ukázat. Prý to patřilo Adamovi,“ připomněla mu.

Gabe se zatvářil provinile. Faith se dovtípila, že to, co jí před chvílí řekl o internetové stránce, autě a svých obavách kvůli Emině věku, byl jenom úvod. Volal jí kvůli něčemu mnohem závažnějšímu.

„Potřebuju to vidět,“ řekla a snažila se mluvit klidně.

Gabe si schválně dával načas. Nejdřív se zvedl do podřepu, aby mohl sáhnout do přední kapsy svých džínsů. Potom odtud pomalu vytáhl několik složených kusů papíru. „Minulej tejden to někdo strčil Adamovi pod dveře,“ vysvětlil Faith.

Rozložil jí listy před očima. Byly pomačkané, ušmudlané a měly oslí rohy, z čehož bylo patrné, že je někdo mnohokrát bral do ruky.

„To je všechno,“ řekl Gabe.

Faith se zděšeně zadívala na tři vzkazy, které mezi nimi ležely na zemi. Na každé stránce byl jediný řádek sestavený z tučných velkých písmen. Zlá předtucha, kterou Faith měla, s každým řádkem sílila.

ONA PAT ŘÍMĚ!!!

NÁSILNÍKU!!!

VY KAŠLI SENA NI!!!

Faith nejdřív nebyla schopna slova. Někdo se pokoušel Adama Humphreyho odradit od vztahu s Emmou Campanovou. Sledoval je a znal jejich zvyky. Vzkazy dokazovaly, že únos nebyl dílem náhody. Vrah znal některé, nebo možná i všechny zúčastněné.

„Zlobíte se na mě?“ zeptal se Gabe.

Faith se ho místo odpovědi zeptala: „Měl je v ruce ještě někdo jiný než ty s Adamem?“

Gabe zavrtěl hlavou.

„Vzpomínáš si, v jakém pořadí přišly?“

Gabe dva papíry prohodil, dřív než ho stihla zadržet. „V tomhle.“

„Už na ně nesahej, ano?“ Gabe přikývl. „Kdy přišel první vzkaz?“

„Minulý pondělí.“

„Jak Adam reagoval, když ho dostal?“

Gabe ovládl své emoce. Faith připadalo, jako by se mu ulevilo, že jí může všechno říct.

„Nejdřív nám to připadalo srandovní, protože je to plný chyb.“

„A když přišel druhý?“

„To bylo hned druhej den. To už jsme se začínali bát. Myslel jsem, že to dělá Tommy.“

Jeho přiblblý spolubydlící. „A byl to on?“

„Nebyl, protože když přišel ten třetí vzkaz, byl Tommy se mnou. Ten den Adamovi ukradli počítač a já se ho ptal: ,Co to jako do prdele je? Sleduje tě někdo, nebo co?‘“ Gabe se na Faith podíval. Nejspíš čekal, že mu jeho domněnku potvrdí. Faith nic neříkala, a tak pokračoval: „Adam byl celej posranej. Povídal, že si sežene pistoli.“

Instinkt Faith napovídal, že Gabe nelže. „A udělal to?“ zeptala se ho vážně.

Gabe se zadíval na vzkazy.

„Gabe?“

„Uvažoval o tom.“

„A kde by k ní přišel?“ zeptala se ho Faith, ačkoli odpověď byla nabíledni. Technika stála uprostřed velkoměsta. Stačilo ujít několik desítek metrů kterýmkoli směrem a člověk na každém rohu narazil na drogové dealery, prostitutky a překupníky zbraní.

„Gabe?“ vybídla ho Faith znovu. „Kde by si Adam mohl opatřit zbraň?“

Mladík dál mlčel.

„Přestaň dělat pitomosti,“ varovala ho. „Tohle není žádná hra.“

„Byly to jen takový kecy,“ řekl, ale do očí se jí nepodíval.

Faith už nemohla dál skrývat svoji netrpělivost. Ukázala na vzkazy a zeptala se ho: „Nahlásili jste to ochrance?“

Roztřásla se mu brada a do očí mu vstoupily slzy. „To jsme měli, že jo. To mi chcete říct. Je to moje chyba, protože Adam to nahlásit chtěl, ale já mu řekl, ať to nedělá, nebo bude mít kvůli Emmě průser.“ Zabořil hlavu do dlaní a ramena se mu znovu roztřásla. Faith si všimla, že je hrozně hubený. Pod tenkým tričkem mu vystupovala žebra. Když ho tak sledovala a poslouchala, jak pláče, uvědomila si, že si o něm udělala úplně mylnou představu. Gabe nic nepředstíral. Byl doopravdy sklíčený, ale ona to nerozpoznala, protože se příliš soustředila na případ.

Gabeovi se zlomil hlas. „Všechno je to moje chyba. Přesně jak říkala Julie. Můžu za to já. Vy si to myslíte taky,“ zavzlykal.

Faith tam s ním seděla a nevěděla, co má dělat. Zlobila se na něho, ale na sebe ještě víc.

Kdyby jako policistka opravdu za něco stála, všimla by si toho už včera. Ztracený čas měla na svědomí ona. Gabe nejspíš měl vzkazy v kapse, už když na ni před necelými čtyřiadvaceti hodinami vyjel. Když na něho bude svalovat svoji vlastní vinu, Emmu Campanovou jim to vypátrat nepomůže. A její návrat k rodičům teď byl ze všeho nejdůležitější.

Faith si dřepla a pokoušela se přijít na to, co dál. Nedokázala odhadnout, jak moc je Gabe křehký. Má před sebou teenagera, který nezvládá svoje city, anebo to na ni hraje, aby upoutal její pozornost?

„Gabe,“ začala. „Teď ke mně musíš být naprosto upřímný.“

„Ale vždyť já jsem.“

Faith se krátce zamyslela, aby co nejlépe formulovala další otázku. „Neskrýváš přede mnou ještě něco, co bych měla vědět?“

Mládenec se na ni podíval. Najednou měl tak smutné oči, že by se Faith nejradši podívala někam jinam. „Všechno akorát podělám,“ řekl.

V posledních několika dnech se mu život převrátil naruby, ale Faith věděla, že jenom o nich Gabe nemluví. „Tak to určitě není,“ chlácholila ho.

„Adam byl můj jedinej kamarád a teď je mrtvej. A nejspíš kvůli mně.“

„To rozhodně není pravda,“ odporovala Faith.

Gabe se od ní odvrátil a zadíval se na prázdnou postel naproti sobě. „Nepatřím sem. Všichni jsou tu chytřejší než já. Už maj kamarády a vyrážej s nima ven. I ten blbej Tommy.“

Faith nebyla tak hloupá, aby mu jako kamaráda předhodila Jeremyho. „Zvyknout si na novou školu je vždycky těžké. Časem si to všechno sedne, uvidíš,“ ujistila ho.

„Tak tomu fakt nevěřím.“ Mluvil tak jistě, že Faith v hlavě okamžitě zablikal výstražný majáček. Soustředila se na informace, které jí Gabe zatajil, takže jí úplně uniklo, že je to teenager, který se dostal do hodně vážné situace.

„Co je ti, Gabe?“ zeptala se ho.

„Jenom si potřebuju dát trochu oraz.“

Faith věděla, že nemluví o spaní. Nezavolal jí, aby pomohl Adamovi, ale sám sobě. A ona se k němu chovala jako k podezřelému u výslechu. „Co teď budeš dělat?“ zeptala se ho jemněji.

„Nevím,“ odpověděl a pořád se díval jinam. „Někdy si prostě myslím, že by se všem ulevilo, kdybych prostě… nebyl. Víte, jak to myslím?“

„Už ses někdy o něco pokusil?“ zeptala se ho Faith a nenápadně se mu podívala na zápěstí.

Měl na nich škrábance, kterých si předtím nevšimla, tenké narudlé čárky v místech, kde byla kůže narušená, ale ne úplně proříznutá. „Pokusil ses nějak si ublížit?“

„Chci odsud prostě pryč. Chci odjet…“

„Domů?“ chtěla mu pomoci Faith.

Gabe zavrtěl hlavou. „Tam mě nic dobrýho nečeká. Máma před šesti lety umřela na rakovinu.

Táta a já…,“ odmlčel se a zavrtěl hlavou.

„Chci ti pomoct, Gabe, ale potřebuju, abys ke mně byl upřímný.“

Mladík nahmatal trhlinu na svých džínsech a začal ji oškubávat. Faith viděla, že má nehty okousané až do masa. Kůžičku měl celou otrhanou a roztřepenou.

„Koupil si Adam tu pistoli?“

Gabe se dál věnoval svým kalhotám a jenom pokrčil rameny. Faith pořád nevěděla, jestli mu může věřit.

„Co kdybych zavolala tvému otci?“ navrhla.

Mládenec vykulil oči. „Prosím vás, to nedělejte.“

„Nemůžu tě nechat samotného, Gabe.“

Gabeovy oči se znovu zalily slzami a rty se mu rozechvěly. Čišelo z něho takové zoufalství, že Faith měla pocit, jako by jí zanořil ruku do hrudi a prsty jí sevřel srdce. Nejradši by si nakopala, že to nechala dojít tak daleko.

„Nemůžu tě tu nechat,“ opakovala.

„Já to zvládnu.“

Faith se dostala do neřešitelné situace. Gabe měl podle všeho potíže, ale ona je teď za něho nemohla řešit. Potřebovala výhrůžné vzkazy poslat do laboratoře, aby se zjistilo, jestli na nich nejsou nějaké použitelné otisky. Kdesi v Irsku byl student, který Adamovi prodal auto.

V tom autě pravděpodobně únosce odvezl Emmu Campanovou z kopírky. Dva rodičovské páry mají dnes večer identifikovat těla svých mrtvých dětí a na druhém konci Atlanty další rodiče čekají na zprávu, jestli jejich dcera ještě žije.

Faith vytáhla mobil a prošla seznam posledních telefonátů.

„Zatknete mě?“ zeptal se jí Gabe.

„Nezatknu,“ opáčila Faith a vytočila jedno z čísel. „Seženu ti nějakou pomoc a pak si budu muset hledět svojí práce.“ Nechala si pro sebe, že než odjede z kampusu, převrátí Gabeův pokoj naruby včetně počítače, který půjčil Adamovi.

Gabe se opřel o postel a zatvářil se odevzdaně. Upřeně hleděl na druhé lůžko. Faith pocítila náhlé nutkání napřáhnout k němu ruku a uhladit mu za ucho neposlušný pramen vlasů, ale ovládla se. Mladík měl na bradě pupínky. Špatně se oholil a na tváři mu na jednom místě vyráželo strniště. Byl ještě dítě. Ztracené dítě, které potřebovalo pomoc.

Po druhém zazvonění se ozval hlas Martinezovy sekretářky: „Studijní.“

„Tady vyšetřovatelka Mitchellová,“ řekla Faith do mobilu. „Potřebuju okamžitě mluvit s panem Martinezem.“

10. kapitola

Will stál za Gail a Simonem Humphreyovými, kteří za oknem pitevny čekali na identifikaci těla. Vypadalo to úplně jako scéna z filmu, před nimi byla dlouhá skleněná tabule zapuštěná do zdi a na druhé straně visel jednoduchý závěs. Po stisknutí příslušného tlačítka se závěs pomalu odhrne a odhalí umyté tělo oběti zakryté až po bradu prostěradlem, aby nebyly vidět velké stehy na řezu v hrudníku. Matka mrtvého se zhroutí na manžela.

Filmová kamera ale nedokáže zachytit úplně všechno. Čpavý zápach pitevny. Vzdálené hučení obrovských mrazáků, ve kterých se uchovávají těla. Pocit, že se vám boty boří do podlahy, když jdete k oknu. Těžkost, s níž zvednete ruku a stisknete tlačítko.

Závěs se odhrnul. Manželé stáli bez hnutí a nevydali ani hlásku. Nejspíš byli úplně ochromení. Jako první se pohnul Simon. Napřáhl ruku a přitiskl dlaň na okno. Willa napadlo, jestli vzpomíná, jaké to bylo, držet syna za ruku. Dělali to vůbec tátové? V parku otcové se syny vždycky hráli fotbal nebo si házeli létajícím talířem. Jediným vzájemným kontaktem mezi nimi bylo přátelské třepnutí do vlasů nebo šťouchanec do paže. Zdálky to vypadalo, že takhle ze svých synů vychovávají muže. Když ale chlapci byli malí, určitě je drželi za ručičku a schovávali jejich maličkou dlaň do své. Adam jistě potřeboval, aby mu táta pomohl, když přecházel ulici. A taky aby se neztratil v davu.

Určitě to tak bylo, pomyslel si Will. Simon Humphrey svého syna za ruku nepochybně držel.

Gail se k němu otočila. Neplakala, ale Will vycítil, že je podobně rezervovaná jako on, a proto na sobě nedává nic znát. Věděl, že se jí všechno živě vybaví, až bude večer zpátky v hotelu. Možná se zrovna bude sprchovat anebo sedět na posteli a čekat, až se její muž vrátí z procházky. V tu chvíli se znovu ocitne před oknem, za nímž teď leží její mrtvý syn. Zhroutí se a její duše možná napořád opustí její tělo a bude kdesi bloudit sama.

Teď jenom řekla: „Děkujeme, agente Trente,“ a potřásla mu rukou.

Will je doprovázel po chodbě k východu a přitom se jich ptal na hotel a radil jim, kam si mají zajít na večeři. Věděl, že říká hlouposti, ale chtěl jim pomoci urazit vzdálenost ke dveřím a dodat jim sílu zanechat svoje dítě ve studené, temné márnici.

Doprovodil je ke garáži, kde měli zaparkované auto, které si pronajali na letišti. Když se za nimi zavřely dveře, Will se do garáže podíval okénkem a uviděl, jak se Gail Humphreyová zapotácela. Manžel ji chytil za paži, ale ona ho setřásla. Pokusil se o to ještě jednou, ale Gail ho uhodila a rozkřičela se. Uklidnila se, až když ji pevně sevřel v náruči.

Will se k výjevu otočil zády. Připadal si jako vetřelec. Do své kanceláře v šestém patře vyšel pěšky. Bylo půl deváté a až na několik policistů na noční už všichni odešli domů. Schody chabě ozařovala slabá světla nad nouzovými východy, ale Will by do své kanceláře trefil i potmě. Byla rohová, což by mu mohl leckdo závidět, kdyby se ovšem nacházela někde jinde než právě v téhle části radnice. Naproti přes ulici stál obrovský hobby market a vedle radnice byla stará Fordova továrna přeměněná na bytový komplex, takže Will z oken kanceláře neměl nijak hezký výhled. Někdy se snažil sám sebe přesvědčit, že zpustlé koleje zarostlé plevelem a poseté použitými injekčními stříkačkami se vlastně podobají parku, ale v noci jeho denní snění nefungovalo.

Rozsvítil lampu na psacím stole a posadil se. Strašlivě nerad pracoval po nocích, jako byla ta dnešní, kdy mohl leda dohánět papírování a čekat, až mu druzí dodají nějaké informace. Našel experta z Tennessee, který se specializoval na snímání otisků z papíru. S papírem se pracovalo špatně. Rychle se ničil, takže po několika pokusech o sejmutí byl jako důkaz nepoužitelný. Odborník se měl druhý den ráno na vzkazy přijet podívat. Hamish Patel osobně vezl nahrávku s vyděračským telefonátem do audiologické laboratoře Georgijské univerzity, ale tamní profesor je upozornil, že dekódovat jednotlivé zvuky potrvá několik hodin. Charlie ještě seděl ve svojí laboratoři a zpracovával všechny nashromážděné důkazy. Horkou linku obsluhoval tým policistů, kteří se mezi telefonáty od různých vtipálků a úchyláků pokoušeli najít nějaké skutečné vodítko.

Will to všechno musel zapsat do hlášení, ale místo aby se otočil k počítači a začal, zůstal sedět na židli a zíral na svůj rozmazaný odraz v temném okně. Od chvíle, kdy se Abigail Campanové obrátil život naruby, uplynulo skoro třicet šest hodin. Měli dva mrtvé a jednu unesenou. A vůbec žádného podezřelého.

Požadavku na výkupné vůbec nerozuměl. Will nebyl žádný začátečník, měl na kontě vyšetřování několika únosů včetně únosů mladých dívek. Znal principy, podle nichž fungovaly. Věděl, že únosci jde v prvním případě o peníze a v druhém o sex. Brutální vražda Kayly Alexanderové mu nešla dohromady s ranním telefonátem požadujícím milión dolarů.

Prostě to do sebe nezapadalo.

A pak ta hádka mezi Abigail a Paulem. Angie měla pravdu, Paul svoji ženu opravdu podváděl. Podle všeho byl na mladé blondýnky, ale to ještě nutně neznamenalo, že mezi ně patřily i jeho vlastní dcera s Kaylou Alexanderovou. Amanda Willovi dala za úkol odebrat Paulovi vzorek DNA. Možná měla pravdu. A k tomu ještě Faith, které se podařilo přimět Gabriela Cohena vypovídat. Will si připadal úplně mimo, protože jako jediný do vyšetřování nepřinesl nic nového.

Otočil se zpátky k psacímu stolu. Věděl, že ustavičným přemýšlením o svém problému případ nevyřeší. Na stole ležel rozebraný mobil. Willovi se přístroj při rvačce s Paulem rozlomil na dva kusy a praskl mu displej. Will ho slepil páskou a telefon kupodivu dál fungoval. Když odešel od Campanových, dokázal se s jeho pomocí dovolat do svojí hlasové schránky. Vzkazy od Faith Mitchellové nabíraly na důležitosti. Když mu pověděla o výhrůžných zprávách, které jim Gabe Cohen zatajil, hlas jí přeskakoval vzrušením.

Will si pořád nebyl jistý, jestli je správné chlapce ze všeho vynechat, ale rozhodl se věřit jejímu instinktu.

Aspoň teď měli víc informací o autě. Počítačový systém vyhledávání absolventů, kteří pracují ve Výzkumném ústavu Georgijské technické univerzity v Irsku, našel jméno Farokh Pansing.

Po několika telefonátech zjistili číslo mobilu a vzbudili jeho majitele z hlubokého spánku.

Čerstvě vystudovaný fyzik Willovi láskyplně popsal modrý Chevrolet Impala z roku 1981, který nechal ve Státech. Neměl klimatizaci ani bezpečnostní pásy. Když pršelo, nešly otevřít dveře u řidiče. Z motoru pořád tekl olej. Podvozek byl tak zrezivělý, že když si člověk sedl dozadu, viděl pod sebou silnici. Protože auto bylo tak staré, Georgie ho uznala za veterána, a tudíž nemuselo splňovat emise. Farokh stařečka prodal Adamovi za čtyři sta dolarů. Stát neměl žádný záznam o tom, že by Adam auto přihlásil nebo pojistil.

Vyhlásili po vozu nové pátrání, které se však omezovalo jenom na Georgii. Emma Campanová mohla dávno být v Alabamě, Tennessee nebo jedné z Karolín. Vzhledem k tomu, že od jejího únosu uplynuly skoro dva dny, by klidně mohla být i v Mexiku nebo Kanadě.

Willův počítač zahoukal jako parní lokomotiva. Operační systém naběhl. Will se do kanceláře nedostal dva dny a potřeboval si projít poštu a zapsat denní hlášení. Nasadil si na uši sluchátka a upravil mikrofon, aby mohl začít diktovat. Otevřel nový dokument ve Wordu, stiskl start, ale najednou nevěděl, co má říct. Zastavil nahrávání a opřel se na židli. Když si promnul oči, ucítil hroznou bolest.

Paul mu nepřerazil nos, ale povedlo se mu uštědřit Willovi tak silnou ránu, že mu nalomil přepážku. Will měl hodně práce s analýzou vyděračského telefonátu a odesláním výhrůžných vzkazů do laboratoře, takže se na sebe podíval do zrcadla teprve deset minut před příjezdem Humphreyových. Nos mu přerazili už několikrát, takže ho měl už tak dost křivý. Obličej měl samou modřinu, takže vypadal jako hospodský rváč, což v Humphreyových důvěru zrovna nevzbudilo. Adamův otec jeho tichou výmluvu na drsný fotbalový zápas přijal, ale jeho manželka se na Willa podívala, jako by na čele měl obrovskou nálepku s nápisem lhář.

Will několikrát poklepal na mezerník a myší klikl na ikonu e-mailu. Nasadil si sluchátka a dal se do poslechu došlé pošty. První mail byl spam. Druhý přišel od Petea Hansona. Will v něm našel stručné informace o výsledcích pitvy Adama Humphreyho a Kayly Alexanderové, které mu už poskytla Faith.

Třetí e-mail mu poslala Amanda Wagnerová. Na půl sedmou ráno svolala tiskovou konferenci. Podle všeho sledovala zprávy stejně bedlivě jako on. Reportéři neměli žádný nový materiál, a tak se začali zaměřovat na rodiče obětí, rozebírat jejich soukromí a pozvolna poukazovat na jejich záporné stránky. Pokud se domnívali, že se zítra budou moci vrhnout na Campanovy, čekalo je velké zklamání. Amanda uměla mistrně zacházet s médii. Ráno jim Paula s Abigail klidně předvede, ale mluvit bude jenom ona. Will si nedovedl představit, jak se jí povede zkrotit Paula, ale jeho nadřízená ho v minulosti překvapila už tolikrát, že s tím, jak to provede, si nedělal starosti.

Amandin e-mail končil stroze. „Ihned po konferenci vás očekávám ve své kanceláři,“ přečetl mu počítač nahlas. Will z toho pochopil, že se doslechla, jak mu Paul Campano nabančil.

Přehrál si Amandin úsečný vzkaz ještě jednou, jako by z něj mohl vydedukovat něco, co mu při prvním poslechu uniklo. Program mu umožňoval nastavit každému mluvčímu jiný hlas. Pete mluvil jako Mickey Mouse. Amanda zase jako Darth Vader z Hvězdných válek. V temné kanceláři hlas zněl tak hrozivě, až se Will otřásl.

Pak dostal nápad.

Otevřel Peteův e-mail a vybral pro čtení jiný hlas. Prošel celou nabídku a poslechl si všechny možnosti. Uvědomil si, že na to jde špatně. V záhlaví najel na napsat novou zprávu a klikl do textového okna. Pak vytáhl diktafon a vybral v něm soubor s únoscovým hlasem.

Přidržel diktafon u mikrofonu a převedl telefonát do počítače.

„Mluvím s Emminou matkou?“ ozvalo se.

„A… ano,“ vykoktal Abigailin hlas. „Mluvíte s Emminou matkou. Je Emma v pořádku? Můžu s Emmou mluvit?“

„Mám vaši dceru.“

„Co chcete? Povězte mi, jak můžeme dostat Emmu zpátky.“

„Chci milión dolarů.“

„Dobře… Kdy? A kde? Řekněte mi, co máme udělat.“

„Podrobnosti vám sdělím zítra dopoledne v půl jedenácté.“

„Ne, počkejte! Jak můžu…“

Will přehrávání přerušil. Byl celý pryč vzrušením. Vybral jenom únoscova slova a Abigailina vymazal. Potom pečlivě prošel nabídku hlasů v počítači a pokoušel se najít nějaký, který by se podobal tomu, který použil únosce.

Jako poslední v nabídce figuroval hlas Dartha Vadera. Chvíli otálel a pak na něj klikl myší.

Ve sluchátkách se ozval hrozivý hluboký hlas.

„Mluvím s Emminou matkou?“

Will vycítil, že není sám, a zvedl hlavu. Ve dveřích stála Faith Mitchellová.

Will vyskočil a strhl si sluchátka z hlavy, jako by prováděl něco nekalého. „Myslel jsem, že jste odjela domů.“

Faith vstoupila dovnitř a posadila se. V neúprosném světle lampy vypadala mnohem starší.

„Co to děláte?“

„Poslouchám nahrávku vyděračova telefonátu,“ začal Will, ale pak si řekl, že bude jednodušší, když jí to předvede. Vzal diktafon a stiskl přehrávání. „Tohle je ona.“ Společně si poslechli ranní telefonát a Abigailiny vyděšené odpovědi. Will potom nahrávku zastavil ve stejném místě jako předtím. „A tohle jsem před chvílí zkusil na počítači. Mám na něm nainstalovaný takový ten mluvicí program pro lenochy, kterým se nechce číst.“ Najel myší na spouštěcí tlačítko a dodal: „Úplně jsem zapomněl, že ho tam mám. Myslím, že to je nějaký speciální program pro policajty a soudce.“ Vytáhl sluchátka z počítače, takže zvuk přešel do reproduktorů. „Můžeme?“ zeptal se kolegyně.

Faith přikývla.

Will stiskl přehrávání a z reproduktorů se ozval hlas Dartha Vadera.

„Mluvím s Emminou matkou?“

„Ježkovy zraky,“ zabručela Faith. „Vždyť je to skoro stejné.“

„Nejspíš to předem napsal do počítače a pak to nahrál,“ řekl Will.

„Proto jsou ty věty tak jednoduché a bezvýrazné,“ poznamenala Faith.

Will se podíval na monitor a zpaměti přeříkal únoscova slova: „Mám vaši dceru. Chci milión dolarů. Podrobnosti vám sdělím zítra v půl jedenácté.“

Vzal telefon a zavolal Hamishi Patelovi, který s nahrávkou zrovna jel na Georgijskou univerzitu v Athénách.

Hamish byl stejně nadšený jako Will. „Jestli vás nevyhodí, možná se vám to i povede rozlousknout,“ prohlásil.

Will se snažil stočit hovor jinam. Teď nechtěl myslet na to, co si na něho Amanda na zítra chystá, ale předpokládal, že za rvačku s otcem oběti mu pořádně zatopí. GBI měla v plánu další razii na prostitutky na atlantském letišti. Will mohl docela dobře skončit v kabince na toaletách v odbavovací hale a čekat, až přijde spořádaný otec tří dětí a bude požadovat orální služby.

Když domluvil s Hamishem, otočil se k Faith. „Podívají se na to,“ řekl jí. „Tihle pánové se v počítačích a audiozařízeních hrabou pořád. Určitě by na to přišli za pár sekund.“

„Tak jsme jim těch pár sekund ušetřili,“ poznamenala Faith. „Nemůžu si pomoct, ale pořád si říkám, kde bychom teď byli, kdyby se nám včera povedlo přinutit Gabea, aby mluvil.“

„Nebyl na to ještě zralý,“ řekl jí Will, ačkoli si tím nebyl stoprocentně jistý. „Možná, že kdybyste na něho včera přitlačila, zasekl by se a vůbec nic by nám neřekl.“

„Co si myslíte o těch vzkazech?“ zeptala se ho Faith.

„Někdo, nejspíš únosce, se Adama pokoušel varovat, anebo zastrašit.“

„,Ona patří mě‘,“ zacitovala Faith. „To je dost důrazné prohlášení.“

„Přinejmenším to potvrzuje domněnku, že únosce Emmu znal.“

„A co to psaní?“

Will přikývl, jako by věděl, o čem mluví. „Dobrý postřeh. Co si o tom myslíte vy?“ zeptal se jí.

Faith chvíli uvažovala. Poklepala si prstem na ústa a řekla: „Osoba, která vzkazy napsala, je buď dyslektická, anebo to předstírá.“

Will na sebe ještě před chvílí byl velice pyšný, ale najednou si připadal nemožný. Vzkazy byly nesprávně napsané. Tohle důležité vodítko mu uniklo jenom proto, že je pitomý. Čeho si ještě nevšiml? Jaké další důkazy mu proklouzly pod rukama jenom proto, že jeho hlava na ně nestačí?

„Wille?“ ozvala se Faith.

Jenom zavrtěl hlavou, protože neměl odvahu promluvit. Bude muset zavolat Amandě a povědět jí, že něco nezvládl. Jinak si to stejně zjistí sama. Připadalo mu, že nejlepší bude, když se jí přizná a bude čekat, až mu zasadí ránu.

„Jen to řekněte,“ vybídla ho Faith. „Taky už mě to párkrát napadlo.“

Will pod stolem sepnul ruce. „Co vás napadlo?“

„Jestli se na tom Emma náhodou sama nepodílí.“

Will se zadíval na svoje ruce a ztěžka polkl. „Vyloučit to nemůžeme,“ připustil. Pokusil se zaměřit pozornost jinam. Potřeboval zjistit, jak Faith napadlo, že by se Emma Campanová mohla na zločinu podílet. „Kayla byla expert na to, jak si nadělat nepřátele,“ řekl. „Ale nepřipadá vám trochu přehnané naznačovat, že by Emma mohla mít prsty v její vraždě?“

„Kayla byla příšerná holka. Podle toho, co zatím víme, za ní Emma běhala jako věrný pejsek.

Mohla prostě ujet,“ řekla Faith.

„A vy si myslíte, že sedmnáctiletá holka by byla schopná tohle všechno udělat? Zabít pár lidí a pak zinscenovat vlastní únos?“ zeptal se Will.

„To je otázka.“ Faith se opřela lokty o psací stůl. „Hrozně nerada to říkám, ale když si vezmu, co mi prozradila Mary Clarková, tak kdyby to bylo obráceně, Emma byla mrtvá a Kayla pohřešovaná, klidně bych věřila, že Kayla ve svém vlastním únosu prsty má.“

„Má Clarková na včerejšek opravdu alibi?“

„Celý den učila,“ řekla Faith. „Ruth Donnerová, ta Kaylina úhlavní nepřítelkyně ze střední, byla mimo Georgii. Z ostatních holek na Westfieldu na Kaylu žádná další neměla nijak zvlášť spadeno. Totiž, všechny ji zhruba stejně nesnášely.“

„Co Gabe Cohen?“

Faith sevřela rty a chvíli nic neříkala. „Nezjistila jsem nic, co by dokazovalo, že se s některou z nich znal,“ informovala pak Willa. „Přijde mi, že nám řekl všechno, co ví.“

„A o té zbrani vám nic neřekl?“

„Zmínil se o ní, ale nic jsem nenašla. A to jsem mu prošla celou tašku a pokoj jsem obrátila vzhůru nohama. Pokud si Adam nějakou pistoli koupil, Gabeovi ji rozhodně neukázal. Možná ji měl schovanou v autě.“

„Což znamená, že ji teď nejspíš má v ruce únosce,“ zdůraznil Will. „Kde byl Gabe v inkriminovanou dobu?“

„Na přednášce ve velké posluchárně. Nemusel se nikde podepisovat, protože přednášející si nedělá záznamy o prezenci. Jako alibi je to dost mizerné,“ odpověděla Faith. „Poslyšte, jestli si myslíte, že jsem ho nechala lacino uniknout, můžeme si pro něho ještě dojet. Možná, že když si trochu posedí v cele, zázračně se rozpomene.“

Willovi se představa bezdůvodného výslechu osmnáctiletého kluka nijak nezamlouvala, obzvlášť když Gabe inklinoval k sebevražedným myšlenkám. Začal se ho zastávat. „V areálu školy nemá auto. Chybí mu skrýš pro Emmu. Neexistuje jediný důkaz, že by se s dívkami znal.

Neměl žádný motiv, příležitost ani vybavení.“

„Myslím, že se trápí,“ řekla Faith. „Ale takové zrůdnosti by schopen nebyl.“ Zasmála se.

„Kdybych dokázala na první pohled poznat každého potenciálního vraha, nedělala bych u policie. Byla bych pánbůh.“

Will si častokrát myslel totéž. „Co s ním ve škole udělají?“ zeptal se.

„Victor povídal, že je to velice delikátní záležitost,“ odpověděla Faith. „Jako škola jsou v pasti.“

„Jak to?“

„Vzpomínáte na desítku sebevražd na Massachusettské technice v devadesátých letech?“

zeptala se ho Faith.

Will přikývl. Když zmíněnou vysokou školu zažalovalo několik rodičovských párů, byly toho plné zprávy po celých Státech.

„Školy mají za studenty zodpovědnost před zákonem. Zastupují rodiče, in loco parentis,“

zacitovala Faith. Znamenalo to, že školy řádně zapsaným studentům v podstatě nahrazují rodinu. „Victor hodlá Gabeovu otci navrhnout, aby syna nechal hospitalizovat na psychiatrii.“

Willovi neušlo, že užívá Martinezovo křestní jméno. „Hospitalizovat?“ zopakoval. „Není to trochu drastické?“

„Musí být opatrní a brát Gabea vážně, i když třeba jenom kecá. Pochybuju, že ho nechají dál chodit do školy, pokud jim nepřinese lékařské potvrzení, že je v naprostém pořádku,“ řekla Faith a pokrčila rameny. „A i pak se nejspíš bude muset denně hlásit u školního psychologa.“

Willovi připadalo, že bude lepší, když Gabea Cohena na nějaký čas zavřou do léčebny, než aby se volně potloukal po světě. Takhle aspoň bude vědět, kde ho najde, když to bude potřeba.

„A teď zpátky k vraždám,“ prohlásil.

„Dobře.“

„Kaylu zabil někdo, kdo ji nenáviděl. Jinak by se s ní tak dlouho nepáral. Měla plno bodných ran, stažené spodní prádlo a vyhrnutou košili. Je to typický případ pomsty, kdy agresor chtěl oběť nejdřív ponížit a pak zlikvidovat. Obličej člověku přece rozmlátí jenom někdo, kdo ho dobře zná a nenávidí ho,“ uvažoval nahlas Will. „Možná máte pravdu. Třeba Emmě ujely nervy,“ dodal.

„To by ale musela svoji nejlepší kamarádku nejdřív zbít, pak pobodat a navrch ji ještě znásilnit něčím, na co podle Petea navlékla kondom. Pak by praštila Adama do hlavy a bodla by ho. A potom by to ještě narafičila tak, aby jí na to naletěli její rodiče,“ poznamenala Faith.

„A navíc to nijak nevysvětluje přítomnost spermatu ve vagině Kayly Alexanderové.“

„Anebo mohla stát vedle a přihlížet,“ řekl Will. „Charlie povídal, že v domě byli čtyři lidi,“

připomněl kolegyni.

„To je pravda,“ uznala Faith. „Ale stejně si neodpustím ještě jednu poznámku, pro holku, jako je Emma Campanová, která bydlí v přepychovém domě a má významného a bohatého dědečka i otce, milión dolarů nejsou žádné velké peníze.“

To Willa vůbec nenapadlo, ale Faith měla pravdu. K Paulovu životnímu standardu by pasovalo spíš deset miliónů. Pouhý milión by se na druhé straně, mnohem snáz schovával.

„Emmin učitel pan Bernard povídal, že byla hodně svědomitá. A tohle se muselo dost pečlivě naplánovat,“ řekl Will.

Faith zakroutila hlavou. „Já už těm dětem vůbec nerozumím, fakt,“ prohlásila a podívala se z okna na sousední bytový dům. „Doufám, že jsem u Gabea nešlápla vedle.“

„Rozhodovat se můžete jenom na základě informací, které zrovna máte k dispozici,“

zopakoval jí Will jednu ze spolehlivějších Amandiných rad.

Faith nepřestávala hledět z okna. „V tomhle patře jsem ještě nikdy nebyla.“

„My si sem chátru moc nepouštíme, víte,“ poznamenal Will.

Faith se slabě usmála. „Jak to dopadlo s Humphreyovými?“ otázala se.

„Přesně tak, jak se dalo čekat. Špatně.“

Faith se kousla do rtu a dál se dívala ven. „Když jsem včera poprvé viděla Adama, dokázala jsem myslet jenom na svého syna. Možná proto mi plno věcí uteklo. Místo pátrání po Emmě jsme zbytečně ztráceli čas.“

Nic osobnějšího mu ještě neřekla. Will na ni zatím byl tak nepříjemný, že se ji teď ani nepokusil uchlácholit.

„Měli bychom konečně začít něco dělat,“ řekla Faith. Nesnažila se skrýt svoji frustraci.

Řekl jí totéž, co předtím sám sobě: „Teď už můžeme jenom čekat, až Charlie zpracuje důkazy, až přijdou otisky. Čekáme na…“

„Na všechno,“ dopověděla za něho. „Já snad začnu vyšetřovat ty šílence, co volají na horkou linku.“

„To byste jenom zbytečně mrhala časem,“ podotkl Will.

Faith si místo odpovědi jenom povzdechla. Byla na smrt unavená. Will si říkal, že bude nejrozumnější, když se půjdou domů vyspat. Až ráno přijdou důkazy, musí být čerství.

Okamžitě svoje myšlenky přetlumočil Faith. „Zítra ráno budeme moudřejší,“ řekl a podíval se na hodinky. Blížila se devátá. „Za deset minut v horních patrech vypnou klimatizaci. Měla byste se jít domů trochu vyspat.“

„Je tam prázdno,“ odtušila Faith. „Jeremy si svobody užívá trochu víc, než je mi po chuti.

Myslela jsem si, že se mu bude aspoň trochu stýskat.“

„Děti umějí být pěkně nevděčné, co?“ řekl Will.

„Vsadím se, že vy jste svojí mámě dal dost zabrat.“

Will pokrčil rameny. Vlastně to byla pravda. Člověk nehodil mimino do popelnice, protože to s ním bylo jednoduché. „Možná bych mohl…“ Will zaváhal, ale nakonec si řekl, proč to nezkusit. „Nechcete někam zajít na skleničku, nebo tak?“

Faith užasla. „Ježkovy oči,“ ujelo jí.

Will si pozdě uvědomil, že zase řekl něco nevhodného. „Mám přítelkyni, totiž vlastně snoubenku,“ začal vysvětlovat. Zničehonic zašel do podrobností. „Je to Angie Polaskiová.

Pracovala na mravnostním. Znám ji od svých osmi let.“

„Od osmi?“ zalapala Faith po dechu.

Willovi došlo, že by měl zavřít ústa a myslet dřív, než začne mluvit. „Není to tak romantické, jak to zní.“ Na okamžik se odmlčel. „Já jen… Říkala jste, že nechcete jít do prázdného domu.

Jenom jsem chtěl… Já vlastně nevím co,“ zasmál se nervózně. „Asi se zas chovám nejapně.“

Faith zareagovala mile. „Máme za sebou náročný den,“ řekla.

„Bože, vždyť já ani nepiju,“ povzdechl si Will. Oba vstali. Will strčil ruku do kapsy a nahmatal v ní kromě obvyklých drobných cosi neznámého. Vytáhl ampulku s šedým práškem, která se během rvačky s Paulem překvapivě nerozbila.

„Wille?“

Will si uvědomil, že to nejspíš vypadá, jako by v ruce držel několik gramů kokainu. „Je to prach,“ vysvětlil jí. „Nebo nějaký prášek. Našel jsem ho u Campanových.“

„Našel?“ Faith si od něho ampulku vzala. „Odkdy sbíráte důkazy?“

„Od… No…,“ zahuhlal Will a natáhl k ní ruku, aby mu vzorek vrátila. „Neměla byste na to sahat.“

„Proč ne?“

„Není to důkaz.“

„Vždyť je zapečetěná.“ Faith mu ukázala neporušenou pásku s Charlieho iniciálami.

Will na to nenašel odpověď.

Faith okamžitě pojala podezření. „Co to provádíte?“

„Ukradl jsem to na místě činu. Charlie se ke mně na chvíli otočil zády, a tak jsem to sebral, než to stihl zaevidovat.“

Faith přimhouřila oči. „Máte zapnutý ten diktafon?“ zeptala se.

Will vzal přístroj ze stolu, otevřel ho a vysypal z něj baterie. „Prášek pochází z haly. Kdyby ho dostal do ruky nesprávný člověk, mohl by nás nařknout z kontaminace místa činu. Všichni jsme halou chodili sem a tam. Možná ho dovnitř vnesl někdo z nás. Vlastně si myslím, že je to dost pravděpodobné, ale…“

„Ale?“

„Ale taky se můžu mýlit. Nepodobá se hlíně na zahradě. Neměl ho na botách ani Adam, ani holky. Mohl ho tam vnést vrah.“

„Tak mi připadá, jako by vám tohle řekl člověk, který sbírá důkazní materiál,“ poznamenala Faith.

„Charlie nemá tušení, co jsem udělal.“

Zcela zjevně mu vůbec nevěřila, ale nijak na něho nenaléhala. „Co bych s tím čistě hypoteticky mohla udělat?“ otázala se.

„Možná byste mohla kontaktovat někoho z Techniky.“

Faith vehementně zavrtěla hlavou. „Svého syna do ničeho nehodlám…“

„Tak jsem to vůbec nemyslel,“ přerušil ji Will. „Ale možná byste mohla promluvit s Victorem Martinezem, ne?“

„S Victorem? Vždyť ho skoro neznám.“

„Znáte ho dost dobře na to, abyste mu zavolala kvůli Gabeu Cohenovi.“

„To je něco jiného,“ nedala se Faith. „Je vedoucí studijního. Postarat se o Gabea Cohena má v popisu práce.“

„Když za ním zajdete vy, nebude mu to připadat tak divné,“ naléhal Will. „Když mu najednou zavolám já, bude dělat průtahy s formalitami. Znáte úředníky. Musíme to udělat nenápadně, Faith. Jestli nás ten prášek dovede k místu, které můžeme prohledat, a povede se nám najít člověka, který to udělal…“

„Tak začnou průtahy a možná ho budeme muset pustit,“ skočila mu Faith do řeči. Potom si zhluboka povzdechla. „Musím si to nejdřív promyslet, Wille.“

Will se potřeboval ujistit, že Faith ví, do čeho jde. „Chci po vás, abyste porušila zákon.

Uvědomujete si to?“ zeptal se jí přímo.

„Máme to přece v rodině, ne?“ opáčila Faith rozzlobeně.

Věděl, že to tak nemyslela. Uvědomoval si, že se poslední den a půl snaží co nejlépe vyrovnat s jejich nucenou spoluprací.

„Nechci, abyste dělala něco, co byste si do smrti vyčítala, Faith,“ řekl jí. „Jenom mi ten vzorek vraťte, pokud se rozhodnete, že nechcete nic riskovat.“

Faith ampulku sevřela v ruce a přitiskla si ji na prsa. „Musím už jít.“

„Budete…“

Pořád ampulku svírala. „Co tam máme na zítra?“ zeptala se Willa.

„Ráno mám schůzku s Amandou. Sejdeme se tady kolem osmé. Přijede Gordon Chew z Chattanoogy. Je to expert na otisky. Pokusí se něco najít na těch vzkazech.“ Rozhlédl se po kanceláři a podíval se na traviny za oknem. „Pokud nedorazím do čtvrt na devět, vyzvedněte si mě na letišti na záchodech.“

11. kapitola

Faith seděla u stolu v kuchyni. Místnost byla ponořená do tmy, do níž svítila jenom žárovička nad sporákem. Na stole před Faith stála netknutá láhev vína a čistá sklenička. Vedle ležela nepoužitá vývrtka. Celé roky se těšila, až Jeremy vyroste a odstěhuje se, aby konečně měla trochu času na sebe. Teď, když byl pryč, měla pocit, že jí někdo vyrval srdce z hrudi a zanechal tam po něm obrovskou díru.

Pitím by si stejně nepomohla. Po víně vždycky začala fňukat. Napřáhla se po skleničce, aby ji uklidila zpátky do skříňky, ale místo toho ji zvrhla. Rychle po ní hmátla, ale sklenka se odrazila od hrany stolu a dopadla na podlahu. Na dlažbě se rozprskla na tisíce drobných střípků. Faith si klekla a začala ostré kousky skla sbírat. Napadlo ji, že by si na to radši měla rozsvítit, a vtom si jeden odštěpek zabodla do ruky.

„Do háje,“ zabručela a strčila si prst do úst. Přistoupila ke dřezu a pustila na ránu studenou vodu. Rozsvítila zářivku nad dřezem a dívala se, jak se jí na prstu dělá kapka krve. Spláchla ji vodou. Vzápětí se v rance utvořila nová kapka, kterou čekal stejný osud jako tu předchozí.

Najednou se jí oči zamžily slzami. Připadala si hloupě sentimentální, ale byla tu sama a věděla, že se jí nikdo nezačne vyptávat, proč brečí kvůli jednomu škrábnutí. Bez zábran se rozplakala. Měla k tomu dost pádné důvody. Zítra od únosu Emmy Campanové uplynou tři dny.

Co bude Abigail Campanová dělat, až se ráno probudí? Přinese jí spánek zapomnění, takže si hned za rozbřesku bude muset znovu uvědomit, že její miláček je pryč? A co potom? Bude vzpomínat na snídaně, které dcerce dělala, na fotbalové tréninky, školní tanečky a domácí úkoly, s nimiž jí pomáhala? Anebo se její myšlenky budou ubírat spíš do budoucnosti než do minulosti a bude myslet na promoci, svatbu a vnoučata?

Faith vytáhla papírový kapesníček a otřela si jím oči. Uvědomila si, že uvažuje nesprávně.

Žádná matka nedokáže spát, když je její dítě v nebezpečí. Faith za sebou měla plno bezesných nocí, kdy přesně nevěděla, kde Jeremy je, nebo kde by měl být. Děsila se, že ho někdo přejede, že se někde opije, anebo že chodí s nějakou dívenkou, která je stejně hloupá, jako byla v jejím věku ona. To, že její syn je jen o patnáct let mladší než ona, jí úplně stačilo.

Představa, že by se teď stala babičkou, byla naprosto úděsná.

Faith se tomu nahlas zasmála a hodila kapesníček do koše. Měla by zavolat matce a říct jí, že s ní soucítí, anebo se jí asi posté omluvit. Jenže Faith ve skutečnosti netoužila po matce, ale po svém otci.

Bill Mitchell před sedmi lety zemřel na mrtvici. Naštěstí dlouho netrpěl, v tom k němu byl osud milosrdný. Jednoho rána se v kuchyni chytil za paži a padl na podlahu. Po dvou dnech pokojně zemřel v nemocnici. Faithin bratr kvůli němu přiletěl z Německa. Jeremy toho dne nešel do školy. Bill Mitchell byl vždycky ohleduplný, a dokonce i v poslední hodince upřednostnil potřeby rodiny před svými. Zemřel uprostřed svých nejbližších. Všichni měli čas se s ním rozloučit. Faith na otce myslela každý den. Vzpomínala na jeho laskavost, stálost a lásku.

Bill se s dceřiným předčasným těhotenstvím v mnoha ohledech vyrovnal lépe než jeho žena.

Jeremyho zbožňoval a bavilo ho být dědečkem. Faith až po dlouhé době odhalila skutečnou příčinu toho, proč Bill přestal navštěvovat biblické hodiny a skončil s bowlingem. Tehdy všem tvrdil, že se chce víc věnovat rodině a trochu zvelebit dům. Dnes už Faith věděla, že ho donutili odejít kvůli ní, protože ho poskvrnil její hřích. Její otec byl velice zbožný člověk, který kdysi dokonce uvažoval o kněžské dráze, ale od té chvíle už nikdy nevstoupil do kostela, ani při Jeremyho křtu.

Faith si prst omotala papírovou utěrkou, aby zastavila krvácení. Rozsvítila a došla do kamrlíku pro smeták a lopatku. Zametla střepy a pak vytáhla ruční vysavač. Dva dny nebyla doma, takže v kuchyni byl větší nepořádek než obvykle. Faith vysavačem přejela po dlažbě a zajela i do rohů.

Opláchla špinavé nádobí a naskládala ho do myčky. Vydrhla dřez a utěrky hodila do pračky spolu s hromadou oblečení, které objevila v prádelním koši. Když čistila filtr ze sušičky, najednou si vzpomněla na nepříjemný okamžik, kdy se mylně domnívala, že ji Will Trent zve na rande.

Tak on je zasnoubený s Angií Polaskiovou. Poprvé od jejich seznámení ho politovala.

Chudák Will musí mít parohy, že s nimi sotva projde dveřmi. O Angiiných úletech se mezi policajty povídaly hotové legendy. Někteří dokonce z legrace říkali bažantům, že vynikajícími policajty se stanou, až když Polaskiové projdou mezi nohama.

Will o těch zkazkách musel vědět, anebo patřil k lidem, kteří excelují v práci, ale v osobním životě jsou naprosto nemožní. Když se večer postavila do dveří jeho kanceláře a dívala se, jak pracuje na počítači, připadal jí strašlivě osamělý. Když si jí všiml, vyskočil ze židle.

S modřinami kolem očí vypadal jako vyděšený mýval.

To byl další problém. Co když po rvačce s Paulem Campanem přijde o místo? Policajti si rádi podrbou. Hamish Patel roznášel klepy jako stará drbna. Faith ještě nestihla opustit Techniku, a už jí volal kolega z oddělení vražd a všechno jí vyzvonil.

Will se tvářil, že si s tím nedělá těžkou hlavu. Amanda byla tvrdá, ale uměla být i spravedlivá.

Anebo najednou začala být u GBI v módě tolerance. Faith Willovi během dvou dnů opakovaně vynadala do debilů, a on jí nesebral případ. Jenom jí strčil do ruky ampulku s šedým práškem a požádal ji, aby porušila zákon.

Zazvonil jí mobil a Faith se dychtivě rozběhla do kuchyně. Čekala, že v telefonu uslyší Jeremyho.

„Nech mě hádat,“ řekla do přístroje. „Mám ti objednat pizzu?“

„Faith?“ Zamračila se, protože hlas na druhém konci neznala. „Tady je Victor Martinez.“

„Aha,“ vypravila ze sebe. Na víc se nezmohla.

„Čekala jste někoho jiného?“ zeptal se jí.

„Myslela jsem, že mi volá syn.“

„Jak se Jeremy vlastně má?“

Faith si nevzpomínala, že by mu řekla, jak se syn jmenuje. „Dobře,“ odpověděla.

„Dneska odpoledne jsem se s ním seznámil. Bydlí v Glenn Hall. Sympatický mladý muž,“ řekl Martinez.

„Promiňte, že se ptám, ale co jste mu chtěl?“

„Mluvil jsem se všemi studenty, co bydleli blízko Adama Humphreyho. Chtěl jsem jim jenom říct, že se na nás můžou v případě potřeby kdykoli obrátit.“

„Zase jste si kryl záda?“

„To vám opravdu připadám tak otrlý?“

„Měla jsem hodně náročný den,“ vykoktala Faith omluvně.

„To já taky.“

Faith zavřela oči a představila si vějířky vrásek, které se Victoru Martinezovi dělají kolem očí, když se upřímně usměje a nesnaží se jenom skrýt zděšení nad tím, že k němu do školy chodí její syn.

„Faith?“

„Já vás poslouchám.“

„Znám jednu italskou restauraci v Horské ulici. Víte, kterou myslím?“

„Hmm…“ Faith zakroutila hlavou, jako by si potřebovala vytřepat vodu z uší. „Jistě.“

„Vím, že je dost pozdě, ale nezašla byste tam se mnou na večeři? Nebo jenom na skleničku?“

Faith byla přesvědčená, že špatně slyší. „A-ano, určitě. Dobře,“ vykoktala.

„Za deset minut,“ řekl Martinez.

„Fajn.“

„Budu se těšit.“

Faith držela telefon v ruce, dokud ji nahraný vzkaz neupozornil, aby zavěsila. Upustila mobil a začala jako šílená pobíhat po domě a hledat čisté džínsy. Pak si řekla, že si radši vezme sukni, jenomže ta jí byla moc těsná, a navíc na sobě měla skvrnu od omáčky jako upomínku na to, kdy byla naposledy v restauraci s mužem, pokud mezi ně mohla počítat Jeremyho.

Nakonec na sebe natáhla letní šaty bez ramínek a vyrazila ke dveřím. Když se uviděla v zrcadle, okamžitě se otočila na podpatku a běžela se zase převléknout, protože se jí uvolněná kůže v podpaží vyvalila přes lem šatů jako kus syrového těsta.

Když konečně dorazila do restaurace, Victor už seděl u baru. Před ním stála poloprázdná sklenice tekutiny, která na první pohled vypadala jako whisky. Sako měl přehozené přes opěradlo židle a kravatu měl povolenou. Ručičky hodin nad barem se blížily k jedenáctce. Faith zase zapochybovala, že jde na rande. Možná ji pozval jenom jako známou nebo vrstevnici, s níž může probrat Gabriela Cohena. Anebo jenom nerad pil sám.

Když ji uviděl, vstal a unaveně se usmál. Faith si říkala, že jestli tohle není rande, pak je ta nejpitomější ženská pod sluncem. Při pohledu na Victora se jí roztřásla kolena.

Victor ji pohladil po paži a Faith málem začala příst jako kočka. „Už jsem se bál, že jste si to rozmyslela,“ řekl.

„Ale ne, jenom jsem se převlíkala,“ přiznala. „Čtyřikrát.“

Victor se na ni pozorně zadíval. Měla na sobě stejné oblečení jako předešlého dne v práci, jen s malou obměnou. „Vypadáte velice… Profesionálně,“ poznamenal.

Faith se posadila a najednou ucítila, jak její touhu střídá vyčerpání. Už byla trochu stará na to, aby se chovala jako zamilovaná školačka. Když tu hloupost provedla naposledy, otěhotněla a zůstala sama. „Vzhledem k tomu, co mám v šatníku, to mohlo být ještě mnohem horší, to mi věřte.“

Přitáhl si barovou stoličku blíž a posadil se na ni. „Bez pistole a odznaku to vypadá hezky.“

Faith si bez atributů svojí profese připadala jako nahá, ale s tím se mu nehodlala svěřovat.

„Co si dáte?“ zeptal se jí Victor.

Faith se podívala na láhve alkoholu za barem. Věděla, že by si měla vybrat něco vhodného pro dámu, třeba vinný střik nebo koktejl Cosmopolitan, ale nemohla se k tomu přinutit. „Gin s tonikem,“ řekla.

Victor pohybem ruky přivolal barmana a objednal jí pití.

„Co se stalo s Gabem?“ zeptala se ho Faith.

Victor se k ní otočil. Oči mu už tak nejiskřily. „Ptáte se mě pracovně?“

„Ano.“

Victor pohladil svoji sklenici whisky. „Vidím, že upřímnost je vaše silná stránka.“

„To ano,“ potvrdila mu Faith. Ještě nepotkala muže, který by si toho cenil.

„Rád bych se vás na něco zeptal,“ řekl Victor. „Když jste mi dneska volala, povídala jste, že nechcete Gabea zadávat do systému. Co jste tím myslela?“

Faith mlčky počkala, až před ni barman postaví velkou sklenici ginu s tonikem. Nejdřív se napila a teprve potom Victorovi odpověděla: „Myslím, že nejvýstižnější bude, když řeknu, že policie je známá tím, že všechno řeší podle přesných pravidel. Na všechno máme detailní postup. Musela bych Gabea vzít do ochranné vazby. Buď bych zavolala sanitku, anebo bych ho osobně odvezla do nemocnice. Řekla bych jim totéž, co on mně, že už v minulosti myslel na sebevraždu a teď na ni myslí znovu. Mezi mladými muži je sebevražda osmou nejčastější příčinou smrti, takže to bereme hodně vážně.“

Victor se jí celou dobu díval do očí. Faith si nepamatovala, kdy se jí naposled nějaký muž díval do očí a opravdu poslouchal, co mu říká. S výjimkou situací, kdy jim předčítala jejich práva, ale to moc lichotivé nebylo.

„Takže byste ho vzala do nemocnice,“ řekl Victor. „A co pak?“

„Byl by čtyřiadvacet hodin na pozorování. Pokud by začal blbnout a odmítal by léčení, což bych naprosto chápala, měl by právo požádat soudce o propuštění. Záleželo by, jak by to celé postavil. A taky jestli by soudce jeho požadavek považoval za přiměřený a jestli by se doktor, který ho vyšetřil, stihl dostavit k soudu. Pak by ho buď propustili, anebo poslali zpátky na zevrubnější vyšetření. Jeho jméno by se každopádně dostalo do policejní databáze a už by tam zůstalo napořád. Dostal by se tam celý jeho osobní život. A to jsme ho za nic nezatkli.“

„A já jsem si myslel, že systémy na univerzitách jsou složité,“ poznamenal Victor.

„Co kdybyste mi o tom něco pověděl?“ navrhla Faith. „Kancelářská politika je stoprocentně mnohem zajímavější než policejní postupy.“

Victor rukou objal opěradlo její stoličky. Faith přes svoji tenkou halenku cítila teplo jeho těla.

„Neuhýbejte mi,“ řekl. Faith měla aspoň pocit, že právě to slyšela. Sotva se jí dotkl, jako by jí zalehly uši. Možná jí v nich zněla andělská hudba nebo oslavné salvy. Nebo to bylo alkoholem či její osamělostí. S námahou se předklonila a pořádně se napila ginu s tonikem.

Victor jí zlehka přejel palcem po zádech. Buďto s ní flirtoval, nebo ji chtěl pobídnout, aby mluvila dál. „Jak to vypadá, když člověka zatknou?“ zeptal se.

Faith se zhluboka nadechla a pak mu začala vyjmenovávat jednotlivé kroky postupu.

„Nasadí mu želízka, odvezou ho na stanici, sejmou mu otisky prstů, vyfotí ho. Vezmou mu pásek a tkaničky do bot, veškeré osobní věci a strčí ho do jedné cely s lůzou.“ Podepřela si bradu rukou a představila si Gabea Cohena zavřeného v jedné místnosti s opilci a drogovými dealery. „Protože jsme s Gabem mluvili dost pozdě, nejspíš by strávil noc ve vězení a ráno by šel před soud. Tam by tři až čtyři hodiny čekal, až mu řeknou, že ho propustí na kauci. Potom by čekal, až ho propustí, a pak by zase čekal na soud.“

Faith se znovu napila a opřela se o Victorovu paži.

„A od té chvíle by ho kvůli sebemenší pitomosti vyšetřovali, jako kdyby spáchal hrdelní zločin. Stačilo by, aby dostal pokutu za rychlou jízdu, nebo aby si o něm jeho zaměstnavatel chtěl něco zjistit, anebo aby v jeho bydlišti došlo k trestnému činu a někdo se o něm jenom zmínil.“

Victor jí zase přejel palcem po zádech. Faith nevěděla, jestli si to má vyložit jako pobídku, anebo něco intimnějšího. „Dneska jste mu pomohla,“ řekl Victor.

„Tím si nejsem tak docela jistá,“ přiznala Faith. „Spíš mi připadá, že jsem vám ho jen hodila na krk, abych se zbavila zodpovědnosti.“

„Ale já jsem rád, že jste to udělala. Vloni se nám jedna studentka předávkovala prášky proti bolesti. Nebydlela na koleji, takže ji našli až po nějaké době.“

Faith si dokázala velice živě představit, jak to asi vypadalo. „Ze zkušenosti vím, že lidi, kteří o sebevraždě mluví, se k ní většinou neodhodlají. Člověk musí dávat pozor na ty, co se tiše uzavřou do sebe,“ řekla.

„Gabe moc tichý nebyl.“

„To ne, ale možná se k tomu pomalu dopracovával.“ Faith se znovu napila, aby si nezačala nervózně pohrávat s rukama. „Jeden nikdy neví.“

„Gabeův otec syna odvezl do soukromé nemocnice,“ svěřil jí Victor.

„To jsem ráda.“

Victor si trochu víc povolil kravatu. „Co se dneska ještě stalo? Jak daleko jste s vyšetřováním?“

„Mluvím skoro celou dobu,“ řekla Faith. Najednou si to uvědomila a připadala si trochu trapně. „Povězte mi, jak jste se měl vy.“

„Moje dny nejsou nijak zajímavé. Řeším hádky mezi studenty, dávám razítka těm, co si chtějí vylepšit pokoje, a do nekonečna chodím na schůzky, kde se řeší pořád stejné věci. Když mám trochu štěstí, pacifikuju rozmazlené fracky, jako je Tommy Albertson,“ odpověděl Victor.

„To mě strašně zajímá. Povězte mi o tom víc.“

Usmál se jejímu škádlení, ale místo odpovědi jí položil vážnou otázku: „Myslíte, že to děvče najdete?“

„Řekla bych, že…“ Faith se do duše zase vkradl stín. Znovu stála na okraji hluboké propasti smutku. „Řekla bych, že se sama sobě taky víc líbím bez odznaku,“ dokončila větu.

„No dobře,“ přijal to Victor. „Tak mi povězte něco o Jeremym.“

Faith napadlo, jestli ji na rande nepozval jenom z čiré zvědavosti. „Jsme jeden z mnoha případů, kdy děti mají děti,“ řekla.

„Připadá mi, že to říkáte pořád.“

„A máte pravdu,“ připustila Faith. Nebyla schopná svoji zkušenost nikomu popsat. Během jediného měsíce se z holky, která před zrcadlem v koupelně vyzpěvuje písničky od Duran Duran, stala ženou, jež se obává hemeroidů a těhotenské cukrovky.

„Povězte mi, jaké to bylo,“ naléhal na ni jemně Victor.

„Nevím. Přesně takové, jaké si to představujete. Hrozné. Co nejdéle jsem to skrývala před rodiči. Když to už dál nešlo, nedalo se s tím nic dělat.“

„Jsou vaši rodiče věřící?“

Pochopila, že se jí ptá na potrat. „Hluboce,“ odpověděla. „Ale taky jsou realisti. Hlavně máma chtěla, abych studovala a měla rodinu, až na to budu připravená. Abych se mohla svobodně rozhodovat. Táta měl svoje pochybnosti, ale byl ochotný podporovat jakékoli moje rozhodnutí.

Vlastně to oba nechali na mně.“

„A co jste udělala?“

Faith mu řekla holou pravdu. „Na legální potrat bylo pozdě, ale mohla jsem dítě dát k adopci.

Hrozně nerada to přiznávám, ale byla jsem sobecká a vzdorovala jsem. Vůbec jsem nemyslela na to, že to budu mít hodně těžké, ani jaký dopad to bude mít na moji rodinu. Udělala jsem přesný opak všeho, co mi rodiče radili, a kašlala jsem na následky.“ Zasmála se. „Což docela dobře vysvětluje, proč jsem tak brzy otěhotněla.“

Victor se na ni znovu pozorně zadíval a Faith se rozechvěla stejně jako při prvním setkání.

„Jste krásná, když se smějete,“ řekl.

Faith se začervenala. Od samého počátku by se mu nejradši úplně odevzdala. Stejnou měrou ji vzrušoval a uváděl do rozpaků, protože netušila, co k ní cítí. Vyptává se jí z čiré zvědavosti? Nebo má zájem o něco vážnějšího? Byla příliš nezkušená, aby to dokázala sama rozeznat, a příliš stará, aby se tím hlouběji zaobírala.

Měla s sebou kabelku, aby si alespoň trochu připadala jako žena, když už si na sebe vzala příšerně nepřitažlivé, ale poměrně čisté oblečení, v němž obvykle chodila do práce. Začala v kabelce zuřivě hrabat, aby omámeně nezírala do černé propasti krásných, nevyzpytatelných Victorových očí.

Našla balíček papírových kapesníčků, peněženku, odznak a žvýkačky. Navrch k tomu rezervní punčocháče. Nevěděla, co ženy vlastně v kabelce obvykle hledají, ale nepřestávala horečně hmatat v jejích útrobách. Najednou se hřbetem ruky otřela o jakousi lahvičku. Nejdřív si pomyslela, že je to vzorek parfému, který jí vnutili v nákupním centru, ale pak zjistila, že to je plastová ampulka s šedým práškem od Willa Trenta. Bezmyšlenkovitě ji na poslední chvíli hodila do kabelky, když odcházela z domova. Když ji teď měla v ruce, udělalo se jí zle při představě, jaké následky by krádež mohla mít.

„Stalo se něco?“ zeptal se jí Victor.

Vypálila na něho otázku dřív, než si to mohla pořádně rozmyslet. „Nemáte na Technice nějakého specialistu na…“ Nevěděla, jak substanci nazvat. „Na prach?“

Victor se zasmál. „Jsme sedmá nejlepší vysoká škola v zemi. Na prach máme celou katedru.“

„Něco bych od vás potřebovala,“ začala Faith, ale nevěděla, jak má pokračovat.

„Pro vás cokoli,“ opáčil Victor.

Uvědomila si, že má poslední možnost si to rozmyslet. Ještě se může na něco vymluvit nebo změnit téma rozhovoru a zůstat poctivou policistkou, jak jí to vštípila matka.

Jenomže Faith byla taky matka. Jak by se cítila, kdyby zjistila, že Jeremy přišel o život kvůli policajtovi, který za každou cenu dodržoval pravidla?

Victor mávl na barmana. „Možná se vám vrátí řeč, když se ještě trochu napijete.“

Faith zakryla dlaní sklenici. S překvapením zjistila, že je prázdná. „Ne, díky. Jsem tu autem,“

odmítla.

Victor jí sundal ruku ze sklenice a držel ji ve své dlani. Faith cítila, jak ji druhou rukou objal v pase. Teď už o jeho úmyslech nebylo pochyb. „Řekněte mi, co ráda pijete,“ lákal ji a hladil jí prsty. Cítila teplo jeho kůže a pevný dotek jeho palce. „A já vás pak bezpečně dopravím domů.“

DEN TŘETÍ

12. kapitola

Abigail seděla na pohovce a sledovala, jak její matka pobíhá po místnosti, natřepává polštáře a roztahuje závěsy. Beatrice strávila čtrnáct vyčerpávajících hodin v letadle, a přesto měla perfektní make-up a vlasy pevně stažené do drdolu. Abigail v mládí matčin klid a dokonalost nesnášela. Celé roky se ji snažila vyprovokovat těsnými džínsy, příliš výrazným líčením a nevhodnými známostmi. Teď byla matce vděčná, že trochu zklidnila situaci. Emma byla už tři dny nezvěstná a Abigail zabila člověka, ale díky matce měla vždycky ustlanou postel a v koupelně visely čisté ručníky.

„Musíš něco sníst,“ nabádala ji Beatrice. „Potřebuješ být silná, až se Emma vrátí domů.“

Abigail zavrtěla hlavou. Na jídlo neměla ani pomyšlení. Matka jí pořád něco vysvětlovala už od chvíle, kdy včera odpoledne dorazila. Používala Emmino jméno jako zaklínadlo, aby dceru přiměla něco dělat. Donutila ji vstát z postele a učesat se na tiskovou konferenci.

„Nechcete něco k jídlu, mladý muži?“ oslovila Beatrice Hamishe.

„Ne, děkuju,“ odmítl Hamish, aniž by zvedl hlavu od počítače. Ten chudák se Beatrice a její snahy všechno napravovat děsil. Od chvíle, kdy s tím začala, se skrýval v kuchyni a jako ostříž hlídal svoje vybavení, aby se náhodou něčeho nedotkla. Když ho na noc přišel vystřídat jiný technik, Hamish ho poslal pryč. Abigail si představovala, že to dělá kvůli svému počítači, aby si nemusela připustit, že se jejich situace zhoršila.

Vzpomněla si na studený hlas v telefonu a otřásla se.

Mluvím s Emminou matkou?

Vyděračský telefonát úplně změnil situaci. Paul s jejím otcem si spolu šeptali mnohem víc než dosud. Bavili se o výkupném a o tom, jak peníze nejsnáz dostanou z banky, jako by únosce nepožadoval milión, ale miliardu. Abigail najisto věděla, že mají minimálně milión a půl v peněžním fondu. Kromě toho stačilo, aby její otec zvedl telefon, a požadovanou sumu by dostal obratem až do domu. Něco spolu kuli a nechtěli jí o tom říct. Na jedné straně zuřila, že ji chtějí ze všeho vynechat, a na druhé jim za to byla vděčná.

„Tak,“ ozvala se Beatrice a posadila se naproti ní na pohovku. Seděla úplně na kraji, kolena měla přitisknutá k sobě a nohy položené na stranu. Abigail nikdy nezažila, že by se matka o něco opírala. Jako by měla páteř z titanu. „A teď si probereme, co s tebou.“

Abigail se podívala na Hamishe, který cosi zaujatě sledoval na monitoru. „Musí to být zrovna teď, mami?“

„Musí.“

Abigail by nejradši obrátila oči v sloup. Měla sto chutí vyskočit a vztekle prásknout dveřmi.

Najednou se zase proměnila v rebelku, i když bylo nad slunce jasnější, že máma se jí jenom snaží pomoci. Proč to s tátou šlo mnohem snáz? Jak to, že ji Hoyt dokázal přimět sníst kousek toastu se sýrem a převléct se do čistých šatů? Jak to, že se jí líp plakalo na jeho rameni než na matčině hrudi?

Beatrice ji vzala za ruku. „Už zase brečíš,“ pokárala ji.

„To snad můžu, ne?“ odsekla Abigail. Podívala se na štos novin na konferenčním stolku a vytištěné stránky z Washington Post a Seattleského zpravodaje. Paul z internetu stáhl všechny dostupné informace a pečlivě je pročítal. Byl si jistý, že v nich objeví nějakou podrobnost, kterou jim policie schválně zatajuje. Všude viděl čachry. Pořád se Abigail vyptával na detaily z místa činu, které si vymysleli novináři. Ti totiž začali svoje domněnky vydávat za pravdivé informace. Adam Humphrey před třemi lety dostal pokutu za to, že si nepojistil auto.

Má snad případ temné pozadí, o němž se policie nechce zmiňovat? Kaylu naposledy vyhodili ze školy za kouření. Nedala se náhodou na tvrdší drogy? Udělal jim ze života peklo její dealer?

Láduje teď někde nějaký darebák drogy do Emmy?

Situaci ještě zhoršovaly Paulovy nezvladatelné výbuchy vzteku. Když se ho Abigail začala vyptávat na rvačku s Willem Trentem, rozzuřil se tak, že se mu radši klidila z cesty. Nehodlala zase poslouchat nějakou tirádu. Měla chuť mu říct, že už ho nepoznává, ale to by lhala. Tohle byl přesně ten Paul, jehož skutečnou podstatu celé roky tušila. Teď ji pod vlivem tragédie víc projevoval. Kromě toho si Abigail musela přiznat, že výměnou za dobré živobytí mu byla ochotná odpustit lecjaké charakterové nedostatky.

Byli zvyklí žít na víc než sedmi stech čtverečních metrů, na nichž se jeden druhému dokázali snadno vyhnout. Byt nad garáží, který měl jen útulný obývák s kuchyňským koutem a jednu ložnici, jim byl malý. Pořád o sebe zakopávali a neustále si překáželi. Abigail si tu připadala jako ve vězení. Jako Emma tam, kde ji únosce drží.

Ze všeho nejradši by manžela chytila pod krkem a zbila ho. Toužila ho potrestat za to, že dopustil, aby se Emmě přihodila tahle příšerná věc. Paul porušil jejich tichou dohodu, a Abigail kvůli tomu zuřila. Nakonec si klidně mohl běhat za ženskými, jak chtěl. Směl dceru nestoudně rozmazlovat. Za to musel splnit jedno jediné Abigailino přání, uchránit svoji rodinu před vším zlým. Nic víc po něm vlastně nechtěla.

V tomhle ji úplně zklamal. Všechno se hrozivě zvrtlo.

Beatrice dceru pohladila po ruce. „Teď musíš být silná,“ řekla povzbudivě.

„Zabila jsem člověka, mami.“ Věděla, že před Hamishem by o tom neměla mluvit, ale slova jí sama splývala ze rtů. „Uškrtila jsem ho holýma rukama. Adam Humphrey byl jediný, kdo se snažil Emmě pomoct. Jenom on nám mohl říct, co se tu stalo. A já jsem ho zabila,“ vychrlila ze sebe.

„Pššt,“ umlčela ji matka a zase ji pohladila po ruce. „Teď už to nemůžeš vrátit zpátky.“

„Ale výčitky svědomí snad mít můžu, ne?“ odrazila ji Abigail. „Můžu snad cítit bezmoc a vztek.“ Přemohly ji city. Zalapala po dechu. Jak mohli očekávat, že se dneska postaví před kameru a ukáže se celému světu? Vždyť ji ani nechtěli nechat promluvit! Paula to hrozně rozzuřilo, ale Abigail byla ráda.

Při představě, že by měla otevřít ústa a prosit neznámého člověka, aby jí vrátil dítě, se jí dělalo fyzicky zle. Co když řekne nějakou hloupost? Nebo špatně odpoví na otázku? Co když bude působit chladně nebo tvrdě? Co když její slova budou znít moc drsně, nebo naopak moc zoufale a uboze?

Připadalo jí ironické, že se nejvíc obává reakce ostatních žen. Matek, které snadno odsoudí jiné ženy, jako by z nich společné biologické znaky dělaly odbornice na daný problém. Abigail věděla, co si takové ženy myslí, protože v době, kdy si žila v klidu a pohodlí, uvažovala úplně stejně. Četla o případech Madeleine McCannové a JonBenét Ramseyové. Nevynechala jediný detail a odsuzovala jejich matky stejně tvrdě jako všichni ostatní. Viděla v televizi doznání Susan Smithové a četla o odporném násilí, které na vlastních dětech napáchala Diane Downsová. Odsoudit tyhle ženy, tyhle matky, bylo strašně jednoduché, když si člověk hověl doma na kanapi a pil kafíčko. Jak snadno o nich Abigail tvrdila, že jsou moc chladné, tvrdé nebo že se strašlivě provinily jenom proto, že je na okamžik zahlédla v televizi nebo v nějakém časopisu. Teď se projevil karmický zákon a před kameru měla předstoupit ona sama. Teď bude v časopisech ona. V pohodlíčku svých domovů ji budou šmahem odsuzovat její kamarádky, sousedky, a co hůř, i úplně neznámé ženy.

„To bude dobré,“ pokusila se ji uklidnit matka.

„Ne, nebude. Není!“ Abigail vstala z pohovky a vytrhla matce svoji ruku. „Už mám plné zuby toho, jak tu kolem mě všichni chodíte po špičkách. Kdy někdo začne oplakávat Adama? Někdo musí konečně říct, že jsem to úplně podělala!“

Beatrice mlčela. Abigail se otočila a podívala se na ni. Ostré světlo její pleti nijak nelichotilo.

I přes perfektní make-up na ní bylo vidět každičkou vrásku. Matka se nechala chirurgicky vylepšit, nechala si zvednout obočí a vymodelovat bradu, ale nebylo to výrazně znát. Trochu zakryla stopy po zubu času, takže na svůj věk vypadala mladě, ale nepodobala se plastové figuríně se silikonovými rty.

„Dobře, podělala jsi to, Abby,“ řekla klidně a rozhodně. „Špatně jsi odhadla situaci a toho kluka jsi zabila.“ Beatrice nerada používala silná slova. Bylo to na ní vidět. Přesto pokračovala: „Myslela sis, že tě chce napadnout, ale on jenom potřeboval pomoc.“

„Bylo mu teprve osmnáct,“ hlesla Abigail.

„Já vím.“

„Emma ho možná milovala. Měl v peněžence její fotku. Třeba spolu chodili.“ Abigail si vybavila, co to znamená, držení se za ruce, první polibek, nemotorné doteky. Milovala se její dcera s Adamem Humphreym? Věděla, jak slastné to je, když ji muž drží v náruči, když ji hladí?

Bude si v dospělosti pamatovat svoji první lásku, anebo jenom bolest, kterou jí způsobil únosce, když ji znásilnil?

Včera touhle dobou Abigail myslela jenom na to, že Emma je možná mrtvá. Teď myslela na to, co se stane, jestli to Emma přežije. Abigail nebyla hloupá. Věděla, že dospělý muž neunese sedmnáctiletou dívku jenom kvůli penězům. Jestli se vrátí, jestli jim ten člověk Emmu vrátí –, kdo to vlastně bude? Koho budou mít doma místo dcery, kterou znali?

Jak se s tím vyrovná Paul? Bude se schopen podívat na svého andílka a nemyslet přitom na to, co Emma prožila? Po včerejší hádce se nedokázal podívat ani na vlastní ženu. Jak zvládne pohled na dceru?

Abigail nahlas řekla, co se jí honilo hlavou od chvíle, kdy zjistili, že Emma není mrtvá, ale že ji unesli. „Ten člověk, co s ním teď je…, ublíží jí. Nejspíš jí zrovna teď ubližuje.“

Beatrice rychle přikývla. „Možná.“

„Paul to ne…,“ začala Abigail.

„Ale ano. Paul to zvládne, stejně jako ty,“ ujistila ji matka.

Abigail o tom pochybovala. Paul měl rád dokonalost. Když něco nebylo dokonalé, muselo to jako dokonalé aspoň vypadat. Všichni budou vědět, čím Emma prošla. Budou do detailu znát její zpackaný život. Sotva jim mohla zazlívat jejich zvědavost a krvelačnost. Vždyť si sama dodnes pamatovala podrobnosti šokujících příběhů z televize a časopisů i jména unesených a navrácených dětí, Elizabeth Smartová, Shawn Hornbeck, Steven Stayner… Co s nimi bylo dál? Jak to jejich rodiny zvládly?

„Jaká bude, maminko? Jestli se nám vrátí, jaká vlastně Emma bude?“ zeptala se úpěnlivě.

Beatrice vzala Abigailinu bradu pevně do ruky a zvedla ji. „Bude to dál tvoje dcera, stejně jako ty budeš dál její máma. Pomůžeš jí všechno překonat, protože přesně to mámy dělají.

Rozumíš mi?“

Abigail matku nikdy neviděla plakat, a tak to mělo zůstat i teď. V Beatriciných očích viděla sílu. Byla jako pevná tvrz, která odolá bouři. Neochvějná jistota jejích slov i jejího hlasu Abigail trochu uklidnila. Bylo to poprvé od chvíle, kdy ta hrůza začala.

„Ano, maminko,“ přitakala.

„To jsem moc ráda,“ řekla Beatrice, poplácala ji po tváři a šla do kuchyňského kouta. Začala prohledávat skříňky a dceři přitom řekla: „Slíbila jsem tvému otci, že než se vrátí, sníš trochu polévky. Takže teď tatínkovi uděláme radost, ano?“

13. kapitola

Will nikdy nemíval potíže se spaním. Nejspíš to bylo tím, že prvních osmnáct let svého života sdílel pokoj s několika dalšími kluky. Zvykl si zaspat kašlání, výkřiky, pšouky i sebeukájení, jemuž se každý náctiletý chlapec s vervou věnuje.

Včera v noci se v jeho domě ozývalo jenom Bettyino tiché chrápání a Angiino občasné zabrumlání, ale k Willovi spánek stejně nepřicházel. Nedokázal vypnout. Ležel v posteli, hleděl na strop a v duchu dokola probíral mizivé důkazy, které se jeho lidem zatím podařilo nashromáždit. Vydrželo mu to až do svítání, kdy se přinutil vstát a vykonat svůj obvyklý ranní rituál, vzal Betty na procházku a pak se šel proběhnout. Ve vlhkém ranním horku se příšerně potil a při běhu pořád myslel na Emmu Campanovou. Je uvězněná v klimatizované místnosti, anebo musí snášet čtyřicetistupňové teploty? Jak dlouho bude schopná přežít? Co s ní únosce provádí?

Will stál na nákladní rampě v zadním traktu Východní radnice a čekal na Emminy rodiče.

Nevhodně přitom myslel na to, že poprvé v životě Paulu Campanovi vůbec nic nezávidí.

Zajímalo by ho, jak se Amandě podařilo vysvětlit tomu člověku, že během tiskové konference má mlčet. Paul by si takový zákaz nenechal jen tak líbit. Byl zvyklý poroučet druhým a ovládat je svým vztekem, anebo jim aspoň hrozit, že každou chvíli vybuchne. Paul dokázal nelibost dát najevo i beze slov. Will věděl, že únosce bude rodiče bedlivě sledovat a hledat v jejich chování sebemenší náznak toho, že má dívku zabít a vykašlat se na ně. Zkrotit Paula byl nadlidský úkol. Will byl rád, že nepřipadl jemu.

Amanda nesla s nelibostí, že ji novináři v podstatě donutili ke svolání tiskové konference.

Schválně ji proto naplánovala na dobu, kdy většina reportérů dospávala předešlou probdělou noc. Věděla, že v půl sedmé ráno nebudou tak draví, jako by byli v osm nebo devět, a přesně podle svého zvyku se toho rozhodla maximálně využít. Will ze soucitu nezavolal Faith. Chtěl, aby se pořádně vyspala. Moc dobře ji neznal, ale byl přesvědčený, že celou noc přemýšlela o případu stejně jako on. Když si bude moci poležet o dvě hodiny déle, třeba bude mít jasnější hlavu, a aspoň jeden z nich tím pádem bude vědět, co dělá.

U rampy zastavila černá limuzína. Paul by samozřejmě nestrpěl, aby ho na radnici dovezlo policejní auto. Amanda Campanovým řekla, že se mají s Willem setkat vzadu u rampy, protože kolem hlavního vchodu do Východní radnice se motá několik fotografů. K zadnímu traktu budovy měla přístup pouze policejní auta a servisní vozy. Supi z médií v případě, že se tam vetřou, riskovali zatčení.

Paul z auta vystoupil jako první. Rukou si uhladil několik pramenů vlasů na plešatějící hlavě.

Na sobě měl tmavý oblek s bílou košilí a modrou kravatou. Působil nenápadně. Amanda pravděpodobně Campanovy instruovala, že nesmějí vypadat příliš zámožně a nemají se moc vybraně obléknout. Nebylo to kvůli únosci, ale kvůli novinářům. Věděla, že budou rodiče pečlivě zkoumat a hledat cokoli, co by mohli druhý den pořádně rozmáznout na titulních stranách svých plátků.

Abigail otevřela dveře auta v okamžiku, kdy Paul vzal za jejich kliku. Hezké dlouhé nohy měla holé a obula si boty s nízkým podpatkem. Na sobě měla tmavě modrou sukni a šedobílou halenku, jaká by se asi líbila Faith Mitchellové. Celkově působila nenápadným a rezervovaným dojmem. Kdyby neměla auto za devadesát tisíc dolarů, vypadala by jako každá jiná žena v domácnosti.

V nitrech obou manželů nejspíš ještě doznívala včerejší hádka, anebo se mezitím stihli znovu rozkmotřit. Chovali se k sobě chladně. Když stoupali po schodech na rampu, Paul své ženě nepodal ruku, aby jí pomohl, a ona to od něho ani neočekávala.

„Dobré ráno, agente Trente,“ pozdravila Willa Abigail tiše. Měla vyhaslé oči. Možná byla ještě pod vlivem sedativ. Vypadalo to, že není schopná stát bez opory.

Paul naopak skoro nadskakoval. „Chci mluvit s tvojí šéfovou,“ vyjel na Willa.

„Za chvíli k tomu dostaneš příležitost,“ opáčil Will a otevřel dveře budovy. Kráčeli úzkou chodbou k výtahu, který sloužil policejní stanici. Will bezděky zezadu podepřel Abigail.

Působila hrozně křehce. To, že si toho Paul vůbec nevšiml, Willa nijak nepřekvapilo. Udivil ho vztek, který vůči němu cítil. Manželka se mu hroutila přímo před očima, a Paul myslel jenom na to, že musí mluvit s Willovou šéfovou.

Will zpomalil, aby kvůli němu Abigail nemusela přidávat do kroku. Paul si před nimi zostra vykračoval k výtahu, jako by věděl, kam má jít.

„Nebojte, nebude to trvat dlouho,“ uklidňoval Will Abigail.

Podívala se na něho a v zarudlých očích se jí zaleskly slzy. „Nevím, co mám dělat,“ špitla.

„Odvezeme vás domů, hned jak…“

„Chci něco říct na kameru,“ zaburácel najednou Paul. Jeho hlas se v malém prostoru hrozivě rozléhal. „A nesnaž se mi to překazit,“ dodal.

Will se pokusil udržet vztek na uzdě, ale Paulova nabubřelá sebejistota ho rozčilovala. „Co přesně to má být?“ zeptal se ho.

„Chci mu nabídnout víc peněz.“

Will měl pocit, jako by dostal ránu pod pás. „A proč?“

„Chci mu nabídnout dvakrát tolik, když Emmě nic neudělá,“ vytasil se Paul.

„Ale takhle to…“

„Chci si o tom promluvit s tvojí šéfkou,“ skočil mu do řeči Paul a stiskl tlačítko vedle výtahu.

Dveře se otevřely. „Nemám čas se tady s tebou vybavovat.“

Ve starodávné zdviži stálo několik policistů. Všichni Campanovy okamžitě poznali a rychle vystoupili.

Paul nastoupil do kabiny. Will jemně zatlačil Abigail do zad, aby se pohnula. Vyťukal na špinavých tlačítkách svůj identifikační kód a stiskl tlačítko s číslem tři. V útrobách budovy to zahučelo, dveře výtahu se se skřípěním zavřely, kabina poskočila a vydala se pomalu vzhůru.

Will minulé noci s Amandou mluvil mimo jiné i o tiskovce. Campanovi neměli s médii vůbec mluvit, protože Abigail byla příliš zranitelná a Paul příliš vznětlivý. Jakmile otevřou ústa, novináři na ně nemilosrdně zaútočí. I nejneškodnější poznámku pak dokážou překroutit v usvědčující důkaz.

Will to Paulovi vysvětlil. „Tohle není jako v televizi. Nepotřebujeme od vás žádné prohlášení.

My jenom chceme, abyste tam svojí přítomností připomněli únoscům, že Emma má rodiče, kteří ji mají rádi.“

„Jdi do hajzlu!“ vyštěkl na něho Paul a zaťal ruce v pěst. „Nemůžeš mi zakázat, abych mluvil s novinářema.“

Willa od včerejška ještě bolel nos. Nerad by do něj zase jednu dostal a nerad by z něj vykrvácel. „Ale můžu ti zakázat mluvit na tiskovce.“

„Uvidíme, co na to řekne tvoje šéfová,“ prohlásil Paul a založil si ruce na prsou. Možná, že se mu do další rvačky taky nechtělo. „Už včera jsem ti říkal, že si nedělám srandu. Ten chlap chce prachy a my mu je dáme. Kolik bude chtít. Mý holčičce nikdo ubližovat nebude.“

„Na to už je pozdě,“ promluvila skoro neslyšně Abigail. „Copak ty nevíš, že k tomu nejhoršímu už došlo?“

Paul se zatvářil, jako by ho nečekaně uhodila do břicha. „Tohle neříkej,“ zasípal.

„Je ochotný nám ji vrátit jenom proto, že už s ní skončil,“ pokračovala Abigail.

Paul jí ukázal prstem na obličej. „Takhle vůbec nemluv, sakra!“

Abigail jeho náhlý výbuch vzteku neodradil. „Je to pravda. Ty víš, že to tak je, Paule. Víš, že je to pravda. Co nejvíc si s ní užil a…“

„Přestaň!“ zařval Paul, chytil ji za obě paže a zatřásl s ní. „Drž hubu, slyšíš? Drž hubu!“

Dveře výtahu se otevřely a gong nad nimi jim oznámil, že dorazili do třetího patra. Venku stál vysoký opálený muž s prošedivělými vlasy. Vypadal jako vystřižený z časopisu Garden &

Gun o životním stylu na současném americkém Jihu. Will jeho tvář znal z novin. Byl to Hoyt Bentley, bohatý dědeček Emmy Campanové. Vedle něho stála Amanda. Nedala na sobě nijak znát, že by ji překvapilo, že Paul vyhrožuje vlastní ženě. Podívala se na podlitiny na Willově tváři a zvedla obočí. Willovi bylo okamžitě jasné, že o tom, jak k nim přišel, si popovídají, jakmile k tomu bude příležitost.

Když Hoyt promluvil, bylo znát, že je zvyklý poroučet. „Pusť ji, Paule,“ přikázal zeti.

„Až to odvolá,“ odporoval mu Paul, jako by se spolu dohadovali o hloupostech a on věděl, že vyhraje, když svoji ženu zastraší.

Abigail byla na podobné chování podle všeho zvyklá. Ani ve svém zoufalství se neubránila sarkastickému tónu. „Dobře, Paule, není to tak. Emma je v pohodě. Člověk, který ji unesl, jí určitě nijak neublížil, ani ji nezneužil, ani…“

„To by snad stačilo,“ zarazila ji Amanda. „Právě kvůli tomuhle ani jeden z vás nebude mluvit s novináři.“ Napřáhla ruku a přidržela dveře výtahu otevřené. Přitom se obrátila na Paula: „Ledaže byste chtěl, aby vaše manželka zodpověděla pár otázek ohledně zabití Adama Humphreyho. Anebo byste radši všem prozradil něco o svých mimomanželských vztazích?“

Ledově se na něho usmála. „Uděláme to takhle: oba si sednete na pódium a necháte se zabírat kamerami. Já novinářům přečtu předem připravené prohlášení a oni vás vyfotografují. Potom se oba seberete, vrátíte se domů a počkáte, až vám únosce zase zavolá. Je to jasné?“ zeptala se Campanových.

Paul spustil ruce podél těla. Pěsti měl pořád zaťaté. „Emmě se nic zlýho nestalo,“ řekl manželce, protože nedokázal přenést přes srdce, aby měla poslední slovo. „Tohle je vydírání, ne únos. Vyděrači svým obětem neubližujou. Jenom chtěj peníze.“

Will se podíval na Amandu. Bylo mu jasné, že si myslí totéž co on. Paulova slova potvrzovala, že si najal externího experta, aby mu radil, a možná i něco víc. Nabídka vyšší sumy byla hodně riskantní tah. Lidé placení od hodiny přicházeli s nejrůznějšími nápady, aby ospravedlnili svoje vysoké honoráře.

Hoyt promluvil hlubokým zvučným hlasem, který dokonale sedl k jeho příšerně drahému obleku a ručně vyrobeným mokasínům. „Když budeme nabízet peníze jako rohlíky, jenom tím únosce přesvědčíme, že si má říct o víc.“

Paul zavrtěl hlavou a naprázdno pohyboval ústy. Jako by se dusil vztekem. Willa překvapilo, jak málo se tchána bojí. Vycítil, že Hoyt si lépe než s Paulem rozumí spíš s Amandou. Podle všeho se už spolu dohodli, jak situaci co nejlépe vyřešit. Willa nepřekvapilo, že si ti dva kápli do noty. Amanda Wagnerová byla špičkou ve svém oboru a to se Hoytu Bentleyovi muselo zamlouvat.

„Co kdybychom si o tom popovídali?“ navrhla Amanda a ukázala do dlouhé chodby před sebou, z jejíchž chatrných oken bylo vidět změť kolejí venku.

Paul se podíval z tchána na Amandu a zpátky. Přikývl a následoval je. Nikdo ze skupinky nepromluvil, dokud nebyli mimo doslech.

Will je zpovzdáli sledoval. Připadal si jako malé dítě, kterému dospělí nedovolili posadit se s nimi ke stolu. Radši se podíval na druhou stranu a opřel se ramenem o stěnu. Než se otočil, všiml si, že Paul na Amandu používá stejně útočnou taktiku jako na manželku, ukazovákem jí mířil do obličeje. I na vzdálenost několika metrů bylo cítit napětí, které Paul svým vztekem vyvolával. Někteří lidé zkrátka museli za všech okolností být středem pozornosti. Paul byl jejich králem.

„On není tak hrozný, jak to vypadá,“ poznamenala Abigail.

Will udiveně vytáhl obočí, až ho pronikavě zabolel nos. Uvědomil si, že místo sebelítosti by měl využít příležitosti a popovídat si s Abigail Campanovou, s níž ještě neměl možnost mluvit o samotě.

„Včera jsem mu řekla pár hrozných věcí. Dneska vlastně taky. Ráno, než jsme sem vyrazili,“

vysvětlila mu a slabě se usmála. „V koupelně. Pak před domem a ještě v autě.“

„Jste pod velkým tlakem,“ řekl Will.

„Nikdy jsem si s hádkami nezačínala,“ pokračovala Abigail omluvně. Willovi její včerejší výstup připadal naprosto přirozený. „Možná kdysi dávno. Před lety. A pak teď.“

Její slova nedávala moc velký smysl, ale Willovi připadalo příjemnější si s ní povídat než špicovat uši, aby zaslechl, o čem si povídají dospělí. „Musíte sebrat veškerou sílu, abyste to zvládla. Tiskovka nebude trvat dlouho a Amanda se o všechno postará.“

„Proč jsem tady?“ otázala se ho zpříma Abigail. Will jí na okamžik nebyl schopen odpovědět.

„Nechcete mi dovolit, abych prosila o bezpečný návrat svojí dcery. Tak proč tu jsem?“

Will jí nechtěl říkat, že pokud se její dítě dostalo do rukou sadisty, matčina bolest by ho mohla inspirovat k důmyslnějšímu týrání svojí oběti. Kromě toho Abigail každým slovem dokazovala, že je nevypočitatelná.

Rozhodl se jí říct méně bolestivou verzi pravdy. „Bude jednodušší, když necháte mluvit Amandu.“

„Takže se mě nebudou ptát na Adama?“

„Nebudou.“

„Nebude jim připadat divné, že nesedím doma a nečekám na druhý únoscův telefonát?“

Will si uvědomil, že se ho ptá spíš kvůli sobě než kvůli novinářům. „Situace je hodně napjatá.

Nejen pro nás, ale i pro člověka, který Emmu unesl. Potřebujeme, aby novináři trochu zmírnili svoji rétoriku. Nemáme zapotřebí, aby začali vymýšlet nějakou divokou verzi pravdy, přicházeli s vlastními vodítky a honili se za šílenými teoriemi, když se s únoscem snažíme vyjednávat o Emmině návratu domů.“

Abigail pomalu přikývla. „Jaké to bude? Přede všemi těmi kamerami?“ zeptala se.

Nesnesitelné, pomyslel si Will. „Budu stát úplně vzadu. Kdyby něco, stačí, když se na mě podíváte, ano?“ řekl. Abigail přikývla a Will pokračoval: „Budou vás fotit a pořád se budou na něco ptát. Dívejte se na mě a snažte se jim nevěnovat pozornost. Myslím, že mě v davu nepřehlídnete.“

Abigail se jeho vtipu nezasmála. Will si všiml, že si tiskne kabelku na břicho. Byla malá a Will tušil, že se jí říká psaníčko. Když byl u Campanových v domě, měl možnost nahlédnout do její šatny. Byl to krásně zařízený pokoj větší než jeho kuchyně. Visely v něm večerní šaty, značkové oblečení a na zemi stály sexy lodičky, ale nic z toho nebylo nenápadné. Možná si šaty, které měla na sobě, zrovna koupila, anebo si je půjčila od kamarádky.

Abigail jako by mu četla myšlenky. „Tak co, vypadám jako správná zoufalá vražedkyně?“

zeptala se ho.

Ráno ji ve zprávách právě takhle označili. Reportéři se vyžívali v neustálém omílání zpráv o zuřivé matce, která bránila svoji dceru. Ironické situace hodlali jaksepatří využít. „Neměla byste se dívat na televizi. Aspoň dokud se ten cirkus trochu neuklidní,“ řekl Will.

Abigail otevřela kabelku a Will v ní zahlédl rtěnku, klíče a několik fotografií, o které zavadila prsty, ale nevytáhla je. Místo toho vyndala kapesník a utřela si nos. „Copak to jde, nedívat se?

Nevnímat každý hnus, co jim vypadne z pusy?“

Will nevěděl, jak by na to měl zareagovat, a tak radši mlčel.

Z chodby k nim zalétla jedna z Paulových všudypřítomných nadávek. Amanda na to něco chladně zamručela. Výhrůžný tón jejího hlasu byl slyšet až k místu, kde stáli Will s Abigail.

„Vaše šéfová se mi líbí,“ poznamenala Abigail.

„To jsem rád.“

„Napsala za mě prohlášení.“

Will to už věděl. Amanda by se jí žádost o navrácení dcery neodvážila svěřit. Záleželo tam na každém slovu. Stačilo nesprávně zvolit jedno jediné a význam žádosti se úplně změnil.

A pak by místo únosu mohli rovnou začít vyšetřovat vraždu.

„Říká mi pravdu,“ prohodila Abigail. „A co vy? Budete mi lhát?“

„O čem?“

„Budou se mě ptát na Adama?“

„Pokud to jsou dobří novináři, tak ano. Pokusí se o to. Ale nezapomeňte, že vaší povinností není odpovídat na jejich otázky. Reportéři znají základní pravidla hry. Neznamená to, že je budou dodržovat, ale vy musíte. Nenechte se od nich vyprovokovat. Nesmíte se nechat vmanipulovat do situace, kdy jim budete muset něco vysvětlovat, nebo řeknete něco, co by později mohli použít proti vám.“

„Zabila jsem ho. Do slova a do písmene jsem ho zavraždila.“

„Tohle byste policajtovi říkat neměla.“

„Kdysi jsem byla právnička,“ odpověděla. „Vím, jak to chodí.“

„A jak?“

„Všechno závisí na tom, co se bude dít odteď, ne? Jestli mě obviníte, anebo ne. Jestli se Emma vrátí celá, anebo…“ Abigail popotáhla a znovu si utřela nos. „Jestli budou novináři stát při mně, anebo mě vykreslí jako chladnokrevnou vražedkyni, jestli mě Adamovi rodiče nechají stíhat… Těch jestli je hrozně moc.“

„Já vás rozhodně z ničeho neobviním,“ ujistil ji Will.

„Ale ona možná ano.“ Abigail ukázala na Amandu.

Will připustil, že může mít pravdu. „Neměl bych vám radit, ale těmihle řečmi si moc nepomůžete,“ varoval ji.

„Vždyť byl ještě dítě. Měl celý život před sebou.“ Abigail sevřela rty. Chvilku se pokoušela srovnat si myšlenky v hlavě. „Jen si vezměte, o co všechno jsem ho připravila, nejen jeho, ale i jeho rodiče. Nic jim nezbylo. Osmnáct let, a pak prázdnota.“

Will nevěděl, co by na jejím místě říkal on, ale měl dojem, že Abigail se tolik soustředí na Adama Humphreyho, aby nemusela myslet na osud své dcery. Jinak by se z toho asi zbláznila.

„Co mám říct, až se mě reportéři zeptají na Adama?“ otázala se Abigail.

„Nic,“ odpověděl Will. „Hned na začátku jsme jim řekli, že se smějí ptát jenom Amandy.

Samozřejmě, že nás neposlechnou, ale nemusíte s nimi mluvit, jestli nechcete.“

„A když budu chtít?“

„Co byste jim chtěla říkat?“ zeptal se jí Will. „Jestli by to mělo být to, co jste právě řekla mně, tak vás rovnou můžu ujistit, že vás do večera roznesou na kopytech.“ Potom ještě dodal: „Jestli chcete sama sebe potrestat za Adamovu smrt, radši se pokuste otrávit prášky nebo začněte experimentovat s heroinem. Bude to pro vás mnohem lepší, než když se vydáte všanc tisku.“

„Vy jste opravdu upřímný,“ poznamenala Abigail.

„To máte pravdu. Ale měla byste se šetřit kvůli Emmě. Jestli nejste schopná být silná kvůli sobě, snažte se být silná kvůli ní.“

„Už mám plné zuby toho, jak mi pořád někdo říká, že mám být silná,“ vyhrkla Abigail.

Will už nevěděl, co by jí ještě řekl. Tak buďte slabá, když chcete? Padněte na zem?

Rozervěte si šaty jako kajícnice? Začněte kvílet? Tohle všechno byly celkem pochopitelné reakce u každého normálního člověka, ale před televizní kamery se nehodily.

„Obvykle se takhle melodramaticky nechovám,“ ujistila ho Abigail. „Ale bojím se, že bych…,“

zavrtěla hlavou. „Co když mě uvidí v televizi a bude si myslet, že si to Emma zaslouží? Co když udělám nějakou hloupost, nebo nebudu vypadat dost zoufale, anebo naopak moc zoufale nebo…“

„Takhle si to nesmíte představovat,“ zarazil ji Will.

„Představovat?“ opakovala po něm Abigail. „Byla bych hrozně ráda, kdyby to byly jenom představy. Strašně ráda bych se zítra ráno probudila a šla houknout na Emmu, ať se nachystá do školy. S radostí bych řvala na svého muže, že šuká s jinými. Ráda bych zase s kamarádkami hrála tenis, zvala lidi na večeře, zdobila dům a dělala, že o Paulových záletech nic nevím a…“ Už toho na ni bylo moc. Pomalu se začínala hroutit. Nejdřív se jí rozechvěl spodní ret a pak pomalu i zbytek obličeje, jako by měla tik. „Chtěla bych si to s ní vyměnit. Se mnou si může dělat, co bude chtít. Může mě ojet, udělat mi to do zadku, mlátit mě nebo pálit, je mi to jedno.“ Po tvářích jí začaly stékat slzy. „Vždyť je to ještě dítě. Nevydrží to. Nepřežije…“

Will ji vzal za ruku, ale připadal si nepřirozeně. Vůbec ji neznal a sotva ji mohl utěšovat.

„Emma je naživu,“ připomněl jí. „Toho se teď potřebujete držet. Vaše dcera žije.“

Ačkoli se to zdálo nemožné, situace se tím ještě zhoršila. Abigail mu jemně vytrhla ruku a přejela si prsty pod očima v magickém gestu, jímž si ženy dovedou osušit oči, aniž by si rozmazaly make-up. „Odkud se znáte s mým mužem?“ zeptala se nečekaně.

„Potkali jsme se hodně dávno,“ odpověděl Will.

„Taky jste ho šikanoval jako ostatní kluci?“

Will otevřel ústa, ale nedokázal ze sebe vypravit jediné slovo.

„Můj muž o svém dětství moc nemluví,“ dodala Abigail.

Will by jí o Paulovi mohl leccos vyprávět. Místo toho jenom řekl: „To je možná dobře.“

Abigail se na něho podívala. Poprvé od chvíle, kdy se setkali, se na něho opravdu podívala.

Cítil, jak očima zkoumá jeho zjizvený obličej, jak se dívá na tenkou růžovou čáru na rtu, který mu kdysi roztrhli takovým způsobem, že mu ho v nemocnici nedokázali přesně sešít.

Bylo to tak důvěrné, až měl pocit, jako by se ho dotýkala.

Oba se rozpačitě podívali jinam. Will si zkontroloval baterii v hodinkách, jestli ještě funguje.

Abigail začala cosi hledat v kabelce.

Na dlaždicích v chodbě se ozvaly kroky. Vraceli se k nim Hoyt s Amandou a Paulem. Paul se tvářil poraženecky a Will zalitoval, že si jejich rozhovoru nevšímal víc. Paul mlčky vzal manželku za ruku a zavěsil se do ní.

„Děkuju vám,“ řekla Amanda Hoytovi a potřásla mu rukou. Hoyt políbil dceru na tvář, Paula poplácal po rameni a vyrazil k východu. Už tu byl podle všeho hotový.

Amanda vzala Abigailiny ruce do dlaní. Přirozenost jejího gesta Willa překvapila, ale ženy, mezi něž Amanda kupodivu patřila, si takovou věc mohly dovolit. „Hlavu vzhůru,“ řekla.

„Nesmí vás vidět zlomenou.“

Will se kousl do spodního rtu. Věděl, že jeho nadřízená doufá v pravý opak. V podobných případech byla truchlící matka vždycky stěžejním bodem. Paul představoval pouhý doplněk.

Will věděl, jak to chodí, a tak tušil, že polovina diváků předpokládá, že základem všeho zla je otec unesené. Kdyby Abigail působila moc silně, bez pardonu by ji taky zařadili mezi podezřelé. Pak tu ještě byl názor nejdůležitějšího člověka, únosce Emmy Campanové. Kdyby začal mít pocit, že rodiče si to nezaslouží, mohl by si to s navrácením jejich dítěte rozmyslet.

„Tudy,“ řekla Amanda a ukázala na protější konec chodby. Otevřela dveře konferenční místnosti a vzápětí se rozzářily blesky fotoaparátů. Na okamžik je všechny oslepily.

Will stál u dveří a sledoval, jak fotoreportéři jdou za Amandou s Campanovými k provizornímu pódiu na druhé straně úzké místnosti. Nechtěl, aby se v novinách objevila jeho fotografie ani nechtěl odpovídat na hloupé otázky. Chtěl, aby únosce viděl Abigail Campanovou, její zapadlé oči, rozpraskané rty a hubená ramena. Muž, který unesl Emmu Campanovou, musí vidět, co provedl její matce.

Amanda si dávala načas. Beze spěchu upravila mikrofon a otevřela prohlášení napsané na listu papíru. Reportéři zatím pobíhali kolem. Bylo jich asi padesát a valnou většinu z nich tvořili muži. Všichni se v nacpané místnosti zoufale potili. Klimatizace vedro uvnitř nezvládala a rozbitým oknem do místnosti proudil horký vzduch zvenku. Na veřejnost o případu moc informací neuniklo, zejména proto, že nikdo z Amandina týmu nebyl tak hloupý, aby cokoli prozradil. Reportéři se tím pádem museli spolehnout sami na sebe a podle toho, co Will ráno slyšel v rádiu, začali opakovat jenom to, co vysílaly ostatní stanice.

Amanda rovnou začala číst prohlášení. „Odměna za jakékoli informace, které by vedly k bezpečnému návratu Emmy Campanové domů, se zvýšila na sto tisíc dolarů.“ Potom přítomným sdělila bezplatné telefonní číslo, na které lidé můžou volat, a ujistila všechny, že telefonáty budou naprosto anonymní. „Jak už víte, Emmě Eleanor Campanové je sedmnáct a studuje na soukromé škole mimo město. Před třemi dny byla unesena z domova mezi jedenáctou a dvanáctou hodinou dopoledne. Včera dopoledne kolem půl jedenácté jejím rodičům zavolal muž, který tvrdil, že je Emmin únosce, a požadoval od nich výkupné.

V současné době čekáme na podrobnosti jeho požadavku a sdělíme vám je zítra touhle dobou.

Nyní vám přečtu prohlášení, které napsala Abigail Campanová, matka unesené dívky.“

Fotoaparáty zuřivě cvakaly a Will viděl, jak ho Abigail hledá očima. Stačilo, aby se trochu narovnal, protože ho bylo odevšud dobře vidět. Když ho Abigail konečně objevila, měla oči rozšířené hrůzou.

Možná, že v poslední době strávil moc času s Amandou a přejal její způsob uvažování. Byl rád, že v Abigailiných očích vidí děs, byl rád, že ho můžou zachytit i objektivy fotoaparátů. Měla ve tváři vepsané veškeré útrapy uplynulých tří dní, bezesné noci, hádky s manželem i nepopsatelnou hrůzu z toho, co se přihodilo.

Amanda četla: „Člověku, který unesl Emmu, bych ráda řekla toto: ujišťuji vás, že já i můj muž Emmu z celého srdce milujeme a uděláme všechno, co budete chtít, aby se nám vrátila. Emmě je teprve sedmnáct. Má ráda zmrzlinu a ráda se s námi večer dívá na reprízy Přátel. Její otec ani já se nechceme pomstít ani vás trestat. Chceme jenom to, abyste nám Emmu vrátil.“

Amanda se na shromážděné podívala přes obroučky brýlí. „Prosíme vás, vraťte nám Emmu,“

dočetla a složila list papíru. „Má někdo nějaké dotazy?“ dodala.

„Abby, řekněte nám, jaké to bylo, zabít…,“ vykřikl reportér místního plátku.

„Dohodli jsme se na určitých pravidlech hry,“ přerušila ho Amanda. „Jakékoli otázky adresujte mně prosím.“

Reportér se nehodlal tak snadno vzdát. „Obviníte Abigail Campanovou z vraždy Adama Humphreyho?“

„V této chvíli nehodláme nikoho z ničeho obviňovat,“ odvětila Amanda.

Abigail bezvýrazně zírala na Willa, jako by jí dvojznačnost prohlášení nedělala žádnou starost. Paul se vedle ní ze všech sil přemáhal, aby udržel jazyk za zuby.

„Máte nějaké stopy? Podezíráte někoho?“ zeptal se další reportér.

„Pátrání zdárně pokračuje. Jistě chápete, že do podrobností zacházet nemůžu,“ řekla Amanda.

Přesto k ní zalétla další otázka: „Rozestavili jste policejní hlídky kolem Westfieldské akademie. Obáváte se, že by to mohla být práce sériového vraha?“

O možnosti série vražd se neustále debatovalo v různých talk-show po celé zemi. Celá Amerika měla ještě v živé paměti vraždy několika turistek, k nimž došlo v lednu v různých pohořích.

„To zatím naprosto vylučujeme,“ odvětila Amanda.

Willovi po zádech stekl čůrek potu. Připadalo mu, že blesky fotoaparátů jenom umocňují horko v místnosti, a tak otevřel dveře, aby dovnitř vpustil trochu čerstvého vzduchu.

„Kdy někoho zatknete?“ zeptal se kdosi v první řadě.

„Jakmile budeme mít jistotu, že je to člověk, kterého hledáme,“ zakličkovala obratně Amanda.

„Jaké další stopy sledujete?“

„Všechny, které se objeví.“

„A to jsou?“

„V této chvíli bohužel nemůžu zacházet do podrobností,“ odpověděla Amanda s úsměvem.

Will se znovu podíval na Abigail. Viděl, že se potácí. Nevěděl, jestli je to horkem, anebo nastalou situací. Byla úplně bledá a vypadala, že každou chvíli omdlí.

Will trochu vystrčil bradu, čímž okamžitě upoutal Amandinu pozornost. Nemusela se dívat na Abigail, aby jí bylo jasné, co mu dělá starosti. Místo aby tiskovku ukončila, zeptala se: „Má ještě někdo nějaké otázky?“

Vzadu stál muž v módním blejzru a doširoka se zubil jako typický Yankee. „Nemyslíte, že kvůli neschopnosti atlantské policie jste ztratili hodně vzácnýho času?“ zeptal se drze.

Amanda ho vyhledala očima a obdařila ho jedním ze svých významných úsměvů. „V tuto chvíli se mnohem víc soustředíme na hledání Emmy Campanové než na vzájemné obviňování.“

„Ale ne…“

„Už jste se ptal. Teď dejte šanci ostatním,“ přerušila ho Amanda.

Will zaslechl, jak se ostřílenější reportéři hihňají. Mnohem víc než oni ho zajímala Abigail Campanová. Se sklopenou hlavou zase cosi hledala v kabelce. Předkláněla se moc kupředu.

Chvilku to vypadalo, že upadne na zem, ale Paul ji v poslední chvíli zachytil, objal ji jednou paží a podepřel. Cosi jí zašeptal do ucha a Abigail otupěle přikývla. Zvedla oči k lidem, kteří se na ni tlačili a snažili se z její tváře vyčíst nějaké citové pohnutí. Zalapala po dechu a fotoaparáty se zuřivě rozcvakaly. Will si dokázal živě představit, jaké přívlastky do nadpisů se reportérům honí hlavou, zničená, zdrcená, zoufalá, zlomená. Amandě její plán dokonale vyšel. Abigail je všechny ovládla bez jediného slova.

Reportéři směli klást další otázky, ale Amanda se obratně vyhýbala detailním odpovědím.

Některé dotazy měly svoje opodstatnění, například když reportéři znovu vyzvídali, jaké stopy policie našla a jak daleko pokročila. Některé dotazy byly záměrně pichlavé. Jeden muž se například ptal, jestli všechno nemá na svědomí sadistický sériový vrah, který si „záměrně vybírá dívky z lepších rodin“.

Amanda jim nic neprozradila. Nakonec zaklepala na pódium jako soudce, který končí přelíčení, a odvedla Campanovy pryč.

Když je doprovázela k východu, reportéři zase fotografovali jako šílení. Abigail se sotva držela na nohou a musela se opřít o Paula. Reportéři se drželi dál a nesnažili se je obklíčit.

Kdyby je Will neznal, skoro by řekl, že se vůči Campanovým chovají uctivě.

Když vyšli ven, Amanda si počínala přesně tak, jak se od ní v dané situaci očekávalo. Vzala Abigail za obě ruce a pochválila ji: „Zvládla jste to skvěle.“

Abigail jenom němě přikývla. Neměla sílu promluvit. Přestálé martyrium z ní vysálo veškerou zbylou energii.

„Únosce má volat za tři hodiny,“ řekla Amanda. „Přijedu za vámi domů.“

„Děkujeme,“ řekl jí Paul.

Amanda si s ním potřásla rukou a pak se přísně podívala na Willa. „Za deset minut u mě v kanceláři.“

Will přikývl a Amanda odkráčela směrem ke schodům.

Paul se poprvé od chvíle, kdy celá anabáze začala, zajímal o to, jak se manželka cítí. „Jsi v pořádku?“ zeptal se jí starostlivě.

„Asi tam na mě bylo moc horko,“ zamumlala a položila si ruku na břicho.

„Tamhle jsou toalety, jestli potřebujete,“ řekl Will.

Abigail se na něho ani nepodívala. Opřela se o manžela a sunula se na dámské záchody.

Přede dveřmi se dotkla manželova obličeje a potom i jeho hrudi. „Nic mi není,“ zašeptala.

„Opravdu?“

Přitiskla mu konečky prstů na ústa a zašla na toalety. Paul zůstal stát venku a zíral na zavřené dveře, jako by ji pořád viděl před sebou.

Will se přistihl, že žárlí. Cítil se trochu zmatený. Jak mohl někdo jako Abigail milovat Paula?

Jak s tím člověkem mohla mít dítě? Nikdy nebyl přitažlivý, ale s přibývajícími léty na sebe navíc přestal dbát. Dost přibral a začínal plešatět. Když se k tomu připočítalo jeho sukničkářství, nedávalo to dohromady zrovna skvělý obrázek. Co na něm Abigail vidí?

A proč se Will s tím hajzlem po třiceti letech pořád srovnává?

Paul si dlouze povzdechl. Poodešel několik kroků ode dveří, pak se otočil na podpatku a vrátil se k nim, jako by tam vartoval. Will si strčil ruce do kapes, opřel se o stěnu a na okamžik se zahloubal nad tím, proč pokaždé skončí přede dveřmi dámských záchodů.

Paul se zastavil. „Bolí to?“ zeptal se Willa a ukázal si na obličej.

Jejich včerejší rvačka bylo to poslední, na co teď Will myslel, i když se mu modřina táhla přes nos pod obě oči, takže připomínal egyptského faraóna. Místo odpovědi se podíval na své nohy a všiml si, že má hodně odřené boty.

„Na,“ řekl Paul a podal mu štos fotografií, které měla Abigail v kabelce. Will věděl, že na všech je Emma v dobách, kdy ještě byla šťastná. „Manželka ti je chtěla dát,“ dodal Paul. Na fotografie se ani nepodíval. „Chtěla, abys věděl, jak Emma vypadá.“

Will si od něho snímky vzal, ale taky se na ně nepodíval. Dívčin obličej si už detailně pamatoval a nepotřeboval žádné vizuální pomůcky.

Paul ztišil hlas. „Dáváš mnohem větší rány než dřív.“

Will se to snažil nebrat jako kompliment.

„Každopádně…,“ začal Paul, ale pak se odmlčel.

Will se neovládl. „Jseš pěknej debil, když ji podvádíš,“ vyjel na něho.

„Já vím.“

„Je jí pro tebe fakt škoda.“

„Nemůžu se jí ani podívat do očí,“ řekl Paul tiše, aby ho manželka náhodou nezaslechla přes dveře. „Včera jsi ji slyšel. Vím, že mi to dává za vinu.“

Will našpicoval uši. „Neskrýváš přede mnou něco?“ zeptal se Paula podezíravě.

„Ne,“ ujistil ho Paul. „Ale radši bych skrejval, to mi věř. Kdybych někoho nasral nebo ochcal, tak bych aspoň věděl, s kým mám tu čest. Mohl bych z něj vytlouct duši. Ale takhle?“

„Co ta holka, co s ní chodíš?“ nedal se Will.

„Je to ženská, aby bylo jasno,“ zdůraznil Paul. „O nic nejde. Dělá u nás v obchodě. Byl jsem s ní, když jsem mluvil s Abby… Když to všechno začalo.“

„Je vdaná?“

„Není.“

„Nemá třeba žárlivého bývalého přítele?“

Paul zavrtěl hlavou. „Bydlí u rodičů. Ví, že jsem ženatej. Chtěla si jenom trochu užít, fakt.

Párkrát už něco podobnýho udělala. Vlastně ne párkrát, hodněkrát.“

„I tak si s ní potřebuju promluvit,“ upozornil ho Will.

„Napíšu ti…,“ Paul se najednou zarazil. „Dej mi svoji vizitku. Jak dorazím domů, hned jí zavolám, aby se ti ozvala.“

Will vytáhl peněženku a začal v ní hledat vizitku. „Jak vidím, tak mě neposlechneš, ale poslechni aspoň svého tchána a nech to všecko na nás. Víme, co děláme. Já vím, co dělám.“

Paul přelétl očima po písmu na vizitce. Potom skoro zašeptal: „My dva… máme svoji zkušenost s darebákama. Vždycky jsme věděli, že někde za rohem nějakej číhá. Myslel jsem si, že s Emmou to bude jiný. Viděl jsi, jakej mám barák. Jsem v balíku. Mám tolik prachů, že nevím, co s nima.“ Na chvíli se musel odmlčet, protože ho přemohly emoce a do očí se mu vedraly slzy. „Klidně bych to všechno obětoval, jen kdybych věděl, že mi ten hajzl vrátí moji holčičku.“

Willovi byla nepříjemná představa, že by ho měl začít ujišťovat, že všechno dobře dopadne.

Zvlášť když všichni věděli, že to vůbec nemusí být pravda.

„Do prdele,“ zašeptal Paul, popotáhl a otřel si oči. „Bulím tady jako malej harant.“

Will se zase podíval na své boty. Před rokem za ně dal pětasedmdesát dolarů. Možná by si měl koupit nové. Podíval se na Paulovy boty. Byly dokonale naleštěné. Nejspíš měl lidi i na tohle. V noci strčil ošoupané boty do šatny a ráno je tam našel jako nové. Nebo si prostě koupil nové, jakmile se na starých objevily první známky nošení. Jako kluci museli v dětském domově pořád chodit ve starých botách. Měli z nich otlačené palce a rozedřené paty. Kdyby Will měl tolik peněz co Paul, kupoval by si nové boty každý den.

Paul si znovu dlouze povzdechl. Willových pohledů na svoji obuv si nevšímal. „Pořád myslím na to, co všechno by jí mohl udělat.“

Will přikývl. Paul na vlastní kůži zažil, jaké hrůzy dokážou muži provádět dětem. Will viděl jeho jizvy a modřiny. Slyšel ho v noci křičet ze spaní.

„Jseš jedinej, s kým můžu o těchhle sviňárnách mluvit,“ řekl Paul.

„Abigail o ničem neví?“

„Zatím ode mě neutekla, jak vidíš,“ opáčil suše Paul.

Will v jeho hlase zaslechl známý tón prozrazující zahanbení. Podíval se na Paula. „Proč jsi mě tak nesnášel, když jsme byli malí?“ zeptal se ho.

„Já nevím, Popeláři, už je to hrozně dávno.“

„Myslím to vážně, Paule. Chci to vědět,“ nedal se Will.

Paul zavrtěl hlavou a Will už si myslel, že z něho nic víc nedostane. Najednou Paul řekl: „Dokázal jsi to snést, Popeláři. Uměl jsi vydržet.“

„Jak to myslíš?“

„Prostě jsi přijal svůj osud. Smířil ses s tím, že v domově zůstaneš až do osmnácti. Že zůstaneš navždycky sám.“ Zadíval se na Willa, jako by tomu pořád nemohl uvěřit. „Byl jsi spokojenej.“

Will si vzpomněl na návštěvní dny a na to, jak si pokaždé učesal vlasy a vzal na sebe nejlepší šaty a doufal, že si ho nějaký pár všimne, jak si kreslí nebo se houpe na houpačce a řekne si: „To je on. Tohle bude náš syn.“ Nikdy se to nestalo. Will nebyl spokojený, jenom na všechno rezignoval.

„To vůbec není pravda,“ řekl Paulovi.

„Ale vypadalo to tak. Nikdy sis nestěžoval, jako bys všechno zvládal. Jako by ses uměl spokojit s málem.“

„Bylo to přesně naopak.“

„Možná,“ připustil Paul. „Když je člověk malej, tak všechno vidí jinak.“

„Já ti Emmu přivedu zpátky,“ řekl Will bez přemýšlení.

Paul mlčky přikývl. Nejspíš se bál, že kdyby promluvil, rozplakal by se.

„Musíš kvůli ní být silný. Mysli jenom na to, jak jí pomoct,“ nabádal ho Will. „Má tebe, Paule.

Na rozdíl od nás, když jsme byli malí. I když třeba zrovna prožívá něco hrozného, pořád ví, že na ni někde čekáš, abys jí pomohl.“

„Kdybych tak dovedl bejt silnej,“ povzdechl si Paul. „Cejtím se strašně slabej.“

„Nejsi slabý. Z celého baráku plného hajzlů jsi byl ten nejhorší,“ odporoval mu Will.

„To se pleteš, kamaráde.“ Paul ho odevzdaně poplácal po rameni. „Jenom jsem měl největší strach.“

Za dveřmi se ozvalo šumění vody z kohoutku a potom zavrzal zásobník s papírovými utěrkami. Pak se otevřely dveře toalety a objevila se v nich Abigail. Obličej měla opět upravený a rty si čerstvě přetřela rtěnkou.

„Tak jo,“ řekl Paul spíš sám pro sebe a napřáhl k manželce ruku. Naprosto přirozeně ji přijala. Will je odvedl chodbou k výtahu a stiskl tlačítko. Abigail položila hlavu Paulovi na rameno a zavřela oči, jako by bez jeho opory cestu zpátky nedokázala zvládnout. Když se dveře výtahu otevřely, Will se natáhl do kabiny a vyťukal na tlačítkách svůj kód. Emmini rodiče nastoupili dovnitř.

Paul na Willa kývl. Neděkoval mu. Jenom naznačoval, že vnímá Willovu přítomnost.

Když se dveře zdviže zavíraly, Abigail Willovi nevěnovala jediný pohled.

Will se podíval na fotografie ve své ruce. Z té horní se na něho vesele zubila Emma Campanová. Prolistoval ostatní snímky. Na některých byla s rodiči, na jiných s Kaylou Alexanderovou. Na starších fotkách byla s dívkami ze školního sboru a na lyžařském zájezdu.

Na skupinových snímcích působila mnohem zranitelněji než na těch, kde byla sama. Jako by ji její izolace, její outsiderství, bolelo jako včelí bodnutí. V jejích očích se zračila úzkost, jež prozrazovala, že je Willovou spřízněnou duší.

Will fotografie zastrčil do kapsy a vyrazil ke schodům.

Amandina kancelář byla taky rohová, ale nacházela se na opačné straně radnice než Willova. Do špeluňky, ve které se dřel Will, měla hodně daleko. Z jejích oken byl výhled na obrovské parkoviště marketu pro kutily. Za ním byly vidět mrakodrapy a majestátní budovy starého města. Z oparu v dálce se nořila zeleň Piedmontského parku.

Amandin psací stůl se nijak nepodobal erárním kovovým modelům, o jejichž ostré rohy si nejeden nebohý státní úředník rozrazil koleno. Byl z naleštěného dřeva a na kožené podložce na jeho desce zářily růžové vzkazy, které na ni Amandě nalepila Caroline. Přihrádky na příchozí a odchozí poštu byly vždycky prázdné a v celé kanceláři by se nenašlo jediné smítko prachu.

Na stěnách visely obrázky Amandy ve společnosti různých hodnostářů a články z novin, vynášející do nebe její úspěchy. Stěny měly uklidňující šedou barvu a na stropě byly sněhobílé čtvercové panely. Ostatní kanceláře v budově byly obložené zašlými flekatými dlaždicemi.

Amanda měla vlastní plazmovou televizi a kávovar. Dýchalo se tu mnohem volněji než u Willa.

„Dáte si něco?“ zeptala se ho Amandina sekretářka Caroline. Byla jedinou ženou v Amandině týmu. Will to přičítal pozitivní diskriminaci, v jejíchž dobách se Amanda vypracovala. Tehdy bylo potřeba vzít do vedení jednu ženu, aby to nevypadalo, že GBI neuznává rovné příležitosti. Anebo Amanda zkrátka věděla, že mužům se vládne lépe než ženám.

„Ne, děkuju,“ odpověděl Will. „Řekla vám Amanda, že…“

„Že čekáte důležitý telefonát?“ přerušila ho Caroline.

„Vidím, že řekla.“

Caroline se usmála a vrátila se za svůj stůl do pracovny před Amandinou kanceláří.

Will hned ráno zavolal Emminu učiteli čtení Evanu Bernardovi. Učitel mu slíbil, že se přijde podívat na výhrůžné vzkazy, které kdosi poslal Adamu Humphreymu. Will doufal, že jim bude schopen říct, jestli vzkazy skutečně napsal dyslektik, jak se domnívala Faith. Kopie vzkazů poslali učiteli policejním autem a čekali, že se jim ozve, jakmile je dostane.

Will se podíval na hodiny na displeji svého rozbitého mobilu. Netušil, co Amandu zdrželo.

Telefon si začal žít svým vlastním životem. Čísla na klávesnici nezářila tak jasně jako dřív.

Když někdo volal, telefon buď zvonil, anebo jenom tiše blikal. Ráno začal najednou zničehonic vibrovat, takže z něj Will musel vyndat baterii, aby přestal. Tři roky starý a strašlivě zastaralý přístroj mu dělal starost. Kdyby si pořídil nový, musel by se naučit nové instrukce. Musel by změnit všechna nastavení a naprogramovat funkce. A měl by po dovolené. Anebo možná ne.

Základním předpokladem čerpání dovolené totiž bylo zaměstnání.

„Vypadá to, že novináři jsou nám příznivě nakloněni,“ řekla Amanda, když vplula do kanceláře. „Paul Campano popřel tu vaši rvačku. Tvrdil, že to byla nehoda. Že jste upadl.“

Když vstoupila dovnitř, Will vstal. Její oznámení ho šokovalo natolik, že se teď zapomněl znovu posadit.

„Ovšem náš užvaněný Hamish Patel tvrdí něco úplně jiného,“ poznamenala Amanda a po očku Willa sledovala, zatímco procházela vzkazy na svém psacím stole. „Podle toho, jak vypadáte, odhaduji, že se po vás Campano rozmáchl, ne?“

„Ano,“ přiznal Will a posadil se.

„A podle monoklu na vašem oku a oteklého nosu soudím, že jste jeho rány statečně snášel.“

„Pokud to říká Hamish…,“ pokusil se Will o obranu.

„Nechtěl byste mi vysvětlit, proč po vás skočil?“

Will jí pověděl přijatelnější verzi pravdy. „Praštil mě, když jsem mu řekl, že potřebujeme vzorek jeho DNA.“

„A tím vina hezky padá zpátky na moji hlavu,“ poznamenala Amanda.

„Poskytl vám Paul ten vzorek?“ zeptal se Will.

„Poskytl. Takže je buď příšerně arogantní, anebo úplně nevinný.“

Will by se vsadil, že pravda je někde mezi, ale pořád nemohl uvěřit, že Paul ho kryl. Když spolu před necelou půlhodinou mluvili, ani se o tom nezmínil. Možná, že tak chtěl odčinit to, že se k němu před lety hrozně špatně choval. Anebo si naopak stejně jako v dětství rád vyřizoval účty dospělým za zády.

„Co ty jeho avantýry?“ zajímal se Will.

„Zavolala jsem do obchodu, hned jak jsem dorazila do kanceláře. Jestli se mi ta slečna do dvanácti neozve, pošlu pro ni policejní auto,“ odpověděla Amanda.

„Něco mi říká, že Paul s tím nemá vůbec nic společného,“ řekl Will. „Možná ještě, kdyby to byl jenom obyčejný únos, ale o ten tu nejde.“

„To se brzy dozvíme,“ odtušila Amanda. „Okamžitě jsem zažádala o porovnání DNA Paula Campana a vzorku, který jsme našli na těle Kayly Alexanderové. Beckey Keiperová z laboratoře nám zavolá hned, jakmile bude mít výsledky.“

„Poslal jsem do Emminy školy hlídku,“ řekl Will. Pořád se nemohl probrat ze šoku, který mu Amandina slova přivodila. „Každou chvíli by nám měl volat učitel Bernard.“

„Nepřipadá vám poněkud ironické, že musíme o pomoc žádat člověka zvenku, když tu máme svého vlastního dyslektika?“ poznamenala Amanda.

Will se snažil sedět klidně. Za poslední desetiletí volal šéfové domů jen jednou, a to aby jí oznámil zabití jednoho kolegy. Když to včera večer udělal znovu, aby jí vysvětlil, že si na výhrůžných vzkazech pro Adama Humphreyho nevšiml ničeho zvláštního, mluvila s ním mnohem chladněji.

Odkašlal si. „Pokud chcete, abych dal výpověď…,“ začal.

„Jestli někdy odejdete, tak jedině, když vás sama vykopnu, ale určitě vám nedovolím vyplížit se ze dveří s ocasem mezi nohama,“ skočila mu do řeči Amanda a opřela se do židle.

„Krucinál, Wille!“

„Omlouvám se.“

„Omluvy nám teď k ničemu nejsou,“ řekla Amanda. Nehodlala mu to jen tak darovat. „Ty vzkazy jsou první skutečné důkazy, jaké máme v ruce. Vykašli se na ni. Ona patří mně. Jsou to vrahovy přímé výhrůžky jedné z našich obětí. Jestli je psal člověk s nějakým handicapem, tak to je hrozně důležité, Wille. Měli jsme to začít prošetřovat hned, jakmile jsme se k tomu dostali.“

„To si plně uvědomuju.“

„Kde bychom teď byli, kdybyste se toho hláskování chytil už včera odpoledne, a ne až dneska ráno?“ otázala se Amanda a nedala mu čas odpovědět. „Ten člověk má tři dny náskok.

Tři dny. Nemusím vám doufám vysvětlovat, co to znamená.“

„Co ode mne ještě chcete slyšet?“ zeptal se jí Will.

Amanda najednou nevěděla, co na to říct. „Jenom ztrácíme čas. Kdy má volat ten učitel?“

zeptala se nakonec.

„Hlídka by tam měla každou chvíli dorazit.“

„V kolik hodin tu bude Gordon Chew?“

Gordon byl expert na otisky prstů z Tennessee. „Asi v půl deváté. Měl vyrazit hned ráno,“

odpověděl Will.

„Vyrazil už v noci,“ poznamenala Amanda, ale do podrobností nezacházela. „Tak co ještě máme?“

„Vlastně nic. Zato ve velkém množství,“ odpověděl Will. „Charlie našel v domě nějaká vlákna a otisky bot, ale než je budeme moct použít, potřebujeme někoho nebo něco pro srovnání.“

Vzpomněl si i na šedý prášek, ale nechal si to pro sebe. Navzdory všemu doufal, že jim nějak pomůže. Odkašlal si a pak pokračoval: „Včerejší telefonát přišel z mobilu Kayly Alexanderové.

Signál přenáší vysílač, který pokrývá většinu severní Atlanty až ke Kennesaw Mountain.“

„Dneska se můžeme pokusit zachytit ten druhý telefonát, ale pachatel se určitě kouká na televizi, takže ví, že to nějakou dobu trvá,“ řekla Amanda a na okamžik se zamyslela. „Od začátku mi to nepřipadalo jako únos.“

„Mně taky ne,“ souhlasil s ní Will. „Pořád mi to nějak nehraje.“

„Máme důkaz, že dívka žije.“

„Já vím.“

„Oba rodiče shodně potvrdili, že hlas v telefonu patřil jejich dceři. Vy si pořád myslíte, že Emma Campanová by v tom mohla mít prsty?“ otázala se Amanda.

„Pořád mi na tom něco nesedí,“ odpověděl Will. „Na místě činu byl moc velký nepořádek.“

„Charlie tvrdí, že podle krve a šlápot v domě v inkriminovanou dobu byli jenom čtyři lidi.“

„Já vím.“

Amanda přidala další postřeh, o němž Will ještě neuvažoval. „Když máte slabost pro mladé holky, tak přece jednu z nich nenecháte mrtvou na místě činu. Odvezete si je obě.“

„Kayla je bojovnice. Třeba se nechtěla vzdát bez boje,“ oponoval Will.

Amanda rozhodila rukama. „Takhle se můžeme dohadovat celé dopoledne a stejně se nikam nedostaneme. Včera jsem slyšela důkaz, že Emma je naživu. Byla celá vyděšená. Nehrála to.

Takhle člověk mluví, jenom když ví, že mu jde o život.“

Will její slova vstřebával. Amanda měla pravdu. Oba věděli, jak zní hlas k smrti vyděšeného člověka. Slyšeli to nesčetněkrát. Emma Campanová nic nepředstírala. Hlas se jí třásl hrůzou a přerývaně, chrčivě dýchala. To se nedalo zahrát. Za projevy naprostého děsu vždycky stála jedině vlastní zkušenost.

„Jsou na nahrávce s Emminým hlasem slyšet nějaké zvuky?“ zeptal se Will.

„Povídali, že něco podstatného z toho dostanou nejdřív v poledne. Zatím rozluštili projíždějící auta a psí štěkot. Když pachatel nahrál dívčinu zprávu, byla v nějakém uzavřeném prostoru,“

odpověděla Amanda.

„Takže ji někam odvezl, vytáhl ji z auta a pak nahrál vzkaz rodičům.“

„To napovídá, že požadavek na výkupné ho nenapadl dodatečně. Víme přece, jak to u těchhle lidí bývá. Nejdřív se rozparádí, unesou oběť, znásilní ji a zabijí. A teprve potom začnou plánovat. Tohle je něco jiného. Únosce si to všechno předem dobře promyslel. Nejdřív si koupil provaz a pásku a teprve pak šel do domu. Došel si tam pro nůž.

Zvolil si místo, odkud ji mohl bez problémů odvézt.“

„Kdybych byl optimističtější, bral bych to jako důkaz, že je Emma pořád naživu,“ poznamenal Will.

„To bylo včera,“ připomněla mu Amanda. „O tom, co se bude dít dnes, se dozvíme asi za dvě a půl hodiny.“

„Zjistili v laboratoři něco o únoscově hlasu?“

„Měl jste pravdu, že všechno nejdřív zadal do počítače a pak to přehrál do telefonu,“ řekla Amanda. „VoiceOver je standardní a běžně dostupná součást softwaru pro Apple Macintosh.

Hlas zvolený volajícím se nazývá Bečák.“ Amanda zvedla oči od lístečku. „Takže tím se počet podezřelých zužuje na několik miliónů nafoukanců, co mají doma počítač od Apple.“

„Rodiče Kayly Alexanderové by měli…,“ začal Will.

„Už jsou zpátky,“ skočila mu do řeči Amanda. „A vy se k nim bez právníka ani nepřiblížíte.“

„Proč?“

„Protože už zažalovali Westfieldskou akademii, Campanovy i atlantskou policii. Jakmile zjistí, že na případu pracujeme i my, určitě nám provedou to samé.“

„Ale z jakého důvodu?“

„Škola jejich dceru nechala odejít, Campanovi ji nechali zemřít a policie je úplně neschopná.“

„Na trojce máte Evana Bernarda!“ zavolala na ně Caroline ze své pracovny.

„Prosím vás, nechte mě to vzít,“ požádal Will Amandu.

„Pokoušíte se vylepšit si reputaci?“

„Pokouším se nenamíchnout člověka, který nám chce pomoct.“

„Nebuďte směšný,“ zamítla jeho požadavek Amanda a stiskla tlačítko hlasitého odposlechu.

„Dobrý den, pane Bernarde, tady je Amanda Wagnerová. Jsem zástupkyně ředitele zvláštního útvaru pro vyšetřování zločinu. Se mnou tady je zvláštní agent Will Trent. Velice si cením vaší pomoci,“ řekla do mikrofonu.

„Rádo se stalo,“ odpověděl učitel. „Policista, kterého jste ke mně poslala, přijel se zapnutým majákem a houkačkou na plné pecky,“ dodal a nuceně se zasmál. „Přiznávám, že mě to trochu zaskočilo.“

Amanda na tváři vykouzlila úsměv pohádkové babičky. „Berte to jako upozornění, že máte sekat dobrotu.“

Na druhé straně bylo podezřelé ticho. Will převzal iniciativu a zeptal se: „Pane Bernarde, mohl byste nám říct, jaký na vás ty dopisy dělají dojem?“

„Přiznávám, že mi připadají dost zvláštní,“ řekl pedagog.

„Vysvětlete nám proč, prosím.“

„Připadá mi, že ten první, který by měl správně znít Ona patří mně, prostě neodpovídá skutečnosti. Včera jsem vám říkal, že každý dyslektik je jiný a že by vám možná víc pomohlo, kdybyste se obrátili na nějakého lingvistu, který se zabývá gramatikou. Ale můj osobní názor je, že autor vzkazů není dyslektik, ale má problémy s gramatikou.“

„Jak si můžete být tak jistý?“ otázal se Will.

„Já si jistý nejsem,“ opáčil učitel a povzdechl si na znamení, že přemýšlí. „Můžu mluvit jenom z vlastní zkušenosti. U dyslektika bych čekal, že zamění jednotlivá písmena, ne že špatně rozdělí slova nebo je napíše dohromady. U dyslektiků je nejtypičtější právě záměna písmen.

Tak například Emma běžně zaměňovala pozici h a l ve slově hledat a psala ho lhedat.“

Amanda nijak neskrývala netrpělivost. „A co ty další dva vzkazy?“ zeptala se.

„Ten druhý, Násilníku, je napsaný správně, ale třetí je zvláštní. Vy kašli sena ní místo vykašli se na ni mi nepřipadá obvyklé. Ještě jednou bych rád zdůraznil, že každý člověk s dysfunkcí je úplně jiný. Normálně by tam došlo k záměně š a l ve slově vykašli, ale nenapsal by to jako dvě slova.“ Znovu si zamyšleně povzdechl. „Právě to mi nesedí.“

Willovi z učitelových vysvětlení už šla hlava kolem, přesto se ho zeptal: „A proč?“

„Protože to sice je záměna, ale dyslektik by to nenapsal takhle. Nejspíš by se mu to slilo v jedno nesmyslné slovo. Připadá mi, že to autorovi automaticky opravil počítač. Kontrola pravopisu, víte.“

„Takže co si o tom myslíte? Napsal to skutečný dyslektik, anebo se pisatel jenom snažil jako dyslektik působit?“

„No…,“ učitel chvíli váhal. „Nejsem doktor, ale učitel čtení,“ řekl potom. „Ale kdybyste mi dal nůž na krk, tak bych vám asi řekl, že to nejspíš napsal průměrně inteligentní dospělý, který neumí pořádně číst.“

Will se podíval na Amandu a zjistil, že na něho upřeně zírá. Na přímé odpovědi nebyli zvyklí.

„Takže vy se nedomníváte, že ten člověk trpí nějakou poruchou čtení?“ zeptal se Will, aby si to ujasnil.

„Chtěli jste můj upřímný názor, a já jsem vám ho řekl. Myslím, že autor těch vzkazů jenom neumí pořádně číst a psát. Bude na úrovni druháka, maximálně třeťáka ze základní školy,“

odpověděl pedagog.

Amandě se to podle všeho nezdálo. „Jak si to vysvětlujete?“

„Na státních školách se to stává častěji než na soukromých, ale děje se to. Všude jsou mezery, kterými slabší děti dokážou proklouznout. Můžete se jim snažit pomoct, ale stejně to není moc platné. To byl jeden z důvodů, proč jsem odešel na Westfield.“

V pozadí se ozval školní zvonek.

„Promiňte, ale musím do třídy. Ale jestli chcete, můžu někoho poprosit o suplování…,“ navrhl Bernard.

„To není nutné,“ přerušil ho Will. „Děkujeme, že jste nám věnoval čas. Jen vás prosím, vraťte ty vzkazy policistovi, který vám je přivezl, ano?“

„Jistě. Pokud se ještě něco objeví, zavolejte mi. Mrzí mě, že jsem vám moc nepomohl.“

„Naopak. Velice jste nám pomohl,“ ujistil ho Will. „Budu moc rád, když si náš rozhovor necháte pro sebe. Nechceme ještě zhoršit Emminu situaci.“

„Samozřejmě. Myslím, že ta tragédie naše studenty už tak dost poznamenala,“ přitakal Bernard.

„Moc vám děkujeme, pane Bernarde.“

Amanda hovor ukončila. „Rozuměl jste tomu, co vykládal?“ zeptala se Willa.

„Ano,“ odpověděl Will. „Pisatel je průměrně inteligentní dospělý, ale je funkční analfabet.“

„Stejně je to velice osvěžující, když člověku svůj názor sdělí skutečný odborník.“

Do kanceláře vstoupila Caroline s deskami v ruce. „Tady nesu informace o zaměstnancích Copy Right. Volal Gordon Chew, že dorazí o půl hodiny později,“ řekla Amandě.

Amanda se jí ani neobtěžovala poděkovat. Otevřela složku a očima přelétla jednotlivé stránky zprávy. Přitom Willovi přečetla nejdůležitější informace. „Všichni jsou čistí, až na Lionela Edwarda Pettyho. Ten byl souzený za držení drog. Jednou ho chytili dopraváci a našli u něho v autě přes padesát gramů marihuany.“

„Obvinili ho z úmyslu drogu prodávat?“ zeptal se jí Will. Pokud měl člověk u sebe poloviční množství, obvykle byl obviněn z přestupku. Z padesáti gramů marihuany už se dalo vyrobit obvinění z překupnictví.

„Udal svého dealera a uhrál to jenom na pokutu a vazbu.“

„Faith našla pod deskou Adamova stolu přilepený pytlík marihuany,“ poznamenal Will.

„Spojitost je tam sice dost chabá, ale Copy Right je blízko Techniky. Pokud Lionel drogu prodával, na kampus by bez problémů došel během polední pauzy.“

„Na kolejích určitě bydlí dost dealerů, kteří si to tam dobře hlídají,“ řekla Amanda a zavřela složku. „Pomalu získávám informace od firem, které měly dělníky před kopírkou. Myslím, že většinou lžou. Podle mého zaměstnávají nelegální přistěhovalce. Možná bychom se měli vrátit na kopírku a zjistit, jestli někdo z jejích zaměstnanců s dělníky nemluvil. Ranní tam mívá jedna dívka jihoamerického původu.“ Amanda se podívala do složky. „Nějaká Marie Contrerasová.

Třeba se s nimi znala. Anebo jenom uvažuju jako rasistka. Podívejte se i na ty ostatní holky.

Možná s těmi dělníky flirtovaly.“ Napřáhla ruku s listem papíru k Willovi, ale pak si to rozmyslela.

Will k ní taky napřáhl ruku. „Dám to Faith, jestli chcete.“

Amanda papír položila na stůl a popostrčila ho k němu. „Potřebujete partnera, Wille,“ řekla zřetelně.

„Víte přece, že se mi s druhými pracuje špatně,“ bránil se Will.

„Ale s Faith Mitchellovou vám to jde docela dobře.“

„Protože ví, že to jednou skončí.“

„Aha,“ poznamenala Amanda. „A je to zase tady. Trentovo slavné sebevědomí.“

„Co tím chcete říct?“ naježil se Will.

„Nejsem vaše maminka, Wille, ale myslím, že je načase, abyste se trochu pochlapil a přestal se litovat, protože máte handicap.“

Nezeptal se jí, proč mu jeho dyslexii pořád připomíná, když jí připadá tak bezvýznamná.

Amanda svoji kariéru postavila na tom, že znala slabiny druhých a uměla toho dobře využívat.

Předklonila se, aby jí věnoval veškerou pozornost. „Řešíte případy, jako by to byly dětské hádanky. Díky tomu, že vám funguje mozek trochu jinak, jste v tom naprostý mistr.“ Na okamžik se odmlčela, aby Will přesně pochopil, co mu právě řekla. „Tenhle případ jsem vám svěřila, protože jsem věděla, že ho zvládnete. Teď si nemůžete dovolit začít o sobě pochybovat.

Potřebuju, abyste pokračoval v pátrání, spolupracoval s Faith a odvedl co nejlepší výkon.“

„Amando…“

„A když už jsme u toho, osobně si myslím, že máte na mnohem víc než na Angii Polaskiovou.“

„To sem nepatří.“

„Možná, ale berte to jako dobrou radu. Až tenhle případ dořešíte, požádám Faith, aby se stala členkou našeho týmu.“

„Vždyť patří pod atlantskou policii. Přijde o sociální výhody, o penzi a…“

„Tyhle detaily laskavě přenechte mně. A vy nějakým způsobem informujte Faith o svém problému, zvláštní agente Trente. Stejně na něj nakonec sama přijde a bude zuřit, že jste ho před ní skrýval,“ nakázala mu. „Abych vám pravdu řekla, moc mě nebaví vodit vás za ručičku, místo abych dělala něco jiného, co by ten případ konečně trochu rozhýbalo,“ dodala.

Will otevřel ústa, aby něco řekl, ale Amanda mu nedala příležitost.

„Nechci nic slyšet,“ řekla velitelsky a vstala. Will následoval jejího příkladu. „Když už mluvíme o mrhání časem, musím s našimi právníky promluvit o Alexanderových. Potom jedu do Ansley a budu tam s Campanovými čekat, až v půl jedenácté zavolá únosce.“ Rázně přešla po místnosti. Podpatky jejích bot hlasitě klapaly o podlahu. „Počkejte tu na Gordona Chewa a podívejte se, jestli něco zjistil z těch výhrůžných vzkazů, a pak ještě jednou vyzpovídejte lidi z Copy Right, jestli si nepamatují ty dělníky. Sejdeme se před domem Campanových.“ Amanda se zastavila ve dveřích a zopakovala: „Před domem, Wille. Vůbec netuším, proč vás Paul Campano kryl, ale nemyslete si, že jste mě oblafli.“

14. kapitola

Faith doširoka zívla, až si málem vykloubila sanici, a rychle si přikryla ústa dlaní. Po nočním rozprávění s Victorem Martinezem byla úplně vyčerpaná. Když v restauraci zavřeli a vyhodili je ven, zašli do nedaleké kavárny a posadili se ke kovovému stolečku v předzahrádce. Oba se v horkém nočním vzduchu potili a nestačili odhánět komáry, ale nedokázali se od sebe odtrhnout. Měli za sebou příšerný den. Ze všech sil se vyhýbali jakémukoli hovoru, který by se ho týkal.

Faith Victorovi pověděla o svém otci a o tom, jak moc jí chybí. Vyprávěla mu o bratrovi v Německu, o svém vztahu s matkou a samozřejmě taky o Jeremym. Victor jí pozorně naslouchal a nepřestával se jí dívat do očí. Hladil jí přitom prsty, takže Faith nedokázala vnímat nic jiného než jeho doteky. Nakonec to vzdala a beze slova na něho hleděla, dokud se nerozpovídal o sobě.

Prozradil jí jen to nejdůležitější, že se jako hodně mladý oženil a zase rychle rozvedl.

Pověděl jí, jak se vypracoval na vedoucího studijního oddělení na Technice. Z celé rodiny byl první, kdo vystudoval vysokou školu. Pořád otravoval synovce a neteře, aby následovali jeho příkladu. Když zjistil, že Faith odešla ze střední, začal otravovat i ji.

Ve tři hodiny ráno si Faith vzpomněla, že za čtyři hodiny musí vstávat do práce. V tu chvíli se začarovaný kruh prolomil. Victor ji vzal za ruku, políbil ji na tvář a potom velice jemně na ústa.

Doprovodil ji k autu, a než se mu stihla vytrhnout, políbil ji znovu.

Faith měla dojem, že to byl jeden z nejromantičtějších večerů jejího života. I kdyby se jí Victor už nikdy neozval.

Do kanceláře vešel Will. „Tak to vypadá, že přece jenom nebudu muset vyšetřovat hazardní hráče,“ prohodil a složil se za svůj psací stůl. Oblek měl čerstvě nažehlený a byl oholený, ale stejně vypadal poněkud neupraveně. „Viděla jste tu dnešní tiskovku?“ zeptal se Faith.

Faith se zježily všechny vlasy vzadu na krku. Stihla se sotva dovléct do sprchy, natož si pustit televizi. „Cože?“ zeptala se kolegy.

„Přece tu tiskovku,“ zopakoval Will, jako by to věděl každý. „Myslel jsem, že Amanda to trochu uspěchala, ale ona se se mnou obvykle neradí…“

„Ona byla nějaká tiskovka?“ zeptala se ho Faith a nevědomky si stoupla. „Proč jste mi o ní neřekl?“

„Myslel jsem, že se radši vyspíte.“

„Tak proč jsem tady?“ vyjela na něho. „Co tady dě…“

„Uklidněte se,“ zarazil ji Will. Seděl na židli a tvářil se zmateně. „Co jsem zase provedl?“

„Co jste provedl?“

„To právě nevím. Ale každopádně se za to omlouvám, opravdu,“ řekl a naklonil se k ní.

„Promluvíme si o tom, ano? Posaďte se, prosím vás.“

Když Faith viděla, že má skutečné výčitky svědomí, zmírnila svoji bojovnost. Posadila se a prohlásila: „Tohle je směšné.“

„Řekněte mi, co chcete dělat.“

„Nejdřív bychom si měli ujasnit, jakou úlohu v tomhle vyšetřování hraju,“ řekla Faith. Will se pořád tvářil nejistě, takže mu vyjmenovala několik možností. „Jsem váš poskok, nebo školní řečník, řidička anebo…“

Z vedlejší kanceláře se ozvalo hlasité bouchnutí dveří a smích. Rozdrnčely se telefony.

Začínal obyčejný pracovní den. Will si to uvědomil ve stejné chvíli jako Faith. Protáhl se kolem stolu a zavřel dveře.

Posadil se a pak znovu začal: „Děláme na tom spolu.“

„Tak proč mi pořád něco tajíte?“

„Jenom jsem si myslel, že…“ Pořád jí připadal trochu mimo. „Prostě jsem si myslel, že budete ráda, když vás nechám trochu vyspat. Tiskovka stejně o ničem nebyla. Nemělo smysl, abychom se tam trápili oba.“

Faith to viděla jinak. Měla dojem, že přišla o možnost ještě jednou promluvit s Abigail Campanovou a vidět, jak komunikuje se svým mužem. Nedostala příležitost zjistit, na co přišli reportéři. Považovala by za slušnost, kdyby ji nevynechávali z případu, kterému se poslední tři dny s plným nasazením věnovala.

Will se díval do desky stolu. Faith měla dospívajícího syna, takže dovedla poznat, kdy se muž cítí provinile.

„A co dál?“ zeptala se. Will neodpovídal, a tak ho pobídla: „Vím, že jde ještě o něco jiného, Wille. Tak mi to prostě povězte.“

„Vůbec se vám to nebude líbit,“ řekl úzkostlivě.

Faith čekala. Z vedlejší místnosti k ní jasně doléhal rozhovor dvou policistů. Jeden z nich se vytahoval, jak se mu parádně povedlo někoho zatknout.

„Ráno jsem mluvil s Evanem Bernardem,“ řekl Will.

„Jenom vy?“

„S Amandou.“

Faith si to potřebovala přebrat. Je to Amanda, kdo jí nedůvěřuje? Bylo by jí hodně podobné, kdyby si dělala, co ji napadne, a Will jí jenom sloužil jako prodloužená ruka. Zlobí se na nesprávnou osobu? Na druhé straně, pokud Faith z případu vynechává právě Amanda, proč jí to Will tají?

Promnula si oči. Byla moc unavená, aby zkoumala, kdo ji vlastně klame. „Co říkal?“ zeptala se.

„Podle něho jde o negramotného dospělého, ne o člověka s poruchou učení,“ odpověděl Will.

Faith takový závěr připadal opravdu troufalý. „A to vydedukoval ze tří vzkazů?“

„Jenom opakuju, co nám řekl.“

„Copak někdo může vychodit školu, aniž by se naučil číst a psát?“

„Jsou takové případy,“ odpověděl Will a poškrábal se na bradě.

Faith si teď už úplně připadala jako páté kolo u vozu. Tisková konference byla jedna věc a Evan Bernard druhá. Chystala se mu položit několik zásadních otázek. Ze všeho nejvíc ji zajímalo, jak si může ze tří krátkých vět být jistý, že je napsala negramotná osoba, a ne úplně normální člověk, který se jenom snaží zahladit stopy.

„Až dorazí Gordon Chew, zavolají nám z laboratoře,“ řekl Will. „Gordon je expert na otisky prstů,“ dodal.

„Proč jste to nenechali dělat někoho od nás?“

„Papír se dá chemicky analyzovat jenom párkrát. Jestli je na některém ze vzkazů jediný otisk prstu, Gordon ho určitě najde,“ odvětil Will a dotkl se klávesnice počítače, aby ho probral k životu. Vzápětí se do něčeho začetl, pravděpodobně do e-mailu. „Udělala jste něco s tou ampulkou?“ zeptal se.

Faith věděla, že z kanceláře je všechno slyšet. „Svěřila jsem ji do správných rukou.“

Will neodtrhával oči od monitoru a pořád klikal myší. Faith nevěděla, jestli se urazil, anebo se jenom bojí, aby zase neřekl něco nevhodného. Jako obvykle vyrukoval s něčím, co vůbec nečekala. „Vloni jsem si musel nechat vyčistit zubní kanálek. Máte velké štěstí, že jste u obyčejného policejního sboru. Zubní péče u GBI nestojí za nic. Musel jsem za to zaplatit patnáct set z vlastní kapsy.“

Faith soucitně zabručela, ale ve skutečnosti by mu nejradši vytrhla klávesnici z ruky. „Mám vás nechat o samotě, abyste si mohl v klidu hrát s počítačem?“ zeptala se ho.

Kupodivu se zatvářil provinile. Konečně se na židli narovnal a podíval se na ni. „Vyděračský telefonát přišel z vysílače, který pokrývá většinu Atlanty. Analýza nahrávky bude hotová až v poledne. Charlie pořád nenašel žádné kloudné informace o Kaylině Toyotě. Čekáme na výsledky Campanovy DNA, abychom je mohli porovnat s Kaylinými. Emmu unesli skoro před třemi dny a vypadá to, že zbytečně ztratíme další dvě hodiny čekáním na odpovědi. Které, jen tak mimochodem, povedou jenom k dalším otázkám.“

„Mluvíte, jako by to bylo hrozně jednoduché.“

„Máte pravdu. A mimochodem, na vašem místě bych zavolal předákovi vašich odborů.

Alexanderovi žalují město za nesprávný postup při identifikaci jejich dcery,“ dodal Will.

„Do prdele,“ zaúpěla Faith.

Will zabubnoval prsty do desky stolu. „Mrzí mě to. Ale jedeme v tom spolu.“

„To myslíte tu žalobu?“

„Tu možná taky,“ odpověděl s úsměvem.

Faith se nemohla brodit v takovém hnusu a normálně přitom pracovat. „Co máte v plánu po tom expertovi na otisky?“ zeptala se.

„Amanda chce, abychom si promluvili se zaměstnanci kopírky, jestli si náhodou nevšimli něčeho podezřelého na dělnících, co u nich spravují silnici. A potom na ni máme počkat u Campanových. Únosce povídal, že zavolá dneska v půl jedenácté. Doufejme, že do té doby budeme mít víc informací. Nějakou poznámku, další důkaz, že dívka ještě žije.“

„Rozeslali jsme přesný popis Adamova chevroletu. Budou po něm pátrat všichni policajti ve městě.“

„A my budeme doufat, že z něj ještě nezmizel,“ podotkl Will.

Opřel se do židle a složil si ruce na plochém břiše. „Dala vám Amanda nakládačku?“ zeptala se ho Faith.

„Ne,“ odpověděl Will. „Docela mě překvapila. Jako šéfová je dost tvrdá.“

„To si dovedu představit.“

Will k ní natáhl ruku se vztyčeným palcem. „Vidíte?“ ukázal jí vybledlou tenkou jizvu na kůži.

„Před čtyřmi lety mě postřelila cvičnou pistolí.“

„Schválně?“

„To je otázka,“ opáčil Will a znovu si položil ruce na břicho.

Faith připadalo, že si kolega chce podrbat o Amandě, a tak mu spiklenecky svěřila: „Když jsem byla malá, chodila s mým strejdou Kennym.“

Will málem spadl ze židle. „Cože?“

„Byl to bratr mého táty. Letecký plukovník. Amanda s ním chodila…“ Na okamžik se zamyslela. Amanda Kena opustila těsně před tím, než Jeremy začal chodit na střední školu.

„Skoro patnáct let.“

„To jsem vážně netušil.“

„Ona vám to neřekla, když vás poštvala na moji matku?“

„Ne, ale pokud vím, nikdy se do toho nepletla. Jenom mi řekla, že mám být spravedlivý,“

odpověděl Will zvláštním tónem.

Faith si vzpomněla, co jí kdysi pověděla matka. Tehdy jí to připadalo divné, ale teď to najednou chápala. „Máma o vás v průběhu vyšetřování moc nemluvila, ale jednou mi řekla, že věří, že se zachováte správně.“

„To od ní bylo hezké,“ řekl Will, ačkoli na něm bylo vidět, že si připadá jako hlupák. Faith začínala chápat, že se zase jednou projevil Amandin typický způsob jednání. Zásadně nikomu neříkala všechno.

Chtěla změnit téma hovoru, a tak začala komentovat Willovu kancelář. „Za slunečního světla ten výhled není o moc lepší, co?“

Will se znovu poškrábal na bradě. „To ne.“ Chvíli mlčel a pak se jí omluvil: „Nezlobte se, že jsem vás nepřizval k tomu telefonátu ani na tiskovku. Už to neudělám.“

Faith nebyla ochotná jeho omluvu přijmout, možná i proto, že ji z případu pořád vynechával, i když se jí každou chvíli omlouval. „Jak na to všechno reagoval Paul?“

„Jako vždycky. Jako idiot,“ odpověděl Will. „Snažil se všechno řídit.“

„A jak? Odmítal spolupracovat?“

„Je to pitomec, ale ta vražda a únos mi k němu nesedí. Musel by mít komplice, a hlavně taky motiv.“

„O motivu se dozvíme víc, až dorazí rozbor DNA.“

„Nebude to sedět,“ řekl Will tak jistě, že Faith přešla veškerá chuť mu oponovat. Ve všech případech únosu dítěte byl prvním podezřelým vždycky otec. V naprosté většině takových případů nakonec také viníkem byl. Jenže tenhle případ vedl Will, a když si byl tak jistý, že to Campano neprovedl, Faith s tím nemohla nic dělat.

„Znám ho,“ řekl Will, jako by vycítil Faithiny pochyby.

„Vždyť nic neříkám,“ bránila se Faith.

„Myslím to smrtelně vážně, Faith. Paul to neudělal.“ Will nehodlal téma hned tak opustit. „Já vím, že v mnoha věcech nedůvěřujete mému úsudku…“

„To není pravda.“

„Můžu k tomu teda něco poznamenat?“

Faith radši mlčela. Připadalo jí, že se s ním pořád jenom handrkuje a pokaždé to dopadne tak, že on je z ní zmatený a ona se cítí jako poražená.

Will si to nejspíš taky uvědomil. „Snažím se vám říct jenom to, že Paula Campana znám.

Věřte mi, prosím vás. Nikdy by žádnému dítěti neublížil, a už vůbec ne svému.“

„No tak dobrá,“ souhlasila nakonec Faith. V minulosti ostatně musela věřit lecčemu.

Rozhlédla se po kanceláři a zoufale se snažila stočit řeč na něco jiného. „Nechci být vlezlá, ale proč máte na okně dva pytlíky těhotenských testů?“

Will se začervenal a podíval se na okenní parapet.

Faith se mu začala překotně omlouvat: „Promiňte. Neměla jsem to říkat…“

„Úplně jsem na ně zapomněl,“ řekl Will.

Několik krabiček vykukovalo ze sáčků, takže byla vidět jejich usměvavá loga. Faith zalitovala, že neměla možnost pořídit si podobný test, když přišla do jiného stavu. Možná by neotálela a řekla by to rodičům dřív než ve třetím trimestru. Zděšeně si přitiskla ruku na krk. Jak ji něco takového vůbec mohlo napadnout? Nejspíš je vyčerpanější, než si myslela.

„Moje přítelkyně je možná těhotná,“ vysvětlil jí Will.

Jeho slova zůstala viset ve vzduchu. Faith se snažila přijít na to, kdy se jejich vztah změnil ze striktně profesního na osobní. Za Willovým podivným chováním a společenskou nemotorností se skrývala velká laskavost. Faith si navzdory svým předsevzetím uvědomila, že Willa Trenta nedokáže nenávidět.

Podívala se na desítky testů.

„Nemůžete je jenom strčit do záchodu. Aby test byl objektivní, potřebujete čerstvý vzorek moči,“ řekla.

Will otevřel zásuvku psacího stolu a sáhl až úplně dozadu. „Mám tohle.“ Vytáhl odtud použitou tyčinku. „Našel jsem to v popelnici. Nevíte, co to znamená?“

Faith napřáhla ruku, ale včas se zarazila, protože si uvědomila, že na tyčinku někdo močil.

Podívala se na okénko s výsledkem. Byla v něm jedna modrá čárka. „Nemám tušení,“

odpověděla.

„To je právě ono,“ povzdechl si Will. „Koupil jsem všechny ty testy, abych zjistil, který druh to je, a mohl zjistit, co ten výsledek znamená.“

Faith by mu nejradši položila otázku, která se sama nabízela, Proč se jí prostě nezeptáte? Ze skutečnosti, že Angie Polaskiová se před Willem o testu vůbec nezmínila, ale jasně pochopila, že mezi snoubenci závažným způsobem vázne komunikace.

„Tak se na ně podíváme spolu,“ navrhla.

Willa její slova podle všeho zaskočila. „To od vás nemůžu chtít.“

„Stejně nemůžeme nic dělat, dokud nám Bernard nezavolá. Tak nedělejte drahoty.“

Will chvíli naoko otálel a pak obsah obou sáčků vysypal na stůl. Dali se do otevírání krabiček. Lámali plastové uzávěry, vytahovali tyčinky a porovnávali je se vzorkem, který Will přinesl z domova. Když je skoro všechny probrali, Will řekl: „Tohle by mohl být on.“

Faith se podívala na plastový test v jeho ruce a porovnala ho s použitým testem na psacím stole. „No jo, je to tak,“ přisvědčila.

Will rozbalil příbalové informace a začal v nich hledat příslušný odstavec. Nervózně se podíval na Faith a pak zase na instrukce.

„Ukažte,“ řekla nakonec, aby ukončila jeho utrpení. Na druhé straně byl obrázek. „Jedna čárka,“ konstatovala Faith. „To znamená, že je negativní.“

Will rukama sevřel podpěrky židle. Faith nedokázala odhadnout, jestli se mu ulevilo, anebo je zklamaný. „Děkuju vám za pomoc,“ řekl.

Faith přikývla a vrátila test do krabičky.

„Kontrola pravopisu,“ prohodil najednou Will.

„Cože?“

„Bernard mi včera řekl, že kontrola pravopisu na počítači pomáhá dyslektikům skrýt jejich handicap,“ vysvětlil jí Will a pokrčil rameny. „Člověk, který neumí číst a psát, by si touhle funkcí přece pomohl úplně stejně.“

Faith zavřela oči a vybavila si výhrůžné vzkazy. „Ta slova jsou zvláštně zkomolená, ale jako jednotlivé výrazy jsou napsaná všechna správně,“ řekla. „Když zadáte kterékoli z nich do kontroly pravopisu, tak bez problémů projde. Zkuste to,“ ukázala na monitor.

Will se nehýbal. „Jo, všechna by prošla.“

Zazvonil mu telefon, ale Will ho nezvedl.

Faith si na jeho zvláštní chování pomalu začínala zvykat, ale tohle už bylo moc. Telefon zazvonil znovu. „Neměla bych to zvednout za vás?“ zeptala se.

Will napřáhl ruku a stiskl tlačítko hlasitého odposlechu. „Prosím, Will Trent,“ ohlásil se.

„Tady je Beckey z laboratoře,“ ozval se ženský hlas s výrazným seveřanským přízvukem.

„Přijel Gordon Chew.“

Will vypnul monitor, vstal a uhladil si sako. „Jdeme tam.“

Soudní laboratoř zabírala celé druhé patro Východní radnice. Na rozdíl od zbytku budovy, který byl pravděpodobně plný myší a azbestu, se laboratoř skvěla čistotou a byla dobře osvětlená. Klimatizace tam fungovala. Dlažba na zemi nebyla popraskaná a ze stolů netrčely kusy kovu. Všechno tam bylo bílé nebo nerezové. Kdyby tam Faith měla denně pracovat, zešílela by. I okna byla čistá, bez šmouh, jaké pokrývaly zbytek budovy.

Po místnosti se pohybovalo minimálně pětadvacet lidí v bílých pláštích. Většinou měli na nosech ochranné brýle a na rukou chirurgické rukavice, v nichž sahali na důkazní materiál.

Někteří pracovali na počítačích. Hrála tam klasická hudba, kterou Faith neznala. Kromě ní, hučení přístrojů a počítačů nebylo slyšet nic. Analýza krve a vláken z koberce moc velkou příležitost ke konverzaci neskýtala.

„Tady jsem!“ zavolal na ně z druhé strany místnosti štíhlý Asijec. Seděl na stoličce u jednoho z pracovních stolů. Před sebou měl několik táců a na podlaze u nohou mu stál velký černý kufřík, jaký obvykle nosí právníci. Faith nevěděla, jestli bílý plášť, který má na sobě, patří jemu, anebo mu ho někdo půjčil.

„Tohle je Gordon,“ řekl Will a představil je.

Muž k Faith napřáhl ruku. „Těší mě.“

„Mě taky,“ odpověděla Faith. Od smrti své babičky neslyšela tak příjemný, melodický hlas, jako měl Gordon. Kde k němu asi přišel? Byl sotva o pár let starší než Faith, ale choval se, jako by mu bylo mnohem víc.

Will ukázal na vzkazy na stole, které Gordon vyndal z důkazních sáčků. „Co na to říkáte?“

„Myslím, že jste udělali jedině dobře, když jste mi zavolali,“ odvětil Gordon. „Ten papír je v hrozném stavu. Radši na něj ani nebudu zkoušet jódové páry.“

„A co metodu DFO?“

„Už jsem to strčil pod lampu. Je to samá šmouha, jedna přes druhou.“

„Nenašel jste něco zvláštního na tom papíru, značku výrobce, vodoznak nebo…“

„Vůbec nic.“

Faith si řekla, že když bude dál skrývat svoji nevědomost, uškodí tím jenom sama sobě.

„Chemickému zpracování nerozumím. Proč otisky nemůžeme z papíru sejmout s pomocí prášku?“ zeptala se Gordona.

Gordon se usmál. Podle všeho byl rád, že se zeptala. „Vsadím se, že jste na akademii snímali otisky z nedopalku cigarety,“ řekl a zasmál se výrazu jejího obličeje. „Učí to tak už celou věčnost.“ Opřel se o stoličku za sebou. „Papír je porézní. Přirozená mastnota vašich prstů zanechá dobře čitelné otisky na hladkém povrchu, ale pokud je povrch hrubý, mastnota se do něj vsákne a rozptýlí se. Kdybychom na takový povrch použili prášek, žádné otisky by se nám neukázaly. Když zkusíme látku, jako je třeba ninhydrin, který reaguje s aminokyselinami v usazeninách v papilární kresbě, možná dostaneme hezký otisk a tu vaši holčičku nakonec najdeme.“

Všichni tři se zachmuřili. Věděli, že následující minuty budou velice důležité.

„Tak jdeme na to,“ řekl Will.

Gordon z kufříku vytáhl brýle a zelené rukavice. „Možná byste měli kousek couvnout,“ řekl Willovi s Faith. „Budu pracovat s vysoce toxickým materiálem.“ Uposlechli jeho rady, ale Gordon jim i tak pro jistotu podal papírové roušky, aby si jimi zakryli ústa a nos.

Předklonil se a vytáhl z kufříku neoznačenou kovovou nádobku. Odšrouboval víčko a trochu jejího obsahu opatrně nalil do kádinky. Faith i přes roušku ucítila silný odér chemikálií.

S takovým zápachem se v životě nesetkala.

„To je ninhydrin s heptanem,“ objasnil jí Gordon. „Namíchal jsem to ještě včera večer, než jsem vyrazil.“ Zavřel kovovou nádobku se směsí. „Dřív jsme používali freon, ale ten před pár lety zakázali.“ Pak se otočil k Willovi a dodal: „Před dvěma měsíci jsem dobral zbytek svojí železné zásoby. Strašně nerad jsem se s ním loučil.“

Gordon vzal pinzetou první list papíru. „Inkoust se asi trochu rozpije,“ upozornil oba kolegy.

„To nevadí. Máme fotky a kopie,“ ujistil ho Will.

Gordon list vložil do chemické lázně. Faith to připomnělo starý způsob vyvolávání fotografií.

Sledovala, jak stránku opatrně máchá v roztoku. Písmena se na papíře zavlnila a Faith dokola četla slova, která měla před očima, a čekala, co se bude dít.

ONA PAT ŘÍMĚ!!!

Člověk, který zprávu napsal, musel mít k Emmě Campanové blízký vztah. Vídal ji, prahl po ní.

Faith se podívala na druhý vzkaz.

VY KAŠLI SENA NI!!!

Měl snad únosce pocit, že ji musí před Adamem ochránit?

„Tak už se to rýsuje,“ pravil Gordon. Faith viděla, jak se na papíře začínají rýsovat šmouhy.

Bylo zřejmé, že papír mělo v ruce velké množství lidí. Nejdřív přehyby zoranžověly a pak rychle zčervenaly. Kromě nich se začínaly objevovat rozmazané otisky palců. Zhmotnilo se tam několik kroužků, jejichž barva připomínala tmavě fialovou z cyklostylů, které se používaly v době, kdy Faith studovala. Díky chemikáliím viděla, kde je papír nejvíc ohmataný.

„To je vážně zvláštní,“ zamumlal Gordon.

Will se předklonil a rukou si přidržel roušku na obličeji. „Ještě nikdy jsem neviděl, aby to takhle ztmavlo,“ poznamenal.

„Já taky ne,“ přitakal Gordon. „Kde jste k tomu přišli?“

„Na koleji Georgijské techniky.“

„Bylo to vedle něčeho nezvyklého?“

„Jeden student to měl v kapse. Měl tam všechny tři.“

„Nedělá náhodou chemii?“

Faith pokrčila rameny. „Pracuje s lepidly.“

Gordon se nahnul nad nádobu a zadíval se na tmavé písmo a jasně zřetelné kruhy. „Tohle je otisk levého palce. Tipoval bych, že člověk, kterému patří, pracoval s nějakou chemikálií, která reaguje na acetát v roztoku.“

Sáhl do kufříku a vytáhl z něj lupu. Faith se zatajeným dechem sledovala, jak se naklání nad nádobu, z níž stoupají příšerně toxické výpary. Gordon pečlivě prohlížel všechny otisky, které se působením chemikálií objevily. „Podle latentních otisků ten papír měli v ruce tři lidi,“ řekl a znovu se zadíval na písmena. „Otisk palce patří třetí osobě a je jediný, takže ten člověk papír měl v ruce jenom jednou.“ Ukázal na umístění otisku. „Je v levém dolním rohu, což znamená, že ho držel hodně opatrně.“

„Možná na něm otisk nechal, když ho opatrně strkal pode dveřmi pokoje,“ hádal Will.

„To je docela dobře možné,“ souhlasil Gordon. „Nejdřív to musím osušit a pak se podívám na druhou stranu. Dejte mi pár hodin, ať můžu zjistit něco víc. Máte nějaký materiál s otisky těch dvou lidí, o kterých se domníváte, že papír měli v ruce? Abych to mohl porovnat?“

„Adamovy otisky budeme mít v systému,“ řekla Faith. „A Gabeovi jsme je sejmuli, když jsme prohledávali Adamův pokoj, abychom ho vyloučili z okruhu podezřelých.“

„A otisky Tommyho Albertsona?“

Faith přikývla. Albertson sice dělal drahoty, ale nakonec si dal říct.

„Takže,“ začal Gordon, „budu potřebovat ty vzorky pro srovnání. Otisky na tomhle papíru jsou opravdu skvělé. Projedu je AFISem a uvidím.“ Hodlal vzorky porovnat s databází celonárodního automatizovaného daktyloskopického identifikačního systému.

„I když v poslední době je trochu pomalý. Víte, co bude nejlepší? Dejte mi jméno pravděpodobného podezřelého a já vám řeknu, jestli to souhlasí.“

„Wille?“ ozvalo se za nimi. Přistoupila k nim vysoká žena s ježatými blond vlasy. Měla na sobě předpisový bílý plášť. „Poslala mě za vámi Amanda. Už víme, komu patří sperma z místa činu.“

Will se zatvářil zděšeně a zavrtěl hlavou. „To ne, otec to určitě nebyl,“ začal ji ujišťovat.

„Otec? O tom nemluvím. Sperma patří člověku, kterého máme v databázi pachatelů sexuálně motivovaných trestných činů,“ opáčila žena a ukázala mu lístek se jménem.

Faith si ho přečetla. „Ježíšikriste, vždyť jsme ho měli přímo pod nosem,“ zasyčela.

Will byl stejně šokovaný jako ona. „Máte jeho adresu?“ zeptal se blondýny v plášti.

„Vždyť přece víme, kde ho najdeme,“ řekla mu Faith.

„Jeho dům,“ vyhrkl Will. „Musíme prohledat jeho dům.“

Měl pravdu. Faith vytáhla mobil a vytočila policejní ústřednu. Nadiktovala operátorce číslo svého odznaku a pak jí řekla: „Potřebuju zjistit adresu k sociálnímu pojištění číslo 1028, oblastní kód 44.“ Potom přečetla jméno z papírku: „Patrick Evander Bernard.“

15. kapitola

Will zpomalil na červenou, rozhlédl se na obě strany a pak jako střela proletěl křižovatkou přímo před očima jiného rozčileného řidiče.

Z telefonu se linul Amandin odměřený hlas: „Bernarda přede dvěma lety zatkli v Savannah za pohlavní styk s nezletilou. Bylo jí patnáct. Pěkně ji zřídil, byla pokousaná, poškrábaná a měla na sobě modřiny. Měla úplně rozedřenou kůži na dlaních a kolenou. Dělal si s ní, co chtěl.“

„Jak to, že nesedí?“

„Uhrál to na nechtěné ublížení na zdraví a zaplatil pokutu.“

Will sešlápl plyn, aby mohl předjet náklaďák. „To ho moc nepotrestali. Proč nešel před soud?“

„Seznámil se s ní v baru. Tvrdil, že si tím pádem myslel, že je jí jednadvacet. Prokurátor se bál, že porota řekne, že vysedáváním v baru si o to sama koledovala.“

Will dupl na brzdu, až málem narazil do auta, které před ním zastavilo na další červenou.

„Jako že si zasloužila znásilnění za to, že u sebe měla falešnou občanku?“

„Její rodiče to dál nijak nerozmazávali. Nechtěli, aby jejich dceru ještě znásilnil soudní systém a média,“ odpověděla Amanda.

Will jejich obavy chápal. Právě z tohoto důvodu se k soudu dostávalo pořád méně případů znásilnění. Naskočila zelená a Will sešlápl plyn až k podlaze. „Jak to, že máme v databázi vzorek jeho DNA?“ zeptal se Amandy.

„Když ho zatkli, museli mu ho odebrat a analyzovat.“

„Musíme poslat kopii jeho otisků Gordonu Chewovi, aby je porovnal s otiskem palce na vzkazu.“

„To nemůžeme.“

„Proč ne?“

„Protože měl s okresním soudcem úmluvu, že když bude rok sekat latinu, tak jeho záznam vymažou.“

„Ale jeho DNA v databázi zůstala.“

Amanda tiše zaklela. „To jsme podělali my. Vůbec se tam neměla dostat. Nebyl za svůj přečin odsouzený. Podle zákona nesmíme Bernardovu DNA ani jeho otisky použít jako důkazní materiál.“

„Ale pokud to bude souhlasit…“

„Tak to soudce shodí ze stolu, ještě než začne první přelíčení.“

Willovi sklaplo. Věděl, že pokud učitel nebude výjimečně ochotný anebo hloupý, bez soudního příkazu vzorek jeho DNA nezískají. Žádný soudce nepodepíše příkaz, když nebude mít důvodné podezření, že se Bernard dopustil trestného činu. A to se na ilegálně získaném vzorku postavit nedá.

Will Amandě jenom zopakoval, co sama musela dobře vědět: „Když nemůžeme použít DNA, nemůžeme ho spojit s Kaylou Alexanderovou.“ Všechno se rázem začalo hroutit. Nebyla jim k ničemu Kayla ani důkazy z místa činu. Když neexistovalo důvodné podezření, nemohlo dojít k zatčení.

Emma Campanová neměla žádnou naději.

„Před Bernardovým domem hlídkuje Faith. Učitel má byt v prvním patře. Všechny žaluzie na oknech jsou vytažené, takže je vidět přímo dovnitř. Má garáž, ale ta je prázdná. Bez DNA nemůžeme dělat nic. Faith ke vstupu do bytu potřebuje nějaký legální důvod. Musíte Bernarda s jedním z těch zločinů nějak spojit, Wille. A umožnit mi tím vstup do jeho bytu,“ řekla Amanda.

Will strhl volant ke straně a vjel na školní parkoviště. Připadalo mu, že tam nebyl celou věčnost, i když od jeho poslední návštěvy uplynul jediný den. Začal znovu myslet na Emmu Campanovou, pro niž jediný den může představovat celou věčnost a každá sekunda je pro ni otázkou života a smrti. Bernard určitě věděl, že začnou ve škole pátrat. Věděl, že nakonec zjistí, že ho kdysi zatkli, a že mu ze všeho nejdřív prohledají byt. Určitě Emmu schoval na nějakém odlehlém místě, někde, kde nikdo neuslyší její křik.

Na ulici před školou byla zaparkovaná dvě policejní auta. Obě stála mimo dosah bezpečnostních kamer. Will se rozběhl k hlavním dveřím budovy. Jednomu týmu policistů přitom ukázal, že se má přesunout dozadu, a druhému, že má počkat vepředu. Najatí strážci přede dveřmi se chvíli tvářili zmateně, ale radši se do ničeho nepletli.

Will se podíval přes ulici, kde hlídkovali fotografové. CNN právě natáčela živý vstup do vysílání. Reportérka stála zády ke škole a hlásila na kameru samé staré informace. Brzy měla dostat přísun čerstvých zpráv. Zatím netušila, že se chystá nejlepší úlovek její kariéry, který ji vymrští do závratných výšin slávy.

„Zavolejte sem posilu a nedovolte novinářům vstoupit na školní půdu,“ řekl Will jednomu strážci.

„Jistě, provedu,“ odpověděl muž a vytáhl z kapsy vysílačku.

Will bral schody do hlavní budovy po dvou. Na postupu operace se už domluvil s Amandou.

Emma Campanová byla v nebezpečí, ale Evan Bernard jí nemohl nijak ublížit, pokud byl ve škole. V jejich prospěch hrál jenom okamžik překvapení. K rozhodnutí jim dopomohla skutečnost, že únosce měl během následující půl hodiny zavolat rodičům kvůli výkupnému.

Pokud se jim učitele podaří chytit s telefonem v ruce, žádné další důkazy nebudou potřebovat.

Will natáhl ruku ke zvonku, ale bzučák dveří se rozezněl ještě dřív, než se ho stačil dotknout.

Za dveřmi na něho už čekala Olivie McFadenová.

„Jak to, že před naší školou stojí dva ozbrojení policajti?“ vypálila na něho bez obalu.

„A za ní stojí další dva,“ oznámil jí Will klidně. Vzal ji za paži a vedl ji chodbou do sborovny, kde se sešli předešlého dne. „Chci vám něco sdělit a potřebuju, abyste byla klidná.“

Ředitelka se mu vyškubla. „Vedu celou školu, pane Trente. Vyděsí mě opravdu máloco,“

odsekla.

Will nepokládal za nutné ředitelce sdělit, že ve vagině Bernardovy studentky objevili jeho sperma. Místo toho jí řekl: „Máme důvodné podezření, že Evan Bernard udržoval intimní poměr s Kaylou Alexanderovou.“

McFadenová se přece jen nechala vyvést z míry. Ztěžka dosedla na židli. „Proboha,“

zalapala po dechu. Pak vstala stejně rychle, jako usedla. Všechno jí rychle došlo. Kayla byla mrtvá, ale Emmu zatím jenom pohřešovali. „Zrovna učí…“ Vyrazila ke dveřím, ale Will ji zastavil.

„Má ve třídě kameru?“ zeptal se.

McFadenová Willovu informaci ještě úplně nevstřebala, ale z šoku se dokázala probrat docela rychle. „Tudy prosím,“ řekla a vedla Willa chodbou do ředitelny. „Colleen, prosím vás, najděte mi třídu pana Bernarda,“ požádala sekretářku.

Colleen se otočila k monitorům za svými zády a naťukala něco do počítače. Měla tam celkem šest obrazovek rozdělených na menší části, na nichž bylo vidět, co snímají kamery v různých koutech školy. Všechny záznamy byly barevné a jasné. Colleen stiskla další klávesu a na střední obrazovce se objevila třída Evana Bernarda.

Měl na sobě své zmuchlané sako a plnovous se mu ježil, jako když ho Will spatřil poprvé.

Chodil sem a tam mezi lavicemi obsazenými teenagery. Bylo jich tam asi dvanáct, většinu z nich tvořily dívky. Tiskly kolena k sobě a ruce jim kmitaly po papíře, jak se snažily zachytit každé učitelovo slovo. Žádná z nich se neválela po lavici. Všechny se tvářily uchváceně.

Dívala se na něho stejně i patnáctiletá dívka ze Savannah? Možná ano, než ji znásilnil.

„Snímá to i zvuk?“ zeptal se Will.

Colleen stiskla další klávesu a z reproduktorů se ozval hlas Evana Bernarda, který hovořil o významu románu Probuzení v americké literatuře.

„Kdy si dělá přípravy?“ zeptal se Will ředitelky.

„Hned po obědě. Mezi vyučováním má asi hodinu a půl volno,“ odpověděla McFadenová.

„Můžete mi to upřesnit?“ požádal ji Will.

„Hodina končí ve tři čtvrtě na dvanáct a další začíná v půl druhé.“

To je dost dlouhá doba, pomyslel si Will. Adamovo auto zaparkovalo v garáži ve čtvrt na dvanáct. Paul Campano zavolal na policii v půl jedné.

„Archivujete záznamy?“ zeptal se Will.

„Máme úplně všechno od roku devatenáct set devadesát osm. Tehdy jsme s kamerami začali,“ odpověděla Colleen. „Co přesně potřebujete?“

„Záznam z předvčerejška,“ řekl Will. „Mezi tři čtvrtě na dvanáct a půl druhou.“

„Není nic snazšího,“ odpověděla Colleen. Nechala Bernardovu třídu na obrazovce a našla požadované informace na dalším monitoru. Uměla se zařízením dobře zacházet a zjevně vydedukovala, co se od ní chce. Rychle našla Evana Bernarda, jak se balí, odchází z učebny, jde chodbou, opouští budovu, nasedá do červeného Volva C 30 a odjíždí.

Will se snažil ovládnout rozčilení. „Kdy se vrátil?“ zeptal se.

Na monitoru bylo parkoviště. Colleen záznam posunula k okamžiku, kdy se na něm znovu objevilo Bernardovo auto. Vplulo na své místo a zastavilo. Bernard z něj vystoupil, nervózně se rozhlédl a urovnal si kravatu. Potom se rozběhl ke škole. Will se domníval, že Colleen záznam zrychlila, ale záhy poznal, že se spletl. Učitel opravdu běžel.

„Půl druhé a dvě minuty,“ přečetla McFadenová z časového údaje na obrazovce. „Přišel pozdě na hodinu.“

V dalším záznamu Bernard běžel chodbou. „Vraťte to zpátky,“ řekl Will Colleen. Něco tam bylo jinak a nebyl to jenom Bernardův neupravený vzhled.

Colleen prsty přelétla po klávesnici a zastavila záznam na Evanu Bernardovi, jak běží chodbou. Díval se přímo do kamery. Vlasy měl celé rozcuchané a kravatu nakřivo.

„Nechte to tam prosím a ještě jednou mi najděte, jak odchází,“ požádal Will Colleen.

Colleen se otočila k počítači a Will se mezitím zadíval na Bernarda v učebně. Učitel nepřestával pochodovat mezi lavicemi a monotónně vykládat o literatuře.

McFadenová pořád nechtěla uvěřit svým uším. „Vůbec nechápu, jak se to mohlo stát. Pan Bernard u nás učí dvanáct let. Nevíme o něm nic…“

„Zjišťovali jste si to na policii?“ přerušil ji Will.

„Samozřejmě,“ řekla McFadenová. „Je to naše zákonná povinnost. Než někoho zaměstnáme, musíme ho nejdřív nechat prověřit na policii.“

„Bože můj,“ zašeptala Colleen. Na obrazovce byly vedle sebe záznamy Bernarda při odchodu ze školy a při návratu do ní. „On se převlíknul.“

Učitel měl na obou záběrech košili stejné barvy, ale trochu jiného střihu. Na prvním záznamu měl černé kalhoty, ale na druhém khaki. Will si vzpomněl, co mu řekla Beckey z laboratoře.

DNA Evana Bernarda se nenašla jenom v těle Kayly Alexanderové. Stopy jeho spermatu byly i na kousku čalounění, který Charlie odřízl ze sedadla Kayliny Toyoty. Nic z toho jim samozřejmě nepomůže spojit Bernarda s únosem Emmy Campanové. I kdyby se jim podařilo od učitele získat vzorek DNA, dokázali by jenom to, že někdy s Kaylou souložil v jejím autě.

Na stole se rozdrnčel telefon. McFadenová zvedla sluchátko a pak ho podala Willovi.

„Proč neberete telefon?“ otázala se ho Amanda přísně.

Will si poklepal na kapsu a nahmatal v ní jednotlivé kusy plastu.

Amanda nečekala na odpověď a rovnou se ho zeptala: „Chytili jste ho?“

Will se podíval na obrazovku, na níž Evan Bernard přecházel po učebně.

„Čekáme, až zavolá kvůli výkupnému.“

„Už to udělal,“ řekla Amanda. „Místo důkazu, že dívka ještě žije, nám pustil stejnou nahrávku jako včera, Wille. Řekla jsem mu, že potřebujeme jinou, jinak nic nedostane.“

„Bude volat znovu?“

„Ve čtyři hodiny,“ odpověděla Amanda.

Will se podíval na digitální hodiny na stěně. Bylo půl jedenácté a tři minuty. „Ale já jsem Bernarda celou dobu nespustil z očí. Neodešel ze třídy a nikam nevolal.“

„Do háje,“ zasyčela Amanda. „V tom případě má komplice.“

Will zaklepal na dveře učebny, v níž seděl Evan Bernard. Když ho učitel spatřil, zatvářil se udiveně.

„To jste vy, agente Trente? Pojďte dál.“

Will za sebou zavřel dveře.

„Promiňte, ale mohl byste zase otevřít? Přijdou mi sem studenti,“ požádal ho pedagog.

„Moje kolegyně je hlídá na chodbě,“ řekl Will.

„Jsem rád, že jste přišel,“ pravil Bernard a vzal ze stolu knihu. Na obalu měla různobarevné trojúhelníky a čtverce. „Tohle je Emmina čítanka. Říkal jsem si, že by se vám mohla hodit.“

„Jenom jsem s vámi chtěl mluvit o pár věcech, které jste nám řekl,“ vysvětlil Will.

„Dobře.“ Bernard čítanku položil zpátky na stůl. Potom ji otřel rukávem a řekl omluvně: „Promiňte, trochu jsem ji umazal.“

Willa otisky prstů nezajímaly. „Byl jste si dost jistý, že autor těch vzkazů je analfabet. Ale já nevím, co přesně jste tím myslel. Podobá se to nějak dyslexii? Je to nějaká diagnóza se širokým spektrem, kdy se člověk může pohybovat na jednom konci nebo na druhém?“

„No,“ začal učitel a posadil se na roh stolu. „Gramotnost se tradičně definuje jako schopnost číst, psát a dovednost užívat jazyk, mluvit plynule. Ale tu definici můžeme rozšířit ještě na určitou společenskou úroveň a kulturnost.“ Usmál se na znamení, že se dobře baví. „Takže když o někom řeknete, že je analfabet, nemusí to znamenat jenom neschopnost číst, psát a dobře se vyjadřovat.“

„Ale taky, že nemá společenskou úroveň?“ zeptal se Will. Z Bernardova arogantního chování pochopil, že učitel čekal, až se na jeho prahu objeví policie. Informace o jeho zatčení v Savannah byly volně přístupné. Nejspíš se jenom divil, proč jim to tak dlouho trvá.

Učitel nasadil vychytralý tón, jako by to chtěl dokázat. „Dalo by se to tak říct.“

„Včera jste mluvil trochu jinak,“ poznamenal Will.

„Včera jsem taky seděl mezi kolegy,“ opáčil Bernard.

Will se jeho pichlavé poznámce usmál. Byl rád, že ho ten člověk podceňuje. „A jak to je s funkčním analfabetem?“ otázal se.

„V podstatě tak, jak to zní. Funkční analfabet je člověk, který dokáže normálně fungovat, nebo ,proplouvat‘, jestli chcete, v běžném životě.“

„A vy jste si jistý, že právě takový člověk je autorem těch vzkazů?“

„Už jsem vám řekl po telefonu, že nejsem žádný odborník.“

„Ale na něco odborník určitě jste, ne?“

Učitel drze zamrkal. „Řekněme, že o lecčem něco málo vím.“

Will se opřel o zavřené dveře a ledabyle si založil ruce na prsou. V protějším rohu visela bezpečnostní kamera. Will věděl, že ho zabírá. Stejně tak věděl, že když škola kamery nainstalovala, Evan Bernard podepsal prohlášení, že se vzdává svého práva na ochranu soukromí. Tehdy mu to hrálo do karet, protože to znamenalo, že může snadno vyvrátit jakékoli nařčení ze sexuálního obtěžování studentek. Na druhé straně to znamenalo i to, že každé jeho slovo a pohyb teď zaznamenávalo zařízení patřící škole, a natočený materiál tedy byl naprosto volně přístupný.

„Myslím, že svá práva znáte. V Savannah vám je určitě přečetli, ne?“ řekl Will.

Učitel se nepřestával usmívat. „Jsou to už dva roky, pane Trente. To ostatně jistě víte. Bylo jí patnáct, ale tvrdila, že je jí jednadvacet. Jste na špatné adrese. Tohle je jedno velké nedorozumění.“

„Proč myslíte?“

„Seznámil jsem se s ní v baru, kde se podává alkohol, takže jsem si myslel, že než ji obsluha pustila dovnitř, zkontrolovala jí doklady.“

„Jestli jste se ničeho nedopustil, jak je možné, že vás obvinili z mravního ohrožování nezletilých?“

Učitel výstražně zvedl ukazovák. „Nezletilých ne. To by už byl těžký zločin. Obvinili mě jenom z přestupku.“

Willovi při jeho slovech přeběhl mráz po zádech. Ten člověk se vůbec nebál obvinění, natož dopadení. „Měl byste začít myslet na svoje možnosti, Evane. Na to, aby to pro vás bylo co nejméně bolestné.“

Bernard si posunul brýle na nose a nasadil přísný učitelský tón. „Zbytečně tu marníte čas, agente Trente. A teď mě omluvte, mám hodinu.“

„Kayla byla hezká holka,“ prohodil Will. „Chápu, že takovému pokušení se odolávalo těžko.“

„Neurážejte moji inteligenci prosím,“ opáčil učitel, zvedl ze země aktovku a začal do ní házet papíry. „Svoje práva znám. A taky vím, že mě natáčí kamera.“

„Věděl jste to i předevčírem, když jste odcházel ze školy?“

Učitel poprvé znejistěl. „Během přestávky mezi vyučováním mám právo opustit areál školy.“

„Kde jste byl mezi tři čtvrtě na dvanáct a půl druhou?“

„Jezdil jsem po okolí,“ odpověděl klidně Bernard. „Škola začala před pár týdny. Měl jsem ponorkovou nemoc a potřeboval jsem vypadnout.“

„A kampak?“

„Jel jsem do Virginia Highland,“ odpověděl učitel. Měl na mysli atlantskou čtvrť plnou kaváren a restaurací.

„Kam přesně?“

„To si nepamatuju.“

„Kde jste zaparkoval?“

„Nemám tušení.“

„Mám si zjistit z dopravních kamer, jestli vaše červené Volvo projelo po Ponce de Leónově třídě, nebo po Ponce Highland?“

Na to mu Bernard nebyl schopen odpovědět.

„Anebo jste to vzal zkratkou přes Emory? Mám se podívat na záznamy odtamtud?“

pokračoval Will. „Možná jste to nezaregistroval, ale městská policie má kamery na každé větší křižovatce v Atlantě.“

„Jenom jsem jezdil sem a tam,“ bránil se Bernard.

Will sáhl do kapsy a vytáhl z ní list papíru a propisovačku, kterou si půjčil v ředitelně.

„Napište mi, kudy jste přesně jel, ať si to můžu zkontrolovat. Odpoledne si o tom po vyučování popovídáme.“

Bernard sáhl pro pero, ale pak se zarazil.

„Stalo se něco?“ zeptal se ho Will. „Říkal jste přece, že jde o nedorozumění. Tak mi napište, kudy jste se pohyboval. Předám to nějakému policajtovi, ten to zkontroluje a pak to spolu probereme.“

Učitel z kapsy vytáhl pero a dal se do psaní. Will sledoval, jak hrot pera rychle črtá po papíře.

Bernard popsal celou stránku a pak list otočil, aby pokračoval.

„To stačí,“ zarazil ho Will a vzal si od něho podložku s papírem. Otočil list a zběžně přejel písmo očima. Potom se podíval na Bernarda. „Vy učíte normální děti, viďte? Kromě těch hloupých myslím.“

Učitel přikývl. Willovo nemístné výrazivo nekomentoval.

Will předstíral, že čte, co mu učitel napsal. Přelétával očima po jednotlivých řádcích. „Mám takový zvyk, víte, vždycky chci po lidech, aby mi napsali, co dělali v určitou dobu. A kolikrát jsem přišel na to, že nevinní lidé jsou většinou tak nervózní, že skoro všechno zapomenou, takže se pořád vracejí, škrtají a přehazují slova. Zato skuteční provinilci klidně vezmou pero a začnou psát. Nedělá jim to žádné potíže, protože jak píšou, vymýšlejí si tlachy.“

Bernard zastrčil pero zpátky do kapsy. „To je zajímavé zjištění.“

„Evane,“ řekl Will. „Když Emmu Campanovou vrátíte rodičům, bude to pro vás polehčující okolnost.“

„Nemám nejmenší tušení, o čem mluvíte. Jsem stejně pobouřený jako všichni ostatní, že jednu z našich studentek unesli přímo z jejího domova,“ odtušil Bernard.

„Vzpomínáte si, jak jste začal učit?“ zeptal se ho Will. „Stát si potřeboval prověřit vaši bezúhonnost. Musel jste se dostavit na policii, dát jí číslo svého sociálního pojištění a adresu.

Vzali vám tehdy otisky, vzpomínáte?“

Bernard si nejspíš uvědomil, kam Will míří. Jeho trik s perem a otíráním čítanky mu nebyl k ničemu. „Nejasně.“

„Co se stane, až otisky v policejní databázi porovnáme s otisky na výhrůžných vzkazech, které jste podstrčil pode dveřmi pokoje Adama Humphreyho?“

Učitel se tvářil, že ho to vůbec nezajímá. „Myslím, že budete mít problémy kvůli falešným důkazům.“

„I pokud je Emma mrtvá a vy nám řeknete, kde je, soudce k tomu přihlédne s tím, že jste se pokusil zachovat správně.“

„To je vaše věc, ne moje,“ opáčil učitel a pohodlně se uvelebil na židli. Znovu nasadil arogantní výraz.

„Kayla dělala problémy, říkají to všichni. Sešli jste se před školou? Tady to nešlo, takže to muselo být někde venku,“ nedal se odbýt Will.

Bernard pomalu zakroutil hlavou, jako by agenta litoval.

„Hele, já vím, že to byla pěkná holka. Chápu to,“ zkusil to Will jinak. Úplně se mu při těch slovech sevřel žaludek. „Stačilo mi deset minut v téhle budově a některé ty holky tady…“

Pokrčil rameny. „Kdyby to bylo jindy nebo jinde, dal bych si říct.“

Bernard si sundal brýle a vyčistil je cípem košile. „Ne že by mi do toho něco bylo, ale na vašem místě bych si dával pozor na jazyk,“ poznamenal a kývl směrem ke kameře v rohu. „Jste tu pod drobnohledem.“

„Pod tím jste byl i vy, když jste předevčírem přiběhl zpátky do školy,“ řekl Will.

Bernard dýchl na brýle, jako by na nich našel skvrnu, která ne a ne pustit. „Zapomněl jsem, kolik je hodin. Přišel jsem pozdě.“

„Vážně? A já myslel, že jste si musel převlíknout kalhoty.“

Bernard se zarazil uprostřed pohybu.

„Sperma se zkrátka špatně čistí, co?“ poznamenal Will s úsměvem.

Vzorek DNA ze znásilnění použít nemohl, ale lhát o jiném zdroji ano. „Na spermatu je hloupé to, že se musí vyprat aspoň dvakrát, aby zmizelo úplně, Evane.“

„Teď lžete.“

Will začal vypočítávat na prstech: „Mám mrtvou holku s vaším spermatem v těle a vašimi kousanci na prsou. Mám nahrávku, na které je vidět, jak si převlíkáte kalhoty.“ Will radši vůbec nemyslel na to, jak riskuje, a lhal dál: „Ty samé kalhoty, na kterých jsme našli pěkně velký vzorek vašeho DNA.“

„Nemůžete se mi hrabat v odpadu bez povolení a nemáte…“

Will udržel kamennou tvář, ačkoli měl strašnou chuť tomu člověku říct, že se nechal krásně chytit do pasti. „Jakmile odpadky vcucne popelářské auto, můžu se v nich klidně válet nahý, když budu chtít.“

Bernard pokrčil rameny. „Kayle bylo sedmnáct a se stykem souhlasila. Na souloži dvou dospělých lidí není nic nezákonného.“

Will opatrně volil slova. „Tohle ale nebylo nedávno. Vy jste se vídali delší dobu.“

„Vytahujete to, protože Kayla měla narozeniny přede dvěma měsíci?“ zeptal se Bernard a potřásl hlavou, jako by mu připadalo trapné, že nastražená léčka je tak průhledná. „Měli jsme spolu styk teprve předevčírem.“

„Byla panna?“

Učitel se srdečně zasmál. „Kayla? Ta hodně dobře věděla, na co to má.“

„V jejím autě jsme našli vaše sperma,“ řekl Will.

Bernard se znovu zatvářil, že ho to nezajímá. „No tak jsme si to rozdali v autě. Co je na tom?“

„Orálně? Análně?“

Učitel vytáhl obočí na znamení, že i tuhle léčku zavětřil na dálku. „Sleduju zprávy v televizi, pane Trente. Takže vím, že v Georgii jsou za sodomii hodně přísné postihy.“

Ten arogantní parchant si myslel, že má dokonale navrch. „Vy si opravdu myslíte, že budu věřit tomu, že jste přede dvěma dny souložil s Kaylou Alexanderovou, ale nemáte vůbec nic společného s její vraždou?“ otázal se ho Will.

„Jak už jste sám řekl, musel jsem zajet domů a převlíknout si kalhoty. Když jsem naposledy viděl Kaylu Alexanderovou, byla živá a vracela se zpátky do školy,“ odpověděl Bernard.

„Takže jste odešel ze školy, zasouložil si s Kaylou v jejím autě a zase se vrátil do školy.“

„No a co?“

Will se doširoka usmál. „Rád bych vám připomněl jednu latinskou frázi, Evane.“

Bernard doširoka rozhodil rukama na znamení, že může spustit.

„In loco parentis,“ řekl Will. „Namísto rodičů.“

Bernard pořád držel ruce od sebe, ale výraz jeho obličeje se proměnil k nepoznání.

„Podle zákona během vyučování zastupujete Kayliny nepřítomné rodiče. Máte za ni zodpovědnost. Podle zákonů našeho státu je nelegální provozovat sex s osobou, za kterou zodpovídáte, bez ohledu na její věk.“ Will udělal navlas stejné gesto jako předtím Bernard.

„Nejsem si jistý, že rodičům je dovoleno šukat nezletilce v jejich autech během přestávky ve vyučování,“ dodal. „I kdyby to bylo poprvé.“

Bernard zavřel ústa. Nosní dírky se mu rozšířily. Will na něm viděl, jak si opakuje jeho slova a zoufale se snaží pochopit, jak je možné, že se do pasti chytil. Potom si odkašlal, ale neobrátil se k Willovi, nýbrž ke kameře. Přímo se na ni zadíval a řekl: „Jmenuju se Evan Bernard a požaduju ukončení tohoto hovoru, abych se mohl spojit se svým právníkem a projednat s ním tato falešná obvinění.“

„Povězte mi, kde je Emma, Evane,“ naléhal Will.

„Nemám, co bych vám řekl.“

„Vím, že jste to neudělal sám. Řekněte mi, kdo vám pomáhal.“

„Vy se asi domníváte, že se vyznáte v zákonech, pane Trente. Právě jsem požádal o možnost promluvit si se svým právníkem. Náš rozhovor je u konce.“

Will došel ke dveřím a pustil dovnitř dva policisty, kteří čekali venku. „Zatkněte ho,“ řekl jim.

„Za co?“

„Za pohlavní styk…,“ Will se otočil, aby ho Bernard dobře slyšel, „…s nezletilou.“

Will vyšel na chodbu a opřel se o zeď. Slyšel, jak policisté Evanu Bernardovi čtou jeho práva, i učitelovy zdvořilé odpovědi a ujištění, že všemu rozumí. Nekřičel ani nenadával na nespravedlivé zacházení. Klidně vyčkával, až celá procedura skončí. Jako by si i s pouty na rukou myslel, že je pánem situace.

Pokud věděl, kde je Emma zavřená, byla to bohužel pravda.

Will si dřepl a zabořil obličej do dlaní. Hrozně toužil, aby se Evan Bernard vzpíral zatčení, takže by se mohl vrátit do učebny a pomoci ho policistům zpacifikovat. Nejradši by ho chytil pod krkem a praštil s ním o zem. Hrozně rád by ho zmlátil tak jako on Kaylu Alexanderovou.

Místo toho z kapsy vytáhl mobil a přidržel jeho části u sebe, aby si mohl zatelefonovat.

„Můžu jít dovnitř?“ zadrmolila Faith na druhé straně. Hodinu stála před Bernardovým domem a čekala, až jí Will zavolá, že má dostatek důkazů na povolení k prohlídce.

Will myslel na to, jak nadutě se učitel tvářil, protože si byl jistý, že mu nic nedokážou.

„Zavolejte na okres,“ řekl Faith. „Ať dají stranou Bernardovy odpadky a projdou celý obsah popelářského auta. Úplně všechno nafotografujte.“

„Co mám hledat?“

„Černé kalhoty.“

„A co jeho byt? Můžu dovnitř?“ chtěla vědět Faith.

Evan Bernard vyšel z učebny v doprovodu dvou policistů. Ruce měl spoutané za zády. Will věděl, že Amanda bude zuřit, že ho ven nevyvedl osobně, ale nebyl schopen zubit se na kamery. To hodlal přenechat atlantské policii. Sám se chystal zabývat se hledáním důkazů, které by toho darebáka dostaly za mříže.

Bernardovi se vrátila vnitřní rovnováha. Soucitně se podíval na Willa. „Doufám, že ji najdete, pane Trente. Emma byla hrozně milá holka,“ prohlásil.

Odváděli ho pryč, ale Bernard se pořád otáčel a sledoval Willovu reakci.

„Jste tam?“ ozvala se v telefonu Faith.

Willovi se roztřásly ruce zlostí, takže měl co dělat, aby telefon nerozbil napadrť. „Obraťte to tam vzhůru nohama.“

16. kapitola

Faith sledovala, jak se Ivan Sambor napřahuje kovovým beranidlem a vráží ho do dveří Bernardova bytu. Jejich dřevěný rám se snadno rozštípl, levná závora zámku se rozlomila vejpůl a dveře zůstaly viset jenom na pantech.

Zvenku bylo dovnitř dobře vidět, ale Faith pro jistotu všechny čtyři místnosti prošla se zbraní v pohotovosti. Nahlédla do kuchyně, koupelny i obou malých ložnic. Měla stejný pocit, jako když přijela před dům, že Evan Bernard dobře věděl, že se u něho objeví. Věděl, že na jeho zatčení kvůli styku s nezletilou dívkou se časem přijde a že policie si ho logicky spojí s případem Kayly Alexanderové a půjde po něm. Bernard nejspíš celý byt vysmýčil ještě toho dne, kdy se policie poprvé objevila ve škole.

Všude to páchlo dezinfekcí. Šatník měl otevřené dveře, což bylo vidět i zvenku. Nikde neleželo jediné smítko prachu, ani na kuchyňském stole, ani na policích s knihami, natož na lopatkách větráku na stropě, kam se Faith podívala čistě ze zvědavosti. Otřel dokonce i horní hrany všech dveří.

Faith zastrčila pistoli do pouzdra a zavolala dovnitř Charlieho Reeda s jeho týmem. Opřela se ramenem o dveře druhé ložnice a nahlédla do ní. Místnost měla růžové stěny a na stropě byly namalované modré a bílé obláčky. Nábytek nejspíš pocházel z bazaru a připomínal zařízení dívčích ložnic, jaké Faith v dětství vídala v jednom katalogu. Malý prádelník a postel s nebesy byly vyrobené z bílého lamina a ozdobené zlatými ornamenty. Postel byla posetá růžovými plyšovými polštářky a nad ní visel zarámovaný obrázek medvídka Pú s Tygrem.

V osmdesátých letech o takové ložnici snila každá dívenka.

Z chodby se k Faith donesl hlas Willa Trenta, který se ptal jednoho policisty, kde ji najde.

Nejspíš projel na červenou všechny křižovatky na několikakilometrovém úseku mezi Westfieldskou akademií a Bernardovým bytem.

Will s nesmiřitelným výrazem ve tváři pochodoval předsíní. Bylo vidět, že zuří. Pohled na přeslazenou dívčí ložnici mu náladu nezvedl. Díval se na růžové záclony a krajkový přehoz na posteli a naprázdno polykal. Chvíli nebyl schopen slova. „Myslíte, že ji držel tady?“ vysoukal ze sebe nakonec.

Faith zavrtěla hlavou. „Na to je to moc okaté.“

Oba stáli v předsíni. Faith věděla, že na bílých poduškách nenajdou žádné stopy a na čerstvě vyluxovaném koberci nebude jediný vlásek. Bernard měl ložnici čistě pro vlastní potěšení. Dokázala si představit, jak do ní vchází, sedá si na postel a noří se do svých nechutných představ.

„Tohle je pokoj pro mnohem mladší holku, než je Emma,“ řekla Faith. „Takové věci se kupují deseti-nebo jedenáctiletým dětem.“

„Našli jste ty kalhoty?“

„Byly v koši,“ odpověděla Faith. „Myslíte, že z nich dostaneme nějakou DNA?“

„To bychom měli,“ řekl Will. „V druhém telefonátu byla stejná nahrávka Emmina hlasu jako včera. Možná, že jsme únosce vyplašili, když jsme se začali rojit kolem školy.“

„Anebo už je mrtvá,“ doplnila Faith.

„To nehodlám přijmout,“ prohlásil Will pevně.

Faith opatrně volila slova. „Podle statistik pachatel oběť zavraždí do tří hodin od únosu, pokud se neznají.“

„Emmu neunesl cizí člověk,“ oponoval Will. Faith nevěděla, jak si může být tak jistý. „Únosce předem nahrál vzkaz, že zase zavolá ve čtyři. Nejspíš potřeboval víc času. Ve čtyři nám má poskytnout nový důkaz, že Emma je naživu.“

„Tím si vůbec nemůžeme být jistí, Wille. Projděme si fakta. Evan Bernard drží jazyk za zuby.

Nemáme tušení, kdo je jeho komplic. Neexistuje nejmenší šance, že tady najdeme něco, co…“

„Takhle se se mnou nebudete bavit,“ přerušil ji úsečně Will.

Zase se začal chovat jako velký šéf. Faith se kousla do rtu, aby nepronesla nějakou sarkastickou poznámku a zbytečně nezhoršila situaci. Mohl si klidně namlouvat, co chtěl, ale Faith si byla dost jistá, že tenhle příběh neskončí dobře.

Will se nehodlal vzdát. „Nevěřím, že je mrtvá, Faith. Emma je bojovnice. Určitě někde čeká, až ji najdeme.“

V hlase mu zaznívala vášnivá víra v dobrý konec, takže se na něho ani nemohla zlobit.

Vlastně jí ho bylo líto.

„Měl jsem Bernarda víc zmáčknout, aby zazpíval,“ řekl. „Byl hrozně sebejistý, přesvědčený, že je pánem situace. Připadalo mi, že mu jenom nahrávám.“

„Přinutil jste ho k doznání, že souložil s Kaylou.“

„Do čtyřiadvaceti hodin ho pustí na kauci. Jestli má aspoň trochu dobrého právníka, dokáže soud odkládat tak dlouho, až si nikdo nebude pamatovat, kdo je Emma Campanová. I když její rodiče budou volat po trestu, stejně mu může snadno ujít.“

„Vždyť na kameru přiznal, že s Kaylou měl styk.“

„Nepřečetl jsem mu jeho práva. Mohl by argumentovat, že jsem ho k doznání přinutil,“ namítl Will a zavrtěl hlavou. Zjevně se sám na sebe zlobil. „Podělal jsem to.“

„Věděl, že půjdeme k němu do bytu,“ poznamenala Faith. „Je to tu dokonale čisté. To nemohl stihnout za jednu noc. Připravil nám to tu. Hraje si s námi.“

„Měl jsem ho nechat prověřit už včera.“

„Neměl jste k tomu důvod,“ odporovala mu Faith. „Oba jsme se domnívali, že si ho prověřila škola.“

„Taky že ano, jenomže moc dávno,“ připomněl jí Will.

„Pojďte sem!“ zavolal z vedlejší ložnice Charlie.

Faith s Willem vešli do typicky mužské místnosti. Nábytek tu byl masivní, tmavý a moderně sterilní. Nad postelí visel obraz blonďaté modrooké dívky. Byla mladičká, i když ne tak, aby dílo mohlo být prohlášeno za dětskou pornografii. Pornografický ovšem byl. Dívka byla nahá, měla hrudník vypnutý dopředu a doširoka rozevřené nohy. Vyzývavě se dívala před sebe a svůdně špulila rty. Plátno se nepřirozeně lesklo.

Charlie seděl u psacího stolu vestavěného do šatníku.

„Pojďte se podívat na jeho počítač,“ vybídl Faith s Willem.

Na monitoru se objevila vedlejší ložnice.

„Kamera je určitě zabudovaná v tom obrázku s medvídkem Pú,“ poznamenal Will.

„Proboha,“ zašeptala Faith. „Má tam nějaké soubory?“

Charlie prohledával adresář. „Nic tam nevidím,“ řekl jim. „Budou to muset prohlídnout technici. Asi na to měl externí harddisk.“ Vytáhl zpoza počítače několik odpojených kabelů.

„S tímhle na něj klidně mohl nahrávat obraz i zvuk. V tom případě všechno šlo úplně mimo harddisk v počítači.“

„Takže se tam nic neuložilo?“

Charlie zavrtěl hlavou a prošel všechny složky, jestli v nich neobjeví nějaký usvědčující důkaz. Na monitoru se objevovaly jenom výkazy a domácí úlohy.

„A co e-mail?“ zeptala se ho Faith.

„Tam jsem našel jenom dvě adresy. Jednu od kabelového poskytovatele internetu. Je samý spam, inzeráty na viagru, nigerijské pračky na peníze a tak. Nemá založený žádný adresář, žádnou složku na odeslanou poštu, nic. Druhá adresa asi bude jeho školní e-mail. Všechno jsem pročetl. Je tam jen korespondence s rodiči a oběžníky od ředitelky školy. Nic podezřelého ani osobního.“

„Mohl by mít e-mailovou schránku na externím harddisku?“

„Na to byste se měli zeptat někoho, kdo o počítačích ví víc než já,“ odpověděl Charlie. „Já vám můžu říct všechno o krvi a tkáních. Počítače mám jen jako koníčka.“

„Určitě si dělal vlastní nahrávky a pak se na ně díval. Jinak by vedle nenainstaloval kameru.

Musíme ten harddisk najít.“

„V Adamově pokoji nic nebylo,“ připomněla mu Faith. „Někdo mu týden před vraždou ukradl počítač.“

„A co Gabe Cohen?“

„Taky nic,“ odpověděla Faith. „Prošla jsem jeho počítač, ale nejsem žádný expert.“

„A znovu ho vyslechnout by bylo moc neomalené, že,“ prohodil Will.

Faith nevěděla, jestli do ní ryje kvůli tomu, že Gabea Cohena nesebrala. Oba nevěděli kudy kam a byli naštvaní. Rozhodla se Willovu poznámku přejít. „Našel jste něco v Bernardově stole ve škole?“ zeptala se radši.

„Vůbec nic,“ odtušil Will. „Možná, že harddisk nebo počítač má u sebe jeho komplic a čeká na povely. Třeba má i laptop.“

„A co jeho auto?“

„Čistší než byt,“ odpověděl Will. „Smrdí po dezinfekci a octu.“

„Takže potřebujeme najít ty videosoubory. Jinak ho nedostaneme,“ shrnul logicky Charlie.

„Seženu kopie nahrávek všech jeho telefonátů z pevné linky i mobilu,“ řekl Will.

„Tenhle chlap je chytrý,“ upozornila ho Faith. „Bude mít telefon bez paušálu. Toho nevystopujeme.“

„Dvakrát jsme to už podělali, protože jsme dali na svoje domněnky. Bernard je chytrý, ale nemůže myslet na všechno,“ oponoval Will. „Podívejte se na webové stránky, které navštívil, Charlie,“ požádal kolegu.

Charlie klikl na ikonu internetového prohlížeče. Na monitoru naběhla stránka se spoře oblečenou teenagerkou, která měla mezi roztaženýma nohama nápis Nedávno plnoleté. Otevřel nabídku funkcí a řekl: „Vypadá to, že smazal celou historii, ale některé stránky dokážu otevřít.“

Několikrát zaklikal myší a na monitoru se objevil seznam stránek, které Bernard v poslední době navštívil. První byla stránka s hodnocením na Westfieldské akademii. Několik dalších patřilo obchodům, o jejichž zboží by se mohl zajímat učitel, knihkupectví, prodejny CD a DVD

nosičů a antikvariáty. Bernard podle všeho sháněl Na Větrné hůrce.

„Á, tady,“ řekl Charlie a najel na chatovou místnost. Faith se nad něho naklonila, aby líp viděla. Stránka byla určená učitelům, kteří se chystají do důchodu. V další místnosti se scházeli milovníci West Highland teriérů.

„Co ta první stránka?“ zeptal se Will.

Charlie se vrátil na Nedávno plnoleté. „Na úvodu je prohlášení, že všechny holky jsou plnoleté. Na internetu stačí, aby to na první pohled nebyly děti, a všechno projde,“ odpověděl.

Faith se rozhlédla po místnosti a představila si, jak tam Evan Bernard spí. Znechutilo ji to.

Přistoupila k nočnímu stolku a nohou zespod otevřela jeho zásuvku. „Další porno,“

poznamenala při pohledu na časopisy, které tam objevila. Na obálce vrchního z nich spatřila dívku, která vypadala na dvanáct, ale nápis nad ní hlásal: Nadržené plnoleté kočky.

Will si navlékl rukavice a vzal časopisy do ruky. Všechny měly na obálce náctileté modelky.

Na všech se skvěly nápisy, z nichž mělo být patrné, že už to nejsou děti: Stoprocentně plnoleté.

„Detektive?“ ozval se hlas Ivana Sambora a obrovský policista se zjevil ve dveřích.

V masitých prstech držel plastové důkazní sáčky. Faith spatřila, že obsahují velký růžový vibrátor a pouta lemovaná růžovou kožešinou. „Tohle jsem našel vedle,“ řekl Ivan.

„Zavolejte do laboratoře, že to má přednost přede vším ostatním,“ instruoval ho Will.

Ivan přikývl a odešel.

„Bernard nevlastní žádné další nemovitosti,“ oznámila Faith Willovi. „V Georgii, Jižní nebo Severní Karolíně, v Tennessee ani v Alabamě.“

„Budeme muset hledat v dalších státech,“ řekl Will. Faith si pomyslela, že jenom střílí pánubohu do oken. Kdyby Bernard opravdu měl tichého společníka, který by ho kryl, sotva by užíval svoje skutečné jméno.

„Řekla jsem svým lidem, ať obvolají všechny nájemní sklady v okruhu padesáti kilometrů,“

řekla mu Faith.

„Ať zjistí, jestli něco nemá na jméno příbuzných,“ řekl Will. „Potřebujeme zjistit, s kým se přátelí. Třeba najdeme nějaký adresář.“ Rozhlédl se po ložnici a pozorně si prohlédl každičký kus nábytku a každý obraz na stěně. „Soudce nám vymezil povolení k prohlídce jenom na důkazy, které k Bernardovi pojí Kaylu Alexanderovou. Můžeme mu tvrdit, že jsme pátrali po jménech dalších možných obětí. I když ho zavřou za sex s Kaylou, za dva tři roky ho třeba pustí za dobré chování.“

„Bude mít záznam v rejstříku, takže už nebude smět učit,“ podotkla Faith.

„To je dost nízký trest za únos a vraždu, nemyslíte?“ opáčil Will.

„Takže vy jste si jistý, že v tom má prsty? Že to není tak, jak nám tvrdil, že si s ní zasouložil, ona odjela a on se vrátil do školy?“

„Vždyť jste viděla tu ložnici, Faith. Je na holčičky.“

„Dokazuje to, že je znásilňuje. Ale ne že je rovnou zabíjí,“ oponovala Faith.

„V Savannah pochopil, že nechávat po sobě svědky je nebezpečné.“

„Nezlobte se, že ruším,“ vložil se do hovoru Charlie, „ale možná byste měli vzít v potaz taky to, že se chystal odejít do důchodu.“

Willa jeho slova zarazila. „Jak to víte?“

„Přece z té webové stránky,“ řekla Faith. Nechápala, jak na to mohl tak rychle zapomenout.

„Najeďte na ni ještě jednou, Charlie,“ požádala kolegu.

Charlie ji poslechl a vyhledal příslušnou stránku. Projel seznam otázek a odpovědí. „Nevím přesně, jakou mohl mít přezdívku. Ta diskuze vypadá dost neškodně,“ poznamenal a klikl na další stránku. „Většinou se baví o dávkách, které budou po odchodu do důchodu dostávat, o doučování, aby se uživili, a tak,“ řekl. Zobrazil další stránku. „Georgijský penzijní systém pro učitele,“ přečetl nahlas a naklonil se blíž k monitoru, aby si na něm přečetl podrobnosti. „Jo, tak tady se píše o rozdílech mezi učiteli ze soukromých a státních škol. Když chcete penzi od státu, musíte odučit určitý počet roků. Když pracujete v soukromém sektoru, musíte se o sebe postarat sami.“ Charlie sjížděl po textu dolů. „Píšou tu, že na plnou penzi mají nárok, až když odučí třicet let.“

„Třeba se mu už nechtělo čekat,“ poznamenala Faith. „Milión dolarů by mu zajistil příjemný předčasný důchod.“

„Bernard na Westfieldu učil jenom dvanáct let,“ řekl Will. „Ale povídal, že kdysi pracoval na státní škole. Co kdybychom zkusili zjistit, kde to bylo?“

„Musel by tam skončit někdy v polovině devadesátých let,“ zauvažovala Faith. „Třeba něco provedl a oni to zametli pod koberec.“

„Učitelé moc nevydělávají, ale nepřipadá vám divné, že ve svém věku bydlí v takhle mizerném bytě?“

„Třeba všechno, co ušetří, utratí za letenky do Thajska. Lítá si tam užívat s holčičkama,“

prohlásil Charlie.

„Myslíte, že to, co na něho máme, nám stačí, abychom se mohli zajímat o jeho finanční situaci?“ nadhodila Faith.

Will zavrtěl hlavou. „V žádosti o povolení k prohlídce jsme žádné finanční dokumenty nezmiňovali.“

Charlie si odkašlal a Faith se podívala na monitor. Objevily se tam stavy Bernardových účtů u místní kreditní společnosti. „Berte to jako varování před trvalým ukládáním hesla do počítače,“

poznamenal Charlie.

„Podívejte se, jestli náhodou neplatil za pronájem nějakého skladu,“ řekl Will.

Charlie na každý z účtů najel myší, zvýraznil ho a pročetl si podrobnosti. „Vůbec nic. Za tenhle kutloch platí dvanáct set měsíčně. Poplatky má průměrné. Jídlo, čistírna, pojistka na auto, pár plateb přes internet,“ oznámil jim. Potom dočetl až do konce. „Vypadá to, že většinu peněz dává na penzijní připojištění. Škudlí na důchod.“

„Kolik si měsíčně vydělá?“ zajímala se Faith.

„Asi dva tisíce tři sta dolarů.“

Faith upřeně hleděla na monitor. Zvenku k ní doléhal smích policistů a tlumený hluk dopravy na ulici. Takovýhle byt by si pronajal čerstvý absolvent vysoké školy, ale ne člověk, kterému táhne na padesátku a hodlá odejít do důchodu. „Takže Evan Bernard učí už kdovíjak dlouho a stejně nemá svůj vlastní dům?“

„Třeba je rozvedený,“ napadlo Charlieho. „A bejvalka ho pořádně vyždímala.“

„Projdeme soudní záznamy,“ rozhodl Will. „Jestli je rozvedený, možná jeho exmanželka přišla na to, co provádí, a odešla od něho. Jestli se potvrdí, že Kayla byla jednou ze série obětí, možná se nám povede přesvědčit soudce, aby zamítl propuštění na kauci.“

„Pokoušeli jsme se dozvonit na sousedy. Většina z nich nebyla doma, nejspíš jsou v práci.

V bytě naproti bydlí jedna ženská na mateřské. Povídala, že Bernarda vůbec nezná a že v jeho bytě se nedělo vůbec nic podezřelého.“

„Kolem sedmé večer sem vyšlete pár hlídek. Tou dobou by mělo být doma víc lidí,“ řekl Will, přistoupil k šatníku a podíval se do horních polic. „Třeba tu má fotoalbum nebo něco takového.“

„Najdeme jenom to, co nám je ochotný ukázat.“

Will se dal do prohlížení šatníku. Sundával z polic krabice a zkoumal jejich obsah. „Víme, že na dvě hodiny odešel ze školy,“ řekl, vytáhl štos ročenek a hodil je na postel. Bylo jich asi dvacet. Všechny měly obálky s optimistickými fotografiemi ze školního prostředí. Will vzal do ruky vrchní ročenku se znakem Westfieldské akademie a začal jí listovat. „Za tu dobu nemohl stihnout spáchat dvě vraždy, ukrýt Emmu a vrátit se do školy. Špinavou práci musel provést komplic. Bernard věděl, že Emma pochází z bohaté rodiny.“

„Kaylini rodiče jsou taky bohatí. Proč neunesl i ji? Proč by ji zabíjel, když mohla být zdrojem peněz?“ namítla Faith.

Will zavřel ročenku a chvíli ji držel v ruce. „Víme stoprocentně, že v tom Kayla neměla prsty?“

Faith se podívala na Charlieho, který ještě neskončil se zkoumáním složek v počítači.

Will se před ním nebál mluvit. „Kayla Alexanderová byla pěkný fracek,“ řekl, hodil ročenku na postel a vzal další. „Tvrdil to úplně každý, s kým jsme mluvili.“

„Musela by být hodně otrlá, kdyby s Bernardem klidně šukala v autě a přitom věděla, že se chystá únos její nejlepší kamarádky,“ poznamenala Faith a na okamžik se zamyslela. „Možná se cítila nějak ohrožená Emminým vztahem s Adamem.“

Will se její úvahy chytil. „Kayla mohla vědět, že Adam s Emmou parkují v té garáži. Vloni na holky donášela vlezlá sousedka, takže si museli najít jiné místo.“

„Stejně by mě zajímalo, proč Kayla zaparkovala před Campanovic domem, když věděla, že naposledy je nachytali při záškoláctví právě proto, že sousedka viděla na příjezdové cestě auto.“

Will přestal listovat ročenkou. „Od chvíle, co jsem Toyotu viděl v garáži, mi na tom něco nehraje. Všechno, čeho se vrah dotkl, bylo umazané od krve, kufr auta, kliky u dveří, volant.

Všechno až na izolační pásku a provaz v kufru.“

„Myslíte, že je Kayla vrahovi přivezla?“

„Možná.“

„Počkat,“ řekla Faith a pokusila se všechno si to srovnat v hlavě. „Jestli do toho byla Kayla zapletená, proč by ji ten člověk vraždil?“

„Byla přece nesnesitelná.“

„Celou dobu tvrdíte, že ji vrah musel znát.“

Willovi začal zvonit mobil. Sáhl do kapsy a vyndal ho. Přístroj slepený průhlednou páskou vypadal hrozně. „Prosím?“ řekl do něj.

Faith vzala jednu ročenku a začala jí listovat, aby tam jen tak zbůhdarma nestála a nekoukala. Jednou se podívala na Willa a pokusila se něco vyčíst z výrazu jeho obličeje, zatímco naslouchal volajícímu. Jako obvykle se tvářil naprosto neproniknutelně.

„Děkuju,“ řekl nakonec a ukončil hovor. „Bernardovy otisky nesouhlasí s otiskem palce na vzkazu,“ pronesl.

Faith si ročenku přitiskla na prsa. Ztěžkla jí v rukou. „Takže ty výhrůžné vzkazy psal jeho komplic.“

„Ale proč to dělal? Proč riskoval ten otisk?“

Faith pokrčila rameny. „Třeba se snažili zastrašit Adama, aby Emma zůstala v domě sama,“

řekla. „Ale v tom případě by přece stačilo, aby Kayla Emmu odvezla domů. Proč to neudělala?“

Faith si zkusila odpovědět: „Určitě si kvůli něčemu vjely do vlasů.“ Will otevřel loňskou ročenku a zběžně ji prolistoval. „Musíme se vrátit úplně na začátek. Někde se skrývá další muž,“

prohlásil a přejel prstem po fotografiích studentů. „Bernard není typ, který si rád maže ruce.“

„Můj známý z Techniky povídal, že dneska pro mě nejspíš bude něco mít,“ pověděla mu Faith. Doufala, že nebude muset nic říkat o ampulce s šedým práškem, kterou dala Victorovi, aby ji nechal prozkoumat. Will sice před Charliem Reedem mluvil bez obalu, ale Faith ho neznala dost dobře na to, aby kvůli němu riskovala kariéru.

„Zajeďte na Techniku, jestli na něco nepřišli,“ odpověděl jí Will. Našel v ročence fotografii Kayly Alexanderové, vytrhl ji z ní a podal Faith. „A když už tam budete, tak se zeptejte Tommyho Albertsona, jestli náhodou tuhle holku neviděl s Adamem nebo Gabem Cohenem.

Zeptejte se po celé koleji, když to bude nutné.“ Pak otočil na další stranu a vytrhl fotografii Evana Bernarda. „A tuhle fotku jim ukažte taky.“

Faith si od něho snímky vzala.

Will otevřel další ročenku, aby z ní vytrhl stejné fotografie i pro sebe. „Já zajedu na kopírku a udělám to samé,“ řekl.

Faith se podívala na budík na nočním stolku. „Neříkal jste, že únosce má zavolat ve čtyři?“

zeptala se Willa.

Will opatrně vytrhl příslušné stránky. „Vrah je teď nejspíš u Emmy a nahrává další důkaz o tom, že je naživu.“

Faith ročenku položila na postel a vykročila ke dveřím, když vtom se zarazila. Uvědomila si, že něco nesedí. Rozložila ročenky na posteli a našla tři, které se od ostatních lišily. Byly tlustší a jejich desky neměly tak výrazné barvy. „Proč tu Bernard má ročenky z Crimovy školy?“

otázala se. Střední škola Alonza A. Crima se nacházela v Reynoldstownu ve východní části Atlanty. Pravděpodobně patřila k horším školám.

„Aspoň víme, kde Bernard učil, než se dostal na Westfield,“ poznamenal Will.

Faith mlčky listovala ročenkou. Nebyla fatalistka ani nevěřila na návraty duší a anděly strážné, ale vždycky důvěřovala svému policajtskému instinktu. Pečlivě pročítala seznam vzadu a hledala v něm Bernardovo jméno. Objevila jeho fotografii mezi učiteli a navíc zjistila, že sponzoroval studenty, kteří pracovali pro školní časopis.

Faith nalistovala příslušnou stránku a podívala se na fotografii týmu mladých novinářů.

Studenti přihlouple pózovali. Někteří měli na hlavách klobouky s nápisem press. Další měli tužky v ústech nebo si před obličejem drželi složené noviny a vyvalovali na fotografa oči. Mezi nimi se zvláštně vyjímala hezká světlovláska, která stála velice blízko mladistvě vyhlížejícího Evana Bernarda. Fotografie byla černobílá, ale Faith si dovedla živě představit světle rezavou barvu dívčiných vlasů i nos posetý pihami.

„To je Mary Clarková,“ řekla Willovi.

Rozzuřená Olivie McFadenová Faith sdělila, že Mary Clarková půl hodiny po Bernardově zatčení opustila školu. Prostě vzala kabelku, zadala studentům, že mají přečíst další kapitolu v učebnici, a odešla ze třídy a pak i z budovy.

Faith Mary našla snadno podle staré odřené Hondy Civic, která stála před jejím domem na Waddell Street v Grant Parku. Místní obyvatelé se o své domy dobře starali, ale s rodinami z bohatšího Ansley Parku se nemohli srovnávat. Neměli ani profesionálně posekané trávníky, ani drahá zavlažovací zařízení, která celé léto udržovala trávu i květiny svěží. Ulice v Grant Parku lemovaly popelnice a Faith se chvíli musela ploužit za popelářským vozem, který se pomalu sunul do kopce a stavěl u každého domu, aby obsluha mohla do jeho útrob vyprázdnit každou popelnici.

Grant Park byla ideální čtvrť pro rodiny s dětmi. Nalézala se ještě v Atlantě, a přitom se v ní daly sehnat domky za jakžtakž přijatelnou cenu. V zahradách se zelenaly koruny stromů a v odpoledním slunci zářily čerstvě natřené omítky. Domy tu byly různé. Některé vypadaly jako ranče, jiné měly viktoriánský vzhled. Všechny zažily zuřivé přestavování a renovování v době stavebního boomu, kdy se je jejich majitelé snažili za každou cenu zhodnotit, jenom aby splakali nad výdělkem, jakmile šílenství opadlo a ceny nemovitostí prudce klesly.

Několika domům se zběsilé budování vyhnulo. Mezi dvou-a třípatrovými obry se tu a tam krčil jednopatrový domeček. Mary Clarková bydlela v jednom z nich. Zvenku to vypadalo, že uvnitř jsou dvě ložnice a koupelna. Domek nebyl v dezolátním stavu, ale zanedbaný byl.

Faith vystoupala po kamenných schodech ke dveřím. Na zápraží stály velké golfové hole pro dvojčata, jaké do parku obvykle vozily běžkyně. Všude byly rozházené hračky. Na zemi ležela stará omšelá houpačka, kterou někdo sundal z rámu. Vedle ní na hromadě rezavěly řetězy a úchyty. Faith z toho usuzovala, že se majitelé rozhodli postupně dát domek do pořádku, ale jejich nadšení časem opadlo. Vstupní dveře byly natřené lesklým černým lakem a na jejich okénku zevnitř visela záclonka. Faith nenašla žádný zvonek, a tak zvedla ruku a chystala se, že zaklepe, když vtom se dveře najednou samy otevřely.

Stál v nich malý muž s plnovousem a v každé ruce držel jedno batole. Obě mrňata byla šťastná, že k nim jde návštěva. „Co chcete?“ zeptal se muž.

„Jsem vyšetřovatelka Faith Mitchellová z…,“ začala Faith.

„To je dobrý, Time!“ ozval se zevnitř hlas jeho ženy. „Pusť ji dovnitř.“

Timovi se nechtělo poslechnout, ale nakonec ustoupil, aby Faith mohla vejít do domu. „Je v kuchyni,“ řekl.

„Děkuju.“

Zdálo se, jako by jí Tim chtěl ještě něco říct, možná ji i varovat, ale místo toho jenom mlčky vyšel s dvojčaty ven. Dveře za ním zaklaply.

Faith se rozhlédla po obýváku. Nevěděla, jestli tam má zůstat, anebo jít do kuchyně. Místnost byla chaoticky zařízená stylem, jaký vyznávají čerství absolventi vysokých škol, úplně nový nábytek tu stál vedle starých kusů. Před obstarožní televizí stál rozvrzaný gauč. Kožené křeslo bylo nové a moderní. Mělo trochu poškrábané nohy, což svědčilo o tom, že se po něm nedávno sápala kočka. Všude byly rozházené hračky. Jako by tam vybuchla bomba.

Když Faith nakoukla do otevřených dveří hlavní ložnice, uviděla další hračky. Faith ani v patnácti nedovolila Jeremymu okupovat všechny pokoje v domě. Není divu, že současní rodiče pořád vypadají vyčerpaně. Nemají doma kousek místa, který by patřil výhradně jim.

„Pojďte dál!“ zavolala na ni Mary.

Faith šla po hlase dlouhou chodbou do zadní části domku. Mary Clarková stála u dřezu, zády k oknu. V ruce držela hrnek kávy. Světle rusé vlasy měla rozpuštěné na ramena. Byla oblečená do džínsů a velkého trika, které nejspíš patřilo jejímu muži. Oči měla opuchlé pláčem a obličej samou skvrnu.

„Nechcete si o tom promluvit?“ zeptala se jí Faith.

„Mám snad na vybranou?“

Faith se posadila k laminátovému stolu s kovovýma nohama z padesátých let. Kuchyně byla útulná a nemoderní. Dřez vězel v samostatné skříňce natřené pastelově zelenou barvou.

Všechny části linky byly původní, kovové. Clarkovi neměli myčku a jejich sporák stál nakřivo.

Na rámu dveří se po obou stranách skvěly čárky, které označovaly, jak rychle rostou Maryina dvojčata.

Mary vylila kávu do dřezu a hrnek postavila na linku. „Tim mi radil, abych se do toho nepletla,“ řekla.

Faith jí odpověděla jejími vlastními slovy: „Máte snad na vybranou?“

Chvíli na sebe hleděly. Faith věděla, jak se lidé chovají, když něco skrývají. Zrovna tak uměla rozeznat, když byli ochotní promluvit. Na Mary Clarkové nic nepozorovala. Připadalo jí, že se jenom stydí.

Sepnula ruce před tělem a čekala, až Mary promluví.

„Předpokládám správně, že mě vyhodili?“ zeptala se Mary.

„O tom si budete muset promluvit s paní McFadenovou.“

„Dneska už se učitelé nevyhazují. Místo toho dostanou ty nejhorší třídy, takže nakonec odejdou sami, anebo se zabijou,“ prohodila Mary.

Faith mlčela.

„Viděla jsem, jak Evana vyvádějí ze školy v poutech.“

„Přiznal se, že souložil s Kaylou Alexanderovou,“ řekla Faith.

„Unesl Emmu?“

„Pokusíme se ho z toho obvinit. Nemůžu vám sdělovat žádné podrobnosti.“

„Před třinácti lety mě učil na Crimově škole.“

„Ta je v dost hrozné čtvrti,“ poznamenala Faith.

„Já jsem taky byla dost hrozná holka,“ opáčila Mary sarkasticky. V jejím hlase zaznívala i bolest, takže se Faith rozhodla vyčkat, co z ní vypadne. Věděla, že nejlepší bude, když Mary nechá, aby se rozmluvila sama.

Mary pomalu přistoupila ke stolu a odstrčila od něj židli. Posadila se na ni a zhluboka si povzdechla. Faith ucítila alkohol. „Evan pro mě tehdy byl jediným světlým bodem v životě,“

řekla jí Mary. „Kvůli němu jsem chtěla být učitelkou.“

Faith to nijak nepřekvapilo. Mary Clarková s hezkými nazrzlými vlasy a pronikavýma modrýma očima byla přesně Bernardův typ. „Zneužíval vás?“ zeptala se.

„Bylo mi šestnáct. Věděla jsem, co dělám.“

Faith ji nehodlala nechat tak snadno uniknout. „Opravdu?“ zeptala se.

Mary vstoupily do očí slzy. Rozhlédla se po nějakém kapesníku. Faith vstala a utrhla jí papírovou utěrku.

„Díky,“ řekla Mary a vysmrkala se.

Faith chvíli vyčkala a pak se jí zeptala: „K čemu mezi vámi došlo?“

„Svedl mě,“ odpověděla Mary. „Anebo já jeho. Vlastně ani nevím, jak to bylo.“

„Líbil se vám?“

„Hrozně,“ zasmála se Mary. „Doma to nebylo nic moc. Otec nás opustil, když jsem byla malá.

Matka měla dvě zaměstnání.“ Pokusila se usmát. „Jsem jenom další pitomá ženská fixovaná na otce, co?“

„Bylo vám šestnáct,“ připomněla jí Faith. „Do ženské jste měla daleko.“

Mary si utřela nos. „Strašně jsem blbla. Kouřila jsem, chlastala. Chodila za školu.“

Přesně jako Kayla, napadlo Faith. „Kde jste se scházeli?“

„U něj doma. Chodili jsme tam pořád. Byl to takovej ten super učitel, víte? Žrali jsme ho, protože jsme u něj doma mohli pít.“ Mary zavrtěla hlavou. „Chtěl jenom, abychom ho za to uctívali jako boha.“

„A uctívali jste ho?“ zeptala se Faith.

„Dělala jsem všechno, co po mně chtěl,“ řekla Mary a pronikavě se na ni podívala. „Úplně všechno.“

Faith bylo jasné, že Maryina situace Bernardovi nejspíš skvěle nahrála. Poskytl jí bezpečné útočiště, ale přitom stačilo jednou zavolat její matce, aby ji o ně okamžitě připravil.

„Jak dlouho to trvalo?“

„Až moc. Anebo vlastně málo,“ odpověděla Mary. „Měl jeden zvláštní pokoj. Byl pořád zamčený a dovnitř nikdo nesměl.“

„Opravdu nikdo?“ zeptala se Faith, protože jí bylo jasné, že Mary Clarková v něm byla.

„Vypadal jako pokojíček pro malou holčičku. Hrozně se mi líbil. Byl v něm bílý nábytek a stěny byly růžové. Myslela jsem si, že takové pokojíčky mají bohaté holky.“

Učitel zjevně nerad měnil své zvyky.

„Nejdřív byl hrozně milý. Povídali jsme si o tom, jak od nás táta odešel, jak se cítím opuštěná.

Byl chápavý, jenom naslouchal. Ale potom chtěl dělat něco jiného.“

Faith si vzpomněla na pouta a vibrátor, který našli v Bernardově zvláštním pokoji. „Nutil vás k něčemu?“

„Vlastně ani nevím,“ přiznala Mary. „Hrozně dobře umí člověka přesvědčit, že to, co dělá, sám chce.“

„Jak to myslíte?“

„Ubližoval mi. On…“ Mary zmlkla. Faith na ni nenaléhala, protože věděla, že je velice zranitelná. Mary si sáhla do výstřihu plandavého trika a pomalu ho stáhla dolů. Nad levým ňadrem se jí táhla jizva tvaru půlměsíce. Bernard ji kousl tak silně, že rána krvácela. Navždycky si ji označil.

Faith pomalu hlasitě vydechla. V pubertě se taky dostala hodně blízko tomu, co zažila Mary Clarková. Měla jenom obrovské štěstí, že starším mužem v jejím životě byl dospívající kluk, a ne sadistický pedofil. „Nasadil vám pouta?“ zajímala se.

Mary si zakryla ústa rukou a jenom němě přikývla.

„Bála jste se někdy, že by vás mohl zabít?“

Mary neodpovídala, ale Faith odpověď vyčetla z jejích očí. Byla zděšená a cítila se jako v pasti. „Jenom si se mnou tak hrál,“ řekla Mary. „Jednoho dne jsme byli spolu a druhý den se na mě vykašlal. A zase znova. Pořád jsem měla strach, že mě opustí a já zůstanu úplně sama.“

„A co bylo dál?“

„Odešel uprostřed školního roku,“ odpověděla Mary. „Pak jsem ho znova viděla až první den na Westfieldu. Stála jsem tam a zírala jako nějaká blbá nanynka. Jako bych zase byla holka a on můj učitel. Cítila jsem k němu něco, co bych vůbec neměla. Vím, že je to šílené, ale on byl moje první láska.“ Mary se podívala na Faith a očima ji prosila o pochopení. „Provedl mi strašné věci. Ponižoval mě a ubližoval mi. Způsobil mi hroznou bolest… Nevím proč, ale jsem s ním nějak propojená a nemůžu se toho zbavit.“ Mary se znovu rozplakala. „To je dost šílené, ne? Když pořád něco cítím k chlapovi, který mě znásilňoval.“

Faith se podívala na svoje ruce. Nevěděla, co na to má říct. „Proč Evan odešel z vaší školy?“

zeptala se nakonec.

„Kvůli jiné holce. Už si nevzpomínám, jak se jmenovala. Dopadla dost špatně, byla znásilněná a pomlácená. Tvrdila, že jí to udělal Evan.“

„Proč ho nezatkli?“

„Protože to byla potížistka, jako já. Někdo ho tehdy podržel, dosvědčil mu alibi. Bernard vždycky uměl studenty přinutit, aby kvůli němu lhali. Nakonec stejně odešel. Myslím, že věděl, že po něm jde policie.“

„Viděla jste se s ním potom ještě někdy? Myslím, jestli se s vámi pokoušel spojit, když odešel ze školy?“

„Samozřejmě, že ne.“

Faith se v jejím tónu něco nezdálo, a tak se Mary zeptala: „A vy jste se o nic nepokoušela?“

Mary znovu vstoupily do očí slzy a její hezkou tvář zhyzdilo ponížení.

„Jasně, že ano.“

„Jak to dopadlo?“

„Měl tam nějakou jinou holku,“ odpověděla Mary. „V našem pokoji. V mém pokoji.“ Po tvářích jí stékaly slzy. „Křičela jsem na ně a vyhrožovala, že zavolám na policii. Říkala jsem samé pitomosti, jen aby se ke mně vrátil.“ Zadívala se na čárky na zárubních dveří, milníky v životech jejích dětí. „Pamatuju si, že tehdy hrozně lilo a byla zima. Normálně tu taková zima nebývá.

Myslím, že ten rok dokonce sněžilo.“

„Co jste udělala?“

„Nabídla jsem mu svoje tělo, že si se mnou může dělat, co chce a jak chce,“ odpověděla Mary a přikývla na znamení, že byla opravdu ochotná úplně se před tím mužem ponížit. „Řekla jsem mu, že udělám cokoli.“

„Co vám na to řekl?“

Mary se podívala na Faith. „Holýma rukama mě zmlátil jako psa. Zůstala jsem tam ležet až do rána.“

„Šla jste potom do nemocnice?“

„Ne. Šla jsem domů.“

„Vrátila jste se tam ještě?“

„Jednou, asi o tři nebo čtyři měsíce později. To už jsem měla nového kluka. Chtěla jsem zaparkovat před Evanovým domem. Chtěla jsem, aby mě tam ojel někdo jiný, jako bych mu tím mohla všechno oplatit.“ Mary se své naivitě zasmála. „Ale jak znám Evana, leda by stál u okna, koukal na nás a honil by si ho.“

„Nebyl doma?“

„Odstěhoval se. Nejspíš šel za lepším, na naši slavnou Westfieldskou akademii.“

„A nikdy potom už jste spolu nemluvili, až když jste ho potkala první den ve škole?“

„Jo. Nebyla jsem tak blbá, abych to nepochopila.“

„Co jste měla chápat?“

„Předtím mi nikdy neudělal žádnou modřinu v místě, kde by ji někdo mohl vidět. Tak mi došlo, že je definitivní konec. Zlomil mi lícní kost.“ Přitiskla si ruku na tvář. „Naštěstí to není vidět.“

Faith se podívala na dokonale hladkou pleť na její hezké tváři. „Není,“ potvrdila.

„Mám to uvnitř,“ řekla Mary a pohladila se po líci, jako by konejšila malé dítě. „Všechno, co mi Evan provedl, pořád nosím v sobě.“

Will kráčel přes parkoviště za kopírkou. Cítil, že má čím dál tím méně času. Zítra touhle dobou Evana Bernarda propustí z vězení. Jeho komplice se zatím nepodařilo identifikovat.

Neměli žádná vodítka, na obzoru se nerýsovalo žádné zásadní odhalení. Měli minimum důkazů a laboratoř dodá výsledky testů DNA až za několik dní. Amanda byla ve svých prioritách naprosto bezohledná. Na případech pracovala, aby je vyhrála. Když cítila, že nemá valné vyhlídky na úspěch, jednoduše zaměřila pozornost jinam. Pokud z dnešního únoscova telefonátu nezjistí něco zásadního, brzy začne z případu stahovat své lidi a přidělovat jim důležitější práci.

Všichni se domnívali, že Emma je mrtvá. Will to vycítil ze způsobu, jakým se na něho dívala Faith, a z toho, jak opatrně o ní mluvila Amanda. Už ji odepsali. Jediný Will ještě ne. Nehodlal se smířit s představou, že už není naživu. Rozhodl se, že Abigail Campanové za každou cenu přivede její dítě živé.

Stiskl tlačítko u dveří a bzučák ho okamžitě pustil dovnitř. Will kráčel chodbou do Copy Right a naslouchal pisklavému hučení kopírek. Zvenku se do toho mísil zvuk stavebních prací na silnici. Doléhalo sem monotónní bušení sbíječek a rachot míchaček. Velká okna směřující na Broskvovou ulici se od hluku zvenku úplně třásla.

„Rád vás zase vidím!“ křikl na Willa Lionel Petty. Seděl za pultem a skláněl se nad papírovým talířem, na němž ležel obrovský steak s hranolky. Will se podíval na papírový pytlík vedle talíře. Skvělo se na něm logo rychlého občerstvení, které prodávalo velké porce podezřele laciného masa.

„Tak vy jste dostal můj vzkaz!“ prohlásil Petty vzrušeně. „Dělníci se vrátili dneska ráno. Fakt mě to dost překvapilo. Někdo jim asi dal špatný instrukce nebo co.“ Podíval se zblízka na Willa a řekl: „Koukám, že jste dostal pěkně přes hubu, co?“

„No jo,“ přitakal Will a přihlouple si sáhl na pohmožděný nos.

Hukot přístrojů zeslábl a Petty vstal, aby se na ně šel podívat.

„Jsou to ti samí dělníci jako předtím?“ zeptal se ho Will.

Petty se zastavil u jedné kopírky a začal do ní vkládat štosy papíru. „Některý mi připadaj celkem povědomý. Předák pořád zaclání na parkovišti se svojí dodávkou. Warrena to hrozně sere, ale nic s tím nenaděláme, protože nám ten plac oficiálně nepatří.“

Will si vzpomněl, jak mu Warren Grier říkal, že většina zákazníků do budovy vůbec nevstoupí. „Proč mu to vadí?“ zeptal se.

„Kvůli tomu bordelu. Furt tam něco odhazujou. Měli by mít aspoň trochu slušnosti, ne?“ opáčil Petty, zavřel kopírku a stiskl na ní jakési tlačítko. Stroj se zase rozjel a kolečka všech kopírek opět hučela unisono a papír šustil ostošest. Zvenku k nim dolehlo hlasité pískání bagru, jehož řidič se chystal zvednout ocelové desky ze silnice.

Petty se posadil zpátky ke svému talíři. „Máme plnej koberec toho blbýho prachu zvenku. Je tak jemnej, že se nedá vyluxovat.“

„Jakého prachu?“

Petty zakrojil do masa, až z něj na talíř vystříkl omastek s krví. „Z betonu, co používaj jako podklad.“

Will si vzpomněl na šedý prášek a podíval se na dělníky venku. Bagr přední lopatou nabral ocelovou desku, pod níž se objevila hluboká díra v silnici. „Jak vypadá?“ zeptal se.

Petty si přiložil ruku k uchu a zařval: „Cože?“

Will neodpovídal. Petty v ruce svíral laciný nůž s dřevěnou rukojetí, nažloutlými nýty a zubatým ostřím.

Willovi najednou vyschlo v krku. Pokusil se polknout. Podobný nůž naposledy viděl ležet kousek od bezvládné ruky Adama Humphreyho.

17. kapitola

Faith stála za dveřmi prosklené zasedací místnosti Victorova oddělení. Z místnosti vycházelo tlumené mumlání mužských hlasů. Duchem byla někde jinde, v bytě Evana Bernarda, který v dívčím pokojíčku schovával růžový vibrátor a pouta. Používal tytéž propriety na dospívající Mary Clarkovou? Jaké sadistické praktiky s dívkou prováděl? Mary jí nechtěla nic prozradit, ale všechno měla vepsané ve tváři. Hrozivě jí ublížil. Mary to nedokázala popsat slovy a pravděpodobně o tom nebude schopná vůbec nikdy mluvit. Faith se dělalo zle, jakmile na to pomyslela. Byla si jistá, že Mary je jenom jednou z mnoha obětí, kterým učitel za léta své praxe zkazil život.

Faith zavolala personalistce střední školy Alonza Crima, sotva vyjela z Grant Parku. Žádný záznam o znásilnění, kvůli kterému Evan Bernard musel odejít ze školy, tam neměli. Mary Clarková si na jméno postižené dívky nevzpomínala. Přinejmenším to tvrdila. Proti Evanu Bernardovi nikdo žádné obvinění nevznesl, takže místní policejní stanice neměla žádné záznamy o vyšetřování. Ze stovky vyučujících ani jeden na škole nepracoval v době, kdy Bernard sadisticky zneužíval Mary Clarkovou.

Neexistovali žádní svědci, žádné důkazy ani žádní spolupachatelé.

Někde ale musela být osoba, která přesně věděla, kde je Emma Campanová. Will si podle všeho myslel, že dívka je pořád naživu, ale Faith jeho marné naděje nesdílela. Kdyby to byla pravda, vrah by do druhého telefonátu nahrál nový důkaz. Všechno to bylo dobře naplánované.

Bernard zachovával chladnou hlavu a měl o všem přehled. Z místa činu se dalo odvodit, že vrah a Emmin únosce v jedné osobě se tak dobře ovládat neumí. Někde se to muselo strašlivě zvrtnout.

Faith roztrhla obálku, ve které jí přišel účet za plyn. Doma do ní strčila fotografie Kayly Alexanderové a Evana Bernarda vytržené z ročenky. Teď obálku otevřela a podívala se na Bernardovu fotografii. Byl hezký a určitě by neměl problém najít si přítelkyni přiměřeného věku.

Kdyby Faith nevěděla, co je zač, klidně by si s ním vyšla. Vzdělaný, výřečný učitel, který se věnuje doučování studentů s poruchami učení, musel přitahovat zástupy žen. A on dával přednost nedospělým holkám.

Faith připadalo odporné už to, že dopoledne vůbec vstoupila do učitelova bytu.

Z pochybných pornografických materiálů a obrazu nahé dívenky v ložnici přímo čišela jeho nechutná posedlost. Faith stejně jako Will zuřila při představě, že se zítra bez problémů dostane ven na kauci. Na to, aby proti němu mohli vznést závažnější obvinění, by potřebovali víc času. Zatím můžou argumentovat jenom neexistujícím harddiskem a otiskem prstu, který podezřelému nepatří. Faith se přesto nedovedla ubránit neodbytné otázce, která jí strašila v hlavě, je Bernard opravdu klíčem k celému případu, anebo má za úkol svojí nechutností odvést pozornost od skutečného vraha?

Faith dokázala docela dobře pochopit, proč se pětačtyřicetiletý muž stýká se sedmnáctiletou dívkou, ale vůbec jí nebylo jasné, co mohlo Kaylu Alexanderovou přitahovat k němu. Začínal šedivět a měl hluboké vrásky kolem úst i očí. Nosil saka s manšestrovými záplatami na loktech a hnědé boty k černým kalhotám. Mnohem horší bylo, že měl nad dívkou neomezenou moc, a to nejen z postu učitele.

Bernard po světě chodil déle než Kayla, takže byl logicky chytřejší než ona. Byl mezi nimi rozdíl osmadvaceti let. Za tu dobu získal víc zkušeností a zažil víc vztahů. Svést svéhlavé dítě pro něho muselo být hrozně snadné. Bernard byl nejspíš jediný dospělý, jehož Kayla znala, který podporoval její špatné chování. Určitě jí dokázal vsugerovat, že je výjimečná a on je jediný, kdo jí rozumí. Na oplátku za to chtěl její život.

Faith ve čtrnácti letech podobným způsobem obalamutil kluk, který byl o pouhé tři roky starší než ona. Nejrůznějšími způsoby ji nutil, aby s ním zůstala a dělala, co chce. Vyhrožoval jí, že pokud se s ním rozejde, poví jejím rodičům o všem, co s ním dělá. Faith se mu čím dál víc přizpůsobovala. Začala chodit za školu, vracela se pozdě domů a na slovo ho poslouchala.

Když nakonec otěhotněla, odkopl ji jako prašivého psa.

Rokující pánové si dali přestávku a dveře zasedací místnosti se otevřely. Trousili se z nich muži v oblecích a mhouřili oči před slunečním světlem, které do budovy pronikalo okny. Když Victor uviděl Faith, zatvářil se překvapeně. Na okamžik proti sobě stáli v trapném tichu, načež k němu Faith napřáhla ruku a Victor se sklonil, aby ji políbil na tvář. Faith se nervózně zasmála, protože najednou nevěděla, jak se k němu má chovat.

„Jsem tady pracovně,“ objasnila mu důvod svojí návštěvy.

Victor jí rukou naznačil, že má jít s ním. „Dostal jsem vzkaz, že jsi volala. Doufal jsem, že mě chceš pozvat na rande, ale nakonec jsem radši zavolal Chucku Wilsonovi.“

Wilson byl vědec, který dělal rozbor šedého prášku od Charlieho Reeda. „Zjistil něco?“

zeptala se Faith.

„Ještě se mi neozval. A to mi slíbil, že to dneska udělá,“ odpověděl Victor s úsměvem. „Ale mohli bychom zajít na oběd a pak mu zavolat,“ navrhl.

„Měli bychom to udělat co nejdřív. Radši bych se mu ozvala sama. Můžu?“

„Samozřejmě.“

Sešli po krátkém schodišti. „Potřebuju mluvit s jedním z tvých studentů,“ řekla Faith Victorovi.

„A s kterým?“

Faith si pohrávala s obálkou a fotografiemi uvnitř. „S Tommym Albertsonem.“

„Tak to máš štěstí,“ řekl Victor a podíval se na hodinky. „Ten totiž už hodinu čeká u mě v kanceláři.“

„Provedl něco?“

„Kvůli tomu jsme právě měli tu schůzi.“ Victor ji vzal za paži a vedl ji chodbou. „Zrovna jsme dostali povolení vyloučit ho ze školy,“ řekl tiše.

Faith při té představě jako správná rodička poněkud zpanikařila. „Co provedl?“

„Pár neskutečných blbostí,“ odpověděl Victor. „A při jedné z nich závažně poškodil školní majetek.“

„Jaký?“

„Včera večer ucpal kolejní záchody. Asi do nich naházel ponožky.“

„Ponožky?“ opakovala Faith. „Proboha, proč?“

„Už jsem se dávno přestal ptát, proč mladí kluci něco provádějí,“ poznamenal Victor. „Jenom lituju toho, že ho odsud nevyhodím osobně.“

„Proč nemůžeš?“

„Protože má právo nejdřív předstoupit před komisi a svoje jednání jí vysvětlit. Trochu se mi to nezdá, poněvadž ta komise se skládá z bývalých studentů Techniky a většina z nich na koleji taky dělala vylomeniny. Nakonec ale skoro všichni udělali skvělou kariéru ve svém oboru,“

vysvětlil jí Victor.

Napřáhl ruku a otevřel dveře s nápisem Vedoucí studijního oddělení. Pod ním bylo zlatým jménem vyvedeno jeho jméno. Faith při tom pohledu pocítila zvláštní radostné vzrušení. Její sporadické schůzky s muži se většinou omezovaly na zástupce mnohem prozaičtějších profesí, instalatéry, mechaniky, policajty, policajty a zase policajty.

„Marty, tohle je Faith Mitchellová,“ představil Victor Faith své sekretářce. Pak se usmál na Faith a dodal: „Faith, tohle je Marty. Pracujeme spolu skoro dvanáct let.“

Ženy si vyměnily pár zdvořilostních frází, ale přitom se navzájem přeměřovaly.

Victor nasadil oficiální tón: „Vyšetřovatelko Mitchellová, panu Albertsonovi je devatenáct let, a tudíž je dospělý, takže nepotřebujete můj souhlas, abyste si s ním mohla promluvit. Moje kancelář je vám zcela k dispozici.“

„Děkuju,“ odpověděla Faith, zastrčila si obálku s fotografiemi do podpaží a vešla do dalších dveří označených Victorovým jménem.

Když vstoupila do kanceláře, ze všeho nejdřív ji napadlo, že voní po Victorově vodě po holení a je stejně hezká jako on. Místnost byla velká a měla několik oken, ze kterých bylo vidět dálnici. Psací stůl měl skleněnou desku posazenou na chromových nohách. Nízké židle vypadaly pohodlně. V rohu stála černá kožená pohovka. Působila velice elegantně, ale dojem kazila postpubertální příšera, která se na ní válela.

„Co tady děláte?“ zajímal se Tommy Albertson.

„Přišla jsem ti pomoct vyrovnat se se zármutkem. Slyšela jsem, že to, co se na vaší koleji stalo za posledních pár dnů, tě rozrušilo natolik, že jsi začal trochu vyvádět,“ odpověděla Faith.

Velká žárovka nad jeho hlavou několikrát zablikala a teprve pak se rozsvítila. „Jo,“ přitakal Tommy. „Mám dost velkej strach o Gabea.“

„Nevíš, jestli nemá zbraň?“

„Na tuhle otázku jsem vám už jednou odpověděl,“ připomněl jí. „Opravdu nevím, jestli má zbraň. Netušil jsem, že má depku. Tu holku jsem v životě neviděl a tu druhou taky ne. Staral jsem se akorát o sebe a do věcí druhejch lidí jsem se nemíchal.“

„A proto teď sedíš tady místo ve škole, viď?“ podotkla Faith.

„Všechno je to velký nedorozumění.“ Pokrčil rameny.

Faith se posadila na židli naproti pohovce. „Nadělal sis dost problémů, Tommy.“

„To je dobrý,“ ujistil ji. „Táta už sem jede, aby všechno dal do kupy.“

„Vzhledem k tomu, že jsi zničil školní majetek, bych si tím nebyla tak jistá.“

Tommy znovu pokrčil rameny. „Zaplatím to.“

„Ty? Anebo spíš tvůj táta?“

Tommy znovu pokrčil rameny. „To je snad jedno, ne? Dá škole sponzorskej dar nebo koupí pár fotbalovejch dresů a bude to v poho,“ prohlásil. „Navíc je to přesně, jak jste řekla, jenom jsem vyváděl.“ Zašklebil se. „Nejdřív jsem byl úplně hotovej z Adama a pak jsem zjistil, že můj kámoš má depku a odchází kvůli ní ze školy. To je na jednoho fakt trochu moc, ne?“

Faith zaťala zuby, aby nedala najevo, že ji dostal. Otevřela obálku a ukázala mu fotografii Evana Bernarda. „Viděl jsi někdy tohohle muže?“ zeptala se ho.

Mladík pokrčil rameny.

„Podívej se na tu fotku, Tommy.“

Mládenec se na pohovce konečně normálně posadil a podíval se na Bernardovu fotografii.

„Viděl jsi ho někdy?“ opakovala Faith.

Tommy se na ni podíval a pak upřel zrak na snímek. „Možná. Nevím.“

Faith ještě nikdy v životě tak zoufale netoužila z někoho vymlátit pravdu. „Tak možná, anebo nevíš?“ zeptala se ho ostře.

„Už jsem vám povídal, že nevím.“

Faith mu fotografii pořád držela před očima. „Potřebuju, aby ses na to pořádně podíval, Tommy. Je to důležité. Připadá ti tenhle chlap povědomý?“

Tommy si podrážděně povzdechl. „Asi jo. Nebyl náhodou v televizi?“

„Nebyl. Mohl jsi ho vidět v kampusu. Možná s Adamem nebo s Gabem.“

Tommy si od ní snímek vzal a zvedl si ho k očím. Chvíli ho pozorně zkoumal. „Nevím, kde jsem ho viděl, ale povědomej mi připadá,“ řekl.

„Zkus se nad tím trochu víc zamyslet,“ vybídla ho Faith.

„Jasně,“ opáčil Tommy, vrátil jí fotografii a zase se rozvalil na pohovce.

Faith nedokázala skrýt rozčilení. „Teď hned, Tommy. Potřebuju, abys to udělal teď.“

„Ale vždyť o tom přemejšlím,“ bránil se. „Už jsem říkal, že mi přijde povědomej, ale nevím odkud. Trochu mi připomíná Harrisona Forda. Možná proto mi přijde, že jsem ho někde viděl.“

Faith fotografii zastrčila zpátky do obálky a pomyslela si, že Tommy by si měl pořídit brýle.

„A co ta holka?“ zeptala se a podala mu druhý snímek.

Na Kaylu Alexanderovou se podíval hned. „Fakt dobrá buchta,“ prohlásil a přimhouřil oči. „To je ta mrtvá kočka, ne?“

Faith věděla, že Kaylinu fotografii poslední tři dny pořád ukazují v televizi.

Tommy se zamračil a podával jí fotografii zpátky. „To je fakt nechutný, když chlapovi ztvrdne nad mrtvolou.“ Když si od něho Faith fotografii nevzala, hodil ji na stůl a zatvářil se kysele.

„Taky jsi ji tu nikdy neviděl?“ zeptala se ho Faith a schovala snímek do obálky.

Tommy zavrtěl hlavou.

„Tak ti mockrát děkuju, Tommy. Fakt jsi mi hodně pomohl,“ poznamenala Faith, vstala a chystala se odejít.

„Když si na něco vzpomenu, můžu vám zavolat,“ navrhl a obšťastnil ji úsměvem, který podle všeho považoval za neodolatelný. „Třeba byste mi na sebe mohla dát číslo, co říkáte?“

Faith se kousla do rtu, aby po něm neskočila. Jeho necitelnost ji rozčilovala. Nejradši by mu připomněla, že Emma Campanová je pořád nezvěstná, a pravděpodobně i mrtvá, a že někdo brutálně zavraždil mládence, který byl stejně starý jako on, chodil do stejné školy a bydlel pár kroků od něho. A že jeho vrah je pořád na svobodě. Místo toho ale vstala, přešla místnost, tiše otevřela dveře a stejně tiše je za sebou zavřela, aby mu neudělala radost.

Za dveřmi zůstala chvíli stát na místě. Opřela se o ně rukou a snažila se uklidnit. Victor a jeho sekretářka ji napjatě sledovali. Faith by nejradši na Albertsona začala hlasitě nadávat a vykřičela by, jaký je to bezcitný hajzl, ale udržela se. Nechtěla Victorovi hned na začátku ukazovat svoji horší tvář.

„Tak co?“ zeptal se jí Victor. Ruce měl v kapsách a jako vždycky se usmíval. „Byl vám něco platný?“

„Asi jako mrtvému zimník,“ odpověděla Faith. Pak ji něco napadlo. „Prohledali jste jeho pokoj?“ zeptala se.

„Proč bychom to dělali?“

Faith si původně myslela, že je to hloupost, ale teď řekla: „Kvůli marihuaně, kterou jsem našla v jeho zásuvce s ponožkami, když jsem včera večer prohledávala věci Gabea Cohena.“

Victor se široce usmál. „Marty, prosím vás, zavolejte ochrance, ať se na to podívá,“ řekl sekretářce.

„Samozřejmě,“ odpověděla Marty, zvedla sluchátko a souhlasně se na Faith podívala.

„Drogy tady netolerujeme. Za ty je okamžité vyloučení ze školy,“ řekl Victor na vysvětlenou.

„To je možná nejlepší zpráva, jakou jsem dneska dostala.“

„Mám pro tebe ještě něco, ozval se mi Chuck Wilson. Tvrdí, že ví, co jsi mi to přinesla. Sedí v Menze naproti přes ulici, takže za ním můžeš zaskočit, jestli chceš.“

Faith se rozhořely tváře. Snažila se na ukradený důkaz nemyslet, skoro jako by neexistoval, ale teď už před svým činem nemohla dál utíkat.

„Faith?“

„Bezva,“ řekla Faith a přinutila se k úsměvu.

Victor jí otevřel dveře. „Opravdu se mnou nezajdeš aspoň na něco malého? Fastfood není žádná romantika, ale…“

Faith Victorovi nechtěla ukazovat svoji odvrácenou tvář a už vůbec před ním nehodlala v rychlosti hltat chilli steak. „Děkuju za pozvání, ale potřebuju se sejít se svým kolegou.“

„Jak to jde?“ zajímal se Victor. Vedl ji do vestibulu a odtud ven. „Už jste na něco přišli?“

„Na něco málo,“ připustila Faith, ale víc mu neřekla. Pořád netušili, kde je Emma Campanová, takže jí zatčení Evana Bernarda nepřipadalo jako kdovíjak skvělý počin.

„Musí to pro vás být dost těžké,“ poznamenal Victor a přimhouřil oči proti slunci. Procházeli kolem fotbalového stadionu. Na protější straně se nacházelo několik mohutných cihlových budov. Byly to další studentské koleje.

„Ta nejistota je hrozná,“ přiznala Faith. „Pořád na tu holku myslím. A jak asi je jejím rodičům.“

Victor zlehka přitiskl ruku na její bedra a nasměroval ji do jednosměrné ulice vpravo. Faith zahnula a Victor se zase ujal slova. „Za ta léta, co tu pracuju, jsem se studenty řešil plno problémů, ale nikdy nic podobného jako teď. V celém areálu je cítit napětí. Vůbec si nedovedu představit, jaké to musí být v té dívčí škole. O pár studentů jsme už přišli, ale násilí v tom nikdy nehrálo roli.“

Faith mlčela. Naslouchala jeho konejšivému hlasu a vnímala příjemný dotek jeho ruky na svých bedrech.

„Tudy,“ řekl Victor a ukázal na místo, kde se chodník zužoval. Bylo do něj zapuštěné vysoké železné zábradlí, protože se mírně svažoval.

Faith se zastavila. Severní most vedoucí přes dálnici k dalším budovám univerzity už minuli.

„Kam to jdeme?“ zeptala se Faith.

„Ty jsi tímhle tunelem nikdy nešla?“ zeptal se jí Victor. Když zavrtěla hlavou, vysvětlil jí: „Je to zkratka pod dálnicí. V noci bych tudy nešel ani náhodou, ale teď nám tu žádné nebezpečí nehrozí.“ Vzal ji za ruku, jako by jí chtěl dodat odvahu. Jako kdyby u sebe neměla zbraň a neuměla s ní zacházet.

Victor se úplně vžil do role průvodce. „Menzu založil student Techniky Frank Gordy.

Původně měla především sloužit škole, ale za ty roky se její funkce trochu změnila. Schválně studenty neinformujeme o tom, že Gordy v roce 1925 nechal studia a založil si restauraci pro studenty. Už tak je dost náročné přesvědčit ty, co studují technologie, aby školu dodělali, když mají před očima příklady, jako jsou Steve Jobs nebo Bill Gates.“

„Víš, že já k tomu nemám co říct,“ poznamenala Faith. Včera večer se mu svěřila, že odešla ze školy rok před maturitou. Jeremy po ní zdědil lásku k matematice a jí bude úplně stačit ke štěstí, když studium dokončí aspoň on.

„Technika má skvělý vzdělávací program pro dospělé,“ připomněl jí Victor.

„Budu si to pamatovat,“ řekla Faith, aby mu udělala radost. Při zatýkání zfetovaných pobudů trigonometrii doopravdy nepotřebovala.

Kráčeli tunelem a Victor ji pořád držel za zády. Nad hlavami jim svištěla auta. Faith by zajímalo, kolik inženýrů z Techniky na projektu dálnice pracovalo a jestli atlantští urbanisté měli tušení o existenci tajného podchodu. Tunel byl velký. Na šířku měřil asi tři a půl a na délku minimálně osmnáct metrů. Měl nízký strop, a ačkoli Faith obvykle klaustrofobií netrpěla, teď měla nepříjemný pocit.

Victor pokračoval ve výkladu: „Určitě víš, že Menza je dneska největší drive-in restaurace na světě. Zabírá celé dva bloky. Tenhle tunel končí na severní straně budovy na Třetí ulici.“

„Nepamatuju si, že by nám tohle říkali, když jsme se tu byli s Jeremym podívat,“ podotkla Faith.

„Tenhle tunel se pečlivě tají. Měla bys ho vidět, když se hraje fotbalový šampionát. Je úplně narvaný lidmi.“

Faith se začala potit, i když v podzemí bylo chladněji než venku. Zničehonic se jí rozbušilo srdce a připadalo jí, že východ z tunelu se jim pořád vzdaluje.

„Není ti nic?“ zeptal se jí Victor starostlivě.

Faith zavrtěla hlavou. Připadala si hloupě. „Jenom jsem…“ Uvědomila si, že v ruce křečovitě svírá obálku. Vytáhla z ní fotografie, aby se podívala, jestli je nepomačkala. Když zvedla oči k Victorovi, zpanikařila stejně jako před chvílí. Victor se tvářil hrozivě. Zlobil se.

„Co je?“ zeptala se ho.

Vrhl na ni zuřivý pohled. „Kde jsi vzala fotky Evana Bernarda?“ obořil se na ni.

„Odkud ho…“

Rychle k ní přiskočil a chytil ji za pravou paži. Měl pevný stisk a byl levák. Jak to, že si toho nevšimla dřív?

„Victore…,“ vydechla. Začínala se ho děsit.

„Řekni mi, co víš,“ vyjel na ni. „Hned teď.“

Faithina paže začínala v místě, kde ji Victor svíral, dřevěnět. „O čem to mluvíš?“ zeptala se ho. Srdce jí v hrudi bilo jako splašené.

„Měla tohle být nějaká past nebo co?“

„Při čem jsem tě měla přistihnout?“ zeptala se ho Faith.

„Řekni jim, že s tím chlapem nemám nic společného.“

„To bolí!“

Victor ji pustil. Podíval se na stopu, kterou jeho prsty zanechaly na její paži. „Promiň,“ omluvil se a poodstoupil od ní. Projel si rukou vlasy a několikrát nervózně přešel sem a tam. „Evana Bernarda neznám. Neměl jsem tušení, co provádí. Se studenty jsem ho nikdy neviděl.

V kampusu jsem ho nikdy neviděl,“ vychrlil ze sebe.

Faith si třela paži, aby se jí v ní zase rozproudila krev. „O čem to k sakru mluvíš, Victore?“

Victor zastrčil ruce do kapes a začal se pohupovat dopředu a dozadu. „Chci vědět jedno, Faith. Znamenám pro tebe něco, anebo mě jenom vyšetřuješ?“

„Proč bych tě měla vyšetřovat? Copak jsi něco provedl?“

„Právě že vůbec nic. To se ti pokouším říct.“ Zavrtěl hlavou. „Byla jsi mi opravdu sympatická, ale ono to celé byla nějaká hra, co?“

„Hra?“ naježila se Faith. „Já se už tři dny snažím vypátrat pošahaného hajzla, co zabil dva lidi, třetího unesl a teď s ním provádí kdovíco. A ty si myslíš, že je to hra?“

„Faith…“

„Tak to ne,“ vyštěkla na něho. „Přestaň si hrát na rozumného. Pověz mi přesně, o co tady jde, Victore. A začni tím, odkud znáš Evana Bernarda.“

„Přes dvacet let u nás na poloviční úvazek dělal lektora. Naši studenti na tom nejsou zrovna nejlíp s humanitními vědami. Pomáhal jim se studiem,“ řekl Victor.

„Chodil k němu i Adam Humphrey?“

„Ne. Vloni jsme Bernarda vyhodili. V letním semestru jsme zjistili, že má poměr se studentkou. Vlastně hned s několika najednou. Žaluje nás, lépe řečeno žaluje mě, za protiprávní jednání.“

„Proč tebe?“

„Protože lektorský program zaštiťovalo studijní oddělení. Bernard žaluje každého, kdo s tím má něco společného. Přišel o nárok na státní penzi, o výhody a možnost odejít dřív do důchodu.“

„Souložit se studentkami je přece nezákonné.“

„Pokud ho nenachytáš přímo při činu, tak ne,“ oponoval Victor znechuceně. „Žádná z těch holek proti němu nechce svědčit.“

„Jak jste na to teda přišli?“

„Jedna z nich si na něho nakonec stěžovala. Fyzicky jí ublížil. Snad se poprali nebo co a on ji zranil. Přišla s tím až několik týdnů po incidentu. Snažil jsem se ji přimět, aby šla na policii, ale odmítla. Bylo to tvrzení proti tvrzení. Bála se, že ji budou otravovat média a že se s ní spolužáci přestanou bavit.“ Victor pevně sevřel rty. „Už tak je dost nechutné, že se to vůbec stalo, ale že nás ještě žaluje…“

„Proč o tom nikdo neví?“

„Protože chce peníze, ne publicitu. A Technika do CNN rozhodně volat nebude, aby jim poskytla senzační zprávu. Jde mu jenom o peníze, Faith. Vždycky jde jenom o ně,“ vysvětlil jí a otřel si rukou ústa.

„Věděli jste, že učí na střední škole?“

„Právníci nám radili, abychom ji do toho nezatahovali. Že by nás Bernard mohl zažalovat ještě za pomluvy.“

„Když někomu povíš pravdu, tak přece nejde o pomlouvání,“ oponovala Faith.

„To je trochu naivní přístup. Zvlášť když musíš zaplatit padesát tisíc za právníky, aby tě hájili proti hajzlovi, kterého vůbec neznáš,“ podotkl Victor a založil si ruce na prsou. „Promiň, Faith.

Když jsem viděl ty fotky, myslel jsem, že tě na mě poslali.“

„Tady ale nejde o trestný čin,“ namítla Faith.

„Já vím,“ řekl Victor. „Já jenom…“ Zavrtěl hlavou a nechal ji, aby si zbytek domyslela. „Jsem paranoidní. Dřel jsem jako šílenec, abych se dostal tam, kde jsem, a nechci přijít o práci a dům jenom proto, že nějaký debil by pořád šukal.“ Znovu zavrtěl hlavou. „Omlouvám se, že mluvím sprostě. Neměl jsem po tobě tak skočit. Jsem pod hrozným tlakem. Já vím, že to je chabá omluva.“

„Proč jsi mi o tom neřekl? Plácali jsme spolu celou noc, ale ty ses o tom ani nezmínil.“

„Ze stejného důvodu, z jakého jsi ty nemluvila o svém případu. Prostě bylo fajn povídat si s někým o normálních věcech. Tu žalobu řeším už od léta. Chtěl jsem být s někým, kdo mě vidí jako fajn Victora, ne jako vedoucího, který jde k soudu, protože mu někdo přímo pod nosem przní studentky.“

Faith si založila ruce v bok. Začínalo se to v ní vařit. Emmu Campanovou unesl nějaký šílenec. Kolik dalších lidí nečinně přihlíželo, zatímco jí ubližoval a zabíjel její kamarády?

„Nemáš nejmenší ponětí, co jsi provedl,“ pronesla temně. Když se jí Victor pokusil odpovědět, jenom prudce zavrtěla hlavou. „Tenhle člověk je možná zapletený do mého případu, Victore.

Spal s tou zavražděnou holkou. V jejím těle jsme našli jeho sperma.“

Victor zděšeně otevřel ústa. „Co to říkáš?“

„Že Evana Bernarda podezíráme z trestného činu.“

„On unesl tu dívku? A zabil…“ Victor své zděšení nijak nepředstíral.

Faith zlostí vytryskly slzy. „To zatím nevíme, ale kdybys mi to, cos mi teď řekl, pověděl před dvěma dny, možná bys zachránil další holku před…“

Tunelem se rozlehly čísi kroky. Faith si zastínila oči před ostrým osvětlením a uviděla, že k nim míří zavalitý člověk. Když se k nim muž přiblížil, zjistila, že na sobě má bermudy, triko s krátkým rukávem a bílý laboratorní plášť potřísněný kečupem.

„Chucku,“ řekl Victor přiškrceně. Pokoušel se zase získat rovnováhu. Chtěl Faith obejmout kolem ramen, ale setřásla ho. Kupodivu se zmohl na to, aby je představil. „Tohle je Faith Mitchellová. Zrovna jsme na cestě k tobě.“

„Setřásaný beton,“ řekl Chuck místo pozdravu.

„Co prosím?“ otázala se Faith.

„Ten šedý prášek je setřásaný beton. Je to velice hutný beton vyztužený titanovými vlákny.“

„Na co se používá?“

„K sanaci stěn, sklípků, skateboardových drah, plaveckých bazénů,“ odpověděl Chuck a rozhlédl se kolem sebe. „A tunelů,“ dodal.

„Třeba jako je tenhle?“

„Tenhle už je moc starý,“ řekl Chuck a poklepal na nízký strop. „Navíc jsem v té směsi našel žulu.“

„Třeba z Kamenné hory?“ zeptala se Faith. Hora se nacházela několik kilometrů za městem.

„Ta má typické shluky turmalínu, které nejsou obvyklé u jiných druhů žuly. Nejsem žádný specialista na vyvřeliny, ale řekl bych, že to bude spíš naše staré dobré tři sta miliónů let staré atlantské podloží.“

Faith se ho pokusila vrátit k původnímu tématu hovoru. „Takže ten prášek pochází z nějakého tunelu tady ve městě?“

„Spíš ze stavby.“

„Z jaké stavby?“

„V podstatě jakékoli. Beton se stříká na zdi a stropy, aby udržel tlak hlíny.“

„Dal by se použít při stavbě vodovodního potrubí nebo při opravě silnice?“

„Tam se skoro nic jiného nepoužívá. Vlastně…“

Chuck chtěl pokračovat ve výkladu, ale Faith už běžela s větrem o závod, takže ho neslyšela.

18. kapitola

Will zopakoval svoji otázku: „Jak vypadá ten prášek?“

„Normálně,“ odpověděl Petty a ukázal na skleněné dveře, jimiž Will právě vstoupil.

Teď už to taky viděl. Na modrém koberci byly zřetelné světle šedé šlápoty. Will se rozhlédl po místnosti. Kopírky pracovaly na plné obrátky a výloha zela prázdnotou. Každý, kdo šel do Copy Right nebo na parkoviště, musel projít betonovým prachem a všude ho roznést. Jenom jeden člověk ale držel v ruce stejný nůž, jakým byli zavražděni Kayla Alexanderová a Adam Humphrey.

„Jste tady sám?“ zeptal se Pettyho.

Muž přikývl a začal žvýkat další kus masa. „Za chvíli by měl dorazit Warren. Šel předat zakázku.“

„Nejezdí dodávkou?“

„Ne, tohle je jen tady v ulici. Někdy s tím chodíme. Aspoň to není furt na jedno brdo.“

Zvenku se ozval rachot sbíječky. Měla takovou sílu, že Will cítil, jak se mu chvěje podlaha pod nohama.

„Vy taky předáváte zakázky?“ zeptal se zvýšeným hlasem Pettyho.

„Někdy jo,“ odpověděl dotázaný a pokrčil rameny.

„Cože?“ otázal se Will, ačkoli ho dobře slyšel. „Ta sbíječka dělá hrozný rámus. Neslyším vás.“

„Říkal jsem, že někdy jo,“ zopakoval Petty.

Will zakroutil hlavou na znamení, že mu stejně nerozumí. Nesmí tady pohořet jako u Evana Bernarda. Nehodlal odtud odejít bez podezřelého v poutech. Měl pádný důvod k jeho zatčení.

Petty měl nůž, příležitost a rozhodně i motiv. Milión v kapse by představoval krásné zakončení jeho neslavné kariéry v Copy Right. Emma Campanová nádavkem k tomu byla příjemnou třešničkou na dortu.

Bylo to ale tak jednoduché? Dokázal by tenhle ubohý vyhulenec opravdu utlouct jednu dívku k smrti a druhou unést, aby si s ní pohrál? Faith povídala, že kdyby na potkání uměla poznat vraha, byla by pánbůh. Byl Lionel Petty opravdu vrah, anebo se jenom zapletl do něčeho nehezkého? Neocitl se v nesprávném okamžiku na nesprávném místě?

Ať tak nebo tak, Will Pettyho potřeboval dostat dál od východu, do nějakého uzavřeného prostoru, kde by si s ním mohl promluvit. A ze všeho nejvíc chtěl, aby odložil nůž.

„Já vás pořád neslyším,“ řekl mu.

Petty si přiložil ruce k ústům a z legrace na něho houkl: „Někdy taky předávám zakázky!“

Will věděl, že vzadu je kancelář, kde se nejspíš skladují veškeré dokumenty. „Potřebuju se podívat, pro koho děláte!“ zařval na Pettyho.

Petty přikývl, odložil nůž a vstal. Už se chystal odejít, když si to najednou rozmyslel. Natáhl se po noži a Will nenápadně sáhl po zbrani. Petty si ale jenom nabral hrst hranolků a cestou do kanceláře si je jeden po druhém strkal do úst. U dveří vytáhl svazek klíčů.

„Nechává vám tu Warren vždycky klíče?“ zeptal se ho Will.

„Právě že vůbec ne,“ odtušil Petty, odemkl dveře a otevřel je. Pak si sedl k psacímu stolu.

V malé kanceláři nebylo tolik slyšet hluk, takže Petty mohl mluvit normálně. „Včera večer je tu nechal. Vůbec nevím, co se to s ním poslední dobou děje. Furt někde něco zapomíná.“ Otevřel zásuvku psacího stolu a začal se přehrabovat ve složkách. „Je to dost sranda, protože je vždycky úplně hotovej, když něco podělá.“

Will zůstal stát ve dveřích. Na záda mu foukala klimatizace, až mu studený pot lepil vestu na košili. Opřel se o zárubeň a dal si ruku za záda, aby dosáhl na pistoli schovanou v pouzdru.

Petty se hrabal v zásuvce a přitom si pro sebe něco mumlal. „Promiňte, ale Warren má takovej zvláštní systém,“ řekl omluvně.

„Jen klid,“ pravil Will. Podíval se na cédéčka naskládaná podél zdí. Zaujalo ho, že jsou seřazená podle barev. Připomínala mu jeho vlastní sbírku doma. Alba rozeznával jenom podle barvy obalu, loga nahrávací společnosti nebo obrázku. Podle názvu nikdy.

Willa zamrazilo v zádech. „A co ty zákaznické složky na policích? Má v nich Warren taky nějaký systém?“

„Myslíte ty cédéčka?“ zasmál se Petty. „Heleďte, to vám vůbec nejsem schopnej říct. Nesmím se jich ani dotknout.“

„Ale Warren ví přesně, kde co má, ne?“

„Pozná to i poslepu.“

O tom Will pochyboval. Aby Warren našel příslušný disk, musel se nejdřív podívat na barvy na obalech a jejich uspořádání. „Byl jste v práci ten den, co unesli Emmu?“ zeptal se Pettyho.

„Měl jsem volno. Děsně mě bolela hlava.“

„Je Warren levák?“

Petty místo odpovědi jenom zvedl ruku, ale Will nevěděl, která to je. Jeho mozek jen stěží dokázal rozeznat levou od pravé.

„Tak tady to máme,“ řekl Petty a vytáhl jednu složku. „Na ty překlepy nekoukejte. Warren je pošuk a ještě k tomu debil. Není schopnej napsat jedinou řádku správně, ale v životě by to nepřiznal.“

„Jak to myslíte?“ zeptal se ho Will, ačkoli odpověď velice dobře znal. Warren si cédéčka barevně označoval, aby se mu snáz hledalo to, co potřebuje. Will měl důkaz přímo před očima hned v okamžiku, kdy vešel do kanceláře, aby se podíval na kazetu z bezpečnostní kamery.

Warren si materiály barevně kódoval ze stejného důvodu jako Will, neuměl pořádně číst.

„Warren je většinou v pohodě, ale v životě by nepřiznal, že udělal chybu,“ řekl Petty. „Někdy si tu připadám jako v Bílým domě.“

„Mluvil jste o překlepech,“ řekl Will. „Říkal jste, že Warren neumí správně psát. Jak jste to myslel?“

Petty pokrčil rameny a podal mu list papíru. „Tohle. Píše jako harant ze základky.“

Will se podíval na papír a udělalo se mu zle. Viděl jenom řádky, písmena nerozeznával.

„A to není všechno. Teď teprv něco uvidíte,“ prohlásil Petty a otevřel další zásuvku. Will mezi složkami spatřil několik stejných nožů jako byl ten, který Petty před chvílí držel v ruce.

„Kde jste k těm nožům přišli?“ zeptal se ho.

Petty se předklonil a zašátral vzadu v zásuvce. „Ale, v bufáči tady v ulici. Udáte nás kvůli tomu?“

„Warren je taky krade?“

„Kradem je oba. Ve fastfoodu dávaj jenom umělohmotný nože, a ty jsou úplně k hovnu,“

vysvětlil mu Petty. Napřímil se a položil si na klín jakousi knihu. „Hele, já je tam vrátím. Já vím, že je to krádež.“

Will ukázal na knihu. „Dejte mi to.“

Petty ho poslechl. „Je to ubohý. Furt dělá, jakej je dokonalej, jako by byl nějakej génius nebo co, a přitom si tady schovává tohle. Typickej Warren. Je to úplnej ubožák.“

Will se podíval na obal knihy. Název nepřečetl, ale okamžitě poznal různobarevné trojúhelníky a čtverce. Podobnou knížku mu ráno ukazoval Evan Bernard. Stejnou učebnici používala i Emma Campanová.

„No, schválně to otevřete,“ řekl mu Petty. „,Máma má Mílu‘. Nebo ,Eva vidí výra‘. Dyť je to jako knížka pro mentály. Z toho byste se fakt posral.“

Will učebnici neotevřel. „Kde k tomu přišel?“ zeptal se.

Petty pokrčil rameny a opřel se do židle. „Někdy si v tom čtu, když se nudím. Asi před čtrnácti dny, možná před tejdnem, jsem to našel schovaný vzadu v šupleti.“ Vůbec se za svoje počínání nestyděl. Navíc Willovi poskytl další informace, aby si vylepšil reputaci: „Warren každej tejden píše zprávu na vedení. Pokaždý mu vlezu do počítače a opravuju to po něm, aby to nevypadalo, že to napsal úplnej debil.“

„On nepoužívá kontrolu pravopisu?“

„Tak s tou se Warren zrovna nekamarádí.“

Na stole nestál žádný počítač.

„Kde má počítač?“ zeptal se Will.

„Míval ho tady, ale v poslední době ho furt tahá s sebou,“ odpověděl Petty a rukou naznačil masturbační pohyby. „Nejspíš chytá porno na wifině vedle v kavárně.“

„Co je to za počítač?“

„Mac. Fakt boží.“

„Má auto?“

„Chodí pěšky.“

„Bydlí blízko?“

„No, kousek. Jezdí sockou.“ Pettymu jeho otázky konečně začaly být podezřelé. „Hele, proč se furt ptáte na Warrena?“

Will listoval učebnicí. Knížka se najednou otevřela uprostřed, kam kdosi zastrčil laminovanou záložku. Will se na ni podíval. Byla to fotografie Adama Humphreyho.

Ozval se zvonek. Petty se otočil na židli a zamžoural na bezpečnostní kamery. Potom stiskl tlačítko na stole a řekl: „No, my o vlku…“

Will na monitoru sledoval, jak Warren Grier otevírá prosklené dveře parkoviště.

„Zůstaňte tu,“ nařídil Pettymu. „Zamkněte se a zavolejte na policii. Řekněte jim, že policajt potřebuje okamžitě pomoct.“ Petty seděl celý ztuhlý na židli. „Nedělám si srandu, Lioneli.

Udělejte, co vám říkám.“

Will za sebou zavřel dveře kanceláře. Rachot sbíječky venku ustal, ale kopírky pracovaly dál.

K uším mu doléhalo šustění papíru. Když Warren došel ke vchodu kopírky, Will už stál u pultu.

Grier na sobě měl modré tričko s logem firmy a v ruce nesl odřenou hnědou aktovku.

Když spatřil Willa, pochopitelně se zděsil. „Kde je Petty?“ zeptal se ho.

„Šel na záchod,“ odpověděl Will. Warren stál z druhé strany pultu. Byl od něho vzdálený jenom pár kroků. Will by se po něm mohl snadno natáhnout, chytit ho za límec a přitisknout na pult. „Slíbil jsem mu, že mu pohlídám telefon.“

Warren se podíval na nedojedený oběd a nůž vedle něj. „Stalo se tu něco?“ zeptal se.

„Přišel jsem, abych vám ukázal pár fotek,“ řekl Will a sáhl do kapsy pro fotografie z ročenek.

Doufal, že na něm není vidět rozrušení. Rozložil snímky do vějíře, takže Kaylin byl nahoře a částečně zakrýval tvář Evana Bernarda vespod. „Mohl byste se na ně podívat, prosím vás?“

Warren zvolna postavil aktovku na zem. Nejdřív se na fotografie dlouze zadíval a teprve pak je vzal do ruky. „Tuhle holku jsem viděl ve zprávách,“ řekl fistulí. „To je ta ubodaná, ne?“

„Ubitá,“ opravil ho Will a opřel se o pult, aby měl k Warrenovi blíž. „Někdo ji pěstí umlátil k smrti.“

Mladému muži se trochu zachvěla ruka. Byl nervózní stejně jako Will. Bernardova fotka byla stále dobře vidět. Warren ji zakryl Kaylinou. „Myslel jsem, že ji ubodali,“ řekl.

„Neubodali,“ odpověděl Will. „Bodnou ránu utržil ten kluk, jenom jednu, do hrudi. Měl probodnutou plíci.“

„Takže ho nezabila matka tý druhý holky?“

„Ne,“ zalhal Will. „Zemřel na bodnutí nožem. Dneska ráno nám to potvrdil soudní patolog.“ Po chvíli ještě dodal: „Je to opravdu smutné. Myslím, že se k tomu jenom připletl. Člověk, co ho zabil, se ho asi jenom snažil udržet dál od Emmy.“

Warren dál zíral na fotografii Kayly Alexanderové.

„Kayla nebyla znásilněná,“ řekl mu Will. Pokusil se představit si, jak rozzuřený Warren Grier stojí rozkročený nad Kaylou Alexanderovou a buší do ní jako smyslů zbavený. Pak přišel na řadu Adam Humphrey, kterému stačila jediná rána nožem. A pak Emma… Co vlastně provedl Emmě?

„Nemyslíme si, že vrah si to naplánoval,“ poznamenal Will.

„Fakt?“

„Fakt,“ potvrdil mu Will. „Myslíme si, že Kaylu zabil ve vzteku. Možná mu něco řekla a tím ho vyprovokovala. Nebyla to moc hodná holka.“

„Já… No…“ Warren nespouštěl zrak z fotografie. „Úplně jí to kouká z očí,“ vykoktal.

„Dokázala být hodně krutá,“ řekl Will.

Warren přikývl.

„Toho muže,“ Will zase rozložil fotografie, aby tvář Evana Bernarda byla celá viditelná. „Toho muže jsme zatkli za to, že Kaylu znásilnil.“

Warren nereagoval.

„Měla v sobě jeho sperma. Musela s ním souložit těsně před tím, než šla za Emmou Campanovou.“

Warren dál hleděl na fotografie.

„Chceme ji zpátky, Warrene, nic víc. Prostě jenom chceme Emmu vrátit jejím rodičům.“

Warren si olízl rty, ale mlčel.

„Je hodně podobná matce. Jako by jí z oka vypadla. Viděl jste její mámu v televizi?“

Warren přikývl.

„Jmenuje se Abigail,“ řekl Will. „V televizi je krásná, ne? Stejně jako Emma.“

Mladý muž pomalu pokrčil rameny.

„Teď už tak ale nevypadá,“ pokračoval Will. Napětí mezi nimi zesílilo, jako by tam stála třetí osoba. „Nespí. Nejí. Pořád jenom brečí. Když zjistila, že se Emma ztratila, museli jí dát injekci na uklidnění. Museli jsme k ní zavolat doktora.“

„A co Kayla? Její máma je taky nešťastná?“ zeptal se Warren tak tiše, že Will musel našpicovat obě uši, aby ho vůbec slyšel.

„Ano,“ přitakal Will. „Teda ne tolik jako Abigail. Věděla, že její dcera není zrovna milá holka.

Mám pocit, že se jí dokonce ulevilo.“

„A co rodiče toho kluka?“

„Bydlí v Oregonu. Včera sem přiletěli vyzvednout jeho tělo.“

„Odvezli si ho?“

„Ano,“ zalhal Will. „Odvezli ho domů, aby ho mohli pohřbít.“

Warren ho překvapil. „Já jsem žádný rodiče neměl.“

Will se přinutil k úsměvu. Zacukalo mu ve rtu. „Každý člověk má rodiče.“

„Ty mý mě opustili,“ řekl Warren. „Nemám vůbec nikoho.“

„Každý má někoho,“ namítl Will.

Warren najednou upadl na zem. Will se natáhl přes pult, aby ho zachytil, ale byl moc pomalý.

Mladý muž ležel na zádech a v ruce držel revolver s krátkou hlavní. Její ústí bylo malý kousek od Willova obličeje.

„Nedělejte to,“ řekl Will.

„Dejte ruce někam, kde na ně uvidím,“ přikázal mu Warren a pomalu vstal. „Nikdy jsem z pistole nestřílel, ale když jste takhle blízko, tak je to asi jedno.“

Will se pomalu narovnal s rukama nad hlavou. „Řekněte mi, co se stalo, Warrene.“

„Nikdy ji nenajdete,“ vyjekl Warren.

„Zabil jste ji?“

„Miluju ji,“ řekl Warren a ustoupil o krok dozadu. Revolverem mířil Willovi na hrudník. „To vy právě nechápete. Unesl jsem ji, protože ji miluju.“

„Evan chtěl jenom peníze, co? Přinutil vás k únosu, aby se mohl napakovat. Vy jste to nechtěl udělat. Všechno to vymyslel on, viďte?“ řekl Will.

Warren neodpověděl. Poodstoupil o další krok k chodbě vedoucí na parkoviště.

„Emma nebyla jeho typ, co? Má rád holky, jako je Kayla. Dračice.“

Warren dál ustupoval k východu.

Will ze sebe rychle vychrlil: „Taky jsem vyrostl v dětském domově, Warrene. Vím, jaké to je o návštěvních dnech. Člověk tam sedí a čeká, jestli si ho někdo nevybere. Nejde mu o střechu nad hlavou, ale o to, aby se na něho někdo podíval a opravdu ho vnímal. Aby k němu chtěl patřit. Vím, že jste se tak cítil, když jste viděl Emmu, chtěl jste…“

Warren si položil prst na ústa, jako by tišil malé dítě. Udělal další krok, pak ještě jeden a byl pryč.

Will přeskočil pult. Když se dostal na chodbu, uviděl, jak Warren ramenem rozráží zadní dveře budovy. Vyrazil za ním, proběhl dveřmi a vletěl na parkoviště ve chvíli, kdy se Warren srazil s jasně červeným mini.

Will doběhl k autu, ze kterého vyskočila Faith. Warrena náraz omráčil, ale když si uvědomil, že ho Will dohání, sebral veškerou sílu, stoupl si na nárazník auta, odrazil se od něj a vystřelil na ulici.

„To je on!“ zařval Will na Faith a přeskočil přes kapotu auta. Vyběhl na ulici a rychle se rozhlížel, jestli někde Warrena neuvidí. Když ho zpozoroval, mladík už měl velký náskok. Will se za ním rozběhl a ze všech sil si přitom pomáhal rukama i dlouhýma nohama.

V odpoledním žáru se skoro zalykal. Prudce vdechoval vzduch nasycený spalinami z výfuků.

Do očí mu stékal pot. Koutkem oka uviděl rozmazanou červenou skvrnu a došlo mu, že Faith se za nimi vydala v autě a snaží se prokličkovat houstnoucím provozem. Mini zuřivě poskakovalo po kovových plátech na silnici.

Warren si Faith taky všiml. Seběhl z hlavní a zahnul do postranní ulice vedoucí do Ansley Parku. Byl rychlý, ale Will dělal delší kroky. Když vbíhal do vedlejší ulice, podařilo se mu vzdálenost mezi nimi zkrátit. Když Warren zaběhl do lesa, jeho náskok se ještě zmenšil. Will byl vždycky spíš maratónec než sprinter. Běh na dlouhé tratě miloval, protože výdrž byla to jediné, v čem dokázal překonat druhé.

Warren byl jeho pravý opak. Při kličkování hlubokým lesem mu pozvolna začaly docházet síly. Vzdálenost mezi oběma muži se pořád zmenšovala. Warren se stále ohlížel a otevřenými ústy lapal po dechu. Will ho dostihl a už se po něm napřahoval. Warren si to uvědomil, nejspíš za sebou ucítil teplo Willova těla. Udělal to jediné, co v dané situaci mohl. Na místě se zastavil, Will do něho v rozběhu prudce vrazil a prakticky mu přelétl přes hlavu. Oba dopadli na zem.

Snažili se rychle postavit se na nohy, až od nich odletovala hlína a spadané listí. Will se pokusil překulit, ale o něco se zachytil. Několikrát zuřivě kopl nohou, aby se osvobodil. Warren toho využil a obkročmo se na něho posadil. Namířil mu pistolí přímo do obličeje a stiskl spoušť.

Nic.

Warren stiskl spoušť podruhé.

„Stop!“ zařvala na něho Faith. Nějakým záhadným způsobem je předběhla. Stála zády ke slunci a stín jejích rukou dopadal Willovi na obličej. Služební pistolí mířila Warrenovi přímo mezi oči. „Odhoď to, ty grázle, nebo ti vystřelím mozek z hlavy.“

Warren na ni zíral. Will mu neviděl do očí, ale uměl si představit, co vidí. Faith byla vysoká, blonďatá a hezká. Mohla to být stejně dobře Emma, Kayla nebo dokonce Abigail Campanová.

Slunce měla za zády. Možná, že Warren měl v tu chvíli pocit, že nad ním stojí anděl. Anebo možná uposlechl, protože mu na obličej mířila hlaveň pistole.

Upustil revolver. Zbraň dopadla Willovi na prsa a pak se svezla na zem.

Will ji přikryl rukou a vyklouzl zpod Warrena. Konečně se mu povedlo vyprostit nohu z podrostu. Uvědomil si, že na okamžik přestal dýchat. Měl lehkou hlavu a dělalo se mu trochu špatně.

„Máte právo nevypovídat,“ pronesla Faith a nasadila Warrenovi pouta. „Máte nárok na právního zástupce.“

Will se posadil. Chvíli se mu motala hlava. Pak se podíval na zbraň, kterou držel v ruce. Byl to klasický model Smith & Wesson 36, ráže .38 v modrém provedení. Revolver neměl výrobní číslo a rukojeť byla polepená izolační páskou, aby na ní neulpěly otisky prstů. Byl profesionálně připravený.

Takže Adam si přece jenom pořídil zbraň.

Will vyklopil bubínek revolveru. Měl pět komor. Když s ním klepl o dlaň, vypadly mu do ní tři lesklé mosazné projektily. Chvíli na ně hleděl a vdechoval vůni střelného prachu a oleje.

Kdyby Warren stiskl spoušť potřetí, Will by teď byl mrtvý.

19. kapitola

Faith překvapilo, že Warren Grier působí jako docela normální člověk. Nebyl ani ošklivý, ani hezký. Člověk by ho klidně pustil do domu, aby mu opravil záchod nebo plynové potrubí.

Vzhledem k tomu, co provedl Kayle Alexanderové, Adamu Humphreymu a velmi pravděpodobně i Emmě Campanové, by Faith očekávala nějakou zrůdu, nebo aspoň arogantního sociopata, jako byl Evan Bernard.

Místo toho jí Warrena Griera bylo skoro líto. Byl hubený a šlachovitý. Nedokázal se jí podívat do očí. Seděl naproti ní u výslechu, hrbil se a ruce svíral mezi koleny. Spíš než chladnokrevného vraha jí připomínal Jeremyho, když ho přistihli, jak v obchodě krade bonbóny.

Faith si odkašlala a Warren k ní plaše zvedl oči. Vypadal jako středoškolák, na kterého se za zády kamarádek usmála hezká roztleskávačka. Jako by byl vděčný, že naproti ní může sedět.

Kdyby před necelou hodinou na vlastní oči neviděla, jak míří Willovi do obličeje, vůbec by nevěřila, že tenhle introvertní podivín by byl něčeho takového schopen.

Faith tasila zbraň jenom dvakrát za celou kariéru. Taková věc se policistovi nedělá snadno.

Vytáhnout zbraň smí, jenom pokud ji chce použít, a k tomu musí mít dostatečný důvod přesně definovaný zákonem. Když stála v lese a dívala se, jak se Warren Grier chystá potřetí stisknout spoušť, byla připravená vystřelit.

Jenomže by to nemělo smysl. Faith postupovala přesně podle předpisů. Před jakoukoli revizní komisí by bez problémů obstála, protože všechno udělala tak, jak ji to učili, nejdřív pachatele varovala, potom vystřelila. Teď už věděla, že by bylo pozdě. Když dorazila na místo, Warren spoušť stiskl už podruhé. Jediné, co mu zabránilo v tom, aby ji stiskl potřetí, uvolnil kohout a odpálil náboj Willovi přímo do mozku, bylo… Co vlastně?

Když si vzpomněla, jak těsně Will unikl smrti, polilo ji horko. Připomněla si, že musí neustále brát v potaz Warrenovu iracionální stránku. Evan Bernard byl klidný a rozvážný. Warren byl výbušný a schopný zabít v afektu. Unesl Emmu Campanovou. Bodl Adama Humphreyho. Ubil Kaylu Alexanderovou.

Faith si uvědomila, že v posledních dvanácti hodinách začala Emmu Campanovou považovat za mrtvou. Teď jí začínalo připadat reálné, že ještě žije. A věděla, že najít ji můžou jedině s pomocí vraha, který sedí naproti ní.

Doufala, že Will se bude schopen výslechu zúčastnit.

„Stavaři tvrděj, že tu vodu brzo dodělaj. To bude bezva, až bude ulice konečně normálně průjezdná,“ řekl Warren.

Faith se pootočila, aby se na něho nemusela dívat. U stolu byl stojan s kamerou, která nahrávala každičký pohyb v místnosti. Faith si vzpomněla na Bernardův pokojíček pro holčičky.

Jestlipak Warren Grier sedával vedle v ložnici u monitoru a sledoval jeho hrátky? V jeho bytě žádný harddisk nenašli. Neobjevili tam laptop ani žádný další důkaz.

„Dneska odpoledne makali jak šrouby,“ poznamenal Warren. „Dělali děsnej randál.“

Faith ho přestala litovat. Připadal jí odporný.

Lionel Petty jim prozradil, že Warren trávil hodně času zavřený v kanceláři. Sledoval přes bezpečnostní kameru Emmu s Adamem na parkovišti? Zalíbila se mu Emma právě tehdy? Jak do všeho zapadala Kayla? A co Evan Bernard?

Faith dostala za úkol zaevidovat Warrena do systému. Sledovala, jak ho fotografují, snímají mu otisky prstů a prohledávají ho. Will jí pověděl o jeho zanedbaném bytě v Ashby Street nedaleko centra. Byla to garsonka se záchodem na chodbě, do jaké se obvykle stěhovali propuštění vězni. Warrenova domácí se zděsila, když se dozvěděla, že tichého nájemníka, který u ní bydlí deset let, zatkla policie. Řekla Willovi, že kromě práce nikam nechodil a nevodil si domů žádné návštěvy.

Kde tedy ukrýval Emmu Campanovou?

„Nikdy ji nenajdete,“ prohlásil Warren, jako by Faith četl myšlenky.

Faith na to nic neříkala, ani se nepokoušela něco vyčíst z jeho slov. Warren se s ní několikrát pokusil zapříst hovor. Nejdřív se nechala chytit, ale rychle pochopila, že si s ní jenom hraje.

Chtěl si povídat o počasí, o suchu, které se přetřásalo ve zprávách… Zkrátka o čemkoli, čím by ji vtáhl do odlehčené konverzace. Faith už dávno pochopila, že pachatelům se zásadně nesmí v ničem vyhovět. Jakmile si začali připadat jako páni situace, všechno se dostalo do špatné roviny.

Ozvalo se zaklepání na dveře a do místnosti vstoupil Will. V ruce držel několik barevných složek. Kývl na Faith a zkontroloval kameru, aby všechno fungovalo, jak má.

„Omlouvám se, že jsem se vás snažil zabít,“ pravil Warren.

„Jsem rád, že se vám to nepovedlo,“ odpověděl Will s úsměvem.

Dovedl se obdivuhodně ovládat. Faith si znovu s údivem uvědomila, že Will Trent se skoro vůbec nechová jako policajt. Upravil si vestičku a zkontroloval, jestli do ní má správně zastrčenou kravatu. Teprve pak se posadil vedle Faith. Vypadal spíš jako účetní, který se chystá začít audit, než jako policajt.

„Vaše otisky prstů odpovídají otisku na vzkazu, který minulý týden někdo podstrčil Adamu Humphreymu pode dveřmi,“ oznámil Warrenovi.

Warren krátce přikývl a zase se schoulil do sebe, ruce sevřené mezi koleny. Opřel se o kovovou desku stolu.

„Snažil jste se Adama odehnat?“ zeptal se ho Will.

Warren zase přikývl.

„Můžu vám říct svoji teorii o tom, jak to bylo?“

Vypadalo to, že právě na to Warren čeká.

„Myslím si, že jste si to předem pořádně naplánoval. Evan Bernard potřeboval peníze, aby mohl zažalovat Georgijskou techniku. Přišel o státní penzi a sociální výhody, prostě o všechno,“ řekl Will a obrátil se k Faith: „Zjistili jsme, že vloni v létě musel prodat dům, aby mohl zaplatit právníkům.“ Zavrtěl hlavou na znamení, že dům prohledali, a nic v něm nenašli.

Faith by hrozně ráda věděla, co dalšího vyhrabal, zatímco tu tvrdla s Warrenem. Podívala se na barevné složky. Will na ni mrkl, což u něho bylo naprosto netypické.

„Adoptovali vás?“ zeptal se ho Warren.

Faith jeho otázce nerozuměla, ale Will podle všeho ano.

„Ne,“ odpověděl. „Odešel jsem až v osmnácti.“

Warren se usmál. Našel spřízněnou duši. „Já taky.“

„Seznámil jste se s Bernardem, když jste byl v dětském domově? Učil vás ve škole?“

Warren se tvářil netečně.

„Myslím, že Evan Bernard vás seznámil s Kaylou Alexanderovou. Potřeboval, aby vám otevřela a ohlídala, že Emma určitě bude doma. Možná měla během únosu zpacifikovat Adama.“ Warren nereagoval. „To parkování v garáži Emmě poradila Kayla?“

„Jo. Vloni, aby Emmini rodiče nepřišli na to, že se ulejvá ze školy,“ řekl Warren.

„A teď se vrátíme o tři dny zpátky. Tehdy došlo ke zločinu. Šel jste přes les za kopírkou ke Campanovým?“

„Ano.“

„Měl jste u sebe nůž a rukavice?“

„Ano.“

„Takže jste tam šel s úmyslem někoho zabít.“

Warren zaváhal a pak místo odpovědi pokrčil rameny.

Will prošel složky, které držel v ruce, a otevřel zelenou. „Tohle jsme našli ve vašem stole na kopírce,“ ukázal Faith fotografii a pak ji přes stůl přistrčil před Warrena. Na snímku byli Emma Campanová s Adamem Humphreym. Někam šli a přitom se objímali. Emma se smála a měla hlavu zvrácenou vzad.

„Rád jste ji pozoroval,“ řekl Will.

Warren nereagoval, ale Will se ho vlastně na nic neptal.

„Myslel jste si, že Adam pro ni není dost dobrý?“

Warren mlčel.

„Věděl jste, že Emma je zvláštní. Jak jste zjistil, že má potíže se čtením, stejně jako vy?“

„Já žádný problémy se čtením nemám,“ ohradil se Warren. Tón jeho hlasu postrádal odlehčenost, o kterou se snažil předtím.

Will otevřel modrou složku a ukázal Faith úředně vyhlížející tiskopis. „Tohle je hodnocení klinického psychologa, který s Warrenem dělal pohovor, když odcházel z dětského domova.“

Položil list papíru na stůl a natočil ho k Warrenovi. Faith si všimla, že stránka je posetá barevnými tečkami. Will zabodl prst do modrého puntíku. „Antisociální,“ přečetl a posunul se dolů k červené tečce. „Se sociopatickými sklony.“ Podobným způsobem pokračoval dál a četl jednotlivá hodnocení: „Špatně ovládá vztek. Minimální vlohy. Velice špatně čte. Vidíte to, Warrene? Vidíte, co tu o vás píšou?“ zeptal se a odmlčel se, i když žádnou odpověď neočekával. Potom tiskopis zastrčil zpátky do složky. Změněným tónem pronesl: „No, ono je vlastně úplně jedno, jestli to vidíte, protože tam stejně jasně stojí, že neumíte číst.“

Warrenovi se bolestně zaleskly oči, jako by ho zradil přítel.

Will do něho dál ryl, ale přitom zůstával vlídný, jako by dokázal hrát roli hodného i zlého policajta zároveň. „Právě kvůli tomu jste odešel v šestnácti ze školy?“

Warren zavrtěl hlavou.

„Ve škole vás to asi moc nebavilo, když vás šoupli mezi hloupé děti,“ pokračoval Will. Kvůli Faith dodal: „Když bylo Warrenovi patnáct, umístili ho do zvláštní školy, i když podle testů má úplně normální IQ.“

Warren se zadíval do desky stolu. Oči se mu pořád leskly.

„Ono je to docela smutné, když člověk jezdí ze sirotčince do školy zvláštním autobusem, co?“

řekl Will.

Warren si odkašlal. „Nikdy ji nenajdete,“ vypravil ze sebe s vypětím sil.

„A vy ji už nikdy neuvidíte.“

„Mám ji tady,“ nedal se Warren a přitiskl si prst ke spánku. „Pořád je se mnou.“

„Já vím, že je naživu,“ prohlásil Will s takovou jistotou, že mu Faith málem uvěřila. „Vy byste ji nezabil, Warrene. Na to si jí moc ceníte.“

„Miluje mě.“

„Bojí se vás.“

Warren zavrtěl hlavou. „Ví, proč jsem to musel udělat. Musel jsem ji zachránit.“

„Co ví?“

„Že jsem její ochránce.“

„A chráníte ji před Bernardem?“

Warren zavrtěl hlavou a kousl se do rtu. Nechtěl učitele zradit.

Will otevřel červenou složku a vytáhl z ní další list papíru. I ten přistrčil k Warrenovi. „,Jsem toho názoru, že Warren Grier má nediagnostikovanou poruchu čtení a psaní. Toto, spolu s jeho průměrným IQ a antisociálním chováním…‘“

„Umře a budete to mít na svědomí vy,“ zašeptal Warren.

„Já jsem ji rodičům nevzal. Ani jsem nezabil její nejlepší kamarádku.“

„Kayla žádná její kamarádka nebyla,“ opáčil Warren. „Nesnášela ji. Nemohla ji ani cejtit.“

„Proč?“

„Pořád si z Emmy dělala legraci,“ řekl Warren. „Povídala, že je Emma blbá, protože musí po škole chodit na doučování.“

„Na vás byla taky zlá?“

Warren pokrčil rameny. Odpověď na tuhle otázku ležela mrtvá v márnici.

„Povězte mi, co se toho dne stalo, Warrene. Pustila vás Kayla do domu?“

„Jenom mi měla otevřít dveře a bejt zticha, ale to ona nedokázala. Byla nasraná kvůli Adamovi, že si to nahoře rozdává s Emmou. Pořád mlela, že je Emma úplně nemožná a nezaslouží si s nikým chodit. Povídala, že je stejně blbá jako já.“

„Začala Kayla řvát?“

„Až když jsem ji praštil,“ řekl Warren. „Ale ne moc. Jenom aby držela hubu.“

„A co se stalo pak?“

„Letěla nahoru po schodech a pořád hrozně řvala. Říkal jsem jí, ať je zticha, ale neposlouchala mě. Měla mi pomoct s Adamem. Měl jsem jí přidržet nůž pod krkem, aby se Adam o nic nepokusil, ale ona začala děsně vyvádět. Musel jsem ji praštit.“

„Bodl jste Kaylu?“

„Nevím. Nepamatuju se. Někdo mě chytil za ruku. Byl to on, Adam. Nechtěl jsem mu ublížit.

Jenom jsem vstal a on se mi napíchl na nůž. Nechtěl jsem mu nic udělat. Chtěl jsem mu pomoct. Chtěl jsem ho odehnat.“

„Kde byla Emma, když se tohle všechno dělo?“

„Slyšel jsem ji brečet. Byla v šatníku ve svým pokoji. Měla…“ Warrenovi se zadrhl hlas. „Ten pokoj se mi hrozně líbil, víte? Byla tam velká televize a krb. Měla plno šatů, bot a všeho. Měla všechno.“

„Uhodil jste ji?“

„Nikdy bych jí neublížil.“

„Ale když jste ji nesl po schodech dolů, byla v bezvědomí.“

„Šel jsem s ní ven. Nevím, co jí bylo, tak jsem ji nesl. Přesně podle instrukcí jsem ji strčil do kufru a odvezl do garáže.“

„Podle Bernardových instrukcí?“

Warren se znovu zadíval do desky stolu. Faith nechápala, jak může Evan Bernard mladého muže tak ovládat. Podle všeho se orientoval na dívky. Byl snad ještě zkaženější, než tušili, a zatím to dovedně skrýval?

„Kam jste ji odvezl, Warrene? Kam jste Emmu odvezl?“ zeptal se ho Will.

„Do bezpečí,“ odpověděl Warren. „Někam, kde jsme mohli bejt jen spolu.“

„Vy ji nemilujete, Warrene. Pokud člověk někoho miluje, tak mu přece neprovádí takovéhle věci. Ten druhý k němu musí přijít sám, dobrovolně se pro něho rozhodnout. Nemůžete ho k tomu nutit.“

„Tak to nebylo. Povídala, že mě miluje,“ oponoval Warren.

„Po tom, co jste ji unesl?“

„Jo,“ přitakal Warren. Usmíval se, jako by tomu pořád nemohl uvěřit. „Doopravdy se do mě zamilovala.“

„To si vážně myslíte?“ zeptal se ho Will. „Vy si opravdu myslíte, že patříte mezi lidi, jako je ona?“

„Miluje mě, řekla mi to.“

Will se k němu naklonil blíž. „Lidi jako my dva nevědí, co to je, mít rodinu. Nemáme tušení, jak pevná jsou rodinná pouta, nechápeme, jak moc rodiče milují svoje děti. Vy jste takové pouto přetrhl, Warrene. Oddělil jste Emmu od jejích rodičů, stejně jako vás oddělili od těch vašich.“

Warren zase zavrtěl hlavou, ale jeho gesto vyjadřovalo spíš smutek než nesouhlas.

„Jaké to pro vás bylo, ocitnout se v jejím pokoji a vidět, jak dobře se má, když vy nemáte vůbec nic?“ zeptal se ho Will tichým, spikleneckým tónem. „Přišlo vám to nespravedlivé, co? Já tam byl taky. Taky jsem to cítil. My dva mezi normální lidi nepatříme. Nedovedou chápat naše děsy. Nerozumí tomu, proč nenávidíme Vánoce, narozeniny a letní prázdniny, protože každý den volna nám připomíná, jak jsme kdysi byli hrozně osamělí.“

„To ne,“ zavrtěl Warren vehementně hlavou. „Já už nejsem sám. Mám ji.“

„A jak si představujete budoucnost, Warrene? Že spolu budete šťastně žít, vy přijdete z práce a Emma vám uvaří večeři? Dá vám pusu na čelo, popijete trochu vína a budete si povídat, co jste celý den dělali? A pak možná umyje nádobí a vy ho utřete, co?“

Warren pokrčil rameny, ale Faith na něm jasně viděla, že přesně to si představuje.

„V evidenci jsem viděl vaše fotky. Vím, jak vypadají popáleniny od cigaret,“ poznamenal Will.

„Jděte do prdele,“ zašeptal Warren.

„Ukázal jste je Emmě? Bylo jí z nich stejně zle jako vám, když se na ně podíváte?“

„Tak to není.“

„Určitě ty jizvy cítila, Warrene. Vím, že jste se před ní svlékal. Vím, že jste na svém těle chtěl cítit její kůži.“

„Ne.“

„Nevím, co je horší, jestli bolest, anebo ten smrad. Nejdřív to je, jako by vám do těla zabodávali jehličky, statisíce jehliček, které pálí a bodají. A pak ten puch. Je to trochu jako při grilování, ne? V létě je to cítit po celém městě, jak se syrové maso škvaří nad ohněm.“

„Už jsem vám říkal, že se milujeme.“

Will nasadil hravý tón, skoro jako by říkal pointu vtipu: „Vy se nikdy sám sebe nedotýkáte ve sprše, Warrene? Myslím, když se mydlíte, a najednou si zajedete rukou na žebra a nahmatáte důlky, které vám vypálili do masa?“

„To nikdy nedělám.“

„Když jsou mokré, jsou jako malé přísavky, co? Strčíte do jedné prst a zase si připadáte jako lapené zvíře.“

Warren zavrtěl hlavou.

„Prosil jste, ať toho nechají, a vřískal jste jako srab, protože to strašně bolelo? Sliboval jste, že uděláte cokoli, jenom aby už přestali a vy jste necítil bolest?“

„Nikdo mi nikdy neubližoval.“

Will nasadil tvrdší tón a začal na Warrena pálit jedno slovo za druhým: „Cítíte ty jizvy a hrozně vás to štve. Chcete si na někom vylít zlost, možná právě na Emmě. Za to, že si tak skvěle žije, že má bohatého tatínka a krásnou maminku, které musí doktor píchat něco na uklidnění, protože nedokáže přenést přes srdce, že u sebe nemá svoji milovanou holčičku.“

„Přestaňte.“

Will praštil rukou do stolu, až všichni nadskočili. „Nepatří vám, Warrene! Řekněte mi, kde je!“

Warren zaťal zuby a upřeně hleděl do desky stolu.

Will se k němu přiblížil a obořil se na něj, až mu od pusy odletovaly sliny: „Znám vás, vím, jak vám to v hlavě funguje. Neunesl jste Emmu, protože ji milujete, ale protože jste chtěl slyšet, jak křičí.“

Warren pomalu zvedl hlavu a podíval se na Willa. Sotva se ovládal a pysky se mu chvěly jako vzteklému psovi. „Jo,“ zachraptěl. „Křičela.“ Mluvil chladně a ovládal i výraz svého obličeje. „Křičela, dokud jsem ji neumlčel.“

Will se posadil zpátky na židli. Faith naslouchala pomalému tikotu hodin na stěně. Podívala se na šedou zeď z tvárnic, aby nedala najevo, že ji Warrenův případ zaujal, anebo že soucítí s Willem.

Za svoji kariéru už pracovala s policajty, kteří byli schopni stát v lijáku a přísahat na štos biblí, že svítí slunce. Častokrát seděla ve výslechové místnosti a poslouchala, jak Leo Donnelly, který neměl jediné dítě a byl čtyřikrát rozvedený, do nekonečna mele o svojí lásce k Bohu a svým milovaným dvojčátkům, dcerkám –, jen aby podezřelého přiměl k doznání. Faith si sama několikrát vymyslela neexistujícího manžela, milující babičku nebo otce, aby zatčení kápli božskou. Každý policajt uměl lhát jako z partesu, když to bylo potřeba.

Jenže Faith si byla jistá, že Will Trent mluví pravdu.

Will položil ruku na štos složek. „Našli jsme záznamy o vaší adopci.“

Warren zavrtěl hlavou. „Ty jsou nepřístupný.“

„Pokud spácháte těžký zločin, tak ne,“ odporoval mu Will. Faith se na něho pozorně zadívala.

Věděla, že lže. Pokoušela se z jeho tváře vyčíst něco, co by ho prozradilo. Jeho výraz ale zůstával kamenný, a tak se radši soustředila na Warrena, aby se z toho nezbláznila.

„Vaše matka je pořád naživu, Warrene,“ řekl Will.

„To není pravda!“

„Hledá vás.“

Warren se poprvé od chvíle, kdy vstoupil Will, podíval na Faith. Jako by v ní chtěl probudit mateřský pud. „To není fér,“ hlesl.

„Nikdy vás nepřestala hledat,“ řekl Will.

Otevřel poslední složku. Uvnitř ležel list papíru. Will ho otočil a přistrčil ho k Warrenovi. Faith ze svého místa viděla, že okopíroval oběžník o správném oblečení pro policisty v civilu. Znak města nahoře byl kopírovaný tolikrát, že vzlétající fénix na něm vypadal jako šedá skvrna.

„Copak vy se nechcete vidět se svojí matkou, Warrene?“

Mladému muži vstoupily do očí slzy.

„Bydlí pár kilometrů od vaší kopírky,“ řekl Will a poklepal prstem na papír.

Warren se začal kolíbat dopředu a dozadu. Na list dopadaly jeho slzy.

„Jakého syna ve vás asi najde?“

„Hodnýho,“ řekl mladý muž přesvědčeně.

„Myslíte, že takhle se chová hodný syn? Myslíte, že se bude chtít bavit s člověkem, který připravil mladou dívku o rodinu?“ Will ještě trochu přitlačil. „Právě teď Emminým rodičům děláte totéž, co kdysi provedli vaší mámě. Opravdu si myslíte, že vás bude schopná mít ráda, až se dozví, že jste věděl, jak Emmu vrátit rodičům, ale schválně jste to neudělal?“

„Je v bezpečí,“ odpověděl Warren. „Já jsem jenom chtěl, aby byla v bezpečí.“

„Povězte mi, kde je. Její matce se po ní hrozně stýská.“

Warren zavrtěl hlavou. „Nepovím. Nikdy ji nenajdete. Zůstane se mnou napořád. Teď už nás vůbec nic nerozdělí.“

„Přestaňte už žvanit, Warrene. Vy jste nechtěl Emmu. Chtěl jste její život. Chtěl jste se mít stejně dobře jako ona.“

Warren se podíval na složky před Willem, jako by čekal, že se z nich vynoří nějaká další hrůza.

„Povězte nám, kde je, a já vám prozradím, kde bydlí vaše matka,“ zkusil to ještě jednou Will.

Warren nespouštěl oči ze složek. Začal cosi šeptat tak potichu, že mu Faith vůbec nerozuměla.

„Dojedu pro ni. Přivezu ji sem za vámi,“ sliboval Will.

Warren dál šeptal. Jeho ústa se pohybovala v jakési nesrozumitelné mantře.

„Mluvte nahlas, Warrene,“ vybídl ho Will. „Řekněte nám, kde je, ať ji můžeme vrátit rodičům.

Mají ji hrozně rádi.“

Faith konečně pochopila, co Warren opakuje. „Modrá, červená, fialová, zelená. Modrá, červená, fialová, zelená.“

„Warrene…“

Zatčený zvýšil hlas. „Modrá, červená, fialová, zelená.“ Vstal a zařval: „Modrá, červená, fialová, zelená!“ Začal kolem sebe mávat rukama a zaječel, jak nejhlasitěji dovedl: „Modrá!

Červená! Fialová! Zelená!“ Rozběhl se ke dveřím a zalomcoval klikou. Faith k němu byla nejblíž, a tak se ho pokusila ode dveří odtrhnout. Warren ji udeřil loktem do tváře, až dopadla na stůl.

„Modrá! Červená! Fialová! Zelená!“ zařval a rozběhl se proti betonové zdi. Will po něm skočil a sevřel ho rukama. Warren kolem sebe kopal a řval: „Ne! Nechte mě! Pusťte mě!“

„Warrene!“ Will ho pustil, ale zůstal před ním stát s doširoka roztaženýma rukama pro případ, že ho bude muset znovu chytit.

Warren stál uprostřed místnosti. Z čela mu stékaly pramínky krve, jak narazil hlavou do zdi.

S rukama zaťatýma v pěst se vrhl na Willa.

Dveře se rozlétly a do místnosti vběhli dva policisté. Warren se jim pokusil utéct, ale přitiskli ho na zem. Začal se zuřivě zmítat a uhýbal jim rukama, aby ho nemohli spoutat. Pořád přitom křičel. Prudce vykopl a strefil se jednomu policistovi přímo do obličeje.

Nakonec přišel ke slovu taser, který mu do těla vyslal třicet tisíc voltů. Warren se vmžiku přestal hýbat.

Will si dřepl a přerývaně oddechoval. Naklonil se nad Warrenem a položil mu ruku na prsa.

„Prosím vás,“ požádal ho. „Řekněte mi to. Prozraďte mi, kde je.“

Warren pohnul rty. Will se k němu sehnul, aby ho slyšel. Něco se mezi nimi stalo. Will přikývl, stejně jako Warren předtím kýval na něho. Pomalu se posadil a složil ruce do klína.

„Odneste ho,“ nařídil policistům.

Policisté Warrena popadli jako pytel brambor a odvlekli ho ke dveřím. Odtud pak putoval do cely, aby se z elektrického šoku vyspal.

Faith se podívala na Willa. Pokoušela se pochopit, co se to děje. „Co vám řekl?“ zeptala se ho.

Will ukázal na složky na stole a předklonil se, jako by pořád nemohl popadnout dech, natož aby se zmohl na slovo. Faith se na ně podívala. Ležely tam v trochu jiném pořadí, ale konečně jí to došlo, modrá, červená, fialová, zelená.

Warren vykřikoval barvy složek.

Když se Faith vrátila na služebnu, nezaznamenala v pracovním prostředí žádné zlepšení.

Z horního šuplíku Robertsonova stolu pořád visel suspenzor. Na kartotéce dál seděla nafukovací panna, kterou kdosi při poslední narozeninové oslavě označil jako „důkazní materiál“. Ústa měla otevřená do O, i když z jejího svůdného těla dávno unikl skoro všechen vzduch. Stůl Lea Donnellyho byl prázdný. Zbyla na něm jenom slavná fotografie Farrah Fawcettové, kterou si kdysi vystřihl z nějakého časopisu. Leo její okraje za léta služby vyzdobil klikyháky a obrázky, které se hodily spíš na záchodky na chlapecké střední škole.

Služebna celkově působila jako čistě mužské teritorium. Navíc se zrovna střídaly služby, což Faith vždycky připomínalo střídání fotbalového mužstva v šatně. V místnosti byl ohlušující randál a příšerný puch. Kdosi zapnul televizi připevněnou na stěně. Někdo další se pokoušel na prastarém rádiu naladit nějakou stanici. V mikrovlnce se ohřívalo burrito a linul se z ní zápach spáleného sýra. Služebnou hlaholily mužské hlasy, jak vyšetřovatelé pobíhali sem a tam, předávali si případy a přeli se o to, kdo má většího ptáka, kdo dřív vyřeší určitý případ anebo kdo se zbytečně namáhá s něčím, co se stejně nikdy nevyřeší. Ze všech koutů místnosti začínal prosakovat testosteron.

Když se Faith podívala na televizi, rozeznala Amandin hlas, jak říká: „…Jsme velice rádi, že můžeme oznámit, že v případu únosu Emmy Campanové došlo k prvnímu zatčení.“

„Ale jenom díky atlantský policii, ty píčo!“ zařval kdosi.

Na Amandinu adresu začala létat další nelichotivá přízviska. Pánové se jimi snažili znevážit ženu, ze které by se okamžitě podělali, kdyby s ní měli zůstat šest minut o samotě.

Několik detektivů, kteří stáli nejblíž k Faithinu stolu, se na ni zvědavě zadívalo, ne proto, že na případu pracovala, ale protože slyšela ta příšerná slova. Faith pokrčila rameny a podívala se zpátky na televizní obrazovku, kde Amanda obratně manévrovala s reportéry. Pořád na sobě cítila pohledy kolegů.

Takhle ji zkoušeli skoro každý den. Když jim řekla, ať drží hubu, označili ji za mužatku, která nerozumí legraci. Když jejich řečem nevěnovala pozornost, brali její mlčení za nevyslovený souhlas. To nebylo zdaleka všechno. Pokud odrážela jejich sexuální návrhy, platila za lesbičku. Kdyby s někým z nich chodila, ostatní by ji měli za děvku. Vždycky si na ní dokázali něco najít. Faith neměla čas oplácet jim stejnou mincí. Koukat na našpulené pusy a poslouchat pasivně agresivní kňourání se jí nechtělo. Jedno dítě jí úplně stačilo, dalších dvacet za zadkem nepotřebovala.

Přesto na policejní stanici pracovala ráda. Hrozně se jí líbil pocit, že patří do nějakého bratrstva. Právě proto jí Will Trent nepřipadal jako policajt. Neseděl na obyčejné služebně s ostatními. S Charliem Reedem ani Hamishem Patelem si s plechovkou piva v ruce nevykládal o ptákovinách. Součástí týmu sice byl, ale pracoval tak trochu ve vakuu. Nikdo mu nehučel za zády, s nikým se o nic nehandrkoval, s nikým se v ničem nepředháněl. Mnohem víc se nořil do práce, což bylo hodně odlišné od toho, na co byla Faith zvyklá. Když se teď vrátila mezi řadové detektivy, připadalo jí, že už mezi ně nepatří. Musela uznat, že přes všechny nedostatky Will jednu kladnou vlastnost má, poslouchá, co mu Faith říká. Navíc s ním klidně může nesouhlasit, aniž by musela čelit poznámce: „Máš zase krámy nebo co?“

Ještě jednou se podívala na televizi. Amanda zrovna přikyvovala reportérovi, který se jí ptal na Westfieldskou akademii a zatčení Evana Bernarda. Úplně zářila. Faith musela uznat, že před kamerami jí to opravdu jde. Reportéři jí přímo zobali z ruky. „O pana Bernarda se rozhodně zajímáme,“ říkala.

„Zajímá to někoho?“ zařval jeden z detektivů. Faith se nemusela ohlížet, aby jí bylo jasné, že si nejspíš sahá mezi nohy.

Amanda zodpověděla další otázku: „Podezřelý je osmadvacetiletý muž s kontroverzní minulostí.“

Další reportér stojící mimo kameru se jí zeptal: „Proč jste ještě nezveřejnili jeho jméno?“

„Jeho jméno se veřejnost dozví až po tom, co proti němu ráno vzneseme obvinění,“

odpověděla Amanda, aby nemusela vysvětlovat to, co bylo zřejmé, že Warrenovo jméno hodlá před novináři tajit co nejdéle, aby mu nějaký přitroublý lidumil nenabídl právní pomoc.

Úplně stačilo, že Lionel Petty už poslal po internetu do CNN snímek, na kterém spolu s Warrenem Grierem stojí vedle kopírky u nich v práci. Všichni věděli, že se to policii brzy vymstí.

Další reportér zjevně myslel na totéž, co Faith. „A co ta unesená dívka? Máte nějaké stopy k místu, kde je ukrytá?“

„Jsme přesvědčeni, že nalezení Emmy Campanové je pouze otázkou času,“ odvětila Amanda.

Faith si všimla, že nepadlo jediné slovo o tom, jestli dívku najdou živou, nebo mrtvou.

Najednou Amandě hrozně záviděla její postavení. Stejně jako Faithina matka se i Amanda na svoje místo vypracovala. Faith, která sama občas čelila nevraživosti ze strany kolegů, si neuměla představit, jaké to muselo být pro ženy z matčiny generace.

Amanda u policie začínala jako sekretářka, stejně jako Evelyn Mitchellová. Bylo to v dobách, kdy policistky musely nosit vlněné sukně pod kolena a jejich hlavní pracovní náplní bylo roznášet kávu a dělat zápisy na stroji. Amanda se vydrápala až na samý vrchol. Když pak rozlouskla jeden z největších případů všech dob, musela si vyslechnout urážlivé poznámky závistivých pitomců kolem sebe.

Kde byla Faith po letech pokroku a rovnoprávnosti? Pořád někde na úrovni sekretářky.

Nicméně k tomu, že zaeviduje všechny důkazy, které Will shromáždil v malinkatém příbytku Warrena Griera, se nabídla sama. To ovšem netušila, že se jí kolem psacího stolu nakupí hromady krabic, které kolegové z jeho bytu přivezli. Bylo jich minimálně šest a každá z nich byla až po okraj plná papírů. Warren nedokázal vyhodit ani účtenku nebo lístek do kina. Měl schované i deset let staré výplatní pásky.

Faith si sáhla na pohmožděnou, bolavou čelist. Měla na ní modřinu od toho, jak ji Warren praštil loktem. V mrazáku v kuchyňce našla prastaré balení hotového jídla. Sáček byl zmrzlý na kámen, a když si ho přitiskla na tvář, ulevilo se jí. Rány schytávala nerada. Rozhodně nebyla sama, ale její tělo na bolest přirozeně reagovalo zvracením. Když si blízko nosu přitiskla sáček zmrzlých špaget s masovými kuličkami, bylo to ještě horší. Emma Campanová ovšem prožívala něco mnohem příšernějšího.

Will odváděl Warrena Griera do cely předběžného zadržení. Jedna otázka pořád zůstávala nezodpovězená, kde je Emma? Čas běží, bez ohledu na to, jestli je ještě naživu. Faith si představila, v jakých podmínkách ji asi Warren drží. Možná ji zamkl do nějaké místnosti, případně do kufru auta, což by bylo mnohem horší. Dnes se teplota ještě před polednem vyšplhala ke čtyřicítce. Vedro nepolevovalo ani v noci. Má Emma dostatek pitné vody? Má co jíst? Na jak dlouho jí zásoby vystačí? Na dehydrataci člověk zemře po sedmi až deseti dnech, ale to nesmí být zraněný na hlavě a nesmí být příšerné vedro. Budou následující dva týdny odpočítávat hodiny a čekat, až Emma Campanová vydechne naposledy?

„Hele, Mitchellová! Jak se ti dělá s tou krysou?“ zeptal se jí kolega Robertson. Seděl u svého stolu a houpal se na židli tak náruživě, že málem zlomil opěradlo.

„Dobře,“ odpověděla mu Faith. Nechápala, proč nikdo nedokáže ocenit, že Will nechal Evana Bernarda z Westfieldské akademie vyvést právě atlantskou policií. Veškerá sláva v televizním zpravodajství tak připadla jí.

Robertson jí pohrozil ukazovákem. „Dávej si na toho hajzla pozor. Lidem od státu se nemá věřit.“

„Jasně. Dík.“

„Zasraná GBI. Seberou nám případ a dělaj, jako by všechno odedřeli sami,“ zanadával Robertson. Z ostatních koutů služebny se ozvalo souhlasné mručení.

Všichni měli zvláštně děravou paměť. Faith by se k nim teď možná přidala, kdyby prvního dne na místě činu neviděla, jak Will propojil indicie, které jim úplně unikly.

Zdálo se, že Robertson čeká na nějaký komentář, posměšnou poznámku na Willovu adresu nebo něco nehezkého o GBI, ale Faith mlčela. Ještě před týdnem by ze sebe začala chrlit vodopád slov. Teď pramen její výřečnosti vyschl.

Vrátila se ke své práci a snažila se nevnímat okolní zvuky. Neměla sílu začít se hrabat v krabicích z Warrenova bytu, a tak se soustředila na monitor počítače. Will digitálním aparátem vyfotografoval Grierův byt a Faith teď obrázky prohlížela na obrazovce. Na všech byl v podstatě stejný pokojík ze šesti různých úhlů.

Will zachytil každičký detail Warrenovy pozemské existence, od jeho toaletních potřeb po zásuvku s ponožkami. Krabice plné papírů pod postelí. Přetékala z nich školní vysvědčení a oficiálně působící formuláře z doby, kdy byl Warren umístěn do dětského domova. Byl tam detailní záběr manuálu k laptopu s načmáraným telefonním číslem. Faith natočila hlavu ke straně. Nechápala, proč Will fotoaparát otočil vzhůru nohama.

Vzala mobil a vytočila na něm číslo z manuálu. Strčila si prst do ucha, aby ji nerušil povyk kolegů. Telefon dvakrát zazvonil a pak se ozvala nahrávka místního kina, která ji informovala o začátcích filmů. Tudy stopa nevedla. Faith měla u nohou krabici napěchovanou vstupenkami, které dokazovaly jenom to, že Warren miluje stříbrné plátno.

Vrátila se k fotografiím a pokoušela se z nich vyčíst nějaké vodítko, které by je nasměrovalo k unesené dívce. Viděla na nich jenom bezútěšnou garsonku, v níž Warren strávil svůj dospělý život. Neměl žádné rodinné fotografie ani diáře s poznámkami, kdy jde s někým na večeři.

Podle všeho neměl přátele a vůbec nikoho blízkého.

To ho ovšem neomlouvalo. Will sám připustil, že vyrostl v podobných poměrech. Až do osmnácti žil v dětském domově. Pak se stal policajtem, a to hodně dobrým. Měl sice určité mezery v sociálních dovednostech, ale jeho rozpačitost byla svým způsobem roztomilá.

Anebo na ni zapůsobilo to, co jí před lety řekla máma, člověk k muži nejsnáz najde cestu, když si představí, jaký asi byl v dětství.

Faith znovu proklikala fotografie a pokusila se na nich najít něco zvláštního. V duchu si vyjmenovala obvyklá podezřelá místa, garáž, sklad, stará rodinná chatka v lese. Žádné z těchto míst Warren pravděpodobně nemohl využít. Neměl auto ani žádné věci na uskladnění, natož nějakou rodinu.

Ale musí na něco přijít. Musí existovat zatím neobjevená cesta k Emmě Campanové. Za necelých dvanáct hodin pustí Evana Bernarda na kauci. Zase bude venku a do soudu za sex s Kaylou Alexanderovou si bude moci dělat, co chce. Pokud nenajdou nic, co by ho spojovalo s událostmi u Campanových, bude se jeho trest podobat lehkému plácnutí po ruce. Nejspíš dostane tři roky a zase bude volný.

A co bude dělat pak? Před mužem, kterého zajímají holčičky, se otevírá plno možností, jak si najít další oběti. Církev, příprava na závěrečné zkoušky, zájmové kroužky. Evan Bernard se nejspíš odstěhuje z Georgie a v místě, kde se usadí, se zapomene přihlásit na policii jako registrovaný násilník. Možná bude bydlet nedaleko plaveckého bazénu, střední školy nebo denního centra. Warren Grier ho neprozradí. Bernard nad ním má obrovskou moc, kterou nic nezlomí. Faith s Willem učiteli jenom trochu zkomplikovali život. Nenašli vůbec nic, za co by ho mohli na zbytek jeho zrůdného života zavřít. Nalezení Emmy Campanové pořád zůstávalo v nedohlednu.

Faith kromě toho věděla, jak tihle lidé fungují. Znásilněná dívka ze Savannah určitě nebyla Bernardovou první obětí, stejně jako Kayla určitě nebyla poslední. Vyhlédl si už k ukájení svých zvrhlých choutek další oběť? Měl ten nechutný darebák vytipovanou další dívku, které hodlal převrátit život naruby?

Faith odložila zmrzlý balíček a pohnula čelistí, aby se přesvědčila, že ji nemá zlomenou.

Přitiskla si ruku na tvář a najednou si vzpomněla, jak ji po ní hladil Victor. Třikrát jí volal a pokaždé zanechal omluvný vzkaz. S narůstajícím počtem vzkazů si pořád víc sypal popel na hlavu. Nakonec se uchýlil k bezostyšnému lichocení, kterým Faith udolal. Sama sebe se ptala, jestli vůbec někdy pochopí chování alespoň některého z mužů, s nimiž v životě přišla do styku.

Obrovským tajemstvím pro ni byl Will Trent. U výslechu s Warrenem mluvil tak důvěrně, že se mu Faith potom nedokázala podívat do očí. Opravdu všechno, o čem mluvil, zažil na vlastní kůži? Byl pochroumaným produktem státní ústavní péče, stejně jako Warren Grier?

Jeho slova o popáleninách od cigaret zněla autenticky. Ukrýval snad pod sakem, vestičkou a nažehlenou košilí podobné jizvy? Když kolegové v centrální kartotéce pořizovali snímky Warrenova zjizveného těla, Faith byla u toho. Za léta praxe viděla dost popálenin od cigaret.

Nijak ji nepřekvapovaly, vlastně je očekávala stejně jako tetování a vpichy po jehlách. Člověk se na zločineckou dráhu nedával z touhy po dobrodružství. Fetovat, krást a vraždit začal z nějakého důvodu a ten většinou spadal do jeho raného dětství.

Anebo Will uměl tak dobře lhát? Když mluvil o pocitech, jaké člověk má, když se dotkne jizev po cigaretách, mluvil z vlastní zkušenosti, anebo si to jenom vymyslel? Znala ho tři dny, ale pořád o něm nic nevěděla. Stále nechápala jeho způsob práce. Warren se ho pokusil zabít, ale Will ho nestrčil do cely k pedofilům a násilníkům. Osobně se došel přesvědčit, že bude mít celu jenom pro sebe. A pak tu byl ještě Evan Bernard. Každý správný policajt věděl, že nejlepší způsob, jak vydusit arogantního hajzla, je strčit ho mezi nejhorší darebáky v celém vězení, ale Will ho nechal zavřít mezi transsexuální prostitutky. To ho rovnou mohl pustit.

Faith bylo jasné, že na odhadování jeho strategie je už pozdě. Kromě toho s ní zásadně nic nekonzultoval. Veškeré podrobnosti o případu nosil v hlavě a Faith věděla, že když bude mít trochu štěstí a Will sdílnou náladu, možná jí něco prozradí. Styl jeho práce se diametrálně lišil ode všeho, co zatím poznala. Dokonce v kanceláři neměl nástěnku s popisem případu, na níž by byl chronologický přehled událostí a aktivit jednotlivých osob, fotografie podezřelých a obětí, aby se dala najít vodítka a stopy, po nichž by se policisté mohli vydat. Přece není možné, aby si to všechno pamatoval! Možná má všechno uložené ve svém milovaném diktafonu. Kdyby se mu něco stalo, jeho případný následovník se nebude mít čeho chytit. Will zásadním způsobem narušoval vyšetřovací postup. Faith vůbec nechápala, jak je možné, že mu to Amanda trpí.

Zjišťovat, jaký je mezi Amandou a Willem vztah, bylo naprosto zbytečné. Faith se vrátila k počítači a položila ruku na myš. Na monitoru se objevila fotografie Warrenovy knihovničky.

Faith si to předtím nespojila, ale teď jí připadalo dost divné, že člověk, který neumí číst, má doma knihy.

Chvíli na ně mžourala a snažila se rozluštit jejich názvy. Pak ji napadlo, že bude mnohem lepší, když si části fotografie přiblíží. Spatřila několik komiksových knížek a manuály ke kancelářským strojům. Nebyly seřazené podle názvů, ale podle barev. Knihy na spodní polici měly větší rozměr. Písmena na jejich hřbetech byla rozostřená a nedala se rozeznat. Podle velikosti Faith soudila, že pojednávají o umění. Nejspíš to byly drahé publikace, jakými se člověk chlubil návštěvám.

Faith si spodní polici přiblížila, ale stejně tituly nedokázala rozluštit. Tři knihy měly tlusté šedé hřbety, které jí čímsi připadaly povědomé. Podložila si bradu rukou a zamrkala bolestí, když se dotkla pochroumané čelisti. Odkud je zná?

Otevřela jednu z Warrenových krabic a podívala se dovnitř, jestli tam některou z knížek náhodou nenajde. Bylo tam plno papírů a účtenek, které Warren nashromáždil za posledních deset let. U ostatních krabic to bylo stejné. Faith probrala štosy listů a přitom si kladla otázku, proč Will z bytu na služebnu dotáhl všechen ten čurbes. Copak potřebovali vědět, že Warren před šesti lety zaplatil sto deset dolarů za vyšetření zraku?

Mnohem víc ji zajímalo, proč po ní Will chtěl, aby probrala materiály, které jim vůbec k ničemu nebudou. Věděl přece, že to pro ni bude jenom ztráta času. Pročítala jeden nepoužitelný dokument za druhým a pomalu se začínala dostávat do varu. Chápala, že Warren všechno schraňoval, kdyby náhodou někdy nějaký účet potřeboval. Ale proč se to mělo evidovat jako důkazní materiál? Will na Faith nepůsobil dojmem člověka, který ztrácí čas se zbytečnostmi. Když teď Bernard s Warrenem seděli za mřížemi, určitě by mohl Faith zaměstnat něčím užitečnějším.

Pomalu vstala. V ruce držela prastarý účet, ale nedívala se na něj. Vybavila si několik scén z posledních dní. Jak Will automaticky zkoušel zvonky na koleji, i když na dveřích visela cedulka, na níž jasně stálo, že nefungují. Jak ho včera ráno našla před školou s hlavou skloněnou nad novinami. Pomalu si prstem ukazoval na každé slovo, které četl. Dokonce i dneska u Evana Bernarda procházel ročenky po jednotlivých stránkách, místo aby učitelovo jméno vyhledal v seznamu vyučujících, jak to udělala Faith, když našla fotografii s Mary Clarkovou.

Když jim přede dvěma dny Evan Bernard velmi fundovaně tvrdil, že únosce je funkční analfabet, měla Faith jedinou otázku, jak může někdo projít školní docházkou, aniž by se naučil číst a psát?

„Stává se to,“ řekl jí tehdy Will velice jistě. Řekl to, protože se to na něho taky vztahovalo?

Faith zavrtěla hlavou, i když se dohadovala jenom sama se sebou. Nedávalo to smysl. Na pozici v GBI člověk potřeboval vysokoškolské vzdělání. Musel projít hodně náročným výběrem.

V každém státním útvaru se navíc dost papírovalo. Musela se vyplňovat hlášení, zakládaly se spisy a každý případ se musel dopodrobna popsat. Faith si nevzpomínala, že by Willa viděla něco vyplňovat. Jeho počítač měl mikrofon. Diktoval do něj svá hlášení?

Faith si zamnula oči. Možná si jenom z nevyspání začíná vymýšlet hlouposti. Tohle přece není možné. Od chvíle, co případ dostali na starost, s ním tráví skoro čtyřiadvacet hodin denně.

Není přece tak hloupá, aby jí unikla taková zjevná věc! Will je chytrý. Nepřipadá v úvahu, aby nezvládal základní dovednosti, jakými jsou čtení a psaní.

Obrátila se zpátky k monitoru a soustředila se na publikace naskládané na spodní polici knihovny. Hlavou jí nepřestávaly vířit pochybnosti o Willovi. Byl schopen přečíst názvy knih?

Dovedl vůbec rozluštit výhrůžné vzkazy, které někdo strčil Adamovi do pokoje? Neuniklo mu ještě něco?

Faith zamrkala. Najednou jí došlo, proč jí tři svazky na spodní polici připadají povědomé.

Zatímco pochybovala o Willových schopnostech, koukala na důležité důkazy.

Vytáhla z kapsy zápisník a zalistovala v něm. Hledala telefonní číslo, které si ráno poznamenala ve škole.

Po třetím zazvonění zvedl sluchátko Tim Clark.

„Je tam Mary?“ zeptala se ho Faith.

Stejně jako předtím nebyl ani teď nadšený, že s jeho ženou chce mluvit policie.

„Zrovna spí,“ řekl.

Mary nejspíš seděla na stejném místě, kde ji dopoledne Faith opustila, zírala do zahrady a snažila se nějak vyrovnat se vzpomínkami na minulost. „Potřebuju s ní mluvit. Je to hrozně důležité,“ řekla do telefonu.

Muž si povzdechl, aby jí dal najevo, že to dělá s velkým sebezapřením. Za okamžik se v telefonu ozvala Mary. Faith zamrzelo, že jejího manžela podezírala ze lži. Učitelka skutečně mluvila tak, jako by ji probudil z hlubokého spánku.

„Promiňte, že vyrušuju,“ omluvila se jí Faith.

„To je fuk,“ odpověděla Mary. Pletl se jí jazyk. Faith se přestala cítit provinile, protože učitelka podle všeho byla opilá.

„Vím, že si nepamatujete jméno holky, kterou Evan údajně znásilnil na vaší střední škole,“

začala Faith. „Ale říkala jste, že ho někdo kryl.“

„Cože?“

„Když jste chodila do školy,“ řekla Faith a zalitovala, že nemůže prostrčit ruku telefonem a pořádně s Mary zatřást. „Vzpomínáte si, jak jste mi říkala, že Evan musel odejít, protože ho nějaká holka obvinila ze znásilnění?“

„Nic mu nedokázali,“ opáčila Mary a chraplavě se zasmála. „Vždycky mu všecko prošlo.“

„Ano,“ směrovala ji jemně Faith a nespouštěla oči z monitoru, na němž se skvěly šedé hřbety ročenek Střední školy Alonza Crima. „Ale říkala jste, že mu tehdy nějaký student poskytl alibi.“

„Jo,“ přitakala Mary. „Jmenoval se Warren Grier. Tvrdil, že spolu měli po škole doučování nebo co.“

Faith potřebovala mít jistotu. „Mary, chcete mi říct, že Warren Grier před třinácti lety poskytl Evanu Bernardovi alibi?“

„Jo,“ opakovala Mary. „Trapný, co? Ten dement Evanovi lezl do prdele ještě víc než já.“

20. kapitola

Will sáhl po papírovém pohárku, ale zjistil, že zásobník vedle barelu s vodou je prázdný.

Podíval se do něj, jestli tam nějaký kelímek neuvízl.

„Pár vám jich zezadu přinesu,“ nabídl se mu Billy Peterson. Byl to postarší policajt, který od nepaměti hlídal vězně v celách.

„Díky,“ řekl mu Will a zastrčil ruce do kapes. Bál se, aby se znovu nezačal třást a neprozradil se. V nitru mu narůstal chlad, který znal z dětství. Stejně jako tehdy si v duchu říkal: pozoruj dění kolem sebe, ale snaž se nevnímat strach ani bolest. Nedávej najevo, že ťali do živého, jinak tě začnou trápit ještě víc.

Will se se svými prožitky nesvěřil ani Angii. Něco na něm poznala, ale většinu temných tajemství se mu dařilo držet pod pokličkou. Až doteď. Strašlivé zážitky, jež nastínil Warrenu Grierovi, měl velmi živě v paměti a potřeboval je na někoho vykřičet. Jenomže místo úlevy se dostavil pocit zranitelnosti a provinění. Připadal si jako podvodník. Jako darebák. Nedokázal odhadnout, co Warrenovi uvězněnému v maličké cele právě probíhá hlavou. Nejspíš lituje, že spoušť revolveru nestiskl potřetí.

Will ho na chvíli přestal vnímat jako provinilce. Pořád ho před sebou viděl, jak smutně sedí u výslechu a opatrně se na něho dívá, jako by čekal kopanec do obličeje. Will si musel připomenout, co Warren provedl a kolika lidem zkazil život, a to i když už sedí ve vazbě.

Strčil Warrena do cely jen o něco větší než jeho garsonka. Proti honosné ložnici Emmy Campanové s drahými polštářky a obrovskou televizí to byl ubohý brloh. Když Will prohledával Warrenův skromný příbytek, překvapilo ho, jaká osamělost na něho z bytu čiší. Úhledně seřazená cédéčka a DVD, pečlivě složené ponožky a oblečení roztříděné podle barev mu připomněly, že mohl dopadnout dost podobně. Opojný pocit svobody, který měl v osmnácti, kdy poprvé samostatně vykročil do světa, rychle vystřídala panika. V dětském domově jim nevysvětlili, jak se o sebe postarat. Odmalička jim vštěpovali, že musí přijmout, co jim kdo dá, a o víc se nezajímat. Will měl ohromné štěstí, že se uchytil ve státní sféře. V jiné práci by se svým handicapem těžko obstál.

Warren na tom musel být podobně. Will na osobním oddělení Copy Right zjistil, že na kopírce pracoval od doby, co opustil střední školu. Po dvanácti letech ho povýšili na vedoucího, ale peněz mu moc nepřidali. Přesto si mohl dovolit hezčí byt, než byla špeluňka v Ashby Street.

Skromné živobytí mu ale nejspíš vyhovovalo. Přinášelo mu určitý pocit bezpečí. Kromě toho by si o lepší byt ani nedokázal zažádat. Kdyby přišel o práci na kopírce, jak by našel jinou? Vždyť by ani nezvládl vyplnit příslušný formulář na úřadě a úplně neznámému člověku za přepážkou by těžko vysvětloval, že skoro neumí číst.

Kdyby Warren přišel o práci, nemohl by platit nájem, neměl by na jídlo ani ošacení. Neměl žádnou rodinu, která by mu pomohla, a stát se o něho přestal starat v okamžiku, kdy dosáhl osmnácti let. Zůstal na celém světě úplně sám.

Jenom díky práci na kopírce neskončil na ulici. Willovi se hrůzou sevřel žaludek. Nebýt Angie Polaskiové, nejspíš by dopadl stejně bídně jako Warren.

„Tak prosím,“ řekl Billy a podal mu čistý pohárek.

„Díky,“ vypravil ze sebe Will a přistoupil k barelu s vodou. Amanda ho před mnoha lety ochotně nabídla jako pokusného králíka na testy taseru. Vzpomínky na bolest rychle vymizely, ale Will si dodnes pamatoval, že ještě několik hodin poté měl příšernou, neuhasitelnou žízeň.

Naplnil pohárek vodou a postavil se k bráně před celami. Musel počkat, až mu ji Billy bzučákem otevře. Upřeně hleděl před sebe. Uvědomoval si, že z cel se na něho úzkými okénky z tvrzeného skla nenávistně dívají zatčení hříšníci. V tomhle křídle seděl i Evan Bernard, jeho cela se nacházela na opačném konci než Warrenova. Billy ho strčil mezi transsexuály, kteří se ještě úplně neproměnili v ženy a měli mužské pohlavní orgány. Po vězení se rychle rozneslo, že Evan Bernard rád znásilňuje mladičké dívky. Cela pro transsexuály byla jediným místem, kde mohl přežít, aniž by mu její osazenstvo dopřálo pořádnou dávku toho, co sám s oblibou praktikoval na druhých.

Will otevřel úzký otvor ve dveřích Warrenovy cely a postavil na jeho kovový okraj pohárek s vodou. Vězeň si ho nevzal.

„Warrene?“ řekl Will a podíval se dovnitř okénkem ve dveřích. Spatřil špičku bílé vězeňské bačkory. Warren podle všeho seděl zády ke dveřím. Will si dřepl a přiložil ústa blízko k otvoru.

Otvor nebyl velký, stačil přesně na to, aby se jím dal prostrčit kovový tác s jídlem.

„Já vím, že si teď připadáte hrozně osamělý, ale myslete trochu na Emmu,“ řekl Will. „Nejspíš si říká, kde asi jste,“ dodal po krátké odmlce.

Nedostal žádnou odpověď.

„Představte si, jak jí bez vás musí být smutno,“ zkusil to Will. „Není u ní nikdo, kdo by si s ní povídal nebo jí řekl, že jste v pořádku.“ Ucítil ve stehně křeč, a tak si klekl na jedno koleno. „Nemusíte mi říkat, kde je, Warrene. Stačí, když mi povíte, že jí nic není. Nic víc od vás teď nechci.“

Vězeň neodpovídal. Will se snažil nemyslet na to, že Emma bude hrozně vyděšená, když zůstane dlouho sama. Kdyby ji Warren hned první den zabil a ušetřil ji příšerné nejistoty, kterou prožívá, vlastně by jí prokázal službu.

„Warrene…“

Will ucítil, že má mokré koleno. Když se na ně podíval, do nosu mu pronikl slabý odér čpavku.

„Warrene?“ Znovu se úzkým otvorem podíval do cely. Bílá bačkora byla otočená ke straně a nehýbala se. Na posteli chybělo povlečení. „Ne,“ zašeptal Will. Prostrčil otvorem ruku a pokoušel se na Warrena dosáhnout. Nahmatal jeho zpocené vlasy a studenou, lepkavou kůži. „Billy!“ zařval na dozorce. „Pojďte mi otevřít ty dveře!“

Strážci chvíli trvalo, než se objevil. „Co je?“ zeptal se.

Will rukou přejel po Warrenových očích a otevřených ústech. „Zavolejte sanitku.“

„A do prdele,“ zaklel Billy a otevřel vrata dokořán. Praštil pěstí do červeného tlačítka na zdi a běžel k cele. Na opasku měl univerzální klíč. Zastrčil ho do zámku a trhl dveřmi Warrenovy cely. Jejich panty pod náporem zakvílely. Na klice byl přivázaný jeden konec prostěradla.

Druhý měl Warren Grier pevně utažený kolem krku.

Will padl na kolena a začal vězně oživovat. Billy vytáhl vysílačku, nadiktoval do ní několik kódů a přivolal sanitku. Když dorazily posily, Will už se celý potil a ruce ho bolely od masáže Warrenova srdce. „Nevzdávejte to,“ prosil ho přitom. „No tak, Warrene. Tohle mi přece neuděláte.“

„Nemá to smysl, Wille,“ řekl Billy a položil mu ruku na rameno. „Je konec.“

Will ho chtěl odstrčit a pokračovat, ale tělo mu vypovědělo službu. Podruhé za stejný večer klečel nad ležícím Warrenem Grierem. V uších mu zněla jeho poslední slova. „Barvy,“ řekl Warren. Pochopil Willův systém uchovávání informací. Došlo mu, že podle barev pozná, co která složka obsahuje. „Taky je používáte.“ Warren Grier konečně našel spřízněnou duši. Deset minut nato spáchal sebevraždu.

Willovu paži sevřela další ruka. Byla to Faith. Pomohla mu vstát. Neuvědomil si, že tam je, vůbec nevnímal policisty, kteří je obestoupili.

„Tak pojďte,“ řekla mu. Nepouštěla ho a vedla ho chodbou pryč. Za nimi se neslo mlaskání a ozývaly se přisprostlé narážky mužů, kteří dlouho neviděli hezkou ženu. Will si jich nevšímal.

Soustředil se na to, aby se na Faith bezvládně nesvezl anebo se jí zoufale nepověsil na krk.

Faith ho posadila k Billyho stolu, klekla si před ním a natáhla k němu ruku, aby ho pohladila po tváři. „Nemohl jste tušit, že to udělá,“ konejšila ho.

Will na tváři ucítil její chladivou dlaň. Vzal ji za ruku a jemně ji odtáhl od svého obličeje.

„Utěšování mi nedělá moc dobře, Faith.“

Přikývla na znamení, že rozumí, ale v očích měla lítost.

„Neměl jsem mu lhát,“ řekl Will. „O tom pálení cigaretami.“

Faith se od něho odtáhla a podívala se mu do obličeje. Will nevěděl, jestli mu věří, anebo se ho jenom snaží povzbudit. „Konal jste svoji povinnost,“ řekla.

„Moc jsem na něho tlačil.“

„To prostěradlo si kolem krku uvázal sám,“ připomněla mu Faith. „A taky stiskl spoušť, Wille.

Kdyby měl nabité všechny komory, byl byste mrtvý. Možná byl větší chudák než Evan Bernard, ale byl stejně chladný a vypočítavý jako on.“

„Warren dělal jenom to, co se mu řeklo. Celý život se musel o všechno, o úplně všechno, rvát. Nikdo mu nepomohl,“ procedil Will skrz zaťaté zuby. „Bernard je vzdělaný, oblíbený, má dobrou práci, kamarády, rodinu. Měl větší možnosti.“

„Všichni máme možnosti. I Warren,“ opravila ho jemně Faith.

Nemohla tomu porozumět. Nikdy nebyla na všechno úplně sama. „Vím, že Emma je naživu, Faith,“ řekl.

„Je už hodně dlouho pohřešovaná, Wille. Moc dlouho.“

„Říkejte si, co chcete,“ odporoval Will, „ale já vím, že je naživu. Warren by ji nezabil. Něco od ní chtěl a taky si to od ní bral. Slyšela jste, co říkal u výslechu. Takže víte, že ji nechával žít.“

Faith nemusela nic říkat. Odpověď se jí zračila v očích, byla si jistá, že Emma Campanová je mrtvá, stejně jako Will byl přesvědčený, že dívka stále žije.

Nechtěla se s ním hádat, a tak stočila hovor k jinému tématu. „Zrovna jsem mluvila s Mary Clarkovou.“ Popsala mu, jak na fotografiích z Warrenova bytu objevila školní ročenky a zavolala Mary Clarkové, která jí potvrdila, že Warren před lety poskytl Bernardovi alibi. Willovi při jejích slovech konečně všechno zapadlo do sebe. Bernard představoval jediný pevný bod ve Warrenově životě. Mladý muž byl pro svého učitele ochotný udělat cokoli.

Faith mu pověděla, co dalšího jí Mary během dne prozradila: „Bernard je zval k sobě domů a nechal je tam pít, kouřit a dělat si, co chtějí. Když se jich nabažil, jednoduše je odkopl.“

„Warren k němu nejspíš chodil na doučování,“ tipoval Will. „Bernard byl asi jediný dospělý, který se mu snažil pomoct a nechoval se k němu jako k postiženému.“ Warren by si klidně lehl před rozjetý vlak, kdyby mu to Bernard přikázal. Will najednou chápal jeho neochotu učitele zradit.

„Z toho je patrné, že se všemi holkami zacházel stejně,“ řekla Faith. „Jestli Mary před porotou vypoví, co s ní dělal, dostane Bernard vyšší trest.“

Will pochyboval, že v sobě Mary Clarková najde dostatek sil, aby se svému tyranovi postavila. „Chci jeho hlavu,“ zamumlal. „Znásilnit tolik holek! To je rovnou mohl zabít. Kým by Mary Clarková dneska byla, kdyby si ji nevyhlídl? Mohla žít úplně jinak. Připravil ji o šanci na normální život. Dívka, kterou měla Mary být, je mrtvá, Faith. Kolik dalších holek takhle zabil?

Teď připravil o život Kaylu s Adamem. Kdoví, jak je na tom Emma,“ vychrlil ze sebe. Pak se odmlčel, protože ho přemohly city. „Chci být u toho, až mu píchnou injekci. Ne, chci mu ji sám vrazit do žíly!“ prohlásil vehementně.

Faith jeho plamenná řeč překvapila natolik, že se chvíli nezmohla na slovo. „Můžeme vyhledat další svědky,“ řekla nakonec. „Určitě existují další oběti. Když se k tomu připočítá, z čeho ho obvinili na Technice, mohl by dostat třicet až čtyřicet let.“

Will zavrtěl hlavou. „Bernard Adama s Kaylou zabil, Faith. Neprovedl to vlastnoručně, ale dobře věděl, čeho je Warren schopen. Věděl, že ho má úplně ve svojí moci. Stačilo dát rozkaz a Warren ho vykonal.“ Will si představil, jak zoufale se mladý muž asi nejspíš snažil zapadnout do společnosti. Jedinou rodinou, jakou kdy měl, byla skupina spolužaček vedená Bernardem, která se scházela u učitele doma. Když se společně posmívali pitomečkům, co sedí ve škole, připadalo mu, že někam patří.

„Pokoj v Bernardově domě, kde žil před třinácti lety, vypadal stejně jako ložnice v jeho bytě,“

řekla Faith. „Dělá to celé roky, Wille. Jakmile se jeho fotka objeví v televizi, budeme…“

„Kde to je?“ přerušil ji Will. „Řekla vám Mary, kde ten dům stojí?“

„Myslela jsem, že poslední místo jeho pobytu jste prověřil.“

„To ano,“ potvrdil Will. Do skládanky zapadl poslední kousek. „Zjistil jsem, že měl dům.

Koupil ho před patnácti lety a za tři roky ho prodal. Nejdřív jsem to nepovažoval za důležité, ale…“

Faith vytáhla mobil a vytočila na něm číslo. „Mary ví, kde ten dům je.“

Faith řídila. Jela za policejním autem po Severní třídě. Oběma vozidlům blikaly majáčky, ale ani jeden řidič nezapnul sirénu. Will mlčel. Nedokázal pustit z hlavy Warrena Griera. Pořád myslel na to, jak se ho snažil přivést zpátky k životu. Co ho přimělo utáhnout si kolem krku smyčku z prostěradla a všechno skončit? Obával se, že Willův nátlak nevydrží a nakonec Evana Bernarda zradí? Anebo tím chtěl završit svůj zoufalý plán, že navěky zůstane s Emmou Campanovou?

Policejní auto vepředu nadskakovalo na děravé vozovce spoře osvětlené pouličními lampami. Před nimi se vynořila budova Coca-Coly. Faith zpomalila, aby o nerovnosti terénu neutrhla podvozek.

„Celkem nerada bych ji našla,“ poznamenala.

Will se na ni ze strany podíval. Její bledou kůži ozařovaly modré záblesky majáku. Chápal, jak to myslí, chtěla, aby Emmu Campanovou našli, ale netoužila být přímo u toho. „Bude naživu,“ nedal se Will. Jinou možnost ani nedokázal připustit, obzvlášť po událostech s Warrenem. „Najdeme ji živou. Poví nám, že za vším stojí Evan Bernard, že Warrena do všeho namočil on.“

Faith si myslela své a zírala na silnici před sebou. Nejspíš Willa měla za blázna.

Po straně silnice se začaly objevovat domy. Většinou to byly rozpadlé viktoriánské vily a venkovská stavení, která jejich majitelé před dávnými roky zabednili a opustili. Služební auto před nimi zhaslo maják i světlomet. Blížili se k bývalému bydlišti Evana Bernarda. Na ulici nesvítila jediná lampa a měsíc se skrýval za mraky. Nadcházela půlnoc. Musela jim stačit slabá záře předních světel Faithina auta.

„Podívejte,“ řekla Faith a ukázala na auto, které Adam Humphrey koupil od Farokha. Modrý Chevrolet Impala byl jediným autem v celé ulici. Všude kolem hnily samé zrezivělé vraky.

Policie po voze pátrala dva dny. Nikdo nenahlásil, že by ho viděl. Stálo celou tu dobu tady s tlejícím tělem Emmy Campanové v kufru? Anebo ji tam Warren nechal živou, aby to příroda vyřešila za něho? Venku bylo i přes pozdní hodinu nesnesitelné horko. Uvnitř auta mohlo být zhruba o dvacet stupňů víc. V takovém vedru by se jí doslova uvařil mozek v hlavě.

Will a Faith vystoupili z auta. Will posvítil baterkou na domy a prázdná parkoviště lemující ulici. Kráčeli k opuštěnému autu. Většinu domů v této lokalitě zbourali, ale tři tam zůstaly. Byly to nevzhledné dřevostavby, které nejspíš postavili po druhé světové válce pro méně majetné početné rodiny.

Bernardův dům stál na samém konci ulice. Na jeho dveřích ještě viselo číslo. Dveře i okna měl zabedněné. Kolem domu se táhl drátěný plot, aby na zahradu nemohla podezřelá individua. Na několika místech bylo vidět, že se někdo podhrabával dovnitř. Ze stříkaček poházených po chodníku a ulici bylo zřejmé, že jiní se spokojili s širým nebem nad hlavou.

Jeden z policistů, kteří přijeli služebním autem, prohlížel vnitřek chevroletu. Jeho kolega stál vedle auta s páčidlem v ruce. Will si od něho nástroj vzal a zastrčil ho pod dveře kufru. Zámek cvakl a kufr se otevřel. Ven zavanul zápach výkalů a krve, ze kterého se všem přítomným zvedl žaludek.

Úložný prostor byl prázdný.

„Bude v domě,“ řekla Faith a posvítila baterkou na temnou stavbu. Byla dvoupatrová a uprostřed se jí bortil krov. „Aby tam nebyli nějací feťáci. Všude se tu válejí jehly.“

Will beze slova vyrazil k domu. Přitiskl se k zemi, protáhl se dírou pod plotem a na druhé straně zase vstal. Nepočkal na Faith, aby jí pomohl, a pokračoval po rozbitém betonovém chodníku. Vstupní dveře byly zatlučené hřebíky. Willovi připadalo, že jedno prkno v okně není přibité. Vzal ho do rukou a snadno ho odtrhl. Potom posvítil na parapet. Nenašel na něm ani stopu prachu. Někdo tudy dovnitř už lezl.

Zaváhal. Faith měla pravdu, mohlo by to být feťácké doupě. Možná, že tam zrovna vesele obchodují dealeři se smažkami. Možná jsou ozbrojení, nebo jenom sjetí, anebo obojí.

Každopádně policii neuvítají s otevřenou náručí.

Na verandě zavrzaly kroky. Za zády mu stála Faith a svítila baterkou na zem.

„Nemusíte tam se mnou chodit,“ pošeptal jí Will.

Faith si ho nevšímala a protáhla se mezi dvěma shnilými prkny dovnitř.

Will se podíval, co dělají zbylí policisté, hlídali přední i zadní část domu. Potom následoval kolegyni. Faith vytáhla pistoli a baterku přiložila k její hlavni, přesně jak ji to učili ve škole. Will měl trochu klaustrofobní pocity. Nelíbil se mu nízký strop místnosti a rohy plné odpadků. Po podlaze se válely desítky použitých jehel, kusy alobalu a několik lžic. Dům podle všeho opravdu fungoval jako feťácké doupě.

Faith ukázala na podlahu. Naznačovala mu, že prohledá přízemí. Will vytáhl pistoli a vykročil ke schodům do patra.

Opatrně našlapoval na každý schod a doufal, že nestoupne na kus shnilého dřeva a nepropadne se až do sklepa. Mrazilo ho v zádech. S baterkou namířenou pod nohy vystoupal až nahoru. Škvírami v bednění oken dovnitř pronikalo měsíční světlo. Bylo v něm docela dobře vidět, a tak Will zhasl baterku a opatrně ji položil na podlahu. Zůstal stát na místě a naslouchal, jestli se neozve nějaký zvuk, který by signalizoval život. Z přízemí se ozývaly Faithiny kroky.

Dřevěné stěny domu v horku skřípěly. Jinak neslyšel nic.

Ucítil marihuanu a chemikálie. Dům mohl docela dobře sloužit jako varna pervitinu. Za kterýmikoli dveřmi se mohl skrývat narkoman s jehlou v ruce a zabodnout ji Willovi do těla.

Udělal krok vpřed. Pod nohama mu zakřupalo rozbité sklo. V patře byly čtyři ložnice a koupelna. Na konci chodby se rýsovaly zavřené dveře. Všechny ostatní dveře někdo vysadil z pantů a nejspíš je odnesl do sběru. V koupelně chyběla instalace. Měděné trubky byly vyrvané ze stěn, ve stropě zůstaly jen prázdné otvory. Kolem vypínačů zely díry, jak se někdo pokoušel zjistit, jestli stěnami nevedou měděné dráty. Rozvody elektřiny tu byly hliníkové, stejně jako dřív ve Willově domě. Will doma dráty vytrhal ze stěn, protože podle nové legislativy se už dávno nesměly používat.

„Wille?“ zašeptala Faith. Pomalu stoupala po schodech. Will na ni počkal a pak ukázal na zavřené dveře na konci chodby.

Když k nim přistoupili, Will zkusmo vzal za kliku. Bylo zamčeno. Naznačil Faith, aby ustoupila, a pak dveře rozkopl. Rychle si dřepl a naslepo namířil pistoli do místnosti. Světlo z Faithiny baterky prořízlo tmu jako ostrý nůž a odhalilo holé kouty a otevřený šatník.

Místnost byla prázdná.

Oba zastrčili pistole.

„Vypadá přesně jako ten pokoj v bytě,“ poznamenala Faith a posvítila na vybledlé růžové stěny a špinavé bílé lišty. Na zemi ležela holá matrace na dvoulůžko. V jejím středu se černalo několik skvrn. Vedle stála na trojnožce kamera.

Will si od Faith vzal baterku a posvítil na kameru. Chyběla v ní paměťová karta. „Je prázdná,“

řekl.

„Měli bychom zavolat Charliemu,“ navrhla Faith. Nejspíš myslela na to, že bude potřeba posbírat důkazy a odebrat vzorky DNA z matrace.

„Na to, aby po sobě nechával stopy, je moc chytrý,“ poznamenal Will. Pořád před sebou viděl nadutý obličej Evana Bernarda. Ten člověk si byl neskutečně jistý, že ho nechytí, a měl pravdu.

V tuhle chvíli ho mohli obvinit jenom z poměru s Kaylou Alexanderovou. Will nevěděl, jestli u zločinů, kterých se dopustil na Mary Clarkové, už neuplynula promlčecí lhůta. Navíc si nebyl jistý, jestli učitelka bude ochotná svědčit proti muži, kterého v mnoha ohledech stále považovala za svého prvního milence.

Najednou se odněkud ozvalo zaškrábání. Will se otočil, aby se podíval, co dělá Faith, ale ta stála bez hnutí uprostřed pokoje. Zvuk se ozval znovu. Tentokrát si Will uvědomil, že vychází odněkud ze stropu.

Feťák? naznačila Faith ústy.

Will po nízkém stropě přejel světlem baterky a podíval se do všech čtyř rohů pokoje. Stejně jako v ostatních místnostech i tady byla stěna kolem vypínače rozbitá. Vedle díry byla tmavá skvrna připomínající otisk chodidla. Nad Willovou hlavou zel ve stropě otvor, ze kterého visely cáry izolace a kusy tmelu.

„Emmo?“ zašeptal Will do tmy. Sotva ze sebe dívčino jméno vypravil. Bál se je vyslovit nahlas a dávat si tak falešnou naději. „Emmo Campanová?“ zabušil pěstí do stropu. „Tady je policie, Emmo!“

Ozvalo se další škrábání. Nad hlavou mu pobíhaly krysy.

„Emmo?“ nevzdával se Will a začal z nízkého stropu strhávat kusy tmelu. Ruce mu na to nestačily, a tak si pomáhal baterkou, aby otvor ve stropě zvětšil. „Tady je policie, Emmo.“

Zapřel se nohou do díry ve stěně a vyhoupl se vzhůru.

Když se horní polovinou těla dostal na půdu, zastavil se a zaklesl nohu za lať ve zdi. Z dusna nahoře ho rozbolelo na prsou. Dívka ležela zhroucená na zemi. Její kůži pokrýval jemný bílý prášek rozdroleného tmelu. Měla otevřené oči a pevně semknuté rty. Kousek od její ruky seděla obrovská krysa, jejíž zorničky se ve světle baterky zlověstně leskly. Will se vysoukal na půdu. Podlaha se hemžila krysami. Jedna dívce přeběhla přes paži. Will si všiml, že je celá poškrábaná od jejich drápků.

„To ne,“ zašeptal. Opatrně k Emmě dolezl po čtyřech. Na podbřišku a stehnech měla sraženou krev. Na jejím krku byly zřetelné stopy po škrcení. Will rychle posvítil na nenasytnou krysu. Při pohledu na dívku ho zabolelo u srdce. Copak může Paulovi říct, v jakém stavu jeho dceru našel? Zatím nebylo cítit hnilobný zápach ani nebylo vidět mouchy, jak do těla kladou vajíčka. Jak má Will žít s tím, že kdyby přijeli o pár hodin dřív, mohli ji zachránit?

„Wille?“ ozvala se Faith. Z tónu jejího hlasu bylo jasné, že ví, co našel.

„Je mi to líto,“ řekl Will dívce. Nesnesl pohled na její vyhaslé oči. Během vyšetřování si odmítal připustit, že by mohla být mrtvá, a to i když důkazy jasně hovořily proti. Pořád tvrdil, že nemůže být po smrti. Teď si říkal, že mu jeho arogance brání přijmout krutou pravdu.

Napřáhl k ní ruku, aby jí zatlačil oči. Jemně se dotkl jejích víček a sklopil je. „Je mi to líto,“

zopakoval. Věděl, že to není k ničemu.

Emma otevřela oči. Zamrkala a podívala se na Willa.

Žila.

21. kapitola

Faith stála v nemocničním pokoji a sledovala Abigail s Emmou. Do tmy v místnosti svítily jenom kontrolky na přístrojích, k nimž byla dívka připojená. Do těla jí vtékaly různé tekutiny, antibiotika a chemické sloučeniny, po nichž se měla uzdravit. Její nitro nemohlo vyléčit nic. Její duši nedokázaly oživit žádné medikamenty.

Když byla Faith těhotná, v hloubi duše chovala přesvědčení, že pod srdcem nosí holčičku, která jednou bude blonďatá, modrooká a bude mít dolíčky ve tvářích. Faith nakoupí růžové šatičky a bude jí do vlasů zaplétat stužky, zatímco dcerka bude brebentit o tom, kdo s kým ve škole chodí, jaká klučičí kapela kde hraje a co si tajně přeje.

Jeremy její sen hodně rychle naboural. Dával přednost nekomplikovaným věcem, jako byl fotbal a akční hrdinové. Měl zálibu v naprosto otřesné hudbě. Jeho přání měla do tajemství hodně daleko, toužil po hračkách, počítačových hrách a k matčinu zděšení taky po malé zrzavé běhně z jejich ulice.

V posledních několika dnech Faith myslela na to, co čas od času napadne každého rodiče, co by dělala, kdyby najednou zazvonil telefon, na dveře zaklepala policie a nějaký úplně neznámý člověk jí oznámil, že její dítě je mrtvé? Tuhle hroznou otázku si kladla každá matka. Faith to připadalo jako zaklepání na dřevo nebo křižování, když si to člověk připustil, jako by od sebe tu hrůzu zároveň odháněl.

Teď se dívala na spící Emmu a uvědomovala si, že existují horší věci než děsivý telefonát.

Člověku se místo dítěte mohla vrátit jenom prázdná skořápka. Na Emmině těle byly vidět stopy hrůz, které prožila. Měla na sobě modřiny, škrábance a kousance. Warren si jí pořádně užil a uvedl ve skutečnost všechny svoje zvrácené představy. Trýznil ji hladem a žízní. Tělesné potřeby musela vykonávat ve stejné místnosti, kde spala. Měla svázané ruce i nohy. Několikrát ji škrtil, dokud neztratila vědomí, a pak ji zase vzkřísil. Dívka křičela tak, že skoro přišla o hlasivky.

Faith si nedokázala pomoci, nebylo jí líto dítěte, ale jeho matky. Vzpomněla si, jak jí Will řekl, že Evan Bernard Mary Clarkovou vlastně zabil. Teď existovaly dvě Emmy Campanové, před Warrenovým únosem a po něm. Roztomilá holčička, kterou Abigail opatrovala, hrála si s ní na schovávanou, ráno ji vodila do školy a o víkendech vozila do kina a na nákupy, navždy zmizela. Zbyla z ní jenom skořápka, prázdná nádoba, v níž přebývá úplně cizí člověk.

Právě na tohle Abigail zřejmě myslela. Stěží se dcery dokázala dotknout, jako by se musela nutit vzít ji za ruku. Faith se Abigail nedokázala podívat do očí. Nemohla přece oplakávat dítě, které bylo naživu.

„Je vzhůru,“ řekla jí Abigail tiše.

Faith pomalu přistoupila k posteli. Pokoušeli se z Emmy něco dostat po cestě do nemocnice, pálili na ni jednu otázku za druhou. Bezvládně ležela na nosítkách a nevidoucíma očima zírala na strop sanitky. Odpovídala jednoslabičně. Postupně ztrácela klid a nakonec se pod tíhou prožitého utrpení křečovitě chytila postranice nosítek a začala být hysterická. Záchranáři jí museli dát sedativa, aby si neublížila. Na stres reagovala velice podobně jako její matka.

„Ahoj, broučku,“ začala Faith. „Pamatuješ si mě?“

Dívka přikývla. Měla těžká víčka, ačkoli utišující léky už přestaly působit. Hodiny na kardiografu ukazovaly 6:33. Zataženými žaluziemi dovnitř pronikaly sluneční paprsky. Emma prospala východ slunce.

Rychle se dovtípili, že hystericky reaguje na muže. Když se jí dotýkali a hýbali s ní záchranáři, vyváděla jako lapené zvíře. Stejným způsobem zareagovala, když se ji Will pokusil vzít za ruku. Emma nesnesla pohled na žádného muže a nenechala se ošetřit jediným doktorem. Dokonce i vlastní otec ji vyděsil natolik, že se jí udělalo fyzicky zle.

„Máš na to určitě dost síly?“ zeptala se jí Faith.

Dívka přikývla.

„Potřebuju ti položit pár otázek,“ pokračovala Faith. „Myslíš, že se mnou zvládneš mluvit?“

Dívka znovu přikývla a zamrkala bolestí, kterou jí ten malý pohyb způsobil.

Abigail se letmo dotkla dceřiny paže. „Jestli je to na tebe moc…“

„Ale já chci,“ odbyla ji Emma podrážděně. Faith najednou připadala mnohem starší.

„Pověz mi, co si pamatuješ,“ vybídla ji. Věděla, že dívka se nejspíš ze všech sil snaží zapomenout.

„Začalo to Kaylou,“ řekla Emma pevně. „Slyšeli jsme ji křičet. Adam vyšel na chodbu a já jsem viděla, jak ho ten chlap bodl.“

„Byl to Warren?“

Emma přikývla.

Abigail sáhla po sklenici vody vedle postele. „Napij se trochu, miláčku.“

„Nechci,“ odmítla ji dcera. „Potřebuju to říct.“

Faith její odvaha překvapila, ale vzápětí si připomněla, že ji už dvakrát odepsali a ona jim v obou případech dokázala, že předčasně. „Pověz mi, jak to bylo,“ vybídla ji.

„Adam mi řekl, ať se schovám do šatníku,“ začala Emma. Odmlčela se, protože ji na okamžik opustila odvaha. „A pak si vzpomínám, že jsem byla v tom pokoji a ležel na mně ten chlap.“

„Říkal něco?“ zeptala se jí Faith.

„Že mě miluje,“ odpověděla Emma a rychle se podívala na matku. „Řekla jsem mu, že já jeho taky. Pak na mě byl hodnější.“

„To od tebe bylo moc chytré,“ ubezpečila ji Faith. „Udělala jsi, co jsi musela, aby nezačal zuřit.“

„Víte jistě, že…“ Dívka zavřela oči a pevně stiskla víčka. Kardiograf zapípal. Ventilací nad postelí začal do místnosti proudit chladný vzduch. „Víte jistě, že je mrtvej?“

„Ano,“ odpověděla Faith a vložila do toho jediného slova veškerou jistotu, kterou v sobě měla. „Viděla jsem ho na vlastní oči. Zemřel včera večer.“

Emma neotevírala oči.

„Určitě k tobě nepřišel nikdo jiný?“ chtěla vědět Faith. Na tohle se dívky zeptali hned, když ji našli. Tehdy odpověděla stejně jasně jako teď.

„Ne.“

Faith to nestačilo. Potřebovala mít jistotu. „Nemluvil Warren o nějakém pomocníkovi?

Nepřišel za tebou nikdo další?“

Emminy oči zůstávaly pevně zavřené. Faith se domnívala, že usnula, ale dívka pomalu zakroutila hlavou. „Nikdo,“ řekla. „Byla jsem tam úplně sama.“

Abigail k ní napřáhla ruku, ale zase ji stáhla zpět. Nevěděla, kde se dcery může dotknout, aby jí nezpůsobila bolest. „Nevím, co mám dělat,“ přiznala.

Faith ji vzala za ruku a vložila jí do dlaně Emminy prsty. „Jednou jste ji už ztratila. Teď je jenom na vás, aby se to neopakovalo.“

Faith zpozorovala, že na chodbě před Emminým pokojem stojí Will s Amandou. Oba se na ni podívali očima plnýma očekávání. Zavrtěla hlavou na znamení, že Evan Bernard je pořád mimo hru.

Amanda vytáhla mobil, ale Will ji několika slovy zadržel. Faith neslyšela, co říká, a vlastně jí to bylo úplně jedno. Vrátila se k řadě plastových židlí na chodbě a s hlasitým povzdechem se na jednu posadila. Vyčerpáním se jí točila hlava. Potřebovala se trochu vyspat, aby mohla s Willem ještě jednou prohledat Warrenův byt. Hodlali obrátit vzhůru nohama jeho kancelář na kopírce a vyzpovídat každého, kdo ho znal nebo s ním někdy přišel do styku. Mary Clarková si pamatovala, že se stýkal s Bernardem. Určitě existovala další osoba, která toho věděla víc než ona.

Faith klesla hlava na prsa. Rychle ji zvedla, protože jí zvonil mobil. Vyndala ho z kapsy a podívala se na číslo volajícího. Zase Victor. Ten má ale výdrž!

„Vy to nevezmete?“ zeptal se jí Will.

Faith se na něho podívala. Vypadal vyčerpaně. „On ještě zavolá,“ mávla rukou a zastrčila telefon zpátky do kapsy. „O čem jste mluvil s Amandou?“

Will ztěžka dosedl na židli vedle ní a dlouhýma nohama zatarasil chodbu. „Prokurátor tvrdí, že soudce nezamítne kauci,“ řekl a promnul si oči. „Bernard bude do oběda na svobodě.“

„A kvůli tomu jste musel vyjet na Amandu?“

„Člověk si vždycky potřebuje najít nějakého obětního beránka. Je to jednodušší než si přiznat chybu,“ opáčil Will a zabořil tvář do dlaní. Vyčerpáním umdléval. „Co mi uniklo, Faith?

Jak ho udržíme za katrem?“

Faith myslela na tělo bez duše v pokoji naproti. Warren byl mrtvý, ale venku zůstával člověk, který za zrůdný čin zasloužil potrestat. Potřebují na Bernarda něco najít. Will měl pravdu, ten člověk nesmí uniknout spravedlnosti.

„Co vám řekla Amanda?“ zeptala se Willa.

„Nechává to být. Emma se vrátila, máme jednoho mrtvého vězně a na krku žalobu od Alexanderových. Tenhle případ pro ni v podstatě ztratil význam, protože oběť je naživu.“ Will zavrtěl hlavou. „Co je to za svět, když je sedmnáctiletá holka důležitější mrtvá než živá?“

„Mě z toho šéf zatím neodvolal,“ řekla mu Faith. „Budu s vámi pokračovat, dokud mě nechají.“

„To je další věc.“

Faith v jeho hlase postřehla nervozitu. Úplně ji zamrazilo. „Přišla Amanda na ten šedý prášek?“ zeptala se.

Will se na ni zmateně podíval. „Jo, tohle,“ řekl pak na znamení, že chápe. „Ne, jde o něco mnohem horšího. Amanda vás chce požádat, abyste mi dělala partnera.“

Faith byla strašně unavená, takže se domnívala, že se přeslechla. „Partnera?“

„Jestli to nebudete chtít vzít, nebudu vám to nijak zazlívat.“

„O to nejde,“ odpověděla Faith. Pořád si nebyla jistá, že dobře slyšela. „Já že vám mám dělat partnera?“ opakovala. „Amanda přede mnou tají každou významnější věc, co se týká tohohle případu.“ Pomyslela si, že zatajená tiskovka byla jenom třešničkou na dortu. „Proč by si mě chtěla brát do týmu?“

Will v sobě měl tolik slušnosti, aby se zatvářil provinile. „To je moje vina,“ přiznal se. „Ale nebylo to schválně, vážně.“

Faith byla tak unavená, že se zmohla jenom na pohoršené: „No, Wille.“

„Promiňte.“ Will omluvně rozhodil rukama. „Ale myslím, že je lepší, když budete vědět, co vás případně čeká.“

„Tak tohle by mě ani ve snu nenapadlo,“ přiznala Faith. Nabídce pořád nemohla uvěřit.

„Povídal jsem vám, že v GBI máme mizernou zubní péči,“ řekl. Pak zvedl ruku a ukázal jí jizvu po ráně slepou patronou. „A musím vám připomenout, že Amanda se s nikým nemazlí.“

Faith si přejela rukou po tváři a počkala, až trochu vstřebá závažnost situace. „Pořád mi v hlavě zní cvakání spouště, jak na vás Warren naprázdno střílel,“ řekla. Na okamžik se odmlčela a hledala vhodná slova. „Málem vás zabil. A já bych pak zabila jeho,“ dodala.

Will se pokusil rozhovor odlehčit. „Tvářila jste se dost drsně.“ Vysokým hlasem ji napodobil: „Odhoď to, ty grázle!“

Faith se začervenala. „Asi jsem se chovala jako Pepper Andersonová ze seriálu Policajtka.“

„Až na to, že ta byla seržantka. Vy máte hodnost detektiva.“

„Dojímá mě, že to víte.“

Will se usmál a přejel si rukou po čelisti. „No jo,“ povzdechl si a na chvilku se odmlčel.

„Myslím to vážně, Faith. Když odmítnete, nebudu si to brát osobně.“

Faith šla přímo k jádru věci. „Nejsem si jistá, jestli tenhle typ práce dokážu dělat každý den.

Na vraždách aspoň vím, po čem pátrám.“

„Můžete zapomenout na přítele, manžela, milence,“ řekl Will. Dobře věděl, o čem mluví.

„Nebudu vám nic nalhávat. Tahle práce vás připraví o osobní život.“

Faith si vybavila Victora Martineze a jeho neustálé telefonáty. Jeremy je konečně z domu.

Potkala muže, kterého možná zajímá, i když vůbec není připravená na vážný vztah. Konečně se jí podařilo vydobýt si aspoň nějaký respekt mezi kolegy, ačkoli největší kompliment, jaký od nich kdy slyšela, byl: „Na blondýnu nejseš až tak blbá.“

Chce si zbytečně komplikovat život? Nebylo by lepší zůstat vyšetřovatelkou a pak se nechat najmout soukromou agenturou, jak to bylo běžné u všech vysloužilých policajtů?

Will se rozhlédl po chodbě. „Koukám, že Paul se nám někam vypařil,“ prohodil. Faith pochopila, že se snaží vrátit na pevnější půdu.

Byla mu za to vděčná. „Vůbec jsem ho neviděla,“ řekla.

„To se dalo čekat.“

Faith se na židli otočila a podívala se na něho. Na nose měl pořád modřiny a pod pravým okem se mu táhla podlitina. „Opravdu jste vyrostl v dětském domově?“ zeptala se ho.

Will na její otázku nereagoval. Tvářil se neproniknutelně.

„Promiňte,“ omluvila se mu Faith ve chvíli, kdy jí odpověděl: „Ano.“

Will se předklonil a lokty se opřel o kolena. Faith čekala, že něco řekne, ale on od ní nejspíš očekával totéž.

„Dospělá ženská, co by ještě stála za to,“ ujelo jí najednou.

„Cože?“

„Jak jste se ptal první den, když jsme potkali Jeremyho. Chtěl jste vědět, co myslel tím starým kolem. To se tak říká, že na starém kole se nejlíp jezdí. Puberťáci takhle mluví o zkušených dospělých ženských, které jsou na ně už staré, ale dali by si s nimi říct.“

Will přimhouřil oči. Nejspíš se pokoušel vybavit si, v jaké situaci se o tom bavili. Asi si vzpomněl, protože poznamenal: „No tohle.“

„No jo,“ řekla Faith.

Will sevřel ruce, pak si otočil hodinky na zápěstí a podíval se na jejich ciferník. Nesnažil se rozproudit hovor tlacháním o ničem. Mlčky se zadíval na zem. Faith si všimla, že má špinavé boty a na záložce kalhot má nalepený nános bláta, jak se protahoval pod plotem u domu na Severní třídě.

„Co vám Warren řekl?“ zeptala se ho. „Vím, že vám něco povídal. Viděla jsem, jak jste se zatvářil.“

Will dál zíral do země. Faith už si myslela, že jí neodpoví, ale mýlila se. „Barvy,“ řekl Will.

Nevěřila mu o nic víc než předtím. „Řekl vám barvy složek?“

„Je to taková pomůcka,“ vysvětlil jí Will. „Vzpomínáte, jak Bernard říkal, že dyslektici dovedou svůj handicap dobře skrývat před ostatními?“ Podíval se na ni. „Podle barev člověk pozná, co je uvnitř.“

Události několika předchozích hodin nabraly takový spád, že Faith skoro zapomněla, že ví o Willově problému se čtením. Vzpomněla si na psychologický profil, který strčil Warrenovi pod nos. Když mu předčítal, co o něm napsali, prstem si ukazoval na různobarevné tečky. Ani jednou se nepodíval do textu. Postupoval podle barev.

„A co to poslední lejstro?“ zeptala se ho. „Warren byl funkční analfabet, takže aspoň trochu číst uměl. Jak to, že neviděl, že je to jenom oběžník o oblíkání?“

Will se zahleděl na protější stěnu. „Když se dyslektik rozčílí, hůř rozeznává slova. Začnou mu poskakovat před očima. Rozmažou se.“

Takže Faith přece jenom není blázen. Will opravdu má nějaký problém se čtením. Vybavila si, jak vždycky po kapsách hledal brýle, když si měl něco přečíst. Nevšiml si adresy na Adamově řidičáku ani internetové stránky na monitoru Bernardova počítače, kde se psalo o učitelských důchodech. Ale stejně byl lepší než Leo Donnelly a celé oddělení vražd dohromady.

„Jaké další pomůcky Warren používal?“ zeptala se ho.

„Diktafon. Hlasový program. Kontrolu pravopisu.“

Faith si připadala úplně nemožná. Se svojí hodností detektiva přehlédla úplně všechny indicie, které měla přímo před nosem. „Proto Warren tak vyváděl kvůli barvám?“ zeptala se.

„Viděl vaše složky a došlo mu, že jste…“

„Barvy,“ přerušil ji Will. „Řekl mi barvy.“ Tvář se mu roztáhla v ledabylém úsměvu. „To se mi Warren pokoušel sdělit.“

„Cože?“

Will vzrušeně vstal. Jeho vyčerpání bylo totam. „Musíme zajet na kopírku.“

22. kapitola

Will procházel chodbou vězení a radši se nedíval na policejní pásku nataženou v otevřených dveřích cely, v níž se oběsil Warren Grier. Cítil na sobě chladné pohledy vězňů.

Sledovaly ho až na konec chodby. K Willovým uším doléhaly typické zvuky, jaké byly slyšet v každé věznici, mužské hovory o nesmyslech a pláč.

Evan Bernard seděl ve větší vazební cele. Muže, kteří znásilňovali mladé dívky, ostatní vězni vždycky napadali. Násilníci, jejichž případy vyvolaly senzaci, se tam rovnou mohli rozloučit se životem. Člověk jako Bernard byl v bezpečí jedině v cele s transsexuály. Ženy s pánským přirozením tam většinou seděly za malé přečiny, jako byla krádež jídla nebo potulka. Většina z nich byla příliš ženská na těžkou práci na stavbě a příliš mužská na pletichaření. Normální lidé by je roznesli na kopytech, stejně jako Evana Bernarda.

Učitel měl obě ruce zaklesnuté za mříže, takže mu předloktí visela do chodby. Cela byla velká. Na šířku měla přes čtyři metry. Stálo v ní několik trojposchoďových paland. Když k ní Will došel, všiml si, že všechny ženy jsou shromážděné kolem jedné palandy, jako by se na Evana Bernarda taky nemohly ani podívat.

Will měl v podpaží složené prostěradlo z hrubého materiálu. Bylo vybělené a naškrobené do tvrdosti prkna. Když ho opřel o mříže cely, zůstalo tam stát.

Bernard se na prostěradlo významně podíval. „Chudák kluk. Holky jsou z toho úplně vedle,“

řekl.

Will se podíval do cely. Holky se tvářily, že ho každou chvíli rozsápou na kusy.

„Bez svého právníka s vámi mluvit nebudu,“ prohlásil Bernard.

„Ale já nechci, abyste mi něco povídal,“ odpověděl Will. „Chci, abyste mě poslouchal.“

Učitel pokrčil rameny. „No, stejně tady nemám nic jiného na práci.“

„Víte, jak to udělal? Jak se oběsil?“ zeptal se ho Will.

„Myslel jsem, že to byl následek krutého zacházení ze strany policie.“

Will se usmál. „Tak chcete to vědět, anebo ne?“

Bernard povytáhl obočí na znamení, že má spustit.

Will vzal prostěradlo a rozbalil ho. Přitom vysvětloval: „Musí se nad tím trochu koumat. Jak by se člověk taky mohl udusit jenom tím, že si sedne na zem, že?“ Protáhl si prostěradlo pod rukou a obtočil si ho kolem paže.

„Dělá se to takhle: nejdřív jeden konec omotáte kolem kliky a pak si kolem krku uvážete smyčku. Takhle,“ řekl Will a pevně prostěradlo utáhl, až se mu zařízlo do kůže. „Kleknete si a dáte hlavu ke klice. Potom začnete hodně rychle a zhluboka dýchat, jako byste běžel do schodů.“

Bernard se usmál, jako by konečně pochopil, co má Will na mysli.

„A pak, těsně před tím, než omdlíte, vykopnete obě nohy dopředu,“ řekl Will a stáhl si prostěradlo z paže. „A čekáte.“

„Netrvá to dlouho,“ řekl Bernard.

„Jenom pár minut,“ přitakal Will.

„Přišel jste sem, abyste mi vyprávěl tuhle tragickou historku, pane Trente?“

„Přišel jsem vám říct, že jste v něčem měl pravdu.“

„Budete mi to muset trochu přiblížit. Měl jsem pravdu v mnoha věcech,“ opáčil učitel.

Will prostěradlo prostrčil mřížemi, takže jeden z jeho konců visel do chodby a druhý do cely.

„Povídal jste, že dyslektici dovedou nejrůznějšími způsoby skrývat svůj handicap, aby ostatní nic nepoznali. Je to tak?“

„Ano.“

„Pořád jsem myslel na Warrena, protože ten den, co jel ke Campanovým, si přece musel zapamatovat plno věcí.“ Will začal vyjmenovávat: „V kolik hodin ho Kayla pustí dovnitř. Kde má Emma pokoj. Kolik párů rukavic má přinést. Kde ji má přendat z jednoho auta do druhého.“

Bernard zavrtěl hlavou. „Tohle všechno je úžasné, pane Trente, ale co to má společného se mnou?“

„No,“ řekl Will, zalovil v kapse a vytáhl z ní diktafon. „Protože Warren si neuměl napsat seznam, tak si všechno nahrával.“

Bernard znovu zavrtěl hlavou. Diktafon neznal, protože patřil Willovi. „Warren na to používal mobil,“ objasnil mu Will. „A pak všechno uložil na cédéčka, která měl v archivu na kopírce mezi zakázkami.“

Bernard se už netvářil tak sebejistě.

„Modrá, červená, fialová, zelená,“ opakoval Will. „V tomhle pořadí je měl seřazená.“ Zapnul na diktafonu přehrávání. Naprosto zřetelně se ozval hlas Evana Bernarda: „Ne, Warrene, provaz s páskou budou v kufru. Kayla ti dá klíče.“

„Ano, vždyť já vím,“ zamumlal Warrenův hlas.

Bernard byl tehdy podle všeho rozčilený. „Ne, nevíš. Poslouchej, co ti říkám. Když to provedeš správně, nikoho z nás nechytí.“

Pak se ozval dívčí hlas, který ověřili jako hlas Kayly Alexanderové: „Mám ti to napsat, Warrene? Chceš, abych ti udělala seznam?“

Will nahrávku zastavil. „Zbytek si poslechnete u soudu.“

„Za hodinu mě propustí,“ namítl Bernard. „Můj právník povídal…“

„Váš právník neví o dévédéčkách,“ opáčil Will. Charlie Reed se mýlil, když zkoumal kabely v Bernardově počítači. Byly zapojené do DVD mechaniky.

„Máme minimálně desítku videí, na kterých jste ve svém zvláštním pokojíku, Evane. Moje partnerka je teď na Westfieldské akademii probírá s Olivií McFadenovou. Vystřihli jsme z těch nahrávek pár detailních záběrů, je na nich váš obličej vedle obličejů dívek. Zatím se jim podařilo identifikovat šest studentek vaší školy,“ řekl mu Will. „Kolik jich ještě najdeme, co myslíte? Kolik žen se nám přihlásí?“

„Okamžitě chci mluvit se svým právníkem.“

„Už sem jede. Když jsem mu řekl o nových obviněních, která vůči vám vzneseme, okamžitě po vás zatoužil.“ Will prostrčil prostěradlo do cely. „Tohle si vezměte, Evane. Nechci, abyste si myslel, že jsem vám nedal příležitost k čestnému ústupu.“

Když Will dorazil domů, Betty seděla na pohovce, což znamenalo, že Angie je pryč. Will si svlékl sako, povolil si kravatu a zapnul klimatizaci. Byl doma jenom chvilku, a už se rozčílil.

Angie dobře věděla, že kvůli Betty nechává puštěnou klimatizaci, protože v létě mívá ošklivé vyrážky z horka.

Na telefonním záznamníku blikala kontrolka. Byl na něm jeden vzkaz. Will stiskl tlačítko a z reproduktoru se ozval hlas Paula Campana.

„Nazdar, Wille,“ řekl Paul. Dál se nedostal, protože Will pásku okamžitě zastavil. Zbytek vzkazu ho nezajímal. Nestál o jeho pokoru ani vděk. Paul ho oslovil jménem, místo aby mu řekl Popeláři. To Willovi úplně stačilo.

Vzal fenku do dlaně a odnesl ji do kuchyně, kde s překvapením zjistil, že má misku plnou vody. Pozorně se Betty zadíval do vykulených očí, jako by z nich dokázal vyčíst, jestli nepřestala pít. Byl si celkem jistý, že Angie se během dne neobtěžuje psíkovi misku doplnit.

Betty mu olízla obličej a Will ji něžně pohladil. Potom ji postavil na zem. Nasypal do misky trochu granulí a hodil fence kousek jejího oblíbeného sýra. Potom odešel do ložnice.

Vzadu v domě bylo hrozné vedro. Will si svlékl vestičku, košili i kalhoty a po cestě do postele všechno hodil na židli. Nevěděl přesně, kolik je hodin, ale byl tak unavený, že mu to bylo jedno.

Ocenil, že Angie zásadně nestele, a vlezl si pod přikrývku.

Zavřel oči a dlouze si povzdechl. Nejdřív sepnul obě ruce na hrudi, pak je spustil podél těla a převalil se. Odkopal se a nakonec se zase převrátil na záda a zahleděl se do stropu.

Z klidu ho vyrušilo pronikavé vyzvánění telefonu. Will chvíli zvažoval, jestli ho má zvednout.

Podíval se na budík a zjistil, že je deset hodin dopoledne. Neměl náladu s nikým mluvit a vlastně vůbec netušil, kdo by to mohl být. Věděl, že mu určitě nevolá Amanda, aby mu poblahopřála k úspěchu. Novináři neznají jeho číslo a Angie si šla někam po svém, kdovíkam.

Zvedl sluchátko těsně před tím, než se zapnul záznamník.

„Zdravím vás,“ ozvala se Faith. „Děláte něco?“

„Jenom se tady povaluju ve spodkách.“ Na druhé straně bylo ticho. „Haló, jste tam?“ zeptal se Will.

„Ano,“ odsekla Faith. Will si uvědomil, že zase plácl něco nepatřičného. Chtěl se jí začít omlouvat, když mu oznámila: „Řekla jsem Amandě, že tu práci beru.“

Willa napadlo hned několik odpovědí, ale radši je všechny pořádně zvážil, aby zase neřekl nějakou hloupost. „To jsem rád,“ vypravil ze sebe nakonec.

„Ale jenom kvůli tomu, že jsme ho chytili.“ Měla na mysli Bernarda. „Kdybychom ho nedostali, asi bych se zase bez řečí vrátila ke svému stolu na vraždách a čekala bych tam na penzi.“

„Nikdy jste mi nepřipadala jako typ, který pracuje od, do,“ poznamenal Will.

„Když jsem byla v týmu s Leem, hrozně snadno jsem si na to zvykla,“ přiznala. „S vámi to možná bude jiné.“

Will se zasmál. „Ubezpečuju vás, že ještě žádná ženská nebyla nadšená tím, že mě má na krku.“

Faith se taky zasmála. „Aspoň vám pomůžu psát hlášení.“

Will zvážněl. Zatím spolu nemluvili o tom, na co Faith musela dávno přijít, že leckterý druhák na základní škole dovede číst líp než on. „Nepotřebuju pomoc, Faith, vážně,“ řekl.

Pak ještě dodal, aby trochu odlehčil nastalé napětí: „Ale děkuju vám.“

„Tak dobře,“ přitakala, ale napětí z jejího hlasu nevymizelo.

Pokusil se přijít na něco, co by řekl, třeba vtip anebo ironickou narážku na svoji negramotnost. Nic ho nenapadlo. Zato si jasně připomněl, že k tajení svého handicapu má dobrý důvod. Nepotřebuje ničí pomoc. Dokáže svoji káru táhnout sám, jako to dělal celé roky.

„Kdy nastupujete?“ zeptal se.

„Není to až tak jednoduché,“ odpověděla. „Ještě nemám hotovou školu. Ale měla bych se u vás v kanceláři objevit od pondělka za týden.“

„U mě v kanceláři?“ zeptal se Will a poklesla mu čelist. Znal Amandu. Před rokem se u něho zastavila a všimla si, že když Will trochu skrčí nohy, do kanceláře se pohodlně nacpe ještě jeden stůl. „Tak to je bezva,“ pokusil se o odlehčený tón.

„Hodně jsem přemýšlela o Kayle,“ řekla Faith.

Will to poznal z jejího hlasu. „Myslíte tu žalobu?“

„Ne, jaký mohla mít motiv.“ Faith se na chvíli odmlčela. Nejspíš si potřebovala uspořádat myšlenky. „Kromě Emmy ji vůbec nikdo neměl rád. Má příšerné rodiče, celá škola ji nesnášela.“

„Podle všeho pro to existoval dobrý důvod.“

„Ale Bernard je hodně schopný manipulátor, takže se nedá říct, jestli do toho šla pro vlastní potěšení, anebo protože jí to nařídil.“

Willovi nepřipadalo možné, aby sedmnáctiletá dívka byla taková sadistka. Zato mu bylo stoprocentně jasné, že když je teď Warren mrtvý a Bernard hází špínu na všechny kolem, těžko se někdy dozví pravdu. „Myslím, že to sama nevěděla,“ řekl do telefonu.

„Mary Clarková to neví doteď.“

Will si s lítostí vzpomněl na učitelku, která bude mít do konce života podlomené psychické zdraví. Mary si navenek žila dobře. Měla kvalitní vzdělání, dvě děti a učila v dobré škole. Přesto jí to nebylo k ničemu, protože před deseti lety se přihodila tragédie, která ji napořád poznamenala. Uvažoval o ní stejně jako o Emmě, všechno, čím prošla, jí navždycky sebralo chuť do života. Kdyby GBI a policie po celých Státech opravdu chtěly vymýtit zločin, pak by místo do věznic, soudů a domobrany investovaly do ochrany dětí před násilníky. Will by dal ruku do ohně za to, že by se jim to mnohonásobně vrátilo v podobě zachráněných životů.

„Musím končit,“ řekla Faith. „Za dvě hodiny jdu na oběd s Victorem Martinezem a pořád mám na sobě to samé, v čem mě viděl naposledy.“

„S tím člověkem z Techniky?“

„Uvidíme, jak rychle se mi to povede podělat,“ poznamenala Faith.

„Na to bych vám mohl dát pár tipů.“

„Já myslím, že to docela dobře zvládnu sama.“

Faith se začala loučit, ale Will ji zarazil: „Počkejte.“

„Copak?“

Will se zoufale pokoušel vymyslet nějakou frázi, kterou by ji uvítal ve svém životě. Chtěl jí říct, že se ze všech sil vynasnaží, aby všechno hladce fungovalo. Nakonec ze sebe vysoukal jenom: „Uvidíme se za týden.“

„Dobře.“

Will zavěsil a najednou ho napadly tisíce lepších vět. Nejvíc ze všeho by jí chtěl povědět, jak je rád, že se rozhodla přejít ke GBI. A pak ji požádat, aby mu předem odpustila všechny hlouposti, které v budoucnu provede. Ležel v posteli, zíral na strop a procházel si jejich telefonický rozhovor. Uvědomil si, že přesně ví, kdy se rozhodla Amandinu nabídku přijmout.

Když na kopírce z diktafonu poslouchali, jak Evan Bernard, Kayla Alexanderová a Warren Grier plánují únos Emmy Campanové. Oba byli vyčerpaní a přitrouble se usmívali, čímž vyděsili Charlieho Reeda, ale ten o tom kupodivu mlčel.

V jedné věci měla Faith pravdu, poslední dny byly hrozné, ale stály za to, protože se jim podařilo chytit Evana Bernarda. Vrátili Emmu Campanovou rodičům. Warren Grier se nakonec potrestal sám, ale zanechal po sobě cenné informace. Kayla Alexanderová se taky dočkala spravedlivé odplaty, i když jejím podílem na zločinu si nebyli jistí. Faith s Willem byli spokojení.

Jejich práce měla význam.

Will si nebyl jistý, jestli Faith ví, že její otec měl účet u banky mimo Georgii. Bylo na něm přes dvacet tisíc dolarů. Teprve po dvou týdnech práce na případu Evelyn Mitchellové Willa napadlo, že by mohla mít účty na jméno zesnulého manžela. Spořicí účet byl minimálně dvacet let starý a jeho zůstatek se postupem času měnil, ale nikdy nespadl pod pět tisíc dolarů.

Poslední výběr se uskutečnil před třemi lety, takže se dalo těžko zjistit, kde přesně byly peníze utraceny. Evelyn Mitchellová byla policistka, takže věděla, že účtenky od nákupů nesmí nikdo najít. Kdyby Will účet neobjevil, usoudil by podle jejího způsobu života, že je nevinná. Měla malou hypotéku, skromné úspory a šestiletý mercedes, který koupila z druhé ruky.

Vychovávat dceřino dítě muselo být drahé. Doktoři, školní výlety i učebnice stáli plno peněz.

Jeremy neměl pojištění. Will pochyboval, že pojistka patnáctileté Faith pokrývala i porod.

Možná, že Evelyn peníze utratila právě za to. Třeba si říkala, že financovat rodinu z peněz drogových dealerů není nečestné.

Samozřejmě se musely vzít v úvahu daně, ale Will nepracoval pro berní úřad. Pracoval pro GBI. Jeho úkolem bylo předložit právníkům důkazy a rozhodnutí nechat na nich. Když se dozvěděl, že Evelyn Mitchellová nebude obviněná, ale musí odejít do předčasného důchodu, trochu ho to překvapilo. Dělal agenta už dost dlouho a věděl, že lidem na vysokých postech toho hodně projde, ale účet byl příslovečnou poslední kapkou. Teď už ovšem chápal, proč se jí podařilo vyváznout jen s nuceným odchodem do důchodu. Amanda musela zatahat za hodně dlouhé nitky, aby svoji skoro švagrovou ochránila před vězením.

Dveře domu bouchly. „Wille?“ ozvalo se.

Chvíli mlčel. Jeho osamění bylo u konce. „Tady jsem,“ řekl nakonec.

Když ho Angie objevila v posteli, přimhouřila oči a zeptala se: „Nedíváš se na porno, viď?“

Willovi stačilo pomyslet na Bernardovy nahrávky a jakákoli chuť na porno ho na dlouho přešla. „Kde jsi byla?“ zeptal se.

„Zašla jsem za Leem Donnellym do nemocnice.“

„Vždyť ho nesnášíš.“

„Je to policajt. A policajti se v nemocnici navzájem navštěvujou,“ odtušila Angie.

Tomu Will vůbec nerozuměl a věděl, že nepsaný kodex obyčejných policistů v životě nepochopí.

„Slyšela jsem, že jste toho chlapa chytili,“ řekla Angie.

„A slyšela jsi taky, že se můj vězeň ve vazbě oběsil?“

„Ty za to přece nemůžeš.“ Touhle frází policisté vždycky chlácholili kolegu, který udělal chybu.

„Patřil k nám,“ řekl jí Will. Nechtěl nahlas vyslovit Warrenovo jméno a znovu ho tak vzkřísit.

„Celej život si ho brali pěstouni a zase ho vraceli. Nakonec v osmnácti odešel z děcáku. Neměl na celým světě vůbec nikoho.“

Angiiny oči na okamžik dostaly něžnější výraz. „Byl jsi u něho, když umřel?“

Will přikývl. Potřeboval věřit, že Warrenovi poskytl útěchu, i když to bylo v jeho poslední hodince.

„Takže tak úplně sám nebyl, ne?“ řekla Angie.

Will se převalil na bok, aby na ni viděl. Měla na sobě šortky a tenkou bílou blůzu, přes niž bylo vidět černou podprsenku vespod. Leu Donnellymu se to určitě moc líbilo. Teď už o tom nejspíš věděla polovina policejního sboru.

„Vím, že víš, že nejseš těhotná,“ řekl Will.

„Já vím, že to víš.“

Will k tématu neměl co dodat.

„Dáš si sendvič?“ zeptala se ho Angie.

„Nechala jsi zkazit majonézu.“

Angie se lišácky usmála. „Koupila jsem novou.“

Will se na ni usmál. Už dlouho pro něho neudělala něco tak milého.

Angie se měla k odchodu, ale pak se zastavila a řekla: „Jsem ráda, že jsi ten případ vyřešil, Wille. Nikdo jinej by tu holku zpátky živou nepřivedl.“

„Tím si nejsem tak jistej,“ oponoval Will. „Víš, že to kolikrát je čirá náhoda.“

„Tak to nezapomeň říct tomu podělanýmu učiteli.“

Evan Bernard. Bylo jeho nadcházející stíhání dílem náhody, anebo se o to zasloužil výhradně Willův pronikavý úsudek? Každý vyšetřovatel, který by vedl pátrání, by časem prošel cédéčka ve Warrenově kanceláři. I kdyby jim mezitím Evan Bernard práskl do bot, stejně by našli usvědčující důkazy.

„Když budeš hodnej, mohli bychom třeba zase trochu naleštit konferenční stolek,“ navrhla Angie.

„Já bych radši křeslo. Bolej mě kolena,“ opáčil Will.

„Starýho dědka si nevezmu.“

Will nemusel nahlas říkat, co jim oběma bylo naprosto jasné, že Angie si nikdy nevezme nikoho. Svůj dům neprodala a zásnubní prsten nosila, jenom když se jí to hodilo. Pokud bylo Willovi známo, v životě dodržela jenom jediný závazek, že se nikdy nikomu nezaváže.

A splnit dovedla jediný slib, že se mu zase zjeví v životě, i když mu při každém odchodu přísahala, že ji už nikdy neuvidí.

Ale koupila mu majonézu. To bylo svého druhu láskyplné gesto.

Angie se sehnula nad postelí a překvapivě ho políbila na čelo. „Zavolám na tebe, až budu mít ten sendvič.“

Will se převalil na záda a zadíval se na strop. Pokusil si vzpomenout, jaké to je, být sám.

Pokud si pamatoval, nikdy v životě neměl pocit naprostého osamění, jaký mívá člověk, o jehož existenci nikdo neví. Vždycky stačilo zavolat Angii. I když chodila s někým jiným, pokaždé byla ochotná všeho nechat a přispěchat Willovi na pomoc. Nikdy to od ní vlastně nepotřeboval, ale věděl, že by to udělala. Sám by se vůči ní zachoval stejně.

Znamenalo to, že Will nikdy nebude tak osamělý jako Warren Grier? Vybavil si obrázek domácí pohody, který mu během výslechu vykreslil, jak Warren přijde domů a Emma mu uvaří večeři. Potom si otevřou láhev vína a popovídají si o tom, jak se přes den měli. Emma umyje nádobí a Warren bude utírat. Říkalo se to snadno, protože Will v hloubi duše věděl, že Warren sní o podobných věcech jako on.

Willův dům až do nedávna vypadal stejně jako Warrenův pokojík v Ashby Street. Bylo tam uklizeno a všechno mělo svoje místo. Teď se všude válely Angiiny věci a Will denně narážel na stopy její existence. Bylo na tom něco špatného? Platili lidé za společnost druhých vlastním nepohodlím a narušením svého klidu? Will Warrenovi tvrdil, že lidé jako oni nejsou schopni mít normální vztahy. Možná, že sám do takového vztahu skočil rovnýma nohama, dřív než si to stihl uvědomit.

Ozvalo se cvakání drápků na dřevěné podlaze a do ložnice vběhla Betty. Jako by čekala, až Angie odejde. Vyskočila na postel a významně se na Willa podívala. Will si přes sebe přetáhl přikrývku, protože mu připadalo trochu nevhodné, aby se fence ukazoval nahý. Betty měla svých starostí dost. Například kus hlíny na čenichu.

Zavřel oči a zaposlouchal se do vrzání a skřípění starého domu. Slyšel, jak naskočil kompresor klimatizace. Betty se mu vyškrábala na prsa, třikrát se otočila dokolečka a uvelebila se tam. Trošku sípala. Možná se jí vrátila senná rýma. Will ji bude muset zítra vzít k doktorovi, aby jí napsal nějaká antihistaminika.

Angie v kuchyni nadávala. Na podlahu s třesknutím dopadl nůž. Určitě byl upatlaný od majonézy. Will si dovedl živě představit, jak Angie majonézu otře bosou nohou z podlahy a rozmaže ji po ní. Betty mastné šmouhy najde a olíže. Will nevěděl, jestli u psů hrozí otrava jídlem, ale měl obavu, že míra pravděpodobnosti je riskantně vysoká.

Opatrně si sundal Betty z prsou, oblékl si kalhoty a vydal se do kuchyně, aby Angii pomohl.

EPILOG

Dům v Ansley Parku osiřel. Veškeré zařízení šlo do dražby. Na stěnách nezůstal jediný obraz, na podlahách jediný koberec. Zvláštní úklidové čety přišly odstranit krev a vyčistit místa činu. Z hlavy Abigail Campanové se ale nic nevymazalo. Stávalo se jí, že seděla v kuchyni jejich nového domu anebo stoupala po schodech a najednou před sebou spatřila obličej Adama Humphreyho a jeho rudé oči, když ho začala škrtit.

I přes protesty právníků, anebo právě kvůli nim, Abby jeho rodičům poslala dopis. Psala v něm, že Emma o jejich synovi mluvila jako o hodném, laskavém a něžném chlapci. Omluvila se jim. Bez rozpaků přiznala svoji vinu. Nabídla jim všechno, co má, a byla to plně připravená obětovat. Abigail kdysi bývala právničkou a velice dobře věděla, proč to dělá. Za dva týdny jí do schránky spolu s různými nesmysly, jaké neznámí lidé posílají obětem tragédií, přišla krátká odpověď. Na obálce nebyla zpáteční adresa, ale razítko patřilo městečku v Oregonu. Na kartě uvnitř stály dvě věty: Děkujeme vám za dopis. Modlíme se, abychom všichni našli sílu žít dál.

Znělo to jako otřepaná fráze, jako výrok na konci starého válečného filmu. Nevzdávejme se, přátelé! Bojujme dál!

O dva měsíce později se život vrátil do starých kolejí, ale Abigailinu rodinu neopouštěla úzkost. Jako by se všichni tři báli, že je někdo o jejich klid každou chvíli připraví. Šlo jim o hodně. Nový dům v Druid Hills byl honosný a větší než ten v Ansley. Měl osm ložnic a devět koupelen. Byla v něm velká pracovna, tělocvična, sauna, vinný sklípek, kino, provozní místnost a šatna na venkovní oblečení. V bytě nad garáží se nacházely dvě velké koupelny a další dvě ložnice. Abigail suše poznamenala, že pokud je zase někdy postihne nějaká tragédie, alespoň se s Paulem nebudou muset potkávat.

Paul se tomu nezasmál.

Abigail nakoupila nábytek a objednala nové povlečení. Utratila na internetu tolik peněz, že jí začali volat z kreditních společností, jestli jí někdo neukradl všechny karty. Život jejích blízkých se vrátil do starých kolejí, anebo lépe řečeno do nově vyjetých kolejí, jak tomu v duchu Abigail říkala. Beatrice byla zpátky v Itálii. Hoyt se vrátil k milence. Manželku měl bezpečně usazenou v domě v Portoriku. Abigail si byla jistá, že otec někde má další milenku. Poslední dobou nějak moc mluvil o Londýně.

Novináři jim kupodivu nakonec dali pokoj. Když časopisu People i televizním producentům bez okolků oznámili, že se o své zážitky nehodlají dělit s okolním světem, reportéři se okamžitě stáhli. Pro změnu se najednou odkudsi vynořily rádoby kamarádky, které se rozpovídaly o Emmě, a bývalí přátelé, kteří ochotně mluvili o Abigail s Paulem. Mnohem horší byli novináři z bulvárních plátků, kteří postávali u brány na konci příjezdové cesty a pokřikovali na každého, kdo vyšel z domu. „Haló, vražedkyně!“ hulákali, když uviděli Abigail. „Vražedkyně, jaké to je, žít s tím, že jste někoho zabila?“

Abigail dělala, že neslyší, a otáčela se k nim zády. Když pak vešla do domu, rozplakala se.

Jednoho dne ji nařkli, že je chladná, a druhého ji vychvalovali jako medvědici, která houževnatě bránila mláďata v brlohu. Vyptávali se jí, co si myslí o Evanu Bernardovi, který jim všechnu tu bolest způsobil.

Stačilo, aby Bernard otevřel ústa, a už se kolem něho vyrojili televizní reportéři a vysílali přímý přenos z vězení, kde byl zavřený. Když začala klesat sledovanost, Bernard dělal prohlášení, poskytoval improvizované rozhovory přímo z vězení a ukazoval světu exkluzivní dokumenty ze svojí pohnuté minulosti. Pak se tématu chopili analytici a jeden za druhým rozpitvávali každičký detail jeho života, kde udělal chybu a kolika studentům během své kariéry pomohl. O slovo se začalo hlásit plno mladých žen. Všechny tvrdily, že i přes nahrávku a videozáznamy je nevinný. Evan Bernard, jehož znaly, byl laskavý, jemný člověk. Abigail by s tím grázlem nejradši byla chvíli o samotě. Oběma rukama by ho chytila za jeho laskavý, jemný krk a dívala by se, jak v jeho pronikavých černých očích pomalu vyhasíná jeho ubohý život.

Abigail i Paula to všechno dohánělo k šílenství. Navykli si vypínat televizní zprávy a nesledovat žádné talk-show, protože nechtěli být svědky Bernardovy rostoucí slávy. Stejně to dělali vždycky, když do obýváku vešla Emma. Abigail se vůči ní cítila provinile, jako by dceři za jejími zády pročítala deníček. Paul dokonce zrušil předplatné ranních novin. Pošta to bohužel nezaregistrovala, a tak se jim na konci příjezdové cesty hromadily tašky plné mokrých tiskovin.

Jedna žena ze sousedství jim nakonec nechala ve schránce dopis. Stálo v něm: Vaše neštěstí mě velice mrzí, ale Druid Hills je historické místo a platí zde určitá pravidla.

„Historické místo,“ řekla ironicky Abigail a pomyslela si, že sousedka asi má v zadku zaražené historické měřidlo. Napsala jí zuřivý dopis plný jedu a pohrdání. „Víte, jaké to je, když vám nějaké zvíře znásilní dítě?“ ptala se jí. „Vaše pravidla jsou mi úplně ukradená.“

Obsáhlý dopis se proměnil v deník, jehož stránky Abigail zaplnila sprostými výrazy, které v sobě celou dobu dusila. Ani si ho nepřečetla, rovnou ho roztrhala na cáry a spálila v krbu.

„Není na topení trochu teplo?“ poznamenal Paul.

„Je mi zima,“ odpověděla. A bylo to.

Teprve před nedávnem mohli dojít ke schránce, aniž by se jim na paty věšeli reportéři. Před několika týdny jim konečně daly pokoj i ty nejhorší bulvární plátky a vyrazily za další senzací.

V Arizoně se ztratila těhotná žena a její muž se choval hodně podezřele. Abigail případ potají sledovala v televizi v tělocvičně. Pozorně si prohlížela snímky šestadvacetileté brunetky a říkala si, že Emma je mnohem hezčí. Potom uviděla fotografii, na níž žena leží mrtvá na odlehlé louce, a připadala si malicherná.

Když reportéři odjeli, Campanovi zůstali sami. Neměli si na co stěžovat, jenom jeden na druhého, a to bylo přísně zapovězeno. Emma dům opouštěla pouze jednou týdně. Paul jí přinesl celý svět až domů. Měla domácí učitelku. Pravidelně za ní docházela lektorka jógy.

Každý měsíc k nim chodila kadeřnice. Jednou za čas se dostavila i manikérka. Jedinými Emminými blízkými přáteli byli Kayla Alexanderová a Adam Humphrey, takže k nim žádní jiní teenageři nechodili. Jediný člověk, kterého Paul nedokázal podplatit, aby za Emmou docházel, byla její terapeutka. Měla kancelář asi kilometr od domu a Paul k ní Emmu vozil každý čtvrtek.

Posadil se za dveře a byl připravený kdykoli vtrhnout dovnitř, pokud ho zavolá.

Otec s dcerou si teď byli bližší než kdy předtím. Abigail si začala říkat, proč by vlastně Emmě nemohl dávat všechno, co chce. Ironické bylo, že dcera skoro po ničem netoužila. Nežadonila o oblečení, peníze ani nejnovější elektronické hračky. Chtěla jenom, aby jí otec byl nablízku.

Paul začal pracovat pět dní v týdnu místo obvyklých šesti. Každé ráno s nimi snídal a večer spolu večeřeli jako rodina. Neodjížděl na služební cesty ani do noci nevysedával v restauracích. Stal se z něho vzorný manžel a otec, ale cena jeho proměny byla vysoká. Nebyl to už ten Paul, kterého Abigail znala. Někdy ho našla, jak sedí o samotě v pracovně anebo zírá na televizi bez zvuku. Byl na něho žalostný pohled. Věděla, že přesně takhle musí vypadat ona, když se nekontroluje.

A pak tu byla Emma. Abigail častokrát stála v otevřených dveřích dceřina pokoje a jenom se dívala, jak spí. Tehdy zase vypadala jako její malý andílek. Měla hladkou tvář a nevraštila čelo.

Nesvírala ústa a v očích neměla temnotu. Někdy se stalo, že Abigail vešla do pokoje a Emma už byla vzhůru. Seděla u okna a nevidomě zírala ven. Abigail ji měla na dosah, ale přitom jako by se zlomil čas a Emma jí byla na míle vzdálená.

Abigail se celé roky strachovala, aby její dcera nedopadla stejně jako ona. Teď se obávala, že nedopadne vůbec nijak.

Jak se jim to mohlo stát? Jak to přežijí? Paul už se s ní odmítal dohadovat. Radši vstal a jel do práce, anebo odvezl Emmu k terapeutce. Hladký chod jejich života zajišťoval po telefonu.

Spali spolu častěji, ale bylo to neskutečně plánovité. Když si všimla, že jejich milování dostalo pevný řád a Paul po ní touží výhradně ve středu a v sobotu večer, necítila se uražená. Ulevilo se jí. Začala si dělat křížky do kalendáře. Aspoň si to mohla naplánovat, protože věděla, kdy přesně to bude.

A začala ve svém životě hledat další stereotypy. Nacházela v nich oporu. Ve čtvrtek Emma přicházela rozmrzelá z terapie, takže Abigail dělala k snídani lívance. V pátek byla smutná, a tak se promítaly filmy. Nejhorší bylo úterý. Všechny ty hrůzy se přihodily v úterý. Tehdy toho nikdo moc nenamluvil. V domě bylo ticho. Emma si nepouštěla stereo a televize hrála potichu.

Pes se odnaučil štěkat. Telefon přestal zvonit.

Takhle vypadaly nově vyjeté koleje, byly to malé lsti, s jejichž pomocí se všichni tři učili zpracovávat neštěstí, které je postihlo. Abigail připadalo, že se jejich nová situace dost podobá dosavadnímu životu. Objednávala malíře a nakupovala zařízení do nového domova. Paul pořád dělal tajnosti, ačkoli se tentokrát nejednalo o ženy. Emma jim stále lhala o tom, kam přes den chodí, třebaže nikdy nevyšla z domu. „Nic mi není,“ říkala, i když ještě před okamžikem byla duchem nepřítomná. Radši jí věřili, protože pravda bolela víc než lež.

A tak se Abigail soustředila na prosté každodenní rituály. Dny se krátily a ona věděla, že to takhle nemůže jít do nekonečna. Jednoho dne se všechno bude muset změnit. Současný stav věcí je teď ale držel při životě. Rodiče Adama Humphreyho nakonec měli pravdu.

Někdy se člověk mohl jen modlit, aby mu Bůh dal sílu žít dál.