Karin Slaughter

Will Trent 03. Genesis

Bývalá soudní patoložka Sára Lintonová chtěla udělat tlustou čáru za tragickou minulostí. Přestěhovala se a začala pracovat jako lékařka v městské nemocnici. Nějaký čas měla skutečně pocit, že začala nový život – ovšem jen do okamžiku, kdy jí na oddělení přivezli těžce zraněnou ženu. Jakmile Sára zjistí, že pacientka se nestala obětí autonehody, ale neznámého sadistického šílence, začne se její mysl navracet do světa násilí a hrůzy. Kdo a proč té nebohé ženě vyjmul zaživa žebro?

Pátrání na místě činu dovede agenta Willa Trenta do podzemní kobky, která je zhmotněním nejhrůznějších představ: na špinavé podlaze stojí krvavé lůžko, stěny pokrývají mučicí přístroje… Vše naznačuje, že Sářina zmasakrovaná pacientka je pouze předzvěstí zrůdného plánu, který se mohl zrodit jedině v naprosto vyšinutém mozku.

Možná vyšinutém, ale v jistém smyslu geniálním. Jak se zdá, pachatel má všechno promyšlené do nejmenších detailů. Zastavit by ho snad mohla bezchybná policejní práce, ale tu bohužel místní vyšetřovatelé neodvádějí. Možná jsou Sára a Will jediní, kdo může zachránit příští oběť…

PROLOG

Byli svoji už čtyřicet let, ale Judith pořád měla pocit, že o svém muži ještě neví všechno. Čtyři desetiletí mu vaří večeři, žehlí košile a sdílí s ním lože, a přesto jí pořád připadá záhadný. Možná právě proto to pro něho dělá a vůbec si nestěžuje. A když, tak jenom málo. Pokud si muž dokáže i po čtyřiceti letech společného života udržet ženin zájem, to už je co říct.

Judith stáhla okénko auta a vpustila dovnitř trochu chladného jarního vzduchu. Conyers se nacházelo jen třicet minut jízdy od centra Atlanty, ale pořád tu zbývalo dost nezastavěných pozemků, a dokonce několik malých farem. Do města to bylo jen kousek, ale Judith si i tak mohla vychutnávat klid přírody. Přesto si při pohledu na mrakodrapy na vzdáleném obzoru povzdechla a pomyslela si: Tak tady jsem doma.

Překvapilo ji, že Atlantu považuje za svůj domov. Donedávna vedla předměstský, až trochu venkovský život. Měla radši otevřený prostor než městské betonové chodníky. Musela však přiznat, že je příjemné bydlet poblíž centra, kam si může pěšky zajít na nákup nebo kávu, kdy se jí zachce.

Častokrát celé dny nemusela sednout do auta. Ještě před deseti lety by si takový život nedokázala ani představit. Na Henrym bylo patrné, že její pocity sdílí. Řídil jejich buick po úzké venkovské silnici a ramena měl odhodlaně nahrbená až k uším. Po desetiletích strávených na cestách po Státech znal snad všechny dálnice. Měl v malíčku i všechny silničky, zatáčky a zkratky.

Judith věřila, že je manžel bezpečně doveze domů. Zabořila se do sedadla a dívala se z okna. Oči se jí zamlžily, takže stromy kolem silnice jí připadaly jako hustý les. Do Conyers jezdila minimálně jednou týdně, ale pokaždé jí připadalo, že objevila něco nového – domek, jehož si do té doby nevšimla, nebo můstek, přes který mnohokrát přejela, ale nikdy mu nevěnovala pozornost. Život byl zkrátka takový. Člověk si neuvědomil, o co všechno přichází, dokud trochu nezmírnil tempo a pořádně se kolem sebe nerozhlédl.

Vraceli se z oslavy výročí svatby, kterou na jejich počest uspořádal jejich syn. Lépe řečeno uspořádala ji jeho manželka, která pro něho byla výkonnou asistentkou, hospodyní, chůvou, kuchařkou a nejspíš i konkubínou v jedné osobě. Když Tom přišel na svět, pro Judith to bylo radostné překvapení. Narodil se i přesto, že jí doktoři tvrdili, že žádné děti mít nebude. Od samého počátku milovala každičkou část jeho tělíčka a přijala ho jako dar, který hodlá opatrovat jako oko v hlavě. Udělala pro něho úplně všechno. Teď mu bylo přes třicet, ale Judith měla pocit, že mu stále musí věnovat veškerou péči. Možná byla příliš konvenční manželkou a příliš oddanou matkou, takže ze syna vychovala muže, který potřebuje – nebo spíš vyžaduje –, aby za něho všechno udělala jeho žena.

Judith se přitom vůči Henrymu nechovala podřízeně. Vzali se v roce 1969, kdy se ženy mohly zajímat i o něco jiného než jenom o to, jak nejlépe připravit dušené maso nebo jak nejlépe odstranit skvrny z koberce. Judith byla od začátku pevně rozhodnutá žít co nejzajímavěji. Pracovala u Toma ve škole jako asistentka učitelů. Přihlásila se jako dobrovolnice v místním útulku pro bezdomovce a pomohla v jejich čtvrti založit spolek pro recyklaci odpadu. Když byl Tom starší, Judith začala pracovat v jedné místní firmě jako účetní. Zapsala se do běžeckého oddílu v jejich církvi a začala trénovat na maraton. Její aktivní životní styl se diametrálně lišil od života její matky, kterou úplně vysála výchova devíti dětí a neustálá dřina na farmě. Někdy nedokázala celý den ani promluvit, jak ji to deprimovalo.

Judith však musela připustit, že v raných dobách se od ostatních dívek nijak nelišila. Bylo jí to trapné, ale také šla studovat na vysokou školu především kvůli tomu, aby si tam našla manžela. Vyrostla poblíž městečka Scranton v Pensylvánii. Bylo tak malé, že se ani nedalo najít na mapě. Jediní případní ženiši byli farmáři, kteří se o Judith moc nezajímali. Ani se jim nedivila. Zrcadlo neumělo lhát. Byla trochu moc oplácaná, měla příliš velký předkus a plno dalších vad na kráse. Představy místních mužů o ideální manželce rozhodně nesplňovala. Kromě toho měla příšerně pedantského otce, kterého by za tchána žádný rozumný muž nechtěl. Dívka, jež má zuby jako kůň a zadek jako kobyla, a navíc jí příroda nenadělila vlohy k farmaření, za to žádnému nestála.

Judith zkrátka vždycky byla jiná a nezapadala ani do rodiny. Moc četla a nesnášela farmaření. Zvířata ji nepřitahovala ani v dětství. Odmítala se o ně starat a krmit je. Rodiče žádného z jejích sourozenců neposlali studovat. Dva bratři nedokončili ani základní školu a její starší sestra se urychleně vdala a sedm měsíců nato porodila své první dítě. Bylo to trochu předčasně, ale to nikoho netrápilo. Judithina matka se s nedonošeným nemluvnětem nikdy nevyrovnala a celý život o svém prvním vnoučeti prohlašovala, že bylo od narození mohutné. Judithin otec naštěstí brzy pochopil, že druhou dceru si nevezme ani žádný místní prospěchář. Přinejmenším proto, že Judith nikomu žádný prospěch nemohla přinést. Rozhodl, že její nikoli poslední, ale i jedinou šancí je studium teologie.

Když bylo Judith šest let, vlétla jí do oka osina, když běžela za traktorem. Od té doby pořád nosila brýle. Lidé si o ní mysleli, že je intelektuálně založená, ale pravdou byl pravý opak. Sice ráda četla, ale preferovala spíš brakovou než hodnotnou literaturu. Pověst knihomola jí přesto nikdo neodpáral. V jejich kraji se říkalo, že mužští po brýlatých ženských nejedou, takže Judith překvapilo, ba dokonce šokovalo, když na ni první školní den zamrkal jeden asistent.

Domnívala se, že mu něco spadlo do oka, ale když si ji po hodině vzal stranou a pozval ji na sodovku, o jeho úmyslech nebylo pochyb. Mrknutí, jímž ji obdařil, bylo jediným projevem jeho společenskosti. Henry byl ve skutečnosti velice plachý, ale přesto se časem kupodivu stal vynikajícím obchodním zástupcem jedné likérky. Svou práci vášnivě nenáviděl ještě tři roky poté, co odešel do důchodu.

Podle Judith se Henry dokázal všemu dobře přizpůsobit, protože byl synem plukovníka, který se neustále stěhoval z jednoho místa na druhé. Na každé základně vydržel jenom několik let. Judithin vztah k Henrymu se nedal označit za vášnivou lásku na první pohled – ta přišla až později. Zpočátku ji na něm přitahovalo zkrátka to, že se mu líbí. Pro kobylu ze Scrantonu to byl úplně neznámý zážitek a byla přeochotná dát se dohromady s kýmkoli, kdo o ni projevil zájem.

Henry byl kapitola sama pro sebe. Nebyl ani hezký, ani ošklivý, ani vřelý, ale ani uzavřený. Vlasy nosil pečlivě rozdělené pěšinkou a měl nevýrazný přízvuk. Nejlépe ho vystihovalo označení průměrný. Judith ho právě takhle charakterizovala, když o něm psala starší sestře. Rosa jí odpověděla, ať je ráda, protože na nic lepšího se stejně nezmůže. Možná ji omlouvalo, že tehdy zrovna čekala třetí dítě. Druhé ještě chovala v náručí, takže byla trochu nevyrovnaná. Judith jí však její posměšnou narážku nikdy neodpustila. Ne kvůli sobě, ale kvůli Henrymu. Rosa jistě nepochopila, jak je úžasný, a to jenom proto, že Judith neuměla dobře psát. Henryho charakter se nedal vystihnout obyčejnými slovy. Možná to tak bylo lepší. Rosina zlomyslná poznámka Judith aspoň poskytla důvod zavrhnout rodinu a připoutat se k tomu mrkajícímu, introvertnímu a roztěkanému neznámému.

Henryho plachost na jedné straně a úspěch v obchodě na straně druhé byl jen jedním z mnoha rozporů, jež Judith u svého manžela za roky soužití pozorovala. Bál se výšek, ale už v raném mládí si udělal pilotní zkoušky. Prodával alkohol, ale vůbec nepil. Rád pobýval doma, ale většinu času trávil na cestách. Po každém povýšení se s rodinou stěhoval po Státech, podobně jako v dětství. Jako by se celý život nutil dělat věci, které mu ve skutečnosti jsou proti srsti. Častokrát Judith povídal, že opravdovou radost mu přináší jenom její společnost.

Kolikrát ji za těch čtyřicet let překvapil!

Mrzelo ji, že jejich syn svou manželku nejspíš nijak překvapit nedovede. Když vyrůstal, Henry byl tři týdny v měsíci na cestách. Jeho rodičovství bylo nárazové a nedalo se říct, že by se v něm výrazně projevoval soucit. Následkem toho měl Tom všechny vlastnosti, jež mu otec v průběhu dětství a jinošství předvedl – byl přísný, neústupný a neuměl se ovládat.

Nebylo to zdaleka všechno. Možná to způsobila skutečnost, že Henry své zaměstnání v obchodě vnímal jenom jako povinnost vůči rodině. Anebo to bylo jeho častým pobytem mimo domov? Judith každopádně připadalo, že mezi ním a synem panuje neustálé napětí. Jako by se ho snažil varovat: Nedopusť se stejných chyb jako já. Nenech se polapit prací, kterou nesnášíš. Nesmíš kvůli kusu žvance zapomenout na své přesvědčení. Henry dal synovi jedinou dobrou radu: aby si vybral hodnou ženu. Proč mu toho neřekl víc? Proč na něho byl tak přísný?

Judith nechápala, proč muži na své syny mívají tak vysoké nároky. Možná jenom chtějí, aby jejich potomci uspěli tam, kde se to jim nepovedlo. Když byla Judith poprvé těhotná, obávala se, že bude mít dceru. Celým tělem se jí vždycky nejdřív rozlilo teplo a vzápětí následoval ledový chlad. Co když dopadne stejně jako ona, bude se vymykat normálu a pořád bude odporovat matce i celému světu? Judith chápala, proč si Henry přeje, aby Tom uspěl, byl lepší a dostal všechno, co chce. A ještě něco navíc.

Tom si vybudoval úspěšnou kariéru, ale myška, kterou si vzal za manželku, rodině přinesla velké zklamání. Pokaždé, když se Judith se snachou setkala, měla sto chutí jí říct, ať se narovná, mluví nahlas a proboha živého sebere trochu odvahy. Jedna dobrovolnice v kostele nedávno povídala, že muži se žení se svými matkami. Judith se s ní nehádala, ale kdyby se někdo pokusil naznačit, že se jen trochu podobá své snaše, vehementně by se ohradila. Kdyby se netoužila vidět s vnoučaty, vůbec by se se snachou nestýkala a byla by úplně spokojená.

Do Atlanty se přestěhovali právě kvůli vnoučatům. Oba se vzdali poklidného stáří v Arizoně a ujeli přes tři tisíce kilometrů, aby se usadili v rozpáleném městě plném smogu a gangů a mohli být nablízku dvěma nejrozmazlenějším a nejnevděčnějším prckům na téhle straně Appalačského pohoří.

Judith se podívala na Henryho. Poklepával prsty do volantu a falešně si cosi pobrukoval. O vnoučatech spolu mluvili výhradně v superlativech. Kdyby spolu hovořili upřímně, možná by si museli přiznat, že je vlastně nemají moc rádi. A co potom? Museli by si připustit, že svůj život převrátili naruby kvůli dvěma dětem, které jí jenom zdravou stravu, přes den musejí chodit spát v přesnou dobu a smějí si hrát jen v určité dny, a to výhradně s podobně zaměřenými dětmi, které mají stejné cíle.

Judith měla dojem, že jediným cílem jejích vnoučat je být středem pozornosti. Připadalo jí, že podobně zaměřených, sobeckých dětí je na každém rohu spousta, ale snacha s ní zásadně nesouhlasila. Zaujetí sebou samým je přece pro mládí typické. Neměl by však každý rodič podobné tendence ve svých dětech tvrdě potlačovat? Prarodiče ovšem do výchovy nemají co mluvit.

Henry i Judith se jenom usmívali, když malý Mark polil dědečkovi kalhoty nepasterovaným džusem a Lilly snědla skoro všechny čokoládové bonbóny, které našla v babiččině kabelce. Připomínala bezdomovkyni, jež si minulý měsíc v ženském domově, kde Judith vypomáhala, dala takovou dávku heroinu, že se počurala. Dokonce se tomu oba zasmáli, jako by to byly jen roztomilé ztřeštěnosti, ze kterých děti brzy vyrostou.

Jenomže vnoučata z ničeho nevyrůstala. Jednomu už bylo devět a druhému sedm let a Judith přestávala věřit, že se z nich jednoho dne stanou zdvořilí a milující dospělí. Obě děti pořád skákaly druhým do řeči a pobíhaly po domě s takovým řevem, že o dva okresy dál vyli všichni psi. Judith nacházela útěchu jedině v tom, že Tom je každou neděli bere do kostela. Samozřejmě si přála, aby její vnoučata žila v křesťanské víře, ale mnohem důležitější pro ni bylo, aby děti chodily do nedělní školy a poslouchaly, co se tam učí. Cti otce svého i matku svou. K druhým se chovej tak, jak chceš, aby se chovali oni k tobě. Nemysli si, že svůj život jenom promarníš, vykašleš se na školu a co nejdřív se nastěhuješ k dědečkovi a babičce.

„Sakra!“ vyjekl Henry, když kolem nich v protisměru prosvištělo auto v takové blízkosti, až se jejich buick rozhoupal. „Mládež,“ zavrčel a oběma rukama pevně sevřel volant.

Jak se Henrymu blížila sedmdesátka, byl čím dál víc mrzutější. Někdy to na něm bylo roztomilé. Jindy si Judith kladla otázku, za jak dlouho začne hrozit pěstí a nadávat na hroznou dnešní mládež. Mládeží nazýval každého mezi čtvrtým a čtyřicátým rokem života. Pokaždé se pořádně rozčílil, když nějakého omladináře nachytal, jak provádí něco, co kdysi dělával sám, ale dnes už mu to věk nebo zdraví nedovolí. Judith se děsila dne, kdy mu odeberou pilotní průkaz. Mohlo se to stát docela brzy, protože při poslední kontrole u kardiologa se ukázalo, že má srdeční arytmii. Mimo jiné i proto se rozhodli na důchod odstěhovat do Arizony, protože tam nebylo nutné odklízet sníh ani sekat trávník.

„Asi bude pršet,“ poznamenala.

Henry natáhl krk, aby se podíval na zamračenou oblohu.

„To se budu moct pustit do té knížky.“

Henry se usmál. K výročí svatby jí věnoval tlustou historickou romanci. Judith mu dala nový chladicí box, aby si ho s sebou mohl brát na golf.

Judith zamžourala na silnici před nimi. Měla by zase zajít k očaři. Také už jí táhne na sedmdesátku a má dojem, že se jí zrak každým rokem horší. Největší problémy má hlavně za soumraku, kdy vidí vzdálenější předměty rozmazaně. Několikrát zamrkala. Nebyla si jistá, co mají před sebou. Na poslední chvíli otevřela ústa, aby Henryho varovala, ale v tu chvíli už zvíře stálo přímo před nimi.

„Judith!“ vykřikl Henry a napřáhl před manželku ruku, zatímco druhou strhl volant doleva a pokusil se nebohému stvoření vyhnout. Bylo to zvláštní, ale Judith v tu chvíli napadlo, že podobné situace jsou ve filmech vyobrazeny pravdivě. Všechno se najednou zpomalilo a čas se vlekl. Každá vteřina trvala snad celou věčnost. Judith cítila, jak ji do hrudi udeřila Henryho silná paže a do boků se jí zaryl bezpečnostní pás. Když se auto zhouplo, trhla hlavou vzad a uhodila se do ní o dveře. Přední okno prasklo, jak do něj zvíře narazilo, přepadlo na střechu a odtud dozadu na kufr. Judith začala vnímat zvuky, teprve když se vůz otřásl a zastavil. Otočil se na silnici o celých sto osmdesát stupňů. Zaslechla prasknutí a dvojí bouchnutí. Všechno přehlušoval vysoký jekot, který vycházel z jejích vlastních úst. Nejspíš byla v šoku, protože přestala křičet, až když na ni Henry několikrát zařval: „Judith! Judith!“

Henry jí pevně svíral paži, až ji z toho rozbolelo rameno. Pohladila mu hřbet ruky a řekla: „Nic mi není. Jsem v pořádku.“ Brýle měla na nose nakřivo a špatně viděla. Přitiskla si prsty ke spánku a ucítila mezi nimi lepkavé vlhko. Když odtrhla ruku od hlavy, spatřila na ní krev.

„Byl to asi jelen nebo…“ Henry se zarazil uprostřed věty a přitiskl si ruku na ústa. Tvářil se klidně, ale hrudník se mu prudce zvedal a klesal, jak se snažil popadnout dech. Airbag řidiče praskl a Henry měl obličej pokrytý jemným bílým práškem.

Judith se podívala kupředu a zatajila dech. Celé přední okno bylo postříkané krví, jako by se najednou spustil hrozivý rudý déšť.

DEN PRVNÍ

Henry strčil do dveří a otevřel je, ale nevystoupil. Judith si sundala brýle, aby si otřela oči. Obě skla měla rozbitá a spodní část pravého bifokálu úplně chyběla. Všimla si, že se brýle chvějí, a uvědomila si, že je to tím, jak se jí třesou ruce. Henry vystoupil z auta. Judith se přinutila opět si brýle nasadit a následovat ho.

Stvoření, které srazili, leželo na silnici a hýbalo nohama. Judith bolela hlava v místě, kde se do ní uhodila o dveře auta. Do očí jí stékala krev. Jistě jen proto jí připadalo, že zvíře – pravděpodobně jelen – má bílé ženské nohy.

„Proboha živého,“ zašeptal Henry. „To je…, Judith, to je…“

Judith za sebou zaslechla auto. Zastavilo a jeho pneumatiky zaskřípěly na asfaltu silnice. Otevřely se dveře a zase se zavřely. Přispěchali k nim dva muži. Jeden z nich se rozběhl ke zvířeti.

„Zavolejte sto dvanáctku!“ vykřikl a klekl si vedle těla. Judith přistoupila o něco blíž a pak ještě o kousek. Zvíře znovu pohnulo nohama. Byly to dokonale tvarované ženské končetiny. Zraněná byla úplně nahá a na vnitřní straně stehen měla tmavé podlitiny. Byly několik dní staré. Nohy jí pokrývala zaschlá krev. Trup měla celý temně rudý a v boku jí zela trhlina, v níž prosvítaly bílé kosti. Judith se ženě podívala do tváře. Nos měla přeražený, oči napuchlé, rty rozpraskané a natržené v koutku. Tmavé vlasy měla slepené krví, která se jí rozlévala kolem hlavy jako svatozář.

Judith přistoupila ještě blíž. Nedokázala si pomoci. Celý život se zdvořile dívala jinam, ale teď hrůzné podívané neunikla. Pod nohama jí zakřupalo sklo a žena zděšeně otevřela oči. Upřela neživý pohled kamsi za Judith. Pak oči stejně rychle zavřela. Judith nedokázala potlačit třes, který jí rozechvěl celé tělo. Jako by na ni sáhla smrt.

„Ježíšikriste,“ zamumlal Henry, skoro jako by se modlil. Když se k němu Judith otočila, uviděla, že si tiskne ruku na prsa. Úplně mu na ní zbělely klouby. Upřeně zíral na ženu. Vypadalo to, že se mu udělá zle. „Jak se to stalo?“ zašeptal a tvář se mu zkřivila hrůzou. „Jak jen se tohle mohlo stát?“

1

Sára Lintonová se opřela na židli a tiše zamumlala do mobilu: „Ano, mami.“ Na okamžik ji napadlo, jestli vůbec někdy přijde chvíle, kdy jí telefonáty s matkou budou zase připadat normální a budou jí přinášet radost, tak jako dřív. Zatím jí pokaždé připadalo, že jí někdo rve srdce z těla.

„To je v pořádku, broučku,“ konejšila ji Cathy. „Jenom s tatínkem potřebujeme vědět, že se o sebe staráš, nic víc.“

Sáru v očích pálily slzy. Nebylo by to poprvé, co se v lékařském pokoji v Gradyské nemocnici rozplakala. Jenom ji to už unavovalo. Stejně jako ji unavovalo cokoli cítit. Kvůli tomu přece opustila svůj život i rodinu na georgijském venkově a přestěhovala se do Atlanty – aby si přestala neustále připomínat minulost.

„Slib mi, že se pokusíš příští týden zajít do kostela.“

Sára zamumlala cosi, co znělo jako slib. Její matka však nebyla dnešní. Obě věděly, že Sára se tuto neděli – Velikonoční neděli – jen stěží objeví v kostele, ale Cathy na ni nenaléhala.

Sára se podívala na štos lékařských zpráv před sebou. Končila jí směna a potřebovala do nich doplnit záznamy. „Promiň, mami, ale musím končit.“

Cathy z ní vymámila slib, že jí příští týden zavolá, a zavěsila. Sára mobil několik minut držela v ruce a dívala se na ohmatané číslice na tlačítkách. Palcem se dotkla sedmičky a pětky a vyťukala známé číslo, ale vzápětí stiskla tlačítko pro ukončení hovoru. Když telefon zastrčila do kapsy, ucítila, jak se jí o hřbet ruky otřel dopis, který v ní měla.

Byl to Dopis s velkým D. Jako by si žil svým vlastním životem.

Sára schránku obvykle kontrolovala až cestou domů, aby dopisy nemusela ráno nosit s sebou do práce. Jednou se do ní však kdovíproč podívala už při odchodu do nemocnice. Když si přečetla zpáteční adresu na obyčejné bílé obálce, po těle jí vyrazil studený pot. Zastrčila zalepenou obálku do kapsy bílého pláště a řekla si, že si dopis přečte o polední pauze. Ta však přišla a minula a dopis dál zůstával zalepený. Odvezla si ho zpátky domů a druhý den zase do práce. Takhle ho všude nosila s sebou už několik měsíců. Někdy ho měla v kabátě, jindy si ho dala do kabelky, když šla na nákup nebo něco vyřídit. Stal se z něj talisman. Častokrát sáhla do kapsy a nahmatala ho, jen aby si připomněla, že tam ještě je.

Rohy zalepené obálky se časem ohnuly a razítko pošty odkudsi z okresu Grant skoro vybledlo. Sára tak den za dnem oddalovala okamžik, kdy dopis otevře, aby zjistila, co má na srdci žena, jež jí zabila manžela.

„Doktorko Lintonová?“ ozval se hlas zdravotní sestry Mary Schroderové a zaklepání na dveře. „Sanitka přivezla ženu v bezvědomí. Třiatřicet let, zesláblá, dehydratovaná.“

Sára se podívala na lékařské zprávy a pak na hodinky. Než vyřeší příjem třiatřicetileté ženy v bezvědomí, bude to chvíli trvat. Bylo skoro sedm. Sára měla za deset minut končit. „Nemůže ji přijmout Krakauer?“ zeptala se.

„Krakauer už ji přijal,“ oponovala Mary. „Nechal jí udělat odběry a pak šel na kafe s tou novou pipinou.“ Lékařovo chování ji očividně vyvádělo z míry. „Pacientka je policistka,“ dodala.

Mary měla za manžela také policistu. Na pohotovosti pracovala skoro dvacet let a bylo docela běžné, že tamní sestřičky se vdávaly za pacienty z řad policie. Ve všech nemocnicích na světě platí nepsané pravidlo, že strážcům zákona se musí dostat co nejlepšího a nejrychlejšího ošetření. Ottovi Krakauerovi to zřejmě uniklo.

Sára se smilovala. „Jak dlouho byla v bezvědomí?“

„Povídala, že asi minutu.“ Mary zavrtěla hlavou, protože pacienti ohledně svého zdraví nemívali zrovna nejlepší odhad. „Nevypadá dobře,“ dodala.

Její slova Sáru zvedla ze židle. Grady měla jediné špičkové traumatologické centrum v regionu a byla jednou z posledních státních nemocnic v Georgii. Sestry tam téměř denně přicházely do styku s oběťmi bouraček, střelby, probodnutí, předávkování a mnoha dalších zločinů proti lidskosti. Dokázaly rozeznat závažný problém. Kromě toho věděly, že policista se v nemocnici neobjeví, pokud nemá smrt na jazyku.

Sára kráčela po chodbě a zběžně pročítala pacientčinu zprávu. Otto Krakauer se obtěžoval jenom vypracovat anamnézu a nařídit, aby policistce udělali obvyklé krevní testy, z čehož Sára nevyčetla žádnou diagnózu. Faith Mitchellová byla zdravá třiatřicetiletá žena bez předchozích potíží či nedávného úrazu. Snad jim výsledky testů přinesou víc informací o tom, co se s ní děje.

Sára narazila do pojízdného lůžka a omluvila se. Pokoje byly jako vždycky přeplněné a pacienti museli zůstat na chodbách. Někteří leželi v postelích, jiní seděli na vozících. Všichni vypadali o dost hůř, než když do nemocnice nastoupili. Většina z nich nejspíš přišla rovnou z práce, protože si nemohla dovolit vzít si jeden den volno, a přijít tak o peníze. Když spatřili Sářin bílý plášť, začali na ni volat. Nevěnovala jim pozornost a dál pročítala zprávu.

„Hned za vámi přijdu. Je na trojce,“ řekla jí Mary a věnovala se postarší ženě na pojízdném lůžku.

Sára zaklepala na otevřené dveře ošetřovny číslo tři. Soukromí bylo další výhodou, jakou měli policisté oproti ostatním pacientům. Na kraji lůžka tam seděla drobná blondýnka. Byla zcela oblečená a na první pohled se rozčilovala. Sestřička Mary měla dobrý odhad, ale na Faith Mitchellové by poznal i slepec, že je jí zle. Byla bílá jako prostěradlo na posteli. I zdálky bylo vidět, jak se jí čelo leskne potem.

Její manžel, který přecházel sem a tam po místnosti, situaci také nijak neusnadňoval. Byl to přitažlivý, hodně vysoký muž se slámově plavými vlasy ostříhanými na kratičkého ježka. Na tváři měl dlouhou klikatou jizvu. Nejspíš v dětství spadl z kola nebo upadl při baseballu. Byl štíhlý a šlachovitý. Určitě chodí běhat. Pod oblekem s vestičkou bylo vidět širokou hruď a ramena člověka, který tráví hodně času v posilovně.

Zastavil se a zalétl pohledem od Sáry ke své ženě a pak zase zpátky. „Kde je ten druhý doktor?“

„Odvolali ho k naléhavému případu.“ Sára přistoupila k umyvadlu a opláchla si ruce. „Jsem doktorka Lintonová. Můžete mi v krátkosti povědět, co se stalo?“

„Omdlela,“ řekl muž a nervózně si pohrával se snubním prstenem. Nejspíš si uvědomil, že se chová trochu hystericky, a proto dodal mírnějším tónem: „Ještě nikdy se jí to nestalo.“

Faith Mitchellovou jeho starostlivost popuzovala. „Nic mi není,“ řekla Sáře. „Už jsem to povídala tomu druhému doktorovi. Asi na mě leze rýma, nic víc.“

Sára přitiskla prsty na Faithino zápěstí, aby jí zkontrolovala tep. „Jak se cítíte?“

Policistka se podívala na manžela. „Jsem naštvaná,“ odpověděla.

Sára se usmála a posvítila Faith do očí malou baterkou. Podívala se jí do krku a provedla obvyklou prohlídku. Nenašla nic zásadního. Souhlasila s Krakauerovým názorem, že Faith je nejspíš jenom trochu dehydratovaná. Srdce měla v pořádku a nezdálo se, že by utrpěla nějaký záchvat. „Uhodila jste se do hlavy, když jste upadla?“

Faith se chystala odpovědět, když se do hovoru vložil její muž. „Upadla na parkovišti. Uhodila se do hlavy o asfalt,“ řekl.

Sára se policistky otázala: „A nějaké jiné potíže nemáte?“

Faith odpověděla: „Jen mě občas trochu bolí hlava.“ Jako by něco skrývala. „Dneska jsem skoro nic nejedla. Ráno mi bylo trochu špatně od žaludku. A včera taky,“ dodala.

Sára otevřela zásuvku, aby z ní vzala neurologické kladívko a mohla jím zkontrolovat Faithiny reflexy. Zásuvka byla prázdná. „Nezhubla jste nebo nepřibrala v poslední době?“ zeptala se.

Faith odpověděla: „Ne.“ Její manžel ve stejné chvíli řekl: „Ano.“

Muž se zatvářil kajícně a pokusil se situaci zachránit slovy: „Ale sluší ti to.“

Faith se zhluboka nadechla a pomalu vydechla. Sára si muže znovu prohlédla a pomyslela si, že je nejspíš účetní nebo právník. Otočil hlavu k manželce a Sára si všimla, že se mu podél horního rtu táhne další, tenčí jizva. Nevypadala jako pozůstatek po chirurgickém zákroku. Kůži měl sešitou nerovně, takže svislá jizva mezi rtem a nosem byla trochu křivá. Nejspíš na vysoké boxoval anebo dostal mnohokrát natlučeno, protože odmítal pochopit, že do určitých věcí je lepší nestrkat nos. „Myslím, že těch pár kilo navíc ti moc sluší, Faith. Klidně bys ještě mohla…“

Faith ho jediným pohledem umlčela.

„Fajn,“ řekla Sára, vzala Faithinu lékařskou zprávu a vypsala několik žádanek. „Budeme vám muset zrentgenovat lebku a pak ještě udělat pár testů. Nebojte se, můžeme k tomu využít dnešní vzorky krve, takže do vás teď nebudeme znovu píchat.“ Rychle napsala zprávu a podívala se do několika přihrádek. Potom zase pohlédla na Faith. „Slibuju vám, že se to budeme snažit vyřešit co nejrychleji, ale jak vidíte, máme tu dneska plno. Na rentgen se dostanete nejdřív za hodinu. Pokusím se to popohnat, ale radši byste si na to čekání měla vzít knížku nebo časopis.“

Faith neodpovídala, ale její chování se trochu změnilo. Podívala se nejdřív na manžela a pak zase na Sáru. „Mám vám to podepsat?“ zeptala se a ukázala na lékařskou zprávu.

Nebylo to třeba, ale Sára jí dokument stejně podala. Faith dospodu cosi napsala a list jí vrátila. Stálo na něm Jsem těhotná.

Sára přikývla a zaškrtla cosi na žádance na rentgen. Faithin manžel zřejmě o ničem nevěděl. Sára jí potřebovala položit několik dalších otázek a věděla, že by jimi všechno prozradila. „Kdy jste byla naposledy na vyšetření prsů?“

Faith pochopila. „Vloni,“ řekla.

„Tak se na to rovnou podíváme, když už jste tady,“ řekla Sára. Pak se obrátila k muži: „Prosím vás, počkejte venku.“

„Ach. Tak dobře,“ přikývl, i když na něm bylo vidět, že je překvapený. „Kdybys něco potřebovala, budu v čekárně,“ řekl manželce.

„Dobře.“ Faith se za ním dívala. Když za sebou zavřel dveře, úlevně si oddechla. „Můžu si na chvíli lehnout?“ požádala Sáru.

„Samozřejmě.“ Sára jí pomohla pohodlně se na lůžku natáhnout. Faith jí připadala mladší, než ve skutečnosti byla. Chovala se ale jako nefalšovaná policistka a dávala jasně najevo, že si s ní není radno zahrávat. Její manžel, který vypadal jako právník, se k ní moc nehodil, ale Sára už viděla podivnější páry.

„Jak dlouho jste těhotná?“ zeptala se Sára Faith.

„Asi devět týdnů.“

Sára si to poznamenala a pokračovala: „Je to jenom váš odhad, nebo jste byla u doktora?“

„Koupila jsem si v lékárně těhotenský test,“ odvětila policistka a vzápětí se opravila: „Vlastně tři. Nikdy se mi to nezpožďuje.“

Sára vypsala žádanku na těhotenský test. „Kolik jste přibrala?“

„Asi šest kilo,“ přiznala Faith. „Co jsem to zjistila, přestala jsem se kontrolovat v jídle.“

Sára ze zkušenosti věděla, že šest kilo obvykle znamená devět. „Máte nějaké děti?“

„Jedno. Jeremyho. Je mu osmnáct.“

Sára si to poznamenala a zamumlala: „To máte opravdu štěstí. Budete mít doma šílenou dvojku.“

„Spíš dvacítku. Synovi je osmnáct let, ne měsíců.“

Sára se zarazila a zalistovala Faithinou dokumentací.

„Já vám pomůžu,“ nabídla se Faith. „Otěhotněla jsem ve čtrnácti. Jeremy se narodil, když mi bylo patnáct.“

Sáru hned tak něco nepřekvapilo, ale Faith se to povedlo. „Měla jste v průběhu prvního těhotenství nějaké potíže?“ zeptala se.

„Kromě toho, že by o mně mohli natočit film?“ Faith zavrtěla hlavou. „Vůbec žádné.“

„Fajn,“ řekla Sára, odložila kartu a soustředila veškerou pozornost na Faith. „A teď si promluvíme o tom, co se vám přihodilo dneska večer.“

„Šla jsem k autu a trochu se mi zamotala hlava. A pak si pamatuju akorát to, jak mě sem Will vezl.“

„Zamotala se vám hlava. Měla jste ji jenom lehkou, anebo se vám houpala zem pod nohama?“

Faith se na okamžik zamyslela. „Měla jsem ji lehkou,“ odpověděla.

„Nedělaly se vám mžitky před očima, neměla jste divnou pachuť v ústech?“

„Ne.“

„Will je váš manžel?“

Faith se zachechtala. „Proboha, to ne.“ Nevěřícně se zakuckala. „Will je můj partner v práci – Will Trent.“

„Je detektiv Trent někde tady? Potřebovala bych s ním mluvit.“

„Zvláštní agent Trent. Zrovna jste s ním mluvila. Před chvílí odešel.“

Sára si byla jistá, že jí něco uniklo. „Ten muž, co tu s vámi byl, je policajt?“

Faith se zasmála. „To dělá ten oblek. Nejste první, kdo si myslí, že je funebrák.“

„Mně připadal spíš jako právník,“ přiznala Sára. Nikdy v životě nepotkala strážce zákona, který by se tak málo podobal policistovi jako Will Trent.

„Musím mu říct, že jste ho měla za právníka. Potěší ho, že jste ho považovala za vzdělaného člověka.“

Sára si až teď všimla, že Faith nemá na ruce snubní prsten. „Takže otec je…“

„Otec je neznámý vojín.“ Faith to očividně nijak netrápilo. Sára měla pocit, že ženu, která měla dítě v patnácti, nemůže celkem nic vyvést z míry. „Budu ráda, když to Willovi neprozradíte,“ řekla Faith. „Je dost…“ Zmlkla v půli věty. Zavřela oči a pevně stiskla rty. Na čele se jí zaperlily krůpěje potu.

Sára jí znovu změřila tep. „Co je vám?“

Faith zaťala zuby a neodpovídala.

Sáru už pacienti tolikrát pozvraceli, že snadno rozeznala varovné signály. Přistoupila k umyvadlu, aby pod kohoutkem namočila papírovou utěrku. „Zhluboka se nadechněte a pomalu vydechněte,“ instruovala Faith.

Policistka ji poslechla. Rty se jí chvěly.

„Nejste poslední dobou podrážděná?“

Faith se i přes svůj stav pokusila o žert: „Myslíte víc než obvykle?“ Pak najednou zvážněla a položila si ruku na břicho. „Ano, jsem nervní. Snadno se rozčílím.“ Polkla. „V hlavě mi někdy hučí jako v úle.“

Sára jí přitiskla studenou utěrku na čelo. „Chce se vám přitom zvracet?“

„Jenom ráno,“ vypravila ze sebe Faith. „Nejdřív jsem si myslela, že to je ranní nevolnost, ale…“

„A ty bolesti hlavy?“

„Bývají dost úporné, hlavně odpoledne.“

„Nemíváte poslední dobou nezvykle velkou žízeň? Nechodíte hodně močit?“

„Ano. Ne. Vlastně nevím.“ S námahou otevřela oči a zeptala se: „Tak co mi je? Mám chřipku, nádor na mozku, nebo co?“

Sára se posadila na kraj lůžka a vzala ji za ruku.

„Ježíši, to je to tak zlé?“ Než Sára mohla odpovědět, Faith pokračovala: „Doktoři a policajti si sedají, jenom když je to hodně špatné.“

Jak to, že to Sáře nedošlo? Myslela si, že za celou tu dobu, co byla vdaná za Jeffreyho Tollivera, prohlédla všechny jeho triky, ale tenhle jí unikl. „Patnáct let jsem byla vdaná za policajta,“ řekla. „Nikdy jsem si toho nevšimla, ale máte pravdu – můj muž si vždycky sedl, když pro mě měl špatné zprávy.“

„Já patnáct let u policie dělám,“ řekla Faith. „Podváděl vás nebo začal pít?“

Sára ucítila knedlík v krku. „Je to tři a půl roku, co ho zabili.“

„Ježíš, to je hrozné,“ vyjekla Faith a přitiskla si ruku na prsa. „To mě moc mrzí.“

„To nic,“ ujistila ji Sára. Proč jí řekla něco tak osobního? V několika posledních letech se ze všech sil snažila o Jeffreym nemluvit a najednou o něm vykládá úplně cizí ženě. Aby trochu zmírnila vzniklé napětí, dodala: „Ale máte pravdu. Taky mi zahnul.“ Přinejmenším když si ho vzala poprvé.

„Moc mě to mrzí,“ zopakovala Faith. „Stalo se mu to ve službě?“

Sáře se nechtělo odpovídat. Dělalo se jí zle a opouštěly ji síly. Takhle asi bylo Faith těsně předtím, než omdlela na parkovišti. Faith pochopila. „Nemusíte…“

„Díky.“

„Doufám, že toho hajzla chytili.“

Sára strčila ruku do kapsy a sevřela roh dopisu. Tohle zajímalo každého. Dostali ho? Chytili toho zmetka, který vám zabil manžela? Jako by na tom záleželo. Jako by dopadení Jeffreyho vraha mohlo nějak zmírnit její bolest.

V tu chvíli naštěstí vešla Mary. „Promiňte,“ omluvila se, „ale tu starou paní tu odložily její děti. Musela jsem volat na sociálku.“ Podala Sáře list papíru. „Tady jsou výsledky.“

Sára se podívala na číslice v metabolickém screeningu a zamračila se. „Máte u sebe glukometr?“

Mary sáhla do kapsy a podala jí modrý přístroj.

Sára potřela špičku Faithina prstu dezinfekcí. Metabolický screening byl velice přesný, ale Grady byla velká nemocnice a někdy se stávalo, že se odebrané vzorky v laboratoři pomíchaly. „Kdy jste naposledy jedla?“ zeptala se Sára policistky.

„Celý den jsme byli u soudu,“ odpověděla Faith. „Jauvajs,“ zasyčela, když jí lanceta propíchla prst. Potom pokračovala: „Asi v poledne. Snědla jsem kus lepkavé koblihy, kterou mi Will přinesl z automatu.“

Sára svou otázku musela upřesnit: „Kdy jste naposledy měla pořádné jídlo?“

„Včera večer kolem osmé.“

Sára podle provinilého výrazu Faithina obličeje uhodla, že si večeři nejspíš koupila v nějakém bistru cestou domů. „Pila jste ráno kávu?“

„Asi tak půlku hrnku. Moc silně voněla.“

„Dala jste si do ní smetanu a cukr?“

„Ne, pila jsem ji černou. Normálně si dávám slušnou snídani – jím jogurt a ovoce, když se vrátím z běhání. Mám něco s cukrem v krvi?“ zeptala se Faith.

„To uvidíme,“ odpověděla Sára a vymáčkla jí z prstu trochu krve na testovací proužek. Mary povytáhla obočí, jako by se jí chtěla zeptat, zda si Sára nechce vsadit na výslednou hodnotu. Sára zamítavě zavrtěla hlavou. Mary se nenechala odbýt a prsty jí naznačila 150.

„Myslela jsem, že testy se budou dělat později,“ ozvala se Faith nejistě. „Jak člověk musí pít ten sladký roztok.“

„Měla jste někdy potíže s hladinou cukru v krvi? Nebo někdo z vaší rodiny?“

„Vůbec nikdy. U nás na to nikdo netrpí.“

Zařízení zapípalo a na displeji se objevilo číslo 152.

Mary tiše hvízdla. Byla se svým odhadem spokojená. Sára se jí jednou zeptala, proč nešla studovat medicínu. Dostalo se jí odpovědi, že skutečnou medicínu praktikují jenom zdravotní sestry.

„Máte cukrovku,“ oznámila Sára Faith.

Policistka několikrát bezhlasně pohnula rty a pak se tichounce otázala: „Cože?“

„Řekla bych, že jste na ni měla náběh už nějakou dobu. Máte velice vysokou hladinu cholesterolu a triglyceridů. A taky trochu vyšší tlak. Nemoc propukla díky vašemu těhotenství a rychlému přírůstku na váze. Šest kilo za devět týdnů je hodně. Když k tomu přičteme nesprávné stravovací návyky, je to docela jasné.“

„Když jsem byla těhotná poprvé, byla jsem v pořádku.“

„Ale teď jste starší.“ Sára jí podala ubrousek, aby si ho mohla přitisknout na prst a zastavit krvácení. „Zítra si hned ráno zajděte k praktickému lékaři. Potřebujeme mít jistotu, že vám není ještě něco jiného. Mezitím si musíte dávat pozor na cukr v krvi. Pokud to neuděláte, začnou vás trápit horší věci, než jsou mdloby na parkovišti.“

„Možná je to jen… Špatně jsem jedla a…“

Sára ji zarazila. „Hodnota přes sto čtyřicet naprosto jasně znamená cukrovku. Ta vaše se od prvního odběru krve dokonce o něco zvýšila.“

Faith chvíli trvalo, než její slova pochopila. „Je to natrvalo?“

Na tuto otázku mohl nejlépe odpovědět endokrinolog. „Je nezbytné, abyste si zašla k praktickému lékaři a nechala si udělat další testy,“ poradila jí Sára. Faith se ocitla v dost svízelné situaci. Byla těhotná, a navíc diabetička.

Sára se podívala na hodinky. „Nechala bych vás tu přes noc na pozorování, ale než bychom vás přijali a našli vám pokoj, váš doktor by už dávno ordinoval. Navíc mi něco říká, že byste tu stejně nezůstala.“ Strávila mezi policisty dost času, takže jí bylo jasné, že Faith by z nemocnice při první příležitosti utekla.

„Slibte mi, že zítra ze všeho nejdřív zavoláte svému lékaři,“ pokračovala. „A myslím to přesně tak, jak to říkám – ze všeho nejdřív. Zařídíme vám instruktáž se sestrou, která vám ukáže, jak si máte měřit cukr v krvi a jak si dávat injekce, ale pak musíte okamžitě ke svému lékaři.“

„Mám si sama dávat injekce?“ otázala se Faith vyděšeně vysokým hlasem.

„Těhotné ženy nesmějí brát žádné prášky. Proto chci, abyste šla k doktorovi. Ve vašem případě jde do značné míry o pokus a omyl. V průběhu těhotenství se vám bude měnit váha i hladina hormonů. Teď se minimálně osm měsíců budete každou chvíli vídat se svým praktickým lékařem.“

Faith se zatvářila zahanbeně. „Žádného doktora nemám.“

Sára vytáhla recept a napsala na něj jméno ženy, se kterou byla před lety na praxi. „Delie Wallaceová má ordinaci v Emory. Má specializaci v gynekologii a endokrinologii. Ještě dneska večer jí zavolám, aby u ní v ordinaci věděli, že vás mají přijmout jako pacientku.“

Faith pořád nebyla přesvědčená. „Copak jsem to mohla tak najednou dostat? Vím, že jsem přibrala, ale tlustá nejsem.“

„Na to nemusíte být tlustá,“ řekla jí Sára. „Stačí, že jste starší. Miminko ovlivňuje vaši hladinu hormonů a schopnost těla produkovat inzulín. V poslední době se špatně stravujete. Postupně se to nahromadilo a začaly potíže.“

„Za to může Will,“ zamumlala Faith. „Jí jako dvanáctiletý kluk. Koblihy, pizzu, hamburgry. Kdykoli zajede k benzínce, musí si koupit nachos a párek v rohlíku.“

Sára se zase posadila na kraj lůžka. „Tím svět nekončí, Faith. Jste v dobré kondici a máte skvělé zdravotní pojištění. To zvládnete.“

„A co kdybych…“ Faith zbledla a uhnula před Sárou očima. „Co kdybych nebyla těhotná?“

„Vy ale nemáte těhotenskou cukrovku. Máte plně rozvinutý druhý typ. Nezbavila byste se jí, ani kdybyste šla na potrat,“ objasnila jí Sára. „Nejspíš jste se k tomu už nějakou dobu dopracovávala a těhotenství váš stav jenom urychlilo. Ze začátku vám to bude komplikovat život, ale budete moci úplně normálně fungovat.“

„Já jenom…“ Nedokázala dokončit větu.

Sára ji poplácala po ruce a vstala. „Doktorka Wallaceová je vynikající odbornice. Vím zcela jistě, že má smlouvu s městem.“

„Se státem,“ opravila ji Faith. „Pracuju pro GBI.“

Sára si pomyslela, že Georgijský vyšetřovací úřad má podobné zdravotní pojištění jako policie, ale nechtěla se hádat. Faith se s její informací špatně smiřovala a Sára jí situaci příliš neulehčovala. Už se s tím nedalo nic dělat. Poplácala policistku po paži a řekla: „Mary vám dá injekci a za chvíli vám bude líp.“ Vykročila ke dveřím. „S tou doktorkou Wallaceovou to myslím vážně. Opravdu jí zavolejte,“ dodala pevně. „Chci, abyste se jí hned ráno ozvala a začala jíst něco jiného než ulepené koblihy. Musíte se stravovat pravidelně a mezi hlavní jídla zařadit svačiny. Jenom samé zdravé jídlo s nízkým obsahem cukrů a tuků, ano?“

Faith omráčeně přikývla a Sára vyšla z ošetřovny. Cítila se strašně. K pacientům se už nechovala tak vlídně, jako když začínala, ale teď to trochu přehnala. Do Grady přišla kvůli anonymitě. Kromě několika bezdomovců a prostitutek jen výjimečně viděla jednoho pacienta víckrát za sebou. Na práci v nemocnici jí velice vyhovovala naprostá neosobnost. Prožívala období, kdy si nechtěla vytvářet vůbec žádné vazby na ostatní lidi. Každá nová lékařská zpráva pro ni znamenala úplně nový začátek. Pokud bude mít štěstí a Faith Mitchellová na sebe bude opatrná, nejspíš se už nikdy nesetkají.

Sára nezašla do lékařského pokoje, aby doplnila údaje do lékařských zpráv, ale minula sesternu, otevřela dvoukřídlé dveře do přeplněné čekárny a vyšla ven z budovy. U vchodu kouřilo několik respiračních terapeutů, a tak Sára pokračovala k zadnímu traktu nemocnice. Pořád se cítila provinile kvůli Faith Mitchellové. Vyhledala v mobilu číslo Delie Wallaceové a vytočila ho. Nesmí zapomenout, co policistce slíbila. Noční recepční převzala její vzkaz, a když Sára zavěsila, cítila se o něco lépe.

Na Delii Wallaceovou narazila před několika měsíci, když lékařka přijela navštívit jednoho movitého pacienta, jehož po vážné autonehodě převezli vrtulníkem do Grady. Delie se Sárou byly jediné dvě ženy mezi studenty, kteří s vyznamenáním ukončili lékařskou fakultu Emoryské univerzity. Tehdy existovalo nepsané pravidlo, že lékařky si mohou vybrat buď gynekologii, nebo pediatrii. Delie si zvolila gynekologii, Sára pediatrii. Příští rok jim oběma bude čtyřicet. Sáře připadalo, že Delie má úplně všechno, zatímco ona vůbec nic.

Většina doktorů – Sáru nevyjímaje – byla nějakým způsobem arogantní, ale Delie se vždycky uměla skvěle prosadit. U kávy v lékařském pokoji Sáře v kostce nastínila nejvýznamnější okamžiky svého života: měla vzkvétající praxi se dvěma ordinacemi, za manžela burzovního makléře a tři děti, které excelovaly ve všem, na co sáhly. Ukázala Sáře jejich fotografie. Měla dokonalou rodinu, která by mohla od hodiny pózovat v reklamní kampani na oblečení od Ralpha Laurena.

Sára se Delii se svým životem nepochlubila. Neřekla jí, že se vrátila domů do okresu Grant a starala se o venkovské děti. Nepověděla jí ani o Jeffreym. Neprozradila jí, proč se vrátila do Atlanty ani proč pracuje v Grady, když by si mohla otevřít vlastní praxi a vést aspoň trochu normální život. Jenom pokrčila rameny a řekla: „Skončila jsem tady.“ Delie na ni vrhla pohled, v němž se zračilo zklamání a jisté zadostiučinění. Sára totiž za studií vždycky byla lepší než ona.

Sára zastrčila ruce do kapes a přitiskla si tenký plášť k tělu, aby jí nebyla taková zima. S jednou rukou na dopise v kapse prošla kolem nákladního prostoru. Dobrovolně si ráno přibrala směnu navíc. Pracovala skoro šestnáct hodin v kuse, aby si mohla zítra vzít volno. Najednou na ni padla hrozivá únava a noční vzduch ji zamrazil po těle. Zůstala stát na místě s rukama v kapsách a s požitkem se nadechovala. Ucítila vůni deště promísenou s výfukovými plyny a zápachem, který vycházel ze spalovny. Možná se dnes v noci nebude budit. Při dešti vždycky spí lépe.

Podívala se na auta proudící po dálnici pod nemocnicí. Pomalu končila dopravní špička a všichni se vraceli domů ke svým rodinám a svým životům. Sára stála v místě, jemuž se říkalo Gradyská zatáčka. Dálnice se tu stáčela a dopravní zpravodajci ji využívali jako místo, odkud v televizi hlásili problémy na městském přivaděči. Zadní světla vozidel zářila jasnou červení. Všichni čekali, až tahač z levého odstavného pruhu odveze zadržený offroad. Silnici blokovala policejní auta, jejichž modré majáky se otáčely a vysílaly do tmy přízračné paprsky. Sáře připomněly večer, kdy zemřel Jeffrey. Kolem jejich domu se tehdy rojily houfy policistů. Potom případ převzal stát a místo činu začaly pečlivě ohledávat desítky mužů v bílých kombinézách.

„Sáro?“

Otočila se a uviděla Mary. Stála v otevřených dveřích nemocnice a mávala na ni, aby se vrátila dovnitř. „Pospěšte si!“

Sára se rozběhla ke dveřím. Zatímco se blížila, Mary na ni pokřikovala informace. „Srážka auta s chodcem. Krakauer si vzal na starost řidiče a spolujezdkyni. Řidič má možná infarkt. Máte ošetřit ženu, kterou srazili. Má otevřenou zlomeninu pravé ruky a nohy, přímo na místě ztratila vědomí. Vypadá to na znásilnění a mučení. Jeden svědek nehody je náhodou záchranář. Snažil se, ale vypadá to zle.“

Sára si byla jistá, že se přeslechla. „Oběť znásilnění přejetá autem?“

Mary jí nic víc nevysvětlovala. Ze všech sil Sáře stiskla paži a rozběhly se chodbou. Dveře pohotovostního příjmu byly otevřené. Sára spatřila pojízdná nosítka a tři doktory, kteří stáli kolem pacientky. Sál byl plný mužů. Stál tam i Will Trent, který se nad zraněnou ženou skláněl a kladl jí otázky.

„Povězte mi, jak se jmenujete,“ naléhal.

Sára se zarazila těsně u nohou nosítek. Mary jí nepřestávala svírat paži. Pacientka ležela schoulená na boku. Byla k nosítkům pevně připoutaná chirurgickou páskou a pravou ruku i nohu měla v pneumatických dlahách. Byla při smyslech a cvakala zuby. Cosi nesrozumitelně mumlala. Hlava jí spočívala na složené bundě a krk měla zafixovaný tuhým límcem. Tvář jí pokrývalo bláto a krev. Z líce jí visela vodivá páska a lepila se jí na tmavé vlasy. Měla otevřená ústa a pořezané rty jí krvácely. Prostěradlo, kterým ji přikryli, se jí svezlo dolů, takže jí z boku bylo vidět obnažené ňadro. Zela v něm hluboká rána, jíž bylo vidět jasně žlutý tuk.

„Madam?“ řekl Will. „Uvědomujete si, co se s vámi děje?“

„Uhněte,“ nařídila mu Sára a odstrčila ho drsněji, než chtěla. Na okamžik ztratil rovnováhu a zapotácel se. Sára si toho nevšímala. Vůbec se jí nezamlouvalo, že v ruce drží miniaturní diktafon.

Navlékla si rukavice, klekla si a řekla ženě: „Jsem doktorka Lintonová. Jste v Gradyské nemocnici. Pomůžeme vám.“

„Pomoc… pomoc… pomoc…,“ opakovala pacientka a celá se třásla tak, až pod ní kovová nosítka drnčela. Nevidomě zírala před sebe. Nedokázala na nic zaměřit zrak. Byla příšerně vyhublá a měla úplně suchou pokožku, která se jí místy odlupovala. „Pomoc…“

Sára jí co nejjemněji uhladila vlasy dozadu. „Kolem vás je plno lidí a všichni vám chtějí pomoct. Jenom vydržte, ano? Už jste v bezpečí.“ Sára vstala a zlehka ženě položila ruku na rameno, aby jí dala najevo, že není sama. V místnosti byly dvě sestry a čekaly na instrukce. „Povězte mi někdo, co se jí stalo,“ řekla Sára.

Její slova patřila záchranářům, ale místo nich se ozval muž na protější straně. Rychlými úsečnými slovy jí popsal stav životně důležitých orgánů a ošetření, kterého se ženě dostalo cestou do nemocnice. Měl na sobě civilní městské oblečení potřísněné krví. Nejspíš se k nehodě nachomýtl a poskytl raněné první pomoc. „Hluboká rána mezi jedenáctým a dvanáctým žebrem. Otevřená zlomenina pravé ruky a pravé nohy. Dostala ránu tupým předmětem do hlavy. Když jsme přijeli, byla v bezvědomí, ale probrala se, když jsem ji začal prohlížet. Nemohli jsme ji položit na záda,“ vysvětlil hlasem, do něhož se vkrádala panika. „Pořád křičela. Potřebovali jsme ji dostat do sanitky, takže jsme ji museli takhle přikurtovat. Nevím, co je s… Vůbec nevím, co…“

Polkl, aby se nerozplakal. Jeho hrůza byla nakažlivá. Adrenalin ve vzduchu by se dal krájet. Vzhledem ke stavu oběti to bylo pochopitelné. Sára na okamžik také zpanikařila, protože nedokázala hned vstřebat rozsah zranění, která žena utržila. Měla mnohačetné rány a bylo zřejmé, že ji kdosi mučil. Nejeden přítomný měl v očích slzy.

Sára se přinutila mluvit co nejklidněji, aby ostatní nepropadli hysterii. Propustila záchranáře i zkrvaveného svědka se slovy: „Děkuju vám, pánové. Udělali jste všechno, co jste mohli, abyste ji sem dostali. Teď tu uděláme trochu místa, abychom měli dostatek prostoru a mohli jí pomoct.“ Otočila se k Mary: „Nasaďte kapačku a pro všechny případy připravte centrální katetr.“ Její kolegyni řekla: „Přivezte pojízdný rentgen, zavolejte na cétéčko a na chirurgii, ať připraví operační sál.“ Další sestře přikázala: „Odeberte jí krev a pošlete ji do laboratoře. Ať vyšetří krevní plyny a zjistí toxické látky v těle. Pak ať udělají kompletní krevní testy, krevní obraz a zjistí srážlivost krve.“

Opatrně ženě přiložila k zádům stetoskop a snažila se neulpívat pohledem na popáleninách a zářezech ve tvaru kříže, které měla po těle. Když jí poslouchala plíce, pod prsty cítila její vystouplá žebra. Zraněná dýchala pravidelně, ale příliš mělce. Nejspíš to způsobila vysoká dávka morfinu, kterou jí podali v sanitce. Když záchranáři zpanikařili, častokrát místo pomoci spíš zkomplikovali situaci.

Sára si znovu klekla. Žena měla otevřené oči a dál cvakala zuby. Sára jí řekla: „Kdyby se vám špatně dýchalo, naznačte mi to a já vám hned pomůžu, ano? Zvládnete to?“ Žena nereagovala, ale Sára na ni přesto dál mluvila a vysvětlovala jí, co s ní postupně dělá a proč. „Teď vám prohlížím dýchací trubici, abych věděla, že můžete volně dýchat,“ řekla a jemně jí zatlačila na čelist. Žena měla tmavě růžové zuby, což znamenalo, že má v ústech krev. Sára odhadovala, že se kousla do jazyka. Ve tváři měla hluboké rýhy, jako by ji někdo podrápal. Sára ji možná bude muset intubovat a znehybnit. Může to být naposledy, co zraněná promluví.

Proto tam také zůstával Will Trent a ptal se oběti, jak se cítí, aby měl podklady pro případné prohlášení pronesené před smrtí. Oběť si musela být vědoma, že umírá, jinak by soud její poslední slova nepřijal jako důkaz. Trent tam stál přitisknutý zády ke zdi a naslouchal každému slovu, které v místnosti padlo, a to pro případ, že bude muset svědčit u soudu.

Sára se ženy zeptala: „Madam? Povíte mi, jak se jmenujete?“ Odmlčela se, protože žena pohnula rty, ale nevydala ani hlásku. „Stačí křestní jméno. To bude jednoduché.“

„Aa… Aa…“

„Anne?“

„Na… Na…“

„Anna?“

Žena zavřela oči a neznatelně přikývla. Mluvení ji vyčerpalo a začala dýchat ještě mělčeji.

„A co příjmení?“ zkusila to Sára.

Žena nereagovala.

„Dobře, Anno. Nevadí. Hlavně mě poslouchejte.“ Sára se podívala na Willa Trenta. Kývnutím hlavy jí poděkoval. Obrátila se zpátky k pacientce. Podívala se jí na zorničky a prohmatala jí lebku, aby zjistila, jestli ji nemá proraženou. „Máte v uších trochu krve, Anno. Pořádně jste se uhodila do hlavy.“ Sára vzala navlhčený tampon a zlehka jím ženě otřela obličej, aby z něj aspoň trochu odstranila zaschlou krev. „Vím, že mě slyšíte, Anno. Ještě chvíli to vydržte.“

Opatrně ženě přejela prsty po krku a po rameni. Ucítila, jak se jí pohnula klíční kost. Pokračovala dál a jemně jí prohmatala ramenní klouby a lopatky. Potom pokračovala po obratlích. Anna byla hrozivě podvyživená a pod kůží se jí jasně rýsovaly kosti. Všechny by se daly spočítat pouhým okem. Kůži měla potrhanou, jako by jí pod ni někdo zapíchal ostny či háčky, nechal je tam trochu zarůst a pak je vytrhal. Po celém těle byla pořezaná nožem. Dlouhá rána na prsu jí hnisala a páchla. Musela takhle vypadat už několik dní.

„Tady je kapačka, výživa je načatá,“ řekla Mary.

Sára se zeptala Willa Trenta: „Vidíte ten seznam vedle telefonu?“ Přikývl. „Vytočte mi Phila Sandersona. Řekněte mu, ať sem okamžitě přijde.“

Will chvíli váhal. „Dojdu pro něho,“ řekl nakonec.

Vložila se do toho Mary: „Jednodušší bude, když mu zavoláte. Klapka 392.“ Přilepila hadici infuze ke hřbetu Anniny ruky a zeptala se Sáry: „Mám dojít pro další morfin?“

„Nejdřív zjistíme, jak to s ní vypadá.“ Sára se pokoušela vyšetřit ženin trup. Nechtěla s ní hýbat, dokud nebude přesně vědět, co jí je. V levém boku měla otevřenou ránu mezi jedenáctým a dvanáctým žebrem. To vysvětlovalo, proč křičela, když se ji pokoušeli narovnat. Natahování a svírání potrhaných svalů a chrupavek jí muselo působit příšernou bolest.

Záchranáři jí na pravou nohu i ruku dali kompresní obvaz a oba údy jí zpevnili pneumatickými dlahami. Když jí Sára sterilní obvaz z nohy sundala, uviděla jasně bílou kost. Měla rozdrcenou pánev. Rány byly čerstvé. Auto do Anny narazilo zprava a přerazilo ji vedví.

Sára z kapsy vytáhla nůžky a rozstřihla pásku, jíž záchranáři zraněnou připoutali k nosítkům, aby se nemohla pohnout. Znovu se dala do vysvětlování: „Teď vás převrátím na záda, Anno.“ Podepřela jí krk a ramena, zatímco Mary ji vzala za pánev a nohy. „Nohy vám necháme skrčené, ale potřebujeme…“

„Ne! Ne, ne,“ zaprosila žena. „Prosím, to ne. Prosím!“ Když nepřestaly, Anna otevřela ústa dokořán a rozkřičela se. Sáře přitom naskočila husí kůže. V životě neslyšela nic tak příšerného. „Ne!“ vykřikla Anna a hlas se jí zadrhl. „Ne! Prosím! Neee!“

Začala sebou prudce zmítat. Sára se okamžitě sklonila nad nosítka a přitiskla Annu k podložce, aby nespadla na zem. Slyšela, jak při každém pohybu sípá. Rána v boku ji určitě příšerně bolí. „Pět miligramů Ativanu,“ řekla sestře. Doufala, že se jí pacientku podaří uklidnit. „Poslouchejte mě, Anno,“ naléhala na ni. „Jenom poslouchejte, co vám říkám.“

Nepomohlo to. Žena upadla do bezvědomí. Buď ji vyčerpal záchvat, anebo bolest. Ještě dlouho poté, co dostala utišující lék, se jí svaly stahovaly v křeči, klepaly se jí nohy a hlava se jí třásla.

„Dorazil rentgen,“ oznámila Sáře Mary a ukázala technikovi, že má s mobilním přístrojem zajet dovnitř. „Jdu se podívat, jak to vypadá se Sandersonem a operačním sálem,“ řekla Sáře.

Technik z radiologie si položil ruku na hruď a představil se: „Já jsem Macon.“

„A já Sára. Pomůžu vám s tím.“

Podal jí speciální ochrannou zástěru a začal chystat přístroj. Sára Anně odhrnula tmavé vlasy z čela. Když ji s Maconem přetočili na záda a nechali jí pokrčené nohy, aby trochu zmírnili bolest, svaly se jí ještě chvěly. Sára si všimla, že Will Trent zůstal v místnosti. „Budete muset odejít. Teď tu nemůžete stát,“ oznámila mu.

Pomohla Maconovi udělat snímky. Oba se snažili pracovat co nejrychleji. Sára doufala, že se pacientka neprobere a nezačne znovu křičet. Její výkřiky Sáře pořád zněly v uších a připomínaly jí zoufalé zvíře lapené v pasti. Samy o sobě v člověku navozovaly přesvědčení, že žena ví, že nepřežije. Takhle křičel jenom člověk, kterému definitivně došly síly.

Macon Sáře pomohl Annu otočit na bok a pak odešel vyvolat snímky. Sára si sundala rukavice a znovu si klekla vedle nosítek. Rukou se dotkla Annina obličeje a pohladila ji po tváři. „Omlouvám se, že jsem na vás tlačila,“ řekla. Její slova však nepatřila Anně, ale Willu Trentovi. Když se otočila, zjistila, že stojí u nosítek a zírá pacientce na chodidla. Zatínal zuby. Sára netušila, zda vztekem, zděšením anebo kombinací obojího.

„Oba máme své povinnosti,“ poznamenal.

„I tak.“

Natáhl ruku a jemně pohladil Annino pravé chodidlo. Nejspíš si myslel, že je to jediné místo, kde jí dotek nezpůsobí bolest. Sáru jeho gesto překvapilo. Připadalo jí skoro něžné.

„Sáro?“ ozval se ode dveří hlas Phila Sandersona. Stál tam v dokonale čistém a vyžehleném chirurgickém oděvu.

Sára vstala a prsty se zlehka dotkla Annina ramene. „Máme tu dvě otevřené fraktury a rozdrcenou pánev. Dále hlubokou řeznou ránu na pravém prsu a hlubokou otevřenou ránu v levém boku. Nejsem si jistá, jak je na tom neurologicky. Zorničky nereagují, ale chvíli mluvila a dávalo to smysl,“ řekla Philovi.

Phil přistoupil k pacientce a začal ji vyšetřovat. Její stav ani stopy po zjevném týrání nekomentoval. Soustředil se na to, co mohl napravit – na otevřené zlomeniny a rozdrcenou pánev. „Nepřipojili jste ji k dýchacímu přístroji?“

„Dýchací cesty má volné.“

Philovi se její rozhodnutí zřejmě nezdálo, ale jako chirurg se v podstatě nezajímal o to, jestli jsou jeho pacienti schopni mluvit. „Jak to vypadá se srdcem?“

„Silné. Má ho v pořádku. Je stabilizovaná.“ V tu chvíli dorazil Philův tým chirurgů a začal pacientku připravovat na převoz na své oddělení. Mary se vrátila s rentgenovými snímky a podala je Sáře.

„Tím rentgenem jste ji mohli zabít,“ zdůraznil Phil.

Sára snímky vložila do prohlížečky. „Kdyby nebyla bojovnice, tak bychom ji tu neměli.“

„Ten prs hnisá. Vypadá to jako…“

„Já vím,“ přerušila ho Sára a nasadila si na nos brýle, aby se mohla podívat na prosvícené snímky.

„Rána v boku je dost čistá.“ Chirurg na okamžik zarazil svůj tým v práci a předklonil se, aby se podíval na dlouhou trhlinu v pacientčině kůži. „Táhlo ji to auto za sebou? Nebo ji sekl nějaký kus kovu?“

Odpověděl mu Will Trent. „Pokud vím, jenom ji srazilo. Stála na silnici.“

„Nebylo tam nic, co by jí mohlo způsobit takovouhle ránu? Je skoro rovná,“ řekl Phil.

Will zaváhal. Uvědomuje si chirurg vůbec, čím Anna prošla, než skončila pod autem? „To místo je dost zalesněné, je to na venkově. Se svědky jsem ještě nemluvil. Řidiče bolelo na prsou.“

Sára se soustředila na snímky pacientčina hrudníku. Buď na nich něco nehrálo, anebo byla vyčerpanější, než si uvědomovala. Nevěřícně spočítala žebra na snímku.

Will jako by její zmatek vycítil. „Co se děje?“

„Chybí jí jedenácté žebro,“ odpověděla Sára. „Někdo jí ho vyjmul.“

„Jak… vyjmul?“ otázal se Will.

„Chirurgicky určitě ne.“

„Nedělejte si srandu!“ vyštěkl Phil. Přistoupil k ní a zblízka se na snímek podíval. „Bude to nejspíš…“ Umístil do prohlížečky další snímky hrudníku. Nejdřív přední, pak zadní a nakonec boční. Naklonil se blíž a přivřel oči, aby na ně lépe viděl. „Přece nemohlo jen tak vypadnout z těla. To je pitomost. Kde je?“

„Podívejte,“ řekla mu Sára a přejela prstem po nerovném stínu, kde na chrupavku bývala napojená kost. „Nechybí jí,“ dodala. „Někdo jí ho vytrhl z těla.“

2

Will jel na místo činu Faithiným vozem. Ramena měl až u uší a hlavou se tiskl na strop auta. Když Faith vezl do nemocnice, nechtěl se zdržovat nastavováním sedadla do lepší polohy a teď se tím už vůbec nehodlal zabývat. Jel na místo, kde došlo k nejpříšernějšímu zločinu, jaký za svou kariéru viděl. Auto se na venkovských silnicích drželo dost dobře. Will se v něm řítil po silnici číslo 316 mnohem rychleji, než bylo povoleno. Mini díky širokému podvozku skvěle vykroužilo každou zatáčku, ale Will ubral plyn, jakmile se dostal dál od města. Stromy zhoustly, silnice se zúžila a Will se najednou ocitl v oblasti, kde se po silnicích běžně potloukali jeleni a vačice.

Myslel na ženu v nemocnici – na potrhanou kůži, krev a rány, jež měla po celém těle. Od chvíle, kdy viděl, jak ji doktoři vezou nemocniční chodbou, mu bylo jasné, že zranění jí způsobil naprosto zvrácený člověk. Někdo ji hodně dlouho mučil. Někdo, kdo se velice dobře vyzná v umění působit bolest.

Žena se na silnici neobjevila z ničeho nic. Měla čerstvé řezné rány na chodidlech. Ještě jí krvácely od toho, jak šla lesem. V měkké části klenby měla zabodnutou borovou jehlici a zbytek chodidel měla černý od špíny. Někde byla uvězněná a nějakým zázrakem se jí odtud podařilo uniknout a dojít až k silnici. Někdo ji musel držet nedaleko odtud a Will to místo hodlal najít, i kdyby měl pátrat až do smrti.

Uvědomil si, že o oběti uvažuje jako o ní, i když ví, jak se jmenuje. Anna se podobalo Angie. Angie byla Willova žena. Oběť měla tmavé vlasy i oči a snědou pleť stejně jako ona. Na lýtku těsně pod kolenem měla právě takovou pihu jako Angie. Mají snad všechny snědé ženy vzadu na noze pihu? Možná jim ji příroda dává do vínku stejně jako tmavé vlasy a oči. Určitě by mu to vysvětlil nějaký doktor.

Vzpomněl si, co řekla Sára Lintonová, když prohlédla potrhanou kůži a škrábance v okolí rozšklebené rány v boku oběti: „Když jí to žebro vytrhl, musela být při vědomí.“

Will se při té představě otřásl. Během kariéry u policie viděl práci mnoha sadistů, ale s něčím takhle příšerným se setkal poprvé.

Zazvonil mu mobil. Will ho s námahou vylovil z kapsy. Ze všech sil se snažil nestrčit do volantu a nesjet do příkopu u silnice. Opatrně mobil otevřel. Plastový kryt se mu před několika měsíci rozlomil, ale Willovi se podařilo všechno slepit vteřinovým lepidlem, izolační páskou a pěti kousky provázku, které fungovaly jako panty. Přesto musel být opatrný, aby se mu jeho výtvor nerozpadl v ruce.

„Will Trent,“ ohlásil se.

„Tady Lola, brouku.“

Will zkrabatil obočí. Žena zastřeně chraptěla jako někdo, kdo za hodinu vykouří dvě krabičky cigaret. „Kdo?“

„Ty jsi Angiin brácha, viď?“

„Manžel,“ opravil ji Will. „Kdo volá?“

„Lola. Jedna z jejích holek.“

Angie v současnosti pracovala na volné noze a nechávala se najímat soukromými detektivními kancelářemi, ale předtím přes deset let pracovala jako policistka na mravnostním. Willovi občas volaly ženy, s nimiž v přestrojení šlapala ulici. Všechny chtěly, aby jim pomohl, a všechny nakonec zase skončily ve vězení, odkud mu pak volaly. „Co chceš?“

„Nemusíš na mě hned bejt tak hnusnej, brouku.“

„Poslouchej, já jsem s Angií nemluvil osm měsíců.“ Jejich vztah se rozpadl zhruba ve stejné době jako Willův telefon. „Nevím, jak bych ti mohl pomoct.“

„Jsem nevinná.“ Lola se tomu zasmála a rozkašlala se. A pak ještě jednou. „Chytili mě s neznámou bílou látkou, kterou jsem držela kamarádce.“

Tyhle holky se v zákonech vyznaly lépe než leckterý policajt a byly obzvlášť opatrné při telefonování z automatu ve vězení.

„Sežeň si právníka,“ poradil jí Will a přidal plyn, aby předjel auto před sebou. Oblohu rozčísl blesk a ozářil silnici. „Já ti nijak nepomůžu.“

„Můžu ti za to nabídnout informace.“

„Tak to řekni svému právníkovi.“ Telefon zapípal a Will poznal číslo své nadřízené. „Musím končit,“ řekl a přepnul dřív, než se žena zmohla na slovo. „Will Trent.“

Amanda Wagnerová se zhluboka nadechla a Will se připravil na příval slov. „Co to ksakru provádíte? Klidně necháte svoji partnerku v nemocnici a vyjedete si někam kvůli případu, který nespadá do naší pravomoci a nikdo nás v něm nepožádal o pomoc. Navíc bych vás asi měla upozornit, že je to v okrese, kde nemáme zrovna dobré vztahy s policií.“

„Určitě nás požádají o pomoc,“ ujistil ji Will.

„Vaše ženská intuice mě dneska večer ani trochu nedojímá, Wille.“

„Čím déle se v tom budou vrtat místní policajti, tím dřív nám vychladne stopa. Únosce to neudělal poprvé, Amando. Tohle nebyl ojedinělý případ.“

„Rockdale už na tom pracuje,“ řekla Amanda. Měla na mysli policejní sbor okresu, pod jehož pravomoc spadalo místo, kde došlo k nehodě. „Oni vědí, co dělají.“

„Zastavují auta a pátrají po kradených vozech?“

„Nejsou úplně pitomí.“

„Ale jsou,“ odporoval Will. „Tohle nebyla náhoda. Někdo ji věznil a ona mu utekla.“

Amanda chvíli mlčela. Nejspíš upouštěla páru, která se v ní nahromadila jako v přetopeném kotli. Oblohu ozářil další blesk a zahřmělo tak, že Will neslyšel, co mu šéfová říká.

„Cože?“ zeptal se.

„Jak to vypadá s obětí?“ zopakovala stroze.

Will nepomyslel na Annu. Místo ní se mu vybavil výraz očí Sáry Lintonové, když pacientku odváželi na chirurgii. „Nijak růžově,“ odpověděl.

Amanda si znovu povzdechla, tentokrát hlasitěji než předtím. „Tak začněte,“ vybídla ho.

Will jí pověděl to nejdůležitější. Popsal jí, jak žena vypadala a jaké stopy po mučení neslo její tělo. „Nejspíš vyšla tady z těch lesů. Někde tu musí být nějaký domek nebo bouda nebo něco takového. Nevypadala, že by byla venku na vzduchu. Někdo ji někde držel zavřenou, trápil ji hladem, znásilňoval ji a týral.“

„Myslíte, že ji přepadl nějaký venkovan?“

„Myslím, že ji někdo unesl,“ odpověděl Will. „Měla pěkně ostříhané vlasy a vybělené zuby. Na těle žádné vpichy, žádné stopy zanedbanosti. Na zádech měla dvě malé jizvy po plastice. Asi byla na liposukci.“

„Takže žádná bezdomovkyně ani prostitutka.“

„Zápěstí a kotníky měla zkrvavené od pout. Některé rány se už hojily, jiné byly čerstvé. Byla hrozně hubená. Držel ji někde déle než pár dní. Možná týden, dva. Víc určitě ne.“

Amanda tiše zaklela. Museli se podřídit oficiální proceduře. Georgijský vyšetřovací úřad byl pro stát Georgii totéž, co FBI pro celé Spojené státy. GBI spolupracovala s místní policií, pokud zločinci překročili hranice jednotlivých okresů, a soustředil se spíš na samotný případ než na územní neshody. Stát měl osm laboratoří a stovky techniků na ohledání místa činu. Stejně tak disponoval zvláštními agenty, kteří byli neustále ve střehu a byli ochotni kdykoli komukoli pomoci, pokud si o to řekl. Háček spočíval v tom, že policie příslušného okresu musela o pomoc nejdřív oficiálně požádat. Existovaly různé způsoby, jak si takovou žádost zajistit, ale pak bylo nutné dělat ústupky. Amandu z důvodů, o nichž se ve slušné společnosti nemluví, přešla chuť spolupracovat s okresem Rockdale před několika měsíci, když vyšetřovala případ psychicky labilního otce, který unesl a povraždil své vlastní děti.

Will to zkusil ještě jednou: „Amando…“

„Nejdřív zavolám několika lidem.“

„Nemohl by prvním z nich být Barry Fielding?“ požádal ji Will. Mluvil o psovodovi GBI. Byl to odborník na slovo vzatý. „Mám dojem, že místní ani pořádně nevědí, o co jde. Neviděli oběť ani nevyslechli svědky. Když jsem odjížděl z nemocnice, neviděl jsem tam jediného z jejich detektivů.“ Amanda nereagovala, a tak pokračoval: „Barry v Rockdale bydlí.“

V telefonu se ozval ještě srdceryvnější povzdech než ty dva předchozí. „Tak dobře, ale snažte se nikoho moc nenaštvat. Až budete něco mít, ohlaste se mi,“ řekla nakonec Amanda a zavěsila.

Will zavřel mobil a zastrčil ho zpátky do kapsy. Vzápětí mohutně zahřmělo. Nebe ozářil další blesk a Will zpomalil. Kolena měl otlačená od palubní desky. Chtěl dojet po silnici 316 přímo k místu nehody a vyžádat si tam přístup. Jako pěkný hlupák však nepočítal s tím, že narazí na zátaras. Na silnici stála dvě policejní auta otočená předky k sobě. Blokovala silnici v obou směrech a před každým stáli dva svalnatí policisté. Zhruba patnáct metrů za jejich zády byl buick s pochroumaným předkem. Osvětlovaly ho ohromné xenonové lampy. Všude se hemžili technici a pečlivě sbírali každičký kousek bláta, štěrku a skla, aby ho mohli odvézt do laboratoře na rozbor.

K mini přistoupil jeden policista. Will chvíli hledal tlačítko na stahování oken, protože zapomněl, že je uprostřed palubní desky. Než se mu okno podařilo stáhnout, k prvnímu policistovi se stihl přidat kolega. Oba se usmívali. Will si uvědomil, že v maličkém autě asi vypadá dost komicky, ale v tu chvíli s tím nemohl nic dělat. Když Faith na parkovišti vedle soudu omdlela, Will myslel jenom na to, že její auto stojí blíž než jeho a že se jím do nemocnice dostanou rychleji.

Druhý policista řekl: „Do cirkusu musíte tamtudy,“ a palcem ukázal směrem zpátky k Atlantě.

Will se radši nepokoušel vytáhnout peněženku ze zadní kapsy kalhot, dokud seděl v autě. Otevřel dveře a neohrabaně vylezl ven. Když jim nad hlavami zaburácel hrom, všichni tři se podívali k obloze.

„Zvláštní agent Will Trent,“ řekl policistům a ukázal jim svůj průkaz.

Oba muži se zatvářili nedůvěřivě. Jeden z nich poodešel a začal mluvit do vysílačky. Nejspíš se nejdřív potřeboval dohodnout se svým nadřízeným. Okresní policisté někdy byli rádi, že dorazila GBI. Jindy by agenty nejradši zastřelili.

Policista, který stál před Willem, se zeptal: „Co to máš na sobě za hadry, měšťáku? Jedeš z pohřbu, nebo co?“

Will jeho popichování přešel. „Byl jsem v nemocnici, když tam přivezli oběť,“ řekl.

„Obětí je tu hned několik,“ opáčil policista, který se nejspíš rozhodl dělat potíže.

„Myslím tu ženu,“ objasnil mu Will. „Tu, co šla po silnici a srazil ji buick, ve kterém seděl ten postarší pár. Nejspíš se jmenuje Anna.“

Druhý policista se k nim vrátil. „Musím vás poprosit, abyste se vrátil do svýho auta. Podle mýho šéfa nemáte právo tady zasahovat.“

„Můžu si s vaším šéfem promluvit?“

„Bylo mu jasný, že to řeknete.“ Muž se nehezky usmíval. „Povídal, že mu máte zavolat zejtra dopoledne asi tak mezi desátou a půl jedenáctou.“

Will se přes jejich auta podíval na místo činu. „Napíšete mi jeho jméno?“

Policista si schválně dával na čas. Pomaloučku vytáhl zápisník, našel propisovačku, přitiskl její hrot na papír a napsal na něj několik písmen. Přepečlivě stránku vytrhl z bloku a podal ji Willovi.

Will se zadíval na klikyháky nad telefonním číslem. „Je to anglické jméno?“

„Jmenuje se Fierro, blbečku. To je italský příjmení.“ Policista se podíval na papír a na svou obranu řekl: „Napsal jsem to čitelně.“

Will papír složil a zastrčil ho do kapsičky své vesty. „Děkuju,“ řekl.

Nebyl tak hloupý, aby se domníval, že zatímco se bude soukat do auta, policisté se zdvořile vrátí na svá místa. Teď už nemusel spěchat. Předklonil se a nahmatal páčku, jíž se uvolňovalo sedadlo řidiče. Stiskl ji a zatlačil sedadlo co nejvíc dozadu. Usadil se do auta a zasalutoval policistům. Pak mini prudce otočil a vydal se na zpáteční cestu.

Silnice číslo 316 nebyla vždycky vedlejší. Než postavili dálnici I-20, tři sta šestnáctka byla hlavní dopravní tepnou spojující okres Rockdale s Atlantou. Většina řidičů jezdila po dálnici, ale někteří lidé vedlejší silnici rádi využívali jako zkratku nebo na ní prováděli různé nepravosti. Will se koncem devadesátých let zúčastnil zátahu na prostitutky, které tam jezdily se svými zákazníky. Silnice nebyla ani tehdy moc využívaná. To, že se tu dnes večer ve stejnou dobu ocitla dvě auta a raněná žena, se jevilo jako neuvěřitelná náhoda. Ještě méně uvěřitelné bylo, že ženě se v tu chvíli povedlo jednomu z aut vstoupit do cesty.

Pokud na ně nečekala. Možná si před buick stoupla schválně. Will už dávno věděl, že uniknout je někdy snazší než přežít.

Jel pomalu a rozhlížel se po vedlejší silnici, na kterou by mohl odbočit. Narazil na ni asi po osmi stech metrech. Asfalt na ní byl popraskaný, takže nízké auto pěkně nadskakovalo. Tmavé lesy občas ozářil blesk. Ze silnice nebylo vidět žádné domy, rozpadlé ruiny ani staré stodoly. Nebyl tam jediný přístřešek chránící vysloužilou palírnu. Will jel dál a orientoval se podle jasných lamp na místě činu. Když zastavil, nacházel se souběžně s policií. Zatáhl ruční brzdu a usmál se. Místo nehody bylo vzdálené asi sto osmdesát metrů. Zalévalo ho jasné světlo a vládl tam čilý ruch. Vypadalo to, jako by uprostřed lesa bylo fotbalové hřiště.

Will vzal z přihrádky malou baterku a vystoupil z auta. Teplota vzduchu rychle klesala. Ráno sice v televizi hlásili, že bude jen místy zataženo, ale Willovi bylo jasné, že se zase spletli.

Kráčel hustým lesem a pečlivě zkoumal zem, jestli nenajde cokoli neobvyklého. Možná tudy Anna prošla anebo se pohybovala na druhé straně silnice. Důležité bylo neomezit se jenom na vozovku. Policie by měla vyrazit do lesa a prohledat ho v okolí minimálně jednoho a půl kilometru. Nebude to jednoduché. Les byl hustý a po zemi se plazily nízké větve stromů a keřů, které ztěžovaly postup. Terén byl nebezpečný i díky popadaným stromům a různým jámám v zemi. Will se pokusil zorientovat a zjistit, kterým směrem je I-20, v jejímž okolí se nacházely domy. Když se mu z toho však divoce roztočila hlava, radši to vzdal.

Terén se začínal svažovat. Will byl sice pořád dost daleko, ale slyšel zvuky typické pro ohledávání místa činu. Doléhalo k němu hučení generátoru, bzučení xenonových lamp a cvakání fotoblesků. S ním se mísilo mumlání policistů a techniků, jež občas přerušil překvapený smích.

Mraky na obloze se na okamžik rozestoupily a objevil se paprsek měsíčního světla. Zem byla ve stínu. Will koutkem oka zahlédl, že část listoví je pošlapaná. Dřepl si, ale slabé světlo baterky mu moc nepomáhalo. Listy tam byly tmavší, ale nedalo se poznat, jestli je to od krve nebo od deště. Na místě nedávno určitě něco leželo. Otázkou zůstávalo, jestli to bylo zvíře anebo žena.

Znovu se pokusil zorientovat. Stál zhruba v půli cesty mezi Faithiným autem a nabouraným buickem na silnici. Zatáhlo se a Will se znovu ocitl ve tmě. Baterka v jeho ruce se v tu chvíli rozhodla dosloužit. Žárovka nejdřív zežloutla, pak zhnědla a nakonec zhasla. Will si baterkou marně poplácal o dlaň, aby se z ní pokusil vymáčknout ještě trochu světla.

Najednou na všechno v okolí jednoho a půl metru dopadla jasná záře velké baterky.

„Vy jste určitě agent Trent,“ ozval se mužský hlas. Will si rukou zaclonil oči, aby si chránil zorničky. Muž chvíli otálel, než baterku sklonil tak, aby Willovi svítil na hrudník. V záři z místa činu připomínal oživlou žárovku – nahoře byl pěkně kulatý a směrem k nohám se zužoval skoro do špičky. Na rozložitých ramenou mu seděla maličká hlava a ze zapnutého límce košile mu vylézal široký krk.

Muž se i přes svůj objem pohyboval kupodivu svižně. Will ho vůbec neslyšel přijít. „Vy jste detektiv Fierro,“ odhadl.

Muž si posvítil do obličeje, aby na něho Will viděl. „Klidně mi říkejte Debile, protože si to o mně stejně budete myslet celou dobu, co pěkně sám pojedete do Atlanty.“

Will zůstával ve dřepu a podíval se k místu činu. „Co kdybych se tam nejdřív podíval?“

Fierro mu znovu posvítil do očí a řekl: „Vy se nerad vzdáváte, co?“

„Vy si myslíte, že ji tu někdo pohodil, ale tak to nebylo.“

„Umíte snad číst myšlenky?“

„Vydal jste příkaz ke kontrole všech podezřelých aut v okolí a vaši lidé pečlivě ohledávají ten buick.“

„Ten příkaz má oficiální kód 10-38, což byste věděl, kdybyste byl opravdickej polda. A nejbližší barák tady patří starýmu dědkovi na vozejku. Bydlí asi tři kilometry odsud,“ prohlásil Fierro s opovržením v hlase, které Will velice dobře znal. „Nebudu se tu s tebou vybavovat, hochu. Vypadni z mýho rajónu.“

„Viděl jsem, v jakém je stavu,“ naléhal Will. „Z auta ji tu nikdo nevyhodil. Krvácela po celém těle. Tohle udělal chytrý člověk. Do auta by ji nedal, protože by riskoval, že mu v něm zůstanou stopy. A určitě ji nehodlal nechat naživu.“

„Máš dvě možnosti, hochu,“ řekl Fierro a ukázal Willovi dva masité prsty. „Buď odsud odejdeš po svejch, anebo bradou nahoru.“

Will vstal a narovnal se v ramenou, takže se tam tyčil v celé své výšce. Významně shlédl na Fierra. „Zkusíme se domluvit. Přijel jsem vám pomoct.“

„Já tvoji pomoc nepotřebuju, Gomezi. A teď bych ti navrhl, aby ses otočil, skočil do toho svýho holčičího autíčka a v klidu vyjel do noci. Jestli chceš vědět, co se tu děje, přečti si noviny.“

„Asi jste měl na mysli Lurche,“ opravil ho Will. „Gomez Addams byl hlava rodiny.“

Fierro nakrabatil čelo.

„Podívejte, tady oběť – vlastně Anna – nejspíš ležela,“ řekl Will a ukázal na zválené listí. „Zaslechla, jak sem jedou auta, a šla k silnici pro pomoc. Stopa je zatím čerstvá, ale jak začne pršet, zmizí.“ Jako z udělání se zablesklo a vzápětí zahřměl hrom.

Fierro k němu přistoupil blíž. „Tys mi asi nerozuměl, Gomezi,“ pronesl a zabodl Willovi do hrudi držadlo baterky, aby ho fyzicky odstrčil od místa činu. S každým dalším slovem pohyb zopakoval a ostře do Willa dloubl. „Seber si to svý posraný funebrácký kvádro, strč tu svoji posranou prdel z GBI do toho červenýho šlapacího autíčka a odprejskni z mýho…“

Will šlápl na něco tvrdého. Oba muži to zaslechli a zastavili se.

Fierro otevřel ústa, ale Will mu naznačil, že má mlčet, a pomalu si klekl na zem. Oběma rukama odhrnul listí a odhalil velkou čtvercovou desku z překližky. Na jednom rohu stály dva velké kameny a označovaly, kde se deska nachází.

Zaslechli tichý zvuk, jako by něco zapraskalo. Will se přikrčil blíž k zemi. Vycházela odtud tlumená slova. Fierro je také zaslechl. Vytáhl pistoli a přidržel u hlavně baterku, aby viděl, na co střílí. Najednou mu Will vůbec nevadil. Dokonce jako by ho chtěl povzbudit, aby desku zvedl a nasadil za něho krk.

Will se na něho podíval a Fierro pokrčil rameny, jako by chtěl říct, že ho zapojuje do případu.

Will celý den strávil u soudu. Pistoli měl doma v zásuvce nočního stolku. Fierro měl buď hodně oteklý kotník, anebo u sebe měl záložní zbraň. Willovi ji však nenabídl a Will ji po něm ani nežádal. Pokud chce desku rychle odtrhnout ze země a ještě včas uskočit, bude potřebovat obě ruce. Zadržel dech a odstrčil oba kameny. Potom opatrně zatnul prsty do měkké země a pevně sevřel hranu desky. Měla standardní velikost, zhruba metr dvacet na dva a půl metru a byla tlustá necelé dva centimetry. Byla mokrá, což znamenalo, že bude dost těžká.

Will se podíval na Fierra, aby se ujistil, že je připravený, a jediným rychlým pohybem desku odtrhl od země. Když uskočil, sesypalo se z ní bláto a štěrk.

„Co tam je?“ zašeptal ochraptěle Fierro. „Vidíš tam něco?“

Will natáhl krk, aby se podíval, co to vlastně odkryl. Měl před sebou hrubě vyhloubenou díru v zemi. Byl to čtverec se stranami o délce asi pětasedmdesát centimetrů a vedl přímo pod zem. Will se nad ním přikrčil. Uvědomil si, že znovu nastavuje hlavu jako terč. Rychle se podíval do jámy, co ho tam čeká, ale na dno nedohlédl. Objevil však žebřík opřený kousek pod okrajem otvoru. Byl podomácku vyrobený a stupínky měl nakřivo přitlučené ke dvěma ohnilým trámkům.

Celou scénu osvítil další blesk. Willovi to připomínalo komiksovou kresbu – člověk se dívá na žebřík vedoucí do pekla.

„Podejte mi to světlo,“ zašeptal směrem k Fierrovi. Detektiv ho přeochotně poslechl a strčil mu do napřažené ruky baterku. Will se na něho podíval. Fierro se doširoka rozkročil a nepřestával mířit na díru. Oči měl rozšířené strachem.

Will posvítil dolů. Jáma měla tvar písmene L. Asi metr a půl dlouhá šachta zahýbala za roh do jakési komory. V místě, kde odkryl desku sloužící jako střecha, z hlíny trčely dřevěné podpěry. U paty žebříku ležely zásoby. Byly tam konzervy s jídlem, provaz, řetězy a háky. Willovi se málem zastavilo srdce, když z jámy zaslechl nějaký pohyb, jakési šustění. Musel se ovládat, aby neuskočil.

„Je to…?“ zeptal se Fierro.

Will si přitiskl prst na ústa, ačkoli si byl jistý, že protivníka sotva překvapí. Obyvatel kobky pohyblivý světelný kužel určitě viděl. Will zespoda zaslechl hrdelní zvuk, skoro jako by tam někdo zaúpěl. Že by další oběť? Vzpomněl si na ženu v nemocnici. Na Annu. Věděl, jak vypadají popáleniny od elektrického proudu. Vytvoří na kůži zdání nesmytelného tmavého prášku a zůstanou člověku na zbytek života, pokud mu nějaký vůbec zbývá.

Will si svlékl sako a odhodil ho za sebe. Natáhl ruku k Fierrovu kotníku a vytáhl mu z pouzdra pistoli. Bez rozmýšlení spustil nohy do otvoru.

„Ježíšikriste,“ zasyčel Fierro a ohlédl se přes rameno na desítky policistů nedaleko od nich. Nepochybně si uvědomoval, že by se situace dala řešit lépe.

Will z jámy znovu zaslechl povědomý zvuk. Možná je tam nějaké zvíře, možná dokonce člověk. Zhasl baterku a nacpal si ji do kapsy. Možná by měl něco říct. Něco jako „Povězte mé manželce, že ji miluju“, ale nechtěl Angii zbytečně obtěžovat ani jí poskytnout pocit zadostiučinění.

„Počkej,“ zašeptal Fierro. Chtěl zavolat posily.

Will mu nevěnoval pozornost. Zastrčil si revolver do přední kapsy kalhot a opatrně došlápl na vratký žebřík, aby vyzkoušel, jestli ho unese. Sestupoval do jámy zády ke stěně, aby do temného prostoru viděl. Bylo tam málo místa a Will měl příliš široká ramena. Musel jednu ruku vztyčit nad hlavu, aby se do vstupního otvoru vešel. Padaly na něj kusy hlíny a do obličeje i krku ho škrábaly kořeny. Stěnu šachty měl pár centimetrů od obličeje a cítil, jak se ho zmocňuje klaustrofobie, o níž dosud neměl tušení. Při každém nadechnutí ucítil v krku pachuť hlíny. Nemohl se podívat dolů, protože tam nebylo nic vidět, a bál se, že když se podívá nahoru, prchne zpátky na zem.

Zápach s každým krokem sílil. Zaváněly tam výkaly, moč, pot a strach. Ten možná vyzařoval z Willa. Tak odsud Anna utekla. Možná, že přitom zranila svého věznitele. Možná, že ten člověk čeká dole s pistolí, břitvou nebo nožem.

Willovi prudce bušilo srdce. Měl pocit, že ho má až v krku a dusí se jím. Ze všech pórů mu prýštil pot a podlamovala se mu kolena. Sestup mu trval nekonečně dlouho. Pak se jeho noha dotkla měkké země. Opatrně špičkou zkoumal okolí. Šlápl na provaz u paty žebříku a zaslechl rachocení řetězu. Bude se muset úplně skrčit, aby se dostal dovnitř. Vydá se tak všanc každému, kdo dole ve tmě čeká.

Will zaslechl hlasité oddechování a mumlání. Najednou měl Fierrův revolver v ruce, aniž by si přesně uvědomil, jak se mu do ní dostal. V otvoru bylo příliš málo místa, takže nemohl sáhnout do kapsy pro baterku, která mu z ní stejně padala. Pokusil se pokrčit kolena, ale tělo mu vypovědělo poslušnost. Funění sílilo a Will si uvědomil, že vychází z jeho vlastních úst. Podíval se vzhůru, ale viděl jenom tmu. Do očí mu stékal pot, takže se mu všechno rozmazávalo. Zadržel dech a pak v dřepu seskočil dolů.

Neozval se žádný výstřel ani mu nikdo nepodřízl hrdlo. Do očí se mu nezabodl drát. Ze šachty zavanul vítr. Anebo se mu něco pohnulo těsně před obličejem? Stojí před ním někdo? Mávl mu rukou před nosem? Znovu zaznamenal nějaký pohyb a pak jakýsi zvuk. Necvaká tam někdo zuby?

„Ani hnout,“ vypravil ze sebe Will. Napřáhl před sebe pistoli a pro případ, že by před ním někdo stál, jí mávl ze strany na stranu. Třesoucí se rukou sáhl do kalhot pro baterku. Dech se mu zase zrychlil a Will zahanbeně naslouchal, jak se ozývá komorou.

„Nikdy…,“ zamumlal mužský hlas.

Will měl úplně zpocenou ruku, ale pevně v ní sevřel drážkovanou kovovou rukojeť baterky. Palcem pevně stiskl tlačítko, aby ji rozsvítil.

Uviděl před sebou tři obrovské černé krysy. Byly pěkně vypasené a měly pořádně ostré drápy. Dvě se k němu rovnou vrhly. Automaticky ucouvl a zády narazil do žebříku. Nohy se mu zamotaly do provazu. Pokusil se chránit si tvář pažemi. Cítil, jak se mu do kůže zarývají ostré drápy hlodavců, kteří vybíhali k žebříku. Will zpanikařil. Rychle sebral baterku, kterou předtím upustil, a posvítil si do komory, jestli tam není někdo další.

Byla prázdná.

„Do háje…,“ vydechl a svezl se na zem. Do očí mu stékaly čůrky potu. V místech, kde se mu do kůže zaťaly krysí drápy, mu cukalo. Bojoval s nutkavou touhou také vyběhnout ven.

Posvítil do temnice, aby se tam trochu porozhlédl. Do všech koutů se rozběhli švábi a další hmyz. Will netušil, jestli poslední krysa také utekla, a rozhodně ji nehodlal hledat. Hlavní část kobky byla položená níž než příchodová šachta. Začínala asi metr od místa, kde Will seděl. Člověk, který komoru stavěl, dobře věděl, co dělá. Nižší část skýtala výhodu před příchozími.

Will se pomalu sunul dolů a svítil si před sebe, aby se nedočkal dalšího nepříjemného překvapení. Komora byla větší, než očekával. Jejímu staviteli muselo trvat týdny, než jámu vyhloubil, vynesl ven jeden kbelík hlíny za druhým a nanosil dovnitř kusy dřeva, jimiž zpevnil stěny a strop, aby se neprovalily dovnitř.

Odhadoval, že hlavní místnost je minimálně tři metry dlouhá a asi sto osmdesát centimetrů široká. Strop byl skoro dva metry vysoký. Will by se mohl postavit, kdyby se trochu nahrbil, ale obával se, že by ho neposlechly nohy. Baterka nedokázala osvítit celý prostor najednou, a tak mu připadal menší, než ve skutečnosti byl. Když se k tomu přidala strašidelná atmosféra, příšerný zápach georgijské hlíny smíchané s krví a výkaly, všechno člověku začalo připadat menší a tmavší.

U jedné stěny stála nízká postel stlučená ze starých prken. Nad ní visela police se zásobami. Byly tam džbány s vodou, plechovky s polévkou a mučicí nástroje, jaké Will viděl jenom na obrázcích v knížkách. Na lůžku ležela tenká matrace, z jejíhož roztrhaného černého potahu vylézaly kusy zkrvaveného molitanu. Na ní se válely kusy masa. Některé už hnily a hemžily se červy. Vedle postele na hromadě ležely dlouhé kusy provazu, jímž by se dal úplně celý člověk omotat jako mumie. V dřevěných bočnicích postele byly hluboké rýhy. Opodál ležely jehly, rybářské háčky a zápalky. Na hliněné podlaze se leskla kaluž krve, která pramínkem vytékala zpod postele, jako když netěsní vodovodní kohoutek.

„Povídal…,“ ozval se hlas, který vzápětí přerušilo šumění statické energie. Na bílé plastové židli vzadu v kobce stála malá televize s rádiem. Will se k ní ve dřepu přiblížil a podíval se na tlačítka. Než se mu ji podařilo vypnout, musel jich několik stisknout. Příliš pozdě si uvědomil, že by měl mít na rukou rukavice.

Očima sledoval kabel televize a zjistil, že vede k velké lodní baterii. Zástrčka byla odříznutá od šňůry a obnažené červené a černé dráty byly napojené přímo na vývody z baterie. Ležely tam ještě jiné dráty s konci oholenými až na měď. Byly zčernalé a Will ucítil povědomý zápach spáleniny.

„Tak co, Gomezi?“ vykřikl zvenku Fierro. Podle hlasu bylo zřejmé, že má nervy nadranc.

„Nikdo tu není,“ oznámil mu Will.

Fierro cosi nejistě zamumlal.

„Nelžu,“ ujistil ho Will. Došel zpátky ke vchodové šachtě a zaklonil hlavu, aby na detektiva viděl. „Nikdo tu není,“ zopakoval.

„Ježíšikriste.“ Fierrova hlava zmizela, ale detektiv se ještě předtím stihl pokřižovat.

Kdyby tady Will náhodou zůstal, také by se ochotně dal na modlení, jen aby se dostal ven. Když posvítil na žebřík, spatřil na jeho příčkách krvavé stopy a otisky podrážek. Podíval se na své odřené boty a na hliněnou podlahu. Objevil další krvavé šlápoty, které rozmazal. Nacpal se rameny do šachty a položil nohu na první příčku žebříku. Snažil se nic víc nerozšlapat. Technici z něho nebudou nadšení, ale teď už se jim může leda omluvit.

Najednou ztuhl. Anna měla pořezané nohy, ale rány na jejích chodidlech spíš připomínaly hluboké škrábance, jaké si člověk přivodí, když šlape po ostrých předmětech, jako je jehličí, bukvice a trny na větvích. Proto se domníval, že šla lesem. Nekrvácela tak, aby za sebou zanechávala zřetelné stopy, na nichž by byly patrné hrany jejích chodidel. Will tam stál s rukou nad hlavou, jednou nohou na žebříku a přemýšlel.

Nakonec si útrpně povzdechl a vrátil nohu na zem. Vzal baterku a posvítil s ní do všech koutů kobky. Provaz u postele se mu vůbec nelíbil. Musel kolem ní být omotaný. Představil si, jak na posteli leží Anna, mnohonásobnými smyčkami pevně připoutaná k jejímu rámu. Jako moucha zamotaná v pavoučí síti. Sáhl pod postel a vytáhl odtud jeden kus provazu. Byl čistě uříznutý, stejně jako ostatní. Rozhlédl se. Kde je nůž, kterým někdo zámotek rozřezal?

Nejspíš tam, kde je ta pitomá poslední krysa.

Will nadzvedl matraci. Zápachem se mu zvedl žaludek. Snažil se nemyslet na to, čeho se dotýká holýma rukama. Zápěstí jedné ruky si tiskl k nosu a druhou z postele strhával latě, jež sloužily jako rošt. Doufal, že krysa odněkud najednou nevyskočí a nevydrápe mu oči. Házel dřevo na hromadu, aby nadělal pokud možno co největší rámus. Najednou mu za zády cosi zapištělo. Když se otočil, spatřil krysu, jak se krčí v rohu a oči se jí ve světle baterky zlostně blýskají. Will v ruce držel kus dřeva a nejdřív ho napadlo, že ho po té potvoře hodí, ale pak se začal bát, že by se v úzkém prostoru nemusel trefit. Navíc krysu nechtěl rozzuřit.

Položil lať na hromadu a nespouštěl z hlodavce oči. Pak jeho pozornost upoutalo něco jiného. Latě byly na spodní straně poškrábané. Byly na nich hluboké krvavé drápance, které sotva mohlo udělat zvíře. Will posvítil do prostoru pod postelí. Hlína tam byla vyhrabaná asi patnáct centimetrů do hloubky. Jáma byla stejně velká jako postel. Will se sehnul a sebral krátký kousek provazu. I tenhle někdo přeřezal. Na rozdíl od ostatních však na něm byl neporušený uzel.

Will sundal zbytek latí z rámu. Pod postelí našel zaražené čtyři kovové skoby, každou pod jedním rohem. V jedné z nich zbyl kus provazu. Byl narůžovělý od krve. Will ho osahal. Byl vlhký. Do palce ho škráblo cosi ostrého. Will se sehnul níž, aby lépe viděl, co to je. Chvíli se to z provazu pokoušel nehty vyprostit, aby se na to mohl zblízka podívat ve světle baterky. Když zjistil, co drží v ruce, zvedl se mu žaludek.

„Hej, Gomezi!“ zaburácel venku Fierro. „Tak lezeš nahoru, nebo ne?“

„Přivolejte pátrací četu,“ zachrčel Will.

„O čem to kruci…“

Will se podíval na ulomený kus zubu ve své dlani. „Máme další oběť,“ dodal.

3

Faith seděla v nemocniční kavárně a myslela na to, že si připadá stejně jako kdysi na školním plese – nechtěná, tlustá a těhotná. Podívala se na šlachovitého detektiva z rockdaleského okresu, který seděl naproti ní u stolu. Max Galloway měl dlouhý nos a umaštěné vlasy, které mu sahaly až na uši. Měl výraz mrzutého, udiveného výmarského ohaře. Navíc nebyl ani trochu vtipný. Každá věta, kterou vypustil z úst, se nějakým způsobem týkala toho, že mu GBI bere případ. Když ho Faith požádala, aby se zúčastnil výslechu dvou svědků, vybuchl: „Vsadím se, že ta mrcha, pro kterou pracujete, si už před zrcadlem tupíruje vlasy, aby vypadala dobře v televizi.“

Faith držela jazyk za zuby, ačkoli si nedokázala představit Amandu Wagnerovou, jak si něco tupíruje. Možná si brousí drápy, ale s vlasy si starosti nedělá.

„Takže,“ začal Galloway a otočil se k dvěma mužům, kteří byli na místě činu. „Vy dva jste prostě jen tak jeli kolem, nikde nic a najednou jste uviděli ten buick a tu holku na silnici, jo?“

Faith měla co dělat, aby neobrátila oči v sloup. Než se stala Willovou partnerkou, osm let pracovala u atlantské policie na oddělení vražd. Věděla, jaké to je sedět na Gallowayově místě. Dobře znala pocit, jaký člověka přepadne, když do místnosti nonšalantně vpluje arogantní pitomec z GBI a sdělí mu, že jeho případ dokáže vyřešit lépe. Chápala, že každý detektiv, kterému se to stane, cítí zlost a je frustrovaný, protože se k němu chovají jako k naprosto neschopnému křupanovi. Když teď sama patřila ke GBI, dokázala myslet jenom na to, s jakou radostí tomuhle obzvlášť nechutnému, pitomému křupanovi vyfoukne případ přímo pod nosem.

Max Galloway si počínal jako úplný pitomec. Vyslýchal Ricka Siglera a Jakea Bermana, kteří se náhodou nachomýtli k nehodě na silnici číslo 316, minimálně půl hodiny a pořád mu nedocházelo, že ti dva jsou teplí až na půdu.

Galloway se záchranáře Ricka, jenž na místě činu pomohl raněné ženě, otázal: „Vaše manželka je zdravotní sestra?“

Rick se zadíval na své ruce. Jeden prsteník mu zdobil snubní prsten z červeného zlata. Měl ty nejkrásnější a nejjemnější ruce, jaké Faith u muže viděla. „Dělá noční v Crawford Long,“ odpověděl.

Faith by zajímalo, jak by se jeho žena asi cítila, kdyby zjistila, že její muž si nechává leštit bambus, zatímco ona se celou noc dře.

„Na jakej film jste to jeli?“ zeptal se Galloway.

Už se jich na to ptal snad potřetí a pokaždé dostal stejnou odpověď. Faith souhlasila, že podezřelého je třeba nachytat při protimluvě. Ale na to, aby se to člověku podařilo, musel mít v hlavě něco víc než zmačkané noviny. Max Galloway tam bohužel nic víc neměl. Připadalo jí, že svědci zkrátka měli tu smůlu, že se ocitli ve špatnou dobu na špatném místě. Jedinou kladnou stránkou jejich nedobrovolné účasti na nehodě bylo to, že záchranář se dokázal postarat o zraněnou, než dorazila sanitka.

„Myslíte, že to přežije?“ zeptal se Rick Faith.

Faith usuzovala, že žena je ještě na operačním sále. „To nevím,“ přiznala. „Ale vy jste udělal všechno, co bylo ve vašich silách, abyste jí pomohl. To byste měl vědět.“

„Už jsem byl u tisíců dopravních nehod,“ řekl Rick a podíval se na své ruce. „Ale něco takového jsem v životě neviděl. Bylo to… prostě hrozné.“

Faith nebyla přecitlivělá, ale jako policistka dovedla odhadnout, kdy je zapotřebí jemnějšího přístupu. Nejradši by se naklonila přes stůl a vzala Rickovy ruce do svých, aby ho utěšila a trochu ho rozpovídala, ale nebyla si jistá, jak by na to zareagoval Galloway, a nechtěla si ho ještě víc znepřátelit.

„Sešli jste se až v kině, anebo jste jeli jedním autem?“ otázal se Galloway.

Druhý muž, Jake, si poposedl. Od samého počátku byl zticha a ozval se, jenom když měl odpovědět na přímou otázku. Pořád se díval na hodinky. „Potřebuju jít,“ řekl. „Za necelých pět hodin musím vstávat do práce.“

Faith se podívala na hodiny na stěně. Neuvědomila si, že je skoro jedna ráno. Možná tomu tak bylo proto, že jí inzulínová injekce dodala novou sílu. Will odjel před dvěma hodinami. Nejdřív jí v rychlosti ozřejmil, co se přihodilo, a pak vyrazil na místo činu dřív, než mu mohla nabídnout, že pojede s ním. Nehodlal se vzdát a Faith věděla, že najde způsob, jak případ získat. Ale proč mu to trvá tak dlouho?

Galloway před svědky přistrčil blok a řekl: „Napište mi svoje telefonní čísla.“

Rick úplně zbledl. „Volejte mi jenom na mobil, prosím. Do práce vůbec ne,“ požádal je. Nervózně se podíval na Faith a pak na Gallowaye. „U nás neradi vidí, když si vyřizuju soukromé telefony. Celý den jsem v sanitce, víte?“

„Jasně,“ opáčil Galloway a opřel se na židli. Zkřížil si ruce na prsou a upřeně se zadíval na Faith. „Slyšela jste to, vy hyeno?“

Faith se na něho usmála pevně sevřenými rty. Otevřená nenávist jí nevadila, ale pasivně agresivní chování jí pěkně lezlo na nervy.

Vytáhla dvě vizitky a každému muži jednu podala. „Pokud si ještě na něco vzpomenete, zavolejte mi,“ požádala je. „I kdyby vám to nepřipadalo důležité.“

Rick přikývl a zastrčil si navštívenku do zadní kapsy kalhot. Jake tu svou svíral v ruce a Faith předpokládala, že ji vyhodí do prvního odpadkového koše, na který narazí. Muži se nejspíš moc dobře neznali. Ani jeden jim neřekl nic přesnějšího o jejich přátelství, ale oba jim ochotně ukázali utržený lístek do kina, když je o to požádali. Nejspíš si v kině jenom dali sraz a pak vyrazili někam, kde budou mít větší soukromí.

Někomu zazvonil mobil. Vyhrával Johna Browna. Faith si nejdřív pomyslela, že jí nejspíš volá syn, ale vzápětí zjistila, že se mýlí. Galloway totiž svižně otevřel svůj telefon a řekl do něj: „No?“

Jake se pomalu zvedl ze židle a Galloway na něho kývl, jako by mu dával svolení, že může odejít.

„Děkuju vám,“ řekla Faith oběma mužům. „Prosím, ozvěte se mi, pokud si ještě na něco vzpomenete.“

Jake už byl na půl cesty ke dveřím, ale Rick ještě otálel. „Je mi líto, že jsem vám moc nepomohl. Bylo toho hodně a…“ V očích se mu zaleskly slzy. Očividně se nemohl zbavit vzpomínek na zmrzačenou ženu.

Faith se dotkla jeho paže a velice tiše mu řekla: „Mně je opravdu úplně jedno, co jste tam dělali.“ Rick se začervenal. „Do toho mi vůbec nic není. Zajímá mě jenom to, kdo té ženě ublížil,“ pokračovala.

Rick se od ní odvrátil. Faith okamžitě pochopila, že šlápla vedle.

Rick křečovitě přikývl, ale do očí se jí nepodíval. „Mrzí mě, že vám nemůžu víc pomoct.“

Faith se dívala, jak odchází. Nejradši by si nafackovala. Galloway za jejími zády několikrát zanadával. Otočila se ve chvíli, kdy rychle vstal od stolu a s třeskotem převrhl židli. „Ten váš parťák je úplnej magor. Ale opravdu úplnej. Na sto procent.“

Faith s ním souhlasila. Will nikdy nic nedělal polovičatě, ale Faith mu vždycky nadávala přímo do obličeje. „To říkáte jen tak, nebo se mi pokoušíte něco naznačit?“

Galloway z bloku utrhl list papíru a práskl jím o stůl. „Tak si ten případ nechte.“

„To je ale překvapivý zvrat,“ poznamenala Faith s úsměvem a podala mu vizitku. „Prosím vás, nafaxujte mi všechny svědecké výpovědi a protokoly do kanceláře. Číslo je dole.“

Galloway vizitku popadl, vrazil do stolu a na odchodu si zabručel pod vousy: „Moc se nesměj, ty náno.“

Faith se sehnula a zvedla převrženou židli. Když se narovnala, trochu se jí zatočila hlava. Zdravotní sestra, která ji instruovala, jak se zachází s pomůckami pro diabetiky, nebyla moc dobrá učitelka. Faith si pořád nebyla jistá, co se všemi zařízeními a doplňky má dělat. Zítra má svému praktickému lékaři předat nejrůznější zápisy, formuláře a výsledky testů a plno jiných papírů. Vůbec jim nerozumí. Anebo je natolik vyvedená z míry, že nedokáže vstřebat všechny informace. Matematika jí vždycky šla, ale z představy, jak si odvažuje veškeré jídlo a počítá hladinu cukru v krvi, jí šla hlava kolem.

Poslední kapkou byl výsledek těhotenského testu, který doktoři laskavě připojili k výsledkům krevních odběrů. Faith pořád doufala, že všechny tři volně prodejné testy byly nepřesné. Jakou jistotu mohl člověku dát proužek papírku, na který načural? Její myšlenky každý den kolísaly mezi představou, že je těhotná, a dojmem, že má nádor v žaludku. Nebyla si jistá, která diagnóza by pro ni byla přijatelnější. Když jí zdravotní sestra radostně oznámila, že bude mít miminko, Faith měla dojem, že znovu omdlí.

Teď už s tím nic nenadělá. Posadila se zpátky ke stolu a zadívala se na telefonní čísla Ricka Siglera a Jakea Bermana. Vsadila by se, že Jakeovo číslo je falešné. Nebyla dnešní. Max Galloway zuřil, když oba muže požádala o řidičské průkazy a opsala si jejich údaje do notesu. Ale možná, že přece jenom nebyl úplný idiot. Všimla si, že když telefonoval, opsal si jejich telefonní čísla. Faith se při představě, že by k ní Galloway přišel žadonit o Bermanovy údaje, usmála.

Ještě jednou se podívala na hodiny. Co mohlo Coldfieldovy zdržet? Galloway jí řekl, že manželé dostali instrukci, aby zašli do kavárny, jakmile je propustí z pohotovosti, ale jak se zdálo, dávali si s tím pěkně na čas. Faith také byla zvědavá, co Will provedl, že ho Max Galloway nazval idiotem. Sama by ochotně připustila, že její partner je dost nekonvenční. Will Trent si všechno dělal po svém, ale byl to nejlepší policajt, s jakým Faith spolupracovala. Nic na tom neměnila ani skutečnost, že má sociální dovednosti neohrabaného batolete. Faith by se například o převzetí případu mnohem radši dozvěděla od něho než od přitroublého výmarského ohaře z okresu Rockdale.

Možná, že je nakonec lepší, že s Willem nemůže mluvit hned. Neměla nejmenší tušení, jak mu vysvětlí, proč omdlela na parkovišti u soudu, aniž by mu musela říct pravdu.

Prohrabala plastovou tašku s pomůckami pro diabetiky a vytáhla z ní letáček, který jí dala sestra. Doufala, že tentokrát se na něj bude schopná soustředit. Sotva se dostala k nadpisu Co dělat, když zjistíte, že máte cukrovku, začala si znovu říkat, že se někde musela stát chyba. Inzulínová injekce jí sice pomohla, ale možná se cítí lépe i díky tomu, že si na chvíli lehla. Nemají to v rodině? Měla by zavolat matce a zeptat se jí, ale Evelyn zatím nevěděla ani to, že je těhotná. Kromě toho zrovna byla na dovolené v Mexiku. Po mnoha letech to bylo její první skutečné volno. Faith chtěla, aby matka měla k dispozici kvalitní zdravotní péči, až jí všechno oznámí.

Určitě by ale měla zavolat svému bratrovi. Kapitán Zeke Mitchell byl chirurg a pracoval na letecké základně v německém Landstuhlu. Jako doktor bude o jejím stavu vědět všechno. Možná proto jí však bylo trapně při pouhé představě, že by se mu měla svěřit. Když rodině ve čtrnácti letech oznámila, že je těhotná, Zeke zrovna začínal chodit do posledního ročníku na střední škole. Potupa ho pronásledovala dvacet čtyři hodin denně, sedm dní v týdnu. Doma se musel koukat, jak náctiletá coura, kterou má za sestru, bobtná jako balón. Ve škole čelil krutým vtipům, které na její adresu trousili jeho kamarádi. Vůbec nebylo divu, že se hned po maturitě přihlásil do armády.

A pak tu byl ještě Jeremy. Faith vůbec netušila, jak synovi oznámí, že je těhotná. Je mu osmnáct, stejně jako Zekemu, když mu zkazila život. Mladí kluci nechtějí vědět o pohlavním životě svých sester, natož matek.

Faith s Jeremym vlastně vyrostla. Když teď začal studovat na vysoké, jejich vztah se dostal do příjemné fáze, kdy spolu mohli mluvit jako dva dospělí. Čas od času samozřejmě zavzpomínala na to, jaký byl jako dítě – jak za sebou pořád všude tahal přikrývku nebo jak se jí neustále vyptával, kdy ho už přestane nosit. Nakonec se smířila se skutečností, že její chlapeček dospěl v muže. Copak mu může najednou zasadit takovou ránu pod pás, když konečně našel své místo v životě? Kromě toho už nejde jenom o to, že je těhotná. Také je vážně nemocná. Trpí dědičnou chorobou, která může potkat i Jeremyho. Má vážnou známost a Faith ví, že spolu spí. Jeremyho děti by kvůli Faith také mohly mít cukrovku.

„Bože můj,“ zamumlala. Nevyděsilo ji to, že by mohla mít vnoučata s diabetem, ale spíš to, že by se snadno mohla v necelých čtyřiatřiceti stát babičkou.

„Jak se cítíte?“

Faith vzhlédla a zjistila, že naproti ní stojí Sára Lintonová s jídlem na tácu.

„Staře.“

„To kvůli tomu letáčku?“

Faith úplně zapomněla, že ho pořád drží v ruce. Pohybem ruky Sáře naznačila, aby si sedla. „Abych se přiznala, pochybuju tu o vaší fundovanosti.“

„Nebyla byste první,“ řekla Sára posmutněle. Faith už poněkolikáté napadlo, že by se o Sáře docela ráda něco dozvěděla. „Nechovala jsem se k vám zrovna nejlíp.“

Faith jí to nevyvracela. Ještě na pohotovosti by ji nejradši nenáviděla pouze za to, že je typem, který ostatní ženy na první pohled nesnáší – byla vysoká, štíhlá a vznosná. Měla dlouhé kaštanové vlasy a zvláštní druh krásy, kvůli němuž šílí všichni muži. Navíc byla inteligentní a úspěšná. Faith vůči ní pociťovala stejnou zášť jako v mládí vůči středoškolským roztleskávačkám. Ráda by si myslela, že se přes hloupou holčičí řevnivost přenesla díky nově nabyté síle charakteru či mocné vlně dospělosti. Ve skutečnosti jenom nedokázala nenávidět ženu, která přišla o manžela. Obzvlášť když to byl policista.

„Jedla jste něco od té doby, co jsme spolu mluvily?“ zeptala se Sára.

Faith zavrtěla hlavou a podívala se na jídlo, které si lékařka vybrala v bufetu. Na zvadlém listu salátu ležel vysušený kousek pečeného kuřete a cosi, co vzdáleně připomínalo zeleninu. Sára vzala plastový příbor a řízla do kuřete. První pokus nevyšel. Nakonec z něj spíš kousek urvala. Vyndala z košíčku na pečivo rohlík, dala do něj kuře a podala ho Faith.

„Díky,“ vypravila ze sebe Faith a pomyslela si, že krémové sušenky, které viděla u vchodu, vypadaly mnohem lákavěji.

„Převzali jste oficiálně ten případ?“ zeptala se Sára.

Faith její dotaz překvapil, ale pak si řekla, že doktorka raněnou ošetřovala, takže je pochopitelně zvědavá. „Will nám ho vybojoval,“ řekla a zkontrolovala signál na svém mobilu. Nechápala, proč se jí ještě neozval.

„Okresní policie vám ho určitě ochotně předala.“

Faith se zasmála. Sářin manžel svoji práci nejspíš dělal dobře. Faith byla také dobrá policistka a věděla, že je jedna ráno a doktorce před šesti hodinami skončila směna. Pozorně si ji prohlédla. Sáře v očích svítila touha po dobrodružství. Přišla z ní tahat informace.

„Ošetřovala jsem toho řidiče, Henryho Coldfielda,“ prohodila Sára. Ještě nic nesnědla, ale to bylo pochopitelné – do kavárny se nepřišla dusit prastarým kuřetem, ale vyhledat Faith. „Má na hrudníku modřiny od airbagu a jeho ženě jsme museli na hlavě udělat pár stehů, ale jinak jsou oba v pořádku.“

„Právě tady na ně čekám,“ řekla Faith a znovu se podívala na hodiny. „Měli jsme se tu sejít.“

Sára se zatvářila zmateně. „Bude to aspoň půl hodiny, co je odvezl jejich syn.“

„Cože?“

„Viděla jsem je, jak se domlouvají s tím umaštěným detektivem.“

„Ten hajzl!“ Teď už chápala, proč se Max Galloway tvářil tak samolibě, když odcházel z kavárny. „Promiňte,“ řekla Sáře. „Jeden okresní policajt je chytřejší, než jsem si myslela. Pěkně mi to nandal.“

„Coldfield není obvyklé jméno,“ řekla Sára. „Určitě budou v telefonním seznamu.“

Faith doufala, že má pravdu, protože by hrozně nerada udělala Maxi Gallowayovi radost tím, že by k němu přišla škemrat o informace.

Sára nadhodila: „Můžu vám adresu i telefonní číslo zjistit z jejich dokumentace.“

Faith její návrh překvapil, protože k tomu bylo obvykle zapotřebí soudního příkazu. „To budete moc hodná.“

„To není nejmenší problém.“

„Ale víte…“ Faith se zarazila a kousla se do jazyka. Nechtěla lékařce prozradit, že tím poruší zákon. Radši změnila téma hovoru. „Will mi pověděl, že jste ošetřovala zraněnou, když ji přivezli.“

„Annu,“ doplnila Sára. „Aspoň myslím, že tohle jméno mi řekla.“

Faith se rozhodla vyzvídat. Will ji do drsných podrobností nezasvětil. „Co si o tom myslíte?“

Sára se opřela na židli a založila si ruce na prsou. „Jeví známky vážné podvýživy a dehydratace. Má bílé dásně a nefungují jí některé cévy. Podle míry zhojení a krevních sraženin odhaduji, že rány utržila v průběhu několika dní. Na zápěstích a kotnících jsou patrné stopy po poutech. Násilník do ní pronikal vaginálně i análně. Vypadá to, že k tomu použil nějaký tupý předmět. Před operací jsem ji nemohla prohlédnout a určit, jestli byla znásilněná, ale udělala jsem, co jsem mohla. Zpod nehtů jsem jí vytáhla nějaké třísky, abyste je mohli poslat do laboratoře. Vypadá to, že dřevo nebylo impregnované, ale to potvrdí až vaši lidé.“

Mluvila tak, jako by svědčila u soudu. Každý postřeh podložila důkazy, každý znalecký odhad zformulovala jako domněnku. „Co myslíte, jak dlouho byla uvězněná?“ zeptala se jí Faith.

„Minimálně čtyři dny. Podle toho, jak byla podvyživená, bych odhadovala, že to mohlo být i týden až deset dní.“

Faith radši nechtěla myslet na to, že by žena mohla být mučena deset dní. „Jak si můžete být těmi čtyřmi dny tak jistá?“

„Podle rány na prsu,“ odpověděla Sára a ukázala ze strany na své ňadro. „Byla hluboká a zhnisaná. Navíc jsme v ní našli stopy po larvách hmyzu. Nejsem schopná odhadnout, v jakém stadiu vývoje byly, na to byste se museli zeptat nějakého entomologa. Ale protože ještě žila, její tělo bylo poměrně teplé a byl v něm dostatek krve, kterou se larvy mohly živit, myslím, že čtyři dny jsou docela dobrý odhad.“ Potom dodala: „Chirurgové tkáň nejspíš nedokážou zachránit.“

Faith pevně sevřela rty a potlačila nutkání sáhnout si na ňadro. O kolik částí těla mohl člověk přijít a přežít to?

Sára pokračovala, i když ji k tomu Faith nevybídla. „Jedenácté žebro, tady,“ dotkla se spodní části svého hrudníku. „Přišla o něj nedávno, buď dneska, nebo včera v noci. Čistá práce.“

„Jako na chirurgii?“

„To ne,“ zavrtěla hlavou Sára. „Ale pachatel si věřil. Na těle nejsou stopy po váhání. Žádné cvičné zářezy. Člověk, který to provedl, velice dobře věděl, co dělá.“

Faith doktorka také připadala dost jistá. „Jak myslíte, že to udělal?“

Sára vytáhla bloček s recepty a na jeden list začala kreslit křivolaké čáry, které dávaly smysl, až když je Faith vysvětlila. „Žebra jsou v těle v párech. Počítají se odshora dolů a na každé straně je jich dvanáct.“ Poklepala na papír propisovačkou. „První žebro začíná pod klíční kostí a dvanácté je až tady dole.“ Zvedla oči, aby se ujistila, že ji Faith sleduje. „Jedenáctému a dvanáctému se říká volná, protože nejsou vepředu napojená na žádnou kost. Jsou spojená vzadu, ale vepředu ne.“ Načrtla rovnou čáru, která představovala páteř. „Horních sedm žeber je spojených vzadu. Napojují se na hrudní kost a vytvářejí hrudní koš. Další tři jsou napojená na ta nad nimi. Říká se jim nepravá žebra. Celý koš je pružný, aby člověk mohl dýchat. Proto se taky žebro nedá snadno zlomit přímou ranou. Pruží.“

Faith se předkláněla a visela na každém Sářině slovu. „Takže to udělal někdo, kdo se vyzná v medicíně?“

„To ani ne. Žebra si dovede nahmatat každý člověk a ví, kde je má.“

„Ale stejně…“

„Podívejte.“ Sára se narovnala, zvedla pravou paži a prsty levé ruky si přitiskla na bok. „Když takhle pojedete rukou z podpaží po boku dolů, dostanete se až na špičku žebra – u jedenáctého, u dvanáctého to bude trochu víc dozadu.“ Vzala do ruky plastový nůž. „Zaříznete nůž do kůže a potáhnete ho podél žebra. Špičkou můžete jet přímo po kosti, aby řez byl přesný. Rozevřete ránu, aby vám nepřekážel tuk a svaly a oddělíte žebro od obratlů. Třeba ho odlomíte. Pak ho chytíte a vyrvete ven z těla.“

Faith se při té představě udělalo zle.

Sára odložila nůž. „Lovec by to zvládl za necelou minutu, ale naučit se to může v podstatě kdokoli. Chirurgická přesnost vůbec není nutná. Určitě byste na Googlu našla lepší kresbu, než je ta moje.“

„Je možné, aby to žebro vůbec neměla? Aby se narodila bez něj?“

„Malé procento populace se narodí bez jednoho páru žeber, ale většina z nás jich má dvanáct.“

„Myslela jsem, že mužští mají o žebro míň.“

„Jako Adam?“ Sára se usmála a Faith bylo zřejmé, že ji pobavila. „Nesmíte věřit všemu, co vám říkali v nedělní škole, Faith. Všichni máme stejný počet žeber.“

„Jsem to ale pitomá. Ale jste si opravdu jistá, že jí ho někdo vyndal z těla?“

„Vytrhl. Má porušené chrupavky a svaly. Vyrval jí ho.“

„Dost jste o tom přemýšlela, viďte?“

Sára pokrčila rameny na znamení, že jenom byla zvědavá. Znovu vzala do rukou příbor a zakrojila do kuřete. Faith přihlížela, jak zápasí s vyschlým masem. Sára po chvíli příbor odložila. Zvláštně se usmála, skoro jako by se styděla. „Kdysi jsem pracovala jako patoložka.“

Faith údivem otevřela ústa. Lékařka to řekla tak, jako by se jí svěřila se skrytými akrobatickými vlohami nebo mladickou ztřeštěností. „A kde?“ otázala se.

„V okrese Grant. Je to asi čtyři hodiny cesty odsud.“

„Slyším o něm poprvé.“

„Zrovna živo tam není,“ připustila Sára. Položila obě ruce na stůl a melancholicky dodala: „Tu práci jsem vzala, abych mohla vyplatit svou partnerku ze společné pediatrické praxe. Aspoň jsem si to myslela. Ve skutečnosti jsem se nudila. Člověk nemůže donekonečna dávat injekce a přelepovat rozbitá kolena. To je dobré leda na zbláznění.“

„Dovedu si to představit,“ zamumlala Faith, ale přitom nevěděla, co je děsivější – jestli to, že doktorka, která jí právě diagnostikovala cukrovku, je původně pediatrička, nebo to, že kdysi pitvala mrtvoly.

„Jsem ráda, že jste ten případ dostali,“ poznamenala Sára. „Váš partner je…“

„Divný?“

Sára se na ni zvláštně podívala. „Chtěla jsem říct cílevědomý.“

„Je úplně posedlý,“ souhlasila Faith. Od chvíle, kdy se s Willem Trentem seznámila, to bylo poprvé, co na někoho okamžitě udělal příznivý dojem. Většina lidí si na něho musela pozvolna zvykat asi jako na šedý zákal nebo pásový opar.

„Připadal mi velice soucitný,“ pokračovala Sára a zvedla ruku, aby včas zarazila jakékoli námitky. „Vůbec nechci tvrdit, že policajti takoví nejsou, ale většinou se tak neprojevují.“

Faith musela souhlasně přikývnout. Will emoce projevoval výjimečně, ale pohled na zmučené oběti ho vždycky trápil. „Je to dobrý policajt.“

Sára se podívala na tác s jídlem. „Jestli chcete, dám vám to. Vlastně ani moc nemám hlad.“

„Říkala jsem si, že jste sem nepřišla kvůli jídlu.“

Sára se začervenala. Faith ji přistihla při činu.

„Mně to nevadí,“ ujistila ji Faith. „Jestli pořád platí nabídka, že nám seženete údaje těch Coldfieldových…“

„Samozřejmě.“

Faith vyhrabala vizitku. „Vzadu je číslo mého mobilu,“ řekla.

„Dobře.“ Sára si číslo přečetla a odhodlaně zaťala zuby. Faith pochopila, že dobře ví, že porušuje zákon, ale podle všeho je jí to jedno. „Ještě něco…“ Sára nejspíš zvažovala, jestli to má Faith říct. „Její oči. V bělmech měla červené tečky, ale na krku nejsou viditelné stopy po škrcení. Nedokázala zaostřit. Možná je to následek prožitého traumatu nebo něco neurologického, ale mám dojem, že vůbec nevidí.“

„To by vysvětlovalo, proč vyšla přímo doprostřed silnice.“

„Když si vezmete, co prožila…“ Sára nedokončila větu, ale Faith velice dobře věděla, co má na mysli. Člověk nemusel být doktor, aby chápal, proč žena, jež prošla takovým peklem, schválně vkročí do cesty rychle jedoucímu autu.

Sára si zastrčila Faithinu vizitku do kapsy pláště. „Za pár minut vám zavolám,“ řekla.

Faith se za ní dívala a pořád jí nešlo z hlavy, jak je možné, že se Sára Lintonová ocitla v Gradyské nemocnici. Určitě jí ještě nebylo čtyřicet, ale na pohotovosti pracovali většinou jen mladí lidé. Obvykle odtud utekli dřív, než překročili třicítku.

Znovu se podívala na mobil. Všechny čtyři dílky na displeji svítily, což znamenalo, že telefon má dobrý signál. Pokusila se Willa nějak omluvit. Třeba se mu zase rozpadl mobil. Ale všichni policisté na místě činu určitě telefon mají. Možná je doopravdy jenom hrozný pitomec.

Když vstala a vykročila k parkovišti, napadlo ji, že by mu mohla zavolat. Zároveň si uvědomila, že není náhoda, že se podruhé za necelých dvacet let stane svobodnou matkou. Neumí totiž efektivně komunikovat s muži, kteří jí vstoupí do života.

4

Will stál u vchodu do podzemní kobky a spouštěl dolů na provaze lampy, aby Charlie Reed měl při sbírání důkazů po ruce něco lepšího než obyčejnou baterku. Byl úplně promočený, i když pršet přestalo už před půlhodinou. Blížil se úsvit a výrazně se ochladilo, ale Will by radši ztroskotal u Antarktidy, než by do té díry ještě jednou vlezl.

Když světla dopadla na dno jámy, objevily se dvě ruce a stáhly je dovnitř. Will se podrbal na pažích. Na bílé košili měl v místech, kde mu po nich přeběhly krysy, skvrnky od krve. Není svědění příznakem vztekliny? Jindy by se na to zeptal Faith, ale nechtěl ji otravovat. Když odjížděl z nemocnice, vypadala příšerně. Tady by mohla leda stát v dešti a koukat, takže jí ani nevolal. O případu jí poreferuje ráno. Měla by se pořádně vyspat. Tohle nevyřeší za hodinu a aspoň jeden z nich by měl být odpočatý, až začnou vyšetřovat.

Willovi nad hlavou přeletěla helikoptéra s termokamerou. V uších mu zavibroval zvuk jejích lopatek rotujících ve vzduchu. Hledali druhou oběť. Pátrací skupina byla celé hodiny na nohou a pečlivě zkoumala oblast v dosahu zhruba tří kilometrů. Dorazil Barry Fielding se svými psy. Ti nejdřív půl hodiny zuřivě čenichali a pak ztratili stopu. Uniformovaní rockdaleští policisté v rojnicích pročesávali okolí. Hledali další jámy a další vodítka, ze kterých by se dalo zjistit, že druhá žena také uprchla.

Možná se jí nepodařilo utéct. Možná, že ji útočník našel dřív, než stihla dojít pro pomoc. Třeba zemřela před několika dny nebo dokonce týdny. Anebo vůbec nikdy neexistovala. Jak pátrání pokračovalo, Will začínal mít dojem, že policisté na něho mají čím dál tím větší vztek. Někteří si mysleli, že žádná další oběť neexistuje. Jiní se domnívali, že Will je do zimy venku vytáhl, protože je hloupý a nechápe, že se mýlí.

Do situace mohla vnést světlo jen jediná osoba, ale ta v nemocnici bojovala o život. V případě únosu či vraždy policie obvykle ze všeho nejdřív do detailu prozkoumala život oběti. O raněné ženě však věděli jen to, že se jmenuje Anna. Will ráno hodlal projít všechna hlášení o nezvěstných osobách v okolí Atlanty. Věděl, že jich budou stovky. Jen ve městě samotném se ztratili průměrně dva lidé denně. Pokud žena pochází z jiného státu, papírování ještě naroste. FBI každoročně zaznamenávala přes čtvrt miliónu nezvěstných osob. Situaci ještě komplikovala skutečnost, že pokud se zmizelí našli, tato informace se jen zřídkakdy dostala do spisů.

Pokud se Anna do rána neprobudí, Will za ní pošle technika, aby jí sejmul otisky prstů. Nebyl to zrovna nejlepší způsob, jak zjistit její identitu. Pokud nespáchala zločin, za který by ji zavřeli, její otisky nebudou nikde vedené. Ale nejeden případ se vyřešil díky tomu, že vyšetřovatelé přesně dodržovali nařízený postup. Will se už dávno poučil, že i malá naděje je dobrá.

Žebřík se u ústí jámy zatřásl a Will ho přidržel. Charlie Reed šplhal nahoru. Mraky se po dešti rozestoupily a na zem dopadalo trochu měsíčního světla. I když liják ustal, z nebe tu a tam do korun stromů mlaskavě dopadla kapka vody. Celý les měl zvláštní namodralou barvu. Bylo dostatečně vidět, takže si Will nepotřeboval na Charlieho svítit. Technikova ruka se objevila v otvoru a vyhodila z něj velký důkazní sáček. Dopadl Willovi k nohám. Za ním se vydrápal ven i Charlie.

„Ty vole,“ ulevil si. Původně čistě bílou kombinézu měl celou od bláta. Jakmile vylezl ven, rozepnul si ji. Will si všiml, že se potí tak, až se mu triko přilepilo na hruď.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Will Charlieho.

„Ty vole,“ zopakoval Charlie a hřbetem ruky si otřel čelo. „Nemůžu tomu uvěřit… Ježíšikriste, Wille.“ Předklonil se a chytil se rukama za kolena. Přerývaně dýchal, ačkoli byl v dobré kondici a vylézt po žebříku nebylo náročné. „Nevím, kde začít.“

Will ho naprosto chápal.

„Ty mučicí nástroje, co jsem tam viděl…“ Charlie si rukou otřel ústa. „Něco takového znám akorát z televize.“

„Byla tam ještě jedna oběť?“ řekl Will důrazně. Chtěl, aby Charlie pochopil, že potřebuje, aby mu jeho slova potvrdil.

„Jsem z toho úplně vedle.“ Charlie si dřepl a chytil se rukama za hlavu. „Něco takového jsem jaktěživ neviděl.“

Will si vedle něho klekl a vzal do ruky důkazní sáček. „Co je to?“

Technik zavrtěl hlavou. „Našel jsem je srolované v plechovce vedle židle.“

Will si sáček rozložil na stehně a posvítil na něj Charlieho minibaterkou, aby se podíval na jeho obsah. Uvnitř spatřil snad padesát listů vytržených z bloku. Každá stránka byla odshora dolů popsaná drobným psacím písmem. Will se na slova zadíval přimhouřenýma očima a pokoušel se je rozluštit. Nikdy neuměl dobře číst. Písmena se mu vždycky pletla a různě přeskakovala. Někdy se mu před očima úplně rozmazala, takže se mu z luštění jejich významu udělalo špatně jako v autobuse.

Charlie o Willově problému nevěděl. Will se z něho pokusil vytáhnout nějaké informace. „Co říkáš těm zápiskům?“ zeptal se.

„Šílené, co?“ Charlie si dvěma prsty hladil knír. Byl to zlozvyk, který se u něho projevoval jenom v obzvlášť vypjatých situacích. „Asi už tam nebudu schopen znovu sejít.“ Odmlčel se a ztěžka polkl. „Odevšad tam… čiší zlo. Prostě to tam úplně čpí zlem.“

Will zaslechl šustění listí a praskání větviček. Když se otočil, spatřil Amandu Wagnerovou, jak si klestí cestu lesem. Byla to postarší žena těsně po šedesátce. Ráda nosila jednobarevné kostýmy se sukněmi pod kolena a punčochy, v nichž se jí rýsovala neuvěřitelně pěkná lýtka. Will si o ní nejednou pomyslel, že je to ztělesněný Antikrist. Vysoké podpatky by jí měly ztěžovat pohyb v terénu, ale Amanda si s tím poradila s železným odhodláním, s jakým čelila většině překážek.

Když se k nim přiblížila, oba muži vstali.

Amanda se jako obvykle nezdržovala se zdvořilostmi. „Co je tohle?“ zeptala se a natáhla ruku po důkazním sáčku. Amanda byla kromě Faith jediná, kdo u GBI věděl o Willově potížích se čtením. Tolerovala je, ale zároveň ho za ně kritizovala. Will posvítil na stránky a Amanda nahlas přečetla: „Nebudu si odpírat. Nebudu si odpírat.“ Vzala sáček do ruky a podívala se na ostatní papíry. „Odshora dolů, z obou stran, pořád jedna a ta samá věta. Psacím písmem. Vypadá to na ženskou ruku.“ Vrátila zápisky Willovi a významně, nesouhlasně se na něho podívala. „Takže náš pachatel je buď naštvaný učitel, nebo odborník na sebezdokonalování.“

„Co jste ještě našel?“ otočila se Amanda k Charliemu.

„Pornografii, řetězy, pouta. Sexuální pomůcky.“

„To jsou důkazy. Já potřebuju stopy.“

Will si vzal slovo. „Myslím, že druhá oběť ležela svázaná pod postelí. Tohle jsem našel zaseknuté v provaze,“ řekl a vytáhl z kapsy malý důkazní sáček. Obsahoval kus předního zubu s částí kořene. „Tohle je řezák,“ objasnil Amandě. „Hospitalizovaná oběť má všechny zuby neporušené.“

Amanda si spíš než zub prohlížela Willa. „Víte to jistě?“

„Měl jsem obličej kousek od jejího. Snažil jsem se získat nějaké informace,“ odpověděl. „Cvakala zuby. Dost nahlas.“

Zdálo se, že jeho vysvětlení přijala. „Proč si myslíte, že o ten zub někdo přišel nedávno? A nechci nic slyšet o vašem vnitřním hlasu, Wille, protože kolem pobíhá celý rockdaleský policejní sbor a je ochotný vás zlynčovat za to, že ho tady v tom mokru a zimě zbytečně honíte uprostřed noci po lese.“

„Ten provaz někdo rozřezal zpod postele,“ řekl Will. „První oběť, Anna, byla k posteli přivázaná seshora. Druhá žena byla pod ní. Anna by ten provaz sama přeřezat nedokázala.“

„Souhlasíte s ním?“ zeptala se Amanda Charlieho.

Ještě se neprobral z šoku, který zažil v podzemí, takže mu chvíli trvalo, než odpověděl. „Polovina uřezaných konců byla pod postelí. Někdo je musel přeřezat zespoda. Kdyby to udělal seshora, ležely by na zemi nebo na posteli, ale určitě ne pod ní.“

Amanda si pořád nebyla jistá. „Pokračujte,“ vybídla Willa.

„Ve skobách pod postelí byly další kusy provazu. Někdo se od postele odřezal. Nějaký provaz mu musel zůstat kolem kotníků a aspoň na jednom zápěstí. Anna na sobě žádný provaz neměla.“

„Mohli ho odříznout záchranáři,“ zdůraznila Amanda. „Našel jste nějakou DNA? Tělesné tekutiny?“ zeptala se Charlieho.

„Úplně všude. Za osmačtyřicet hodin bychom měli mít výsledky. Pokud toho chlapa nemáme v databázi…“ Podíval se na Willa. Všichni věděli, že DNA je výstřel do neznáma. Pokud únosce v minulosti nespáchal zločin, při jehož vyšetřování by policie odebrala vzorky jeho DNA a uložila je do databáze, neexistovala vůbec žádná možnost, aby ho našli.

„A co výkaly?“ otázala se Amanda.

Charlie její otázce zprvu neporozuměl, ale pak odpověděl: „Žádné prázdné sklenice ani plechovky jsem nenašel. Asi je odnesl. V rohu stojí přikrytý kbelík, který se používal jako záchod, ale podle toho, co jsem zjistil, oběť – nebo oběti – byly většinou svázané a musely se vyprazdňovat na místě, kde ležely. Nejsem schopen přesně říct, jestli byla jenom jedna nebo dvě. Záleží na tom, kdy je unesl, jak dehydratované byly a tak podobně.“

„Bylo pod tou postelí něco čerstvého?“ otázala se Amanda.

„Ano,“ odpověděl Charlie, jako by ho to samotného překvapilo. „Vlastně tam bylo jedno místo, kde mi vyšly pozitivní testy na moč. Odpovídalo by to poloze těla na zádech.“

Amanda na něho naléhala: „Ale nevypařovala by se kapalina pod zemí déle?“

„Ne vždycky. Vysoká kyselost by mohla reagovat s pH hlíny. Podle obsahu minerálů a…“ Amanda ho přerušila: „Nedělejte mi tu přednášku, Charlie. Stačí, když mi řeknete nějaká použitelná fakta.“

Charlie se omluvně podíval na Willa. „Nevím, jestli tam byly dvě oběti najednou. Pod postelí určitě někdo ležel, ale pachatel klidně mohl přesunovat jednu oběť sem a tam. Tělní tekutiny taky mohly dolů prosáknout seshora.“ Obrátil se k Willovi: „Byl jsi dole, takže jsi viděl, čeho je ten člověk schopný.“ Z tváře se mu znovu vytratila barva. „Je to příšerné,“ zamumlal. „Prostě příšerné.“

Amanda byla jako obvykle ztělesněný soucit. „Vzmužte se, Charlie. Vraťte se dolů a najděte mi nějaké stopy, které mi tu bestii pomůžou chytit.“ Poplácala ho po zádech, aby ho postrčila k otvoru vedoucímu pod zem. Pak se obrátila k Willovi: „A my dva se teď spolu projdeme. Musíme najít toho zakrslého detektiva, kterého jste naštval, a udobřit se s ním, aby si hned neběžel stěžovat k Lyleovi Petersonovi.“ Peterson byl náčelník rockdaleské policie a Amandu neměl zrovna v lásce. Podle zákona mohl GBI o převzetí případu požádat jedině náčelník, starosta anebo okresní prokurátor. Will by rád věděl, za jaké provázky Amanda zatahala a jak moc bude Peterson zuřit.

„Takže,“ začala Amanda a rozpažila, aby udržela rovnováhu, když překračovala padlý kmen. „Trochu jste si spravil reputaci tím, že jste dobrovolně vlezl do té díry, ale jestli ještě jednou provedete podobnou pitomost, budete až do konce života dělat šťáry na pánských záchodech na letišti. Rozuměl jste mi?“

Will přikývl. „Ano, madam.“

„Ta vaše oběť nevypadá dobře,“ pokračovala, když prošli kolem skupiny policistů, kteří stáli na místě a kouřili. Všichni Willa probodávali očima. „Nastaly nějaké komplikace. Mluvila jsem s chirurgem, jmenuje se Sanderson. Nedává jí moc velkou naději.“ Potom ještě dodala: „Mimochodem – potvrdil ten váš postřeh se zuby. Opravdu je má neporušené.“

Tohle byla typická Amanda. Nic mu nedala zadarmo. Will to nebral jako urážku, ale jako znamení, že možná stojí na jeho straně. „Měla čerstvě poraněná chodidla,“ řekl jí. „V té díře jí z nohou krev netekla.“

„Zrekapitulujte mi všechno.“

Will jí to nejdůležitější sdělil už po telefonu, ale znovu jí pověděl, jak našel překližkovou desku a sestoupil do podzemí. Tentokrát jí komoru popsal podrobněji. Detailně jí vylíčil atmosféru v temnici a přitom se jí snažil neprozradit, že byl ještě vyděšenější než Charlie Reed. „Latě roštu byly zespoda podrápané,“ řekl. „Ta druhá oběť… Musela mít volné ruce, když postel poškrábala. Pachatel by ji nenechal o samotě rozvázanou, protože by se mohla osvobodit a utéct.“

„Vy si vážně myslíte, že měl jednu na posteli a druhou pod ní?“

„Přesně tak.“

„Pokud byly obě svázané a jedna z nich se nějak dostala k noži, pak by dávalo smysl, kdyby ho žena vespod schovala u sebe, zatímco by čekaly, až únosce odejde.“

Will neodpovídal. Amanda dokázala být sarkastická, pedantská a někdy přímo zlá, ale také byla svým způsobem spravedlivá, a ačkoli se vysmívala jeho vnitřnímu hlasu, za ta léta se mu naučila důvěřovat. Také věděl, že nemá smysl od ní očekávat cokoli, co by jen vzdáleně připomínalo pochvalu.

Došli k silnici, kde Will před mnoha hodinami zaparkoval Faithino mini. Rychle začínalo svítat a modré světlo dostávalo hnědorůžový tón. Kolem místa stály desítky policejních aut. Od Willova příjezdu přibylo i policistů, ale z jejich chování se vytratil zápal. Někde se tam potulovali i novináři a nad hlavami jim kroužilo několik helikoptér. Na pořízení snímků byla příliš velká tma, a tak reportéři aspoň hlásili každý pohyb, který zaregistrovali na zemi, nebo aspoň jeho zdání. Když člověk musel dvacet čtyři hodin denně přinášet čerstvé zprávy, věrohodnost nebyla na prvním místě.

Will Amandě podal ruku a pomohl jí vyjít na odstavný pruh. Zašli do lesa naproti. Všude kolem byly stovky pátračů. Někteří přijeli z okolních okresů. Všichni byli rozděleni do skupin. Georgijská agentura pro stavy nouze neboli GASN povolala sbor civilních psovodů, kteří své psy cvičili v hledání mrtvol. Psi přestali štěkat už před několika hodinami a většina dobrovolníků se vrátila domů. Na místě zůstali především policisté, kteří se nemohli jen tak sebrat a odejít. Mezi nimi byl i detektiv Fierro, který teď nejspíš Willa proklínal.

„Jak je Faith?“ zeptala se Amanda.

Willa její otázka překvapila, ale pak si uvědomil, že Amanda Faith už několik let zná. „Dobře,“ odpověděl. Automaticky svou partnerku kryl.

„Slyšela jsem, že prý omdlela.“

Naoko se podivil: „Opravdu?“

Amanda povytáhla obočí. „Poslední dobou nevypadá moc dobře.“

Will usoudil, že naráží na to, že Faith přibrala. Na její drobnou postavu to bylo docela dost, ale Will zrovna dnes pochopil, že o ženině váze se zásadně s nikým nemluví, obzvlášť ne s jinou ženou. „Mně připadá normální.“

„Zato mně přijde podrážděná a nesoustředěná.“

Will mlčel. Nevěděl, jestli si Amanda o Faith opravdu dělá starosti, anebo z něho jenom tahá informace. Faith byla poslední dobou skutečně podrážděná a nesoustředěná. Pracoval s ní docela dlouho a v jejích náladách se už vyznal. Většinou byla vyrovnaná. Jednou měsíčně, vždycky zhruba ve stejnou dobu, s sebou několik dní všude nosila kabelku. Byla popudlivá a v rádiu ladila stanice, kde hrály písničkářky na akustickou kytaru. Will věděl, že v těch dnech je nejlepší donekonečna se omlouvat za všechno, co řekne, a vyčkat, až Faith tašku nechá doma. Ne že by chtěl zrovna tohle svěřovat Amandě, ale musel přiznat, že v poslední době má pocit, jako by Faith kabelku nosila pořád.

Amanda napřáhla ruku a Will jí pomohl překročit padlou kládu. „Víte, jak nesnáším případy, které nejsme schopní vyřešit,“ poznamenala.

„Vím, že ráda řešíte případy, na které nikdo jiný nestačí.“

Smutně se zasmála. „Kdy vás konečně omrzí dělat mi hromosvod, Wille?“

„Já dost vydržím.“

„Všimla jsem si, že hodně používáte ten kalendář.“

„Je to ten nejlepší dárek, jaký jste mi dala. Je vidět, že jste na mě myslela.“ Jedině Amanda dokázala funkčnímu analfabetovi k Vánocům věnovat didaktický kalendář s jedním slovem na každý den.

Will před sebou spatřil Fierra. Chvátal k nim. Les byl na téhle straně silnice mnohem hustší a všude se povalovaly větve a šlahouny révy. Will slyšel, jak Fierro zahromoval, když se mu nohavice zachytila do trnitého keře. Plácl se do krku, nejspíš aby zabil komára. „Jsi moc hodnej, že ses přidal k týhle zbytečný honičce, Gomezi.“

Will je představil. „Detektive Fierro, tohle je doktorka Amanda Wagnerová.“

Fierro místo pozdravu bojovně vystrčil bradu. „Viděl jsem vás v televizi.“

„Děkuju,“ odpověděla Amanda, jako by jeho poznámku považovala za kompliment. „Tenhle případ má poněkud ukrutné detaily, detektive Fierro. Doufám, že váš tým všechno udrží v tajnosti.“

„Máte nás za nějaký amatéry?“

Očividně uhodil hřebíček na hlavičku. „Co jste našli?“

„Našli jsme přesně to, co tu je – nic. Nulu. Úplný houby.“ Blýskl očima po Willovi. „Tak takhle pracujou hoši od státu, jo? Prostě někam přijdou a nechají nás vyhodit celej podělanej rozpočet na zbytečný hledání uprostřed noci?“

Will byl unavený a zklamaný. Bylo to znát na jeho tónu, když řekl: „Většinou ještě nejdřív všechno vyrabujeme a znásilníme ženy.“

„Děsná sranda, fakt,“ zabručel Fierro a znovu se plácl do krku. Když odtáhl ruku, měl na ní krvavou šmouhu od zabitého komára. „Až vám ten případ seberu, tak už to taková prča nebude.“

Amanda řekla: „Detektive Fierro, náčelník Peterson nás požádal, abychom zasáhli. Nemáte pravomoc případ nám vzít.“

„Tak Peterson, jo?“ Fierro ohrnul ret. „Takže mu zase leštíte bambus, co?“

Will se zhluboka nadechl, až mu vzduch zahvízdal mezi rty. Amanda zachovala kamennou tvář, ale přimhouřila oči a jedinkrát na Fierra kývla, jako by mu říkala, že na něho také dojde. Willa by vůbec nepřekvapilo, kdyby se někdy v budoucnu probudil a našel vedle sebe v posteli useknutou koňskou hlavu.

„Hej!“ vykřikl kdosi. „Pojďte sem!“

Všichni tři stáli na místě a v různé míře pociťovali zděšení, zlost nebo čirou zuřivost.

„Něco jsem našla!“

Will se při těch slovech pohnul. Rozběhl se k rockdaleské policistce v kulichu, která stála ve vysoké trávě a zuřivě mávala rukama nad hlavou.

„Co máte?“ zeptal se.

Ukázala k několika hustým převislým stromům. Will viděl, že listí pod nimi je zválené a místy v něm prosvítá holá zem. „Něco se tam zablesklo,“ řekla policistka a posvítila do stínu pod stromy. Will nic neviděl. Než k nim dorazila Amanda, začínal mít pocit, že pochůzkářka je asi příliš unavená anebo až moc chtěla něco najít.

„Co máte?“ zeptala se Amanda, zrovna když se ve tmě objevil krátký záblesk světla. Trval jenom kratičký okamžik. Will zamrkal. Možná, že ho jeho unavený mozek také obelhává. Policistka však předmět našla znovu. Několik metrů od nich se cosi zablesklo. Jako by se tam neznatelně zaprášilo.

Will vytáhl z kapsy saka latexové rukavice a navlékl si je. Vzal baterku, opatrně rozhrnul větve a vydal se pod stromy. Pichlavé keře a větve mu znesnadňovaly postup. Musel se hodně sehnout, aby mohl jít dál. Posvítil na zem a pátral po předmětu. Možná je to rozbité zrcátko nebo prázdný obal od žvýkačky. Zatímco se ho pokoušel najít, probíral si v hlavě, co by to mohlo být – šperk, kus skla nebo slída v hornině.

Byl to floridský řidičský průkaz.

Ležel asi půl metru od stromu. Vedle něj byl malý kapesní nůž. Tenkou střenku měl tak zčernalou krví, že ji v okolních tmavých listech skoro nebylo vidět. U kmene byly větve řidší. Will si klekl a jeden po druhém listy odhrnul z řidičského průkazu. Tlustý plast byl přeložený napůl. Podle barev a výrazného obrysu Floridy v rohu bylo zřejmé, kde byl průkaz vydán. Na podkladu byl hologram, aby se nedal zfalšovat. Právě od něj se nejspíš odrazilo světlo baterky.

Will se předklonil a natáhl krk, aby lépe viděl. Nechtěl ničím na místě činu hýbat. Přímo uprostřed průkazu se skvěl nejjasnější otisk prstu, jaký kdy Will viděl. Byl krvavý a měl na hladkém podkladu velice jasné obrysy. Na fotografii byla tmavovlasá žena s hnědýma očima.

„Je tu kapesní nůž a řidičák,“ sdělil Amandě zvýšeným hlasem, aby ho slyšela. „Na řidičáku je krvavý otisk.“

„Přečtete jméno?“ Založila si ruce v bok a její hlas dostal zuřivý tón.

Willovi se stáhlo hrdlo. Soustředil se na písmenka na průkazu. Rozeznal J nebo možná I, ale pak se mu všechno popletlo.

Amanda se rozzuřila ještě víc. „Přineste to sem, prosím vás,“ vyjela na něho.

Kolem ní se mezitím shromáždilo několik policistů. Všichni se tvářili zmateně. Will je i na šest metrů slyšel mumlat cosi o dodržování postupu. Neporušenost místa činu byla posvátná. Jakmile se vyskytly nesrovnalosti, právníci obhajoby jich využili ve svůj prospěch. Nejdřív se všechno muselo vyfotografovat, změřit a načrtnout. Přesný postup se musel dodržet, jinak by soud důkazy nepřijal.

„Wille?“

Ucítil, jak mu za krk dopadla kapka deště. Byla teplá, skoro jako by ho popálila. Na místo přicházeli další policisté, aby se podívali, co jejich kolegyně našla. Budou se ptát, proč Will nevykřikl jméno na řidičském průkazu, proč někoho okamžitě nevyslal, aby ho vyhledal v databázi. Skončí to takhle? Bude se muset vydrat z hustého roští a přiznat před skupinou cizích lidí, že při vší snaze čte hůř než žák druhé třídy? Kdyby se tahle informace rozkřikla, mohl by se rovnou sbalit, jet domů a tam strčit hlavu do trouby, protože od té chvíle by s ním nechtěl spolupracovat jediný policajt v celém městě.

Amanda se k němu začala prodírat. Sukně se jí zachytávala za trnité šlahouny a ona polohlasně nadávala.

Will ucítil, jak mu za krk dopadla další kapka. Otřel ji rukou. Když se podíval na rukavici, spatřil na ní červenou šmouhu. Napadlo ho, že se možná poškrábal o nějakou větev, ale pak na krku ucítil další kapku. Byla teplá, vazká a lepkavá. Přitiskl si ruku na krk. Ucítil další krev.

Will zvedl hlavu a podíval se do tmavých očí ženy s tmavě hnědými vlasy. Visela tváří dolů asi čtyři a půl metru nad ním. Kotník měla zachycený ve spleti větví a jenom díky tomu nespadla. Když letěla k zemi, přetočila se, takže padala obličejem dolů a srazila si vaz. Ramena měla nakřivo a zírala na zem dokořán otevřenýma očima. Jedna paže jí visela dolů, jako by ji natahovala k Willovi. Kolem zápěstí se jí táhl jasně červený pruh. Rána byla otevřená. Na druhém zápěstí měla pevně utažený provaz. V otevřených ústech se jí leskl ulomený zub. Třetina z něj chyběla.

Z konečků prstů jí ukápla další krůpěj krve. Tentokrát Willovi dopadla těsně pod oko. Sundal si rukavici a dotkl se jí. Byla ještě teplá.

Žena zemřela před necelou hodinou.

DEN DRUHÝ

5

Paulina McGheeová zajela se svým Lexusem LX na parkovací místo pro invalidy před supermarketem City Foods. Bylo pět hodin ráno a všichni handicapovaní nejspíš ještě spali. A hlavně ještě bylo tak brzo, že se jí nechtělo jít dál, než musela.

„Probuď se, ospalče,“ řekla synovi a jemně mu sevřela rameno. Felix se pohnul, ale probouzet se mu nechtělo. Paulina ho pohladila po tváři a už poněkolikáté si pomyslela, jaký je to zázrak, že z jejího nedokonalého těla vyšlo něco tak skvělého, jako je on. „No tak, broučku,“ řekla a polechtala ho na žebrech, až se celý zkroutil.

Vystoupila z velkého offroadu a pomohla z něj Felixovi vylézt. Ještě než se jeho nohy dotkly země, Paulina s ním zopakovala instrukce, které ho naučila. „Vidíš, kde parkujeme?“ zeptala se ho. Chlapec přikývl. „Co uděláme, pokud se ztratíme?“

„Sejdeme se u auta.“ S námahou potlačil zívnutí.

„Šikovný kluk.“ Cestou k supermarketu si ho přitáhla blízko k sobě. Když byla malá, rodiče jí vždycky říkali, že pokud se ztratí, má vyhledat nějakého dospělého, ale v dnešní době člověk nevěděl, co se z takového člověka může vyklubat. Člen ostrahy mohl být pedofil. Z milé staré paní se mohla vyklubat šílená čarodějnice, která se baví tím, že strká žiletky do jablek. Připadalo jí opravdu smutné, že nejbezpečnějším útočištěm pro ztraceného šestiletého chlapce je neživý předmět.

Paulinu od umělého osvětlení v obchodě bolely oči, ale mohla si za to sama. Měla už dávno koupit Felixovi do školy cukrářské košíčky. Od učitelky dostala zprávu už před týdnem, ale tehdy neočekávala, že se mezitím v práci strhne hotové peklo. Jeden z největších klientů jejich návrhářské firmy si objednal na míru vyrobenou pohovku z hnědé kůže za šedesát tisíc dolarů a při přepravě se zjistilo, že se nevejde do výtahu. Jediný způsob, jak ji dostat do jeho střešního bytu, bylo objednat jeřáb za deset tisíc dolarů na hodinu.

Klient vinil Paulininu firmu z toho, že chybu nepodchytila včas, a firma zase obviňovala Paulinu, že pohovku navrhla příliš velkou. Avšak problém byl na straně pitomého čalouníka, kterému Paulina speciálně řekla, aby se nejdřív zašel podívat do domu v Peachtree Street a změřil výtah, než tu zatracenou pohovku začne vyrábět. Když mu teď hrozilo, že buď zaplatí účet za jeřáb, nebo předělá pohovku za šedesát tisíc, samozřejmě na jejich rozhovor příhodně zapomněl, ale Paulina mu to v žádném případě nehodlala darovat.

Přesně v sedm hodin se měli všichni zúčastnění sejít a Paulina byla rozhodnutá dostavit se jako první a přednést svou verzi událostí. Její otec vždycky říkal, že když se něco podělá, vždycky je to na jednu hromadu. Paulina McGheeová večer jako žumpa páchnout rozhodně nebude. Má důkaz, který ji zachrání – kopii e-mailu šéfovi, ve kterém ho žádá, aby čalouníkovi připomněl, že má nejdřív změřit výtah. Zásadně důležitá byla Morganova odpověď: Zařídím to. Teď předstíral, že si nepsali, ale Paulina nehodlala pykat za cizí chybu. Dneska někoho z nich vyhodí, ale ona to rozhodně nebude.

„Ne, miláčku,“ řekla a odtrhla Felixovu ruku od sáčku s gumovými medvídky, který visel na regálu. Byla si jistá, že prodavači sladkosti schválně dávají nízko nad zem, aby je děti dobře viděly a přinutily rodiče ke koupi. Viděla nejednu matku, která nakonec povolila a koupila řvoucímu dítěti sáček bonbónů, jenom aby mlčelo. Paulina na takovou hru nebyla ochotná přistoupit a Felix to dobře věděl. Pokud by se o něco pokusil, popadla by ho a odešla by s ním z obchodu, i kdyby to znamenalo, že tam musí nechat z poloviny plný nákupní vozík.

Zahnula do uličky s pečivem a málem přitom vrazila do jiného vozíku. Muž, který ho tlačil, se bodře zasmál a Paulině se podařilo na tváři vyloudit úsměv.

„Hezký den,“ řekl muž.

„Nápodobně,“ odpověděla.

To bylo dnes ráno naposledy, co na někoho byla milá. Celou noc špatně spala, pak ve tři hodiny vstala, aby si mohla zaběhat na pásu, stihla se namalovat, udělat Felixovi snídani a vypravit ho do školy. Ty tam jsou dny svobody, kdy mohla celou noc pít, přivést si domů kohokoli, kdo vypadal dobře, a druhý den ráno vylézt z postele dvacet minut před odchodem do práce.

Paulina Felixovi prohrábla vlasy a pomyslela si, že jí to vůbec nechybí. Ačkoli kdyby si to čas od času mohla s někým rozdat, byl by to hotový dar z nebes.

„Košíčky,“ řekla úlevně, když vepředu na pekařském pultu spatřila několik komínků krabic. Radost ji rychle přešla, když zjistila, že každý košíček je ozdobený zajíčky a barevnými vajíčky z cukrové polevy. Ve vzkazu ze školy stálo, že cukroví má být nábožensky neutrální. Paulina si nebyla jistá, co to přesně znamená kromě toho, že všechny učitelky ve Felixově neskutečně drahé soukromé škole jsou zběsilými fanynkami připitomělé politické korektnosti. Dokonce ani nehodlaly použít výrazu velikonoční oslava. Říkaly tomu jarní oslava a tvrdily, že se koná pár dní před Velikonočním pondělím jen čirou náhodou. Věděla, že židé neslaví Vánoce, ale pro lásku boží, Velikonoce se přece týkají hlavně jich. Dokonce i pohané mají zajíčka.

„Tak jo,“ řekla Paulina a podala Felixovi kabelku. Přehodil si ji přes rameno tak, jako to dělala ona. Vyděsilo ji to. Pracuje v bytovém návrhářství a skoro každý mužský v jejím okolí je teplý až na půdu. Měla by se pokusit co nejdřív se seznámit s nějakými heterosexuály. Potřebují to oba.

Každá krabice obsahovala šest košíčků. Paulina jich vzala šest, protože si říkala, že učitelky si určitě také rády dají. Většinu z nich nemohla vystát, ale měly rády Felixe a Paulina syna milovala, takže si řekla, že za ty tlusté krávy, co se starají o jejího broučka, klidně čtyři dolary a sedmdesát pět centů navíc vyhodí.

Šla s krabicemi k východu ze supermarketu. Z vůně košíčků dostala hlad a zároveň se jí z ní dělalo špatně. Dokázala by je do jednoho sníst a pak strávit další hodinu na záchodě, protože by se jí z nich udělalo patřičně zle. Na čichání k cukrové polevě bylo moc brzy, to bylo jisté. Otočila se a zkontrolovala Felixe, který se pomalu vlekl za ní. Byl vyčerpaný a mohla za to ona. Chvíli uvažovala, jestli mu přece jen nemá koupit gumové medvídky, ale sotva položila krabice s košíčky na pás u pokladny, začal jí zvonit telefon. Když se podívala na číslo a poznala ho, na všechno okamžitě zapomněla.

„Ano?“ řekla do mobilu a sledovala, jak se krabice s cukrovím pomalu sunou k pokladní se svěšenými rameny. Žena byla tak obézní, že skoro nedokázala spojit ruce na břiše. Paulině připomínala tyrannosaura nebo malého tuleně.

„Paulie. Chápeš to s tou schůzí?“ řekl do telefonu rozčileně její šéf Morgan.

Předstíral, že stojí na její straně, ale Paulina dobře věděla, že jakmile by přestala být ve střehu, okamžitě by jí vrazil nůž do zad. Docela ráda se podívá, jak se Morgan balí, až na schůzce vytáhne e-mail. „Já vím,“ řekla soustrastně. „Je to příšerné.“

„Ty jsi v obchodě?“

Asi zaslechl pípání pokladny. Tyrannosaurka každou krabici přiložila ke čtečce, ačkoli byly všechny stejné. Kdyby Paulina netelefonovala, skočila by za pult a namarkovala by je sama. Postoupila na konec pásu a vzala několik igelitových tašek, aby proces trochu urychlila. Vsunula si telefon mezi ucho a rameno a zeptala se: „Co myslíš, že se bude dít?“

„No, ty za to samozřejmě nemůžeš,“ řekl Morgan. Paulina by se vsadila o cokoli, že ten všivák svému nadřízenému řekl pravý opak.

„Ty taky ne,“ kontrovala mu, i když to byl právě Morgan, kdo čalouníka jejich firmě doporučil. Nejspíš proto, že vypadal na třináct a měl dokonale oholené svalnaté nohy. Paulina věděla, že ta malá děvka to s Morganem táhne, ale pokud se chlapec domnívá, že ji vyhodí z kola ven, šeredně se mýlí. Šestnáct let dřela jako mezek, než se vypracovala ze sekretářky na asistentku a pak na návrhářku. Celé večery trávila v Atlantské uměleckoprůmyslové škole, aby získala diplom. Každé ráno se s námahou dovlekla do práce, aby mohla zaplatit nájem. Nakonec se dostala na pozici, kde si konečně mohla trochu vydechnout a mohla si dovolit přivést na svět dítě. A ještě něco navíc. Felix měl správné oblečení i hračky a chodil do jedné z nejdražších škol ve městě. Paulina neutrácela jenom za svého synka. Nechala si spravit zuby a laserem operovat oči. Každý týden chodila na masáž, jednou za čtrnáct dní na kosmetiku a vlasy měla zásadně módní hnědé barvy díky kadeřnici, k níž každých šest týdnů zajela do Peachtree Hills. Ničeho z toho se nehodlá ani za nic vzdát. Ani náhodou!

Jen ať si Morgan hezky vzpomene, kde Paulina začínala. Ještě před zavedením bezhotovostního platebního styku a internetového bankovnictví pracovala mezi sekretářkami. Všechny účty se tehdy dávaly do sejfu ve zdi, než se na konci pracovního dne uložily do archívu. Když se kanceláře naposledy předělávaly, Paulina si schválně vybrala menší místnost, než měla předtím, jenom aby jí připadla stěna se sejfem. Pro všechny případy tam po pracovní době zavolala zámečníka, aby jí na něm nastavil nový kód. Morgan zuřil, že ho nezná. Bylo to jedině dobře, protože kopie e-mailu, který měl Paulinu zachránit před vyhazovem, byla zamčená právě za ocelovými dvířky sejfu. Celé dny si představovala, jak ho rozmáchlým gestem otevře, strčí inkriminovaný e-mail Morganovi přímo pod nos a potupí ho před jejich nadřízeným i klientem.

„To je nadělení,“ povzdechl si Morgan dramaticky. „Vůbec nemůžu uvěřit…“

Paulina si od Felixe vzala kabelku a zalovila v ní, aby našla peněženku. Chlapec se toužebně díval na sladkosti, zatímco jeho matka zasunula platební kartu do terminálu a naťukala na klávesnici PIN. „Hm, hm,“ zahuhlala souhlasně, když jí Morgan vykládal, jaký je jejich klient hajzl, když Paulinu odmítá podpořit, zatímco se její jméno vláčí bahnem. Kdyby měla publikum, předstírala by smích.

„Tak pojď, broučku,“ řekla synovi a jemně ho postrčila ke dveřím. Pořád si ramenem tiskla telefon k uchu. Vzala z pultu několik igelitových tašek. Proč do nich vlastně ty krabice strká? Plastové krabice do plastových tašek. Dámy z Felixovy školy by z ní byly zděšené. Takové ničení životního prostředí! Paulina krabice zase naskládala na sebe a na horní přitiskla bradu, aby jí nespadla. Prázdné tašky hodila do odpadkového koše a volnou rukou zašátrala v kabelce pro klíče. Vyšla ven automatickými dveřmi.

„Tohle je to nejhorší, co se mi za celou kariéru přihodilo,“ skučel Morgan. Paulina sice měla křeč v šíjovém svalstvu, ale úplně zapomněla, že ještě nezavěsila.

Stiskla tlačítko na centrálním odemykání dveří, aby otevřela kufr svého offroadu. Se skřípěním se otevřel a Paulina si pomyslela, jak ten zvuk miluje a jaký luxus to je, když člověk vydělává tolik peněz, že si nemusí ani sám otevírat kufr vlastního auta. Nehodlala o to všechno přijít jenom kvůli přiteplalému hezounkovi, který se neobtěžoval změřit pitomý výtah.

„Máš pravdu,“ přitakala do telefonu, ačkoli ve skutečnosti Morganovo zapřisahání vůbec neposlouchala. Uložila krabice do kufru a stiskla tlačítko vespodu, aby se zavřel. Až když usedla do auta, zjistila, že Felix zmizel.

„Do háje,“ zašeptala a zaklapla telefon. Vylétla z auta jako blesk a rozhlížela se po parkovišti, které se od chvíle, co vešla do supermarketu, hodně zaplnilo.

„Felixi?“ Obešla auto, protože si myslela, že se jí za ním určitě schovává. Nebyl tam.

„Felixi?“ vykřikla a rozběhla se zpátky k obchodu. Málem narazila do dveří, protože se před ní otevřely příliš pomalu. „Neviděla jste mého syna?“ zeptala se pokladní. Žena se tvářila nechápavě, a tak Paulina stručně zopakovala: „Mého syna. Před chvílí tu se mnou byl. Tmavé vlasy, asi takhle velký, šest let.“ Vzdala to. Zabručela: „Já se poseru“ a rozběhla se k úseku s pečivem. Odtud pokračovala do ostatních uliček.

„Felixi?“ vykřikla. Srdce jí bušilo tak hlasitě, že se skoro neslyšela. Prohlédla všechny uličky. Nejdřív šla rychle a pak se rozběhla jako šílená. Prolétla celým supermarketem a zarazila se zase u pečiva. Byla úplně zoufalá. Do čeho ho dneska oblékla? Měl červené tenisky. Nechtěl je sundat z nohy, protože měly na podrážkách panáčka Elma. Má na sobě bílé nebo modré tričko? A co kalhoty? Vyžehlila mu ráno karga nebo mu dala džínsy? Proč si to nepamatuje?

„Nějaké dítě jsem viděl venku,“ řekl kdosi a Paulina znovu vyrazila ke dveřím.

Uviděla Felixe, jak zezadu obchází auto a míří na stranu spolujezdce. Měl na sobě bílé tričko, kargo kalhoty a červené tenisky s Elmem. Vlasy měl vzadu ještě vlhké v místě, kde mu je ráno uhladila.

Paulina zpomalila, takže jenom rychle kráčela. Plácala se přitom do hrudníku, aby zklidnila své rozbouřené srdce. Nebude na něho křičet, protože by to nechápal a jenom by ho tím vyděsila. Popadne ho a celého ho zulíbá, každičkou část jeho těla, dokud se jí nepokusí vykroutit. A pak mu řekne, že jestli se od ní ještě někdy vzdálí, chytí ho za jeho rozkošný krček a zaškrtí ho.

Obešla zezadu auto a otřela si slzy z očí. Felix seděl uvnitř a houpal nohama v otevřených dveřích. Nebyl sám.

„Strašně moc vám děkuju,“ vyhrkla Paulina na neznámého. Natáhla se po Felixovi a pokračovala: „Ztratil se mi v obchodě a…“

Najednou se jí zatmělo před očima. Svezla se na chodník jako hadrová panenka. Poslední, co viděla, byl Elmo, který se na ni smál z podrážky Felixovy boty.

6

Sára se leknutím probudila. Chvíli vůbec nevěděla, kde je, ale pak si vzpomněla, že sedí na židli na jednotce intenzivní péče vedle Anniny postele. Místnost neměla okna. Plastová zástěna, která tam visela místo dveří, z chodby dovnitř nepropouštěla žádné světlo. Sára se předklonila a v záři monitorů se podívala na hodinky. Bylo osm ráno. Včera měla šestnáctihodinovou směnu, aby si dnes mohla vzít volno a chvíli žít. Její lednička zela prázdnotou a bylo potřeba zaplatit účty. Špinavé prádlo ve skříni se navršilo tak vysoko, že se nedala zavřít.

Sára přesto zůstala v práci.

Narovnala se a sykla bolestí, když se jí páteř srovnala a přestala připomínat oblouk. Přitiskla prsty Anně na zápěstí, i když jí rytmický tlukot ženina srdce i každý nádech a výdech ukazovaly přístroje. Sára netušila, jestli Anna její dotek vnímá nebo jestli vůbec ví, že tam s ní někdo je, ale když se jí dotýkala, cítila se lépe.

Možná bylo lepší, že je Anna v bezvědomí. Její tělo zápasilo s vážnou infekcí, jejímž následkem se nebezpečně zvýšil počet bílých krvinek. Paži měla v otevřené dlaze a chybělo jí pravé ňadro. Nohu jí chirurgové sešroubovali, aby jí držely pohromadě kosti rozdrcené nárazem do auta. Pánev jí zafixovali sádrou, aby se kosti správně zahojily. Muselo ji to příšerně bolet. Ačkoli když člověk vzal v potaz, jaké mučení přežila, možná bolest už ani nevnímala.

Sára si nemohla nepovšimnout, že Anna je i přes svůj současný stav atraktivní. To byl možná jeden z důvodů, proč si ji pachatel vybral. Nebyla krásná jako filmová hvězda, ale měla zajímavé rysy a určitě si tím vysloužila pozornost opačného pohlaví. Možná, že se Sára moc často dívala na senzační případy ve zprávách, ale připadalo jí nelogické, aby někdo tak nepřehlédnutelný jako Anna zmizel bez povšimnutí. Zmizelá krásná žena vždycky vyvolala mnohem větší rozruch než ostatní nezvěstní.

Sára nevěděla, proč na takové věci myslí. Vyšetřit, co se přihodilo, je práce Faith Mitchellové. Sára s případem nemá nic společného a vůbec v nemocnici nemusela zůstat celou noc. Anna je v dobrých rukou. Sestry i doktoři jsou hned vedle a za zástěnou hlídají dva policisté. Sára by měla jít domů a vlézt si do postele. Poslouchat šumění deště a čekat na spánek. Problém byl v tom, že jen výjimečně usínala snadno a klidně. Ještě horší bylo, když spala příliš tvrdě a zdály se jí sny o dobách, kdy Jeffrey ještě žil a ona byla dokonale šťastná.

Od manželovy smrti uplynulo tři a půl roku a Sára na něho neustále myslela. Krátce po té hrozné události se pořád bála, aby nezapomněla na nějaký důležitý detail z jeho života. Dělala si nekonečné seznamy všeho, co na něm měla ráda – jak voněl, když vyšel ze sprchy. Jak za ní sedával a zezadu jí česal vlasy. Jak chutnal při polibku. Vždycky nosil v zadní kapse kalhot kapesník. Mazal si ruce ovesným mlékem, aby je měl jemné. Dobře tancoval. Byl dobrý policajt. Staral se o svou matku. Miloval Sáru.

Hlavně miloval Sáru.

Seznamy byly vyčerpávající a někdy nekonečné. Obsahovaly písničky, které už nemohla ani slyšet, filmy, na které se nedokázala dívat, a místa, kam už nechtěla vkročit. Přečetli společně plno knih, strávili spolu nesčetné množství dovolených a dlouhých víkendů v posteli. Bylo to patnáct let života, o nichž Sára věděla, že jí je nikdy nikdo nevrátí.

Netušila, jaký osud její seznamy potkal. Možná, že je její matka uložila do krabice a odvezla je do otcova skladu anebo je Sára vlastně nikdy nenapsala. Možná, že si ty seznamy v průběhu dní bezprostředně po Jeffreyho smrti, kdy byla natolik rozrušená, že potřebovala sedativa, prostě vymyslela. Jenom se jí zdálo, že proseděla celé hodiny v tmavé kuchyni a zapisovala pro příští generace všechny úžasné věci, které se svým milovaným mužem sdílela.

Vyzkoušela nejrůznější antidepresiva. Tak moc se snažila přežít každý další den, že se jimi málem otrávila. Někdy jenom napůl v bezvědomí ležela v posteli a představovala si, jak se jí dotýkají Jeffreyho ruce a jeho rty. Zdávalo se jí o jejich posledním milování, o tom, jak se jí díval do očí. Tak sebejistě, když ji pomalu přivedl k vrcholu. Když se pak probudila, zjistila, že se svíjí. Musela v sobě potlačit naději, že jí osud dopřeje ještě pár okamžiků v dávné minulosti.

Celé hodiny dokázala jenom vzpomínat na sex s ním. Do nejmenšího detailu si připomínala každý pocit, každý kousek jeho těla. Celé týdny myslela jenom na to, jak se spolu poprvé milovali. Ne na jejich první sex, který byl šíleným, zhýralým projevem vášně, po němž se Sára druhý den ráno styděla vystrčit nos z vlastního domu. Vzpomínala na to, jak se doopravdy objímali, hladili, dotýkali a radovali ze svých těl tak, jak to dělají milenci.

Byl něžný a jemný. Vždycky naslouchal tomu, co Sára chce. Otevíral jí dveře a důvěřoval jejímu úsudku. Byla středem jeho světa. Vždycky jí byl nablízku, když to potřebovala.

Býval jí nablízku.

S odstupem několika měsíců si začala připomínat hlouposti – jak se jednou pohádali kvůli tomu, jak se má dávat toaletní papír do držáku. Jak se dohadovali, v kolik se měli sejít v restauraci. Nebo se upamatovala na druhé výročí svatby, kdy se Jeffrey domníval, že romantický víkend znamená jet do Auburnu na fotbal. Na výlet k moři, kde na něho Sára žárlila, protože si ho příliš všímala jedna žena u baru.

Uměl spravit rádio v koupelně. Rád jí četl na dlouhých cestách. Snesl její kočku, která mu první noc, kdy se k ní oficiálně nastěhoval, načurala do boty. Kolem očí se mu dělaly vrásky od smíchu. Sára ho na ně líbala a myslela přitom na to, jak je skvělé stárnout právě s tímto mužem.

A když se teď podívala do zrcadla a spatřila na svém obličeji další rýhu, novou vrásku, dokázala myslet jenom na to, že stárne bez něho.

Pořád přesně nevěděla, jak dlouho vlastně truchlila. Možná vlastně nikdy truchlit nepřestala. Její matka byla vždycky silná, obzvlášť když ji její dcery potřebovaly. Sářina sestra Tessa u ní proseděla celé dny. Někdy Sáru chovala v náruči a houpala ji jako malé dítě, které potřebuje utěšit. Otec Sáře pomáhal udržovat dům v provozu. Vynášel smetí, venčil psy a chodil jí na poštu pro dopisy. Jednou ho našla v kuchyni, jak vzlyká a šeptá: „Moje dítě… Moje vlastní dítě…“ Nelkal nad Sárou, ale nad Jeffreym, protože pro něho byl synem, kterého nikdy neměl.

„Úplně se rozložila,“ šeptala Sářina matka do telefonu tetě Belle. Byla to trochu zastaralá fráze, u jaké člověk nečekal, že ji od někoho ještě zaslechne. Sáře připadalo, že fráze dokonale vystihuje její stav. Přijala ji a představovala si, jak se jí ruce a nohy oddělují od těla. Záleželo na tom? Na co potřebuje ruce a nohy, dlaně a chodidla, když se k němu nemůže rozběhnout, nemůže ho obejmout ani se ho dotknout? Sára si o sobě nikdy nemyslela, že k plně prožitému životu nutně potřebuje muže, ale Jeffrey ji nějakým způsobem změnil, takže si bez něj připadala ztracená.

Kým bez něho byla? Kdo byla ta žena, která nechtěla žít bez svého manžela a prostě všechno vzdala? Možná právě proto prožívala tak hluboký zármutek. Sára ztratila nejen Jeffreyho, ale i sama sebe.

Každý den si říkala, že přestane brát léky a nebude se snažit zaspat každou bolestivou minutu, která se vleče tak, že jí hodiny připadají jako celé týdny. Když pilulky vysadila, přestala jíst. Ne protože by chtěla, ale jídlo jí připadalo odporné, jako by bylo shnilé. Cokoli jí matka přinesla, Sáře se z toho zvedl žaludek. Přestala vycházet z domu, nedbala na sebe. Nejradši by odešla ze světa, ale nevěděla, jak to udělat, aniž by se zpronevěřila všemu, v co kdysi věřila.

Matka za ní nakonec přišla s prosíkem. „Tak už se konečně rozhodni. Buďto žij, anebo umři, ale nenuť nás bezmocně přihlížet, jak se nám ztrácíš před očima.“

Sára chladnokrevně zvážila své možnosti. Měla na vybranou mezi prášky, provazem, pistolí a nožem. Nic z toho jí nemohlo vrátit Jeffreyho ani změnit to, co se přihodilo.

Čas se hnal kupředu, ačkoli Sára toužila, aby se vracel zpátky. Od manželovy smrti uplynul skoro rok, když si uvědomila, že pokud zemře ona, odejdou s ní i všechny vzpomínky na něho. Děti neměli, takže žádná trvalá památka na jejich manželství neexistovala. Zůstala jenom Sára a její vzpomínky.

A tak jí nezbylo než se sebrat a přestat se rozkládat. Pomalu se začínal rýsovat stín bývalé Sáry. Ráno vstávala a chodila si zaběhat. Pracovala na poloviční úvazek a snažila se žít tak jako předtím, ale bez Jeffreyho. Poctivě, namáhavě se snažila vzkřísit ducha bývalého života, ale nešlo to. Nedokázala zůstat v domě, v němž si užívali své lásky. Nemohla chodit do města, kde spolu žili. Nebyla schopná ani jít k rodičům na nedělní večeři, protože židle vedle ní byla prázdná. V jejím životě zůstávala prázdnota, kterou nedokázalo vůbec nic vyplnit.

Informaci o práci v Gradyské nemocnici dostala e-mailem od bývalého spolužáka z Emory, který netušil, co právě prožívá. Poslal jí ho z legrace, jako by chtěl říct: „Kdo by se do té díry chtěl vracet?“, ale Sára hned druhý den zavolala na personální oddělení nemocnice. Kdysi tam byla na pohotovosti na praxi a věděla, jak funguje obrovské zkostnatělé zvíře, jemuž se říká veřejný zdravotní systém. Věděla, že práce na pohotovosti člověka připraví o život i o duši. Pronajala dům, prodala svou pediatrickou praxi, zbavila se většiny nábytku a za měsíc už se stěhovala do Atlanty.

A tak tu byla. Uplynuly další dva roky a Sára se stále nehýbala z místa. Mimo práci mnoho přátel neměla. Vlastně nikdy nebyla příliš společenská. Její život se vždycky točil kolem její rodiny. Nejlepší přítelkyní jí byla sestra Tessa a nejvíc se svěřovala své matce. Jeffrey byl policejním náčelníkem v grantském okrese. Sára ohledávala mrtvoly. Často spolu pracovali a Sára teď přemýšlela nad tím, jestli by si k sobě vytvořili stejně úzký vztah, kdyby si každý den šli po své práci a viděli se jenom doma u večeře.

Lásku bylo třeba nechat volně plynout jako vodu. Sára vyrostla na malém městě. Když měla naposledy vážnou známost, dívky nesměly chlapcům telefonovat a chlapci museli žádat otce svých vyvolených, jestli s nimi mohou chodit. Od podobných praktik se už dávno upustilo a působily směšně, ale Sára by je nejradši vrátila. Zásadám dospělého randění nerozuměla. Přinutila se to však aspoň zkusit, aby zjistila, jestli její schopnost navázat vztah také nezemřela s Jeffreym.

Od té doby, co se přistěhovala do Atlanty, chodila se dvěma muži. Oba jí dohodily sestřičky z nemocnice a oba byli neskutečně nezajímaví. První byl hezký, chytrý a úspěšný, ale za jeho dokonalým úsměvem a dobrými způsoby nebylo vůbec nic, a když se Sára při prvním polibku rozplakala, už jí nezavolal. S druhým se seznámila před třemi měsíci. Měla s ním trochu lepší zkušenost než s prvním, ale možná, že se jenom snažila sama sebe oklamat. Jednou se s ním vyspala, ale předtím musela vypít čtyři sklenice vína. Celou dobu zatínala zuby, protože styk pro ni představoval test, kterým hodlala projít. Muž se s ní druhý den rozešel, ale Sára to zjistila až po týdnu, když si přehrála vzkazy na záznamníku.

Bylo jí velice líto, že Jeffreyho nelíbala častěji. Jako většina manželských párů si i oni vytvořili tajný dorozumívací systém pro intimní chvíle. Dlouhý polibek obvykle znamenal touhu se milovat, ne pouhou náklonnost. Pak tu byly letmé polibky na tvář a rychlé mlaskavé pusy před odchodem do práce, ale nic z toho se nepodobalo vášnivým polibkům z počátku jejich vztahu. Připomínaly vzrušující exotické dárky, po nichž nebylo nutno zuřivě ze sebe servat šaty.

Sára by se ráda vrátila na začátek a znovu si užívala dlouhých hodin strávených na pohovce s Jeffreyho hlavou v klíně, kdy ho dlouze líbala a zajížděla mu prsty do jemných vlasů. Toužila po chvilkách v zaparkovaných autech, na chodbách a v kinech, kdy měla pocit, že pokud okamžitě neucítí jeho rty na svých, zadusí se. Chtěla znovu prožívat překvapení nad tím, že ho vidí v práci. Ráda by zase cítila, jak jí poskočilo srdce v hrudi, když ho spatřila na ulici. Toužila cítit lechtání v břiše, když zazvonil telefon a ve sluchátku se ozval jeho hlas. Chtěla, aby se jí zase do středu těla nahrnula krev, když sedí sama v autě nebo prochází uličkami v drogerii a cítí jeho vůni.

Toužila po svém milenci.

Kdosi se skřípěním odhrnul vinylový závěs vedle lůžka. Na Sáru se usmála Jill Marinová, sestra z jednotky intenzivní péče, a položila na postel Anninu lékařskou zprávu.

„Byl v noci klid?“ zeptala se Jill a dala se do práce. Zkontrolovala hadičky přístrojů a ujistila se, že kapačka správně funguje. „Přišly výsledky krevních plynů.“

Sára zprávu vzala a podívala se na číslice. Přístroj napojený na Annin prst včera večer ukazoval nízkou hladinu kyslíku v její krvi. Do rána se hladina vyrovnala. Sára se vždycky musela sklonit před schopností lidského těla léčit se samo. „Člověk si skoro připadá zbytečný, nemyslíte?“

„Možná doktoři,“ zažertovala Jill. „Ale sestry?“

„Máte pravdu.“ Sára zajela rukou do kapsy svého bílého pláště a nahmatala v ní dopis. Když včera v noci ošetřila Annu, převlékla se do čistého a automaticky dopis přemístila do kapsy nového pláště. Možná by ho měla otevřít. Možná by se měla posadit, roztrhnout obálku a jednou provždy to vyřešit.

„Stalo se něco?“ zeptala se jí Jill.

Sára zavrtěla hlavou. „Ne. Děkuju, že jste to tady se mnou včera v noci vydrželi.“

„Trochu jste mi ulehčila práci,“ přiznala sestra. Jednotka intenzivní péče byla jako vždy přeplněná. „Pokud se něco změní, zavolám vám.“ Jill položila ruku Anně na tvář a usmála se na ni. „Třeba se to naše děvče dneska probere.“

„Určitě ano.“ Anna její slova nejspíš neslyšela, ale Sára je potřebovala říct.

Když Sára vyšla z pokoje, oba policisté u zástěny jí zasalutovali na pozdrav. Cítila, že se za ní dívají, jak jde po chodbě. Ne protože by se jim tak líbila, ale protože věděli, že je vdova po policistovi. Sára se o Jeffreym s nikým v Grady nikdy nebavila, ale na pohotovosti se denně vystřídalo několik policistů, takže se to mezi nimi rozneslo. Záhy se z toho stalo veřejné tajemství. Všichni ho rozebírali, ale zásadně nikdy před Sárou. Nechtěla ze sebe dělat tragickou postavu, ale díky tomu se jí nikdo na nic neptal, a tak jí to příliš nevadilo.

Vůbec nedokázala pochopit, proč se jí o Jeffreym tak snadno mluvilo s Faith Mitchellovou. Namlouvala si, že to asi bude Faithinými výbornými detektivními schopnostmi. Pravým důvodem však mnohem spíš byla Sářina osamělost. Její sestra žila na druhém konci světa a k rodičům to byly čtyři hodiny cesty. Sára své dny trávila v podstatě jenom prací a večerním sledováním televize.

Ke všemu ještě měla neodbytné podezření, že ji nepřitahuje samotná Faith, ale spíš případ, na kterém pracuje. Jeffrey se Sárou při vyšetřování vždycky diskutoval o možných řešeních a jí to teď chybělo, protože si neměla čím trénovat mozek.

Než včera v noci usnula, snad vůbec poprvé nemyslela na Jeffreyho, ale na Annu. Hlavou se jí honily nesčetné otázky. Kdo ji unesl? Proč právě ji? Nezůstaly na jejím těle nějaké stopy, které by mohly osvětlit motivaci bestie, která jí ublížila? Když Sára v noci mluvila v kavárně s Faith, měla pocit, že její mozek zase konečně dělá něco užitečného a neomezuje se jenom na udržení základních životních funkcí. Kdoví, kdy zase bude mít podobnou příležitost?

Sára si promnula oči, aby se trochu probrala. Věděla, že život bez Jeffreyho bude bolestivý. Nečekala však, že bude tak příšerně bezvýznamný.

Už byla skoro u výtahů, když jí zazvonil mobil. Ohlásila se, otočila se na podpatku a vracela se k Anninu pokoji. „Jdu tam.“

„Sonny tu bude asi za deset minut,“ řekla Mary Schroderová.

Sára se zarazila. Při sestřiných slovech se jí zastavilo srdce v hrudi. Sonny byl Maryin manžel, který pracoval jako pochůzkář u policie. Dnes měl ranní. „Nestalo se mu nic?“

„Sonnymu? Ale vůbec ne. Kde jste?“ zeptala se Mary.

„Nahoře na jipce.“ Sára změnila směr a vracela se zpátky k výtahům. „Co se děje?“

„Volali mu kvůli malému klukovi, kterého matka nechala u supermarketu City Foods v ulici Ponce de Léona. Je mu šest. Seděl zavřený vzadu v autě minimálně tři hodiny, chudáček.“

Sára přivolala výtah. „Kde má matku?“

„Zmizela. Na předním sedadle se našla její kabelka, klíčky byly zastrčené v zapalování a na asfaltu vedle auta byla krev.“

Sára cítila, jak jí zase začalo tlouct srdce. „Viděl ten chlapec něco?“

„Rozrušením přestal mluvit a Sonny s ním nic nezmůže. Neumí s dětmi jeho věku jednat. Jedete dolů?“

„Čekám na výtah,“ odpověděla Sára a pořádně se podívala na hodinky. „Je si Sonny jistý těmi třemi hodinami?“

„Vedoucí obchodu si auta všiml, když přijel do práce. Povídal, že tam předtím viděl i matku. Vyváděla, protože nemohla najít syna.“

Sára znovu stiskla tlačítko výtahu, i když dobře věděla, že je to zbytečné. „Proč to nahlásili až po třech hodinách?“

„Protože lidi jsou blbci,“ odpověděla Mary. „Prostě úplní, totální blbci.“

7

Když se Faith ráno probudila, její červené mini stálo na příjezdové cestě před domem. Amanda sem nejspíš zajela s Willem a pak ho odvezla domů. Will si asi myslel, že Faith pomohl, ale ona by mu stejně nejradši příšerně vynadala. Když jí ráno zavolal a řekl jí, že ji vyzvedne jako obvykle v půl deváté, odsekla jenom: „Fajn,“ ale Will jako by její zlost vůbec nezaregistroval.

Trochu se uklidnila, když jí popsal události předešlé noci – vylíčil jí, jak jako správný pitomec vlezl do jámy v lese, jak našel druhou oběť a musel čelit Amandě, což muselo být obzvlášť náročné. Amanda nikomu nic nedala zadarmo. Willovi bylo na hlase znát, že je vyčerpaný. Faith s ním soucítila, když jí popisoval ženu, která visela ze stromu. Jakmile však spolu domluvili, zase se na něho rozzuřila.

Co ho to napadlo, lézt do té díry úplně sám, když nahoře byl akorát ten pitomý Fierro? Proč nezavolal Faith, aby mu přijela na pomoc při pátrání po druhé oběti? Proč si proboha myslel, že jí prokazuje službu, když ji nenechá pracovat? Myslí si snad, že je neschopná, že není dost dobrá? Faith u policie nefiguruje jako nepoužitelný maskot. Její matka byla policistka. Faith se vypracovala z pochůzkářky na kriminalistku rychleji než ostatní členové sboru. Když se s ní Will setkal, neseděla nečinně v koutě. Není žádný Watson a on není Sherlock Holmes.

Faith se přinutila zhluboka se nadechnout. Byla dostatečně soudná, aby si uvědomila, že se možná zbytečně moc vzteká. Teprve když se v kuchyni posadila ke stolu a změřila si cukr v krvi, zjistila, co je příčinou její špatné nálady. Zase měla kolem sto padesáti, což podle příručky Život s cukrovkou mohlo způsobovat nervozitu a podrážděnost. Když vytáhla inzulínové pero a pokusila se dát si injekci, její nervozita a podrážděnost jenom zesílily.

Pevnýma rukama nastavila správnou výšku dávky, ale když se pokusila vpíchnout si jehlu do stehna, roztřásla se jí celá noha až po chodidlo. Ruka jí zůstala strnule viset nad roztřeseným stehnem, což nejspíš způsobila nějaká část jejího nevědomí. Jako by jí mozek nechtěl dovolit, aby sama sobě ublížila. Ve stejné oblasti hlavy se asi nacházelo i poškozené centrum, které jí nedovolovalo udržovat dlouhodobé vztahy s muži.

„Do pytle,“ vyhrkla, zabodla si pero do nohy a stiskla píst. Příšerně to pálilo, ačkoli v návodu stálo, že aplikace je téměř bezbolestná. Možná, že když do sebe člověk bodá miliónkrát týdně, vpich jehly do nohy nebo břicha mu nepřipadá moc bolestivý, ale Faith se tak daleko ještě nedopracovala a nedokázala si představit, že by to tak někdy mělo dopadnout. Když si pero vytrhla z nohy, příšerně se potila. Měla lepkavá obě podpaží.

Následující hodinu strávila částečně na telefonu a částečně na internetu. Procházela stránky různých vládních organizací, aby pohnula s vyšetřováním. Zároveň se děsila nad informacemi o cukrovce druhého typu, které na svém laptopu vyhledávala na Googlu. Prvních deset minut čekala, až se jí ozvou z atlantské policie, a mezitím hledala nějakou podobnou diagnózu pro případ, že by se Sára Lintonová přece jen zmýlila. Zjistila, že doufá marně. Než se jí podařilo spojit se s atlantskou laboratoří GBI, objevila první blog nějakého diabetika. Pak našla další a potom ještě další. Tisíce lidí na internetu popisovaly, jak náročný je život s touto chronickou chorobou.

Faith se dočítala o pumpách, glukometrech, diabetické retinopatii, špatném krevním oběhu, ztrátě chuti na sex a dalších báječných věcech, kterými může cukrovka člověku obohatit život. Našla texty o zázračných lécích i hodnocení jednotlivých pomůcek. Jeden šílenec tam psal, že cukrovka je vládní komplot k získání miliard dolarů od nic netušící veřejnosti, aby bylo z čeho financovat válku o naftu.

Jak se Faith prokousávala konspiračními teoriemi, začínala být ochotná uvěřit čemukoli, co by ji mohlo osvobodit od doživotního počítání a měření. Až dosud se řídila různými dietami, které objevila v Cosmopolitanu, a počítala cukry a kalorie, ale představa, že se promění v živoucí jehelník, jí připadala opravdu nesnesitelná. Celá skleslá vyčkávala na spojení s laboratoří. Mezitím ještě rychle klikla zpátky na stránky farmaceutických společností, ze kterých se na ni zubili veselí, zdraví diabetici na kolech a v jogínských úborech. Někteří si venku v parku hráli se štěňaty, koťaty a pouštěli s dětmi draky. Žena, jež se točila s rozkošným batoletem v náruči, jistě netrpěla suchou vaginální sliznicí.

Faith mohla místo telefonování na pracoviště GBI zavolat doktorce, na niž dostala kontakt od Sáry, a na odpoledne se k ní objednat. Vedle ruky měla její telefonní číslo a samozřejmě po ní už pátrala v databázích, aby zjistila, jestli ji někdo nežaloval za špatné zacházení nebo zda ji nepřistihli opilou za volantem. Faith už do detailu znala lékařčino vzdělání i stav bodového konta, ale přesto se nedokázala přinutit, aby jí zavolala.

Faith věděla, že kvůli těhotenství v práci moc dlouho nepobude. Amanda kdysi chodila s Faithiným strýcem Tedem, ale jejich vztah dostal trhliny zhruba v době, kdy Faith přestoupila na střední školu. Jako šéfová je Amanda někdo úplně jiný než jako teta. Udělá Faith ze života takové peklo, jaké dokáže ženě udělat zase jenom žena za to, že se chová tak, jak je to u jejich pohlaví normální. Na to byla Faith připravená. Ale dovolí jí pak vrátit se do práce, i když má cukrovku?

Bude schopná vyrazit do terénu, nosit u sebe zbraň a chytat zločince, když nebude mít vyrovnanou hladinu cukru v krvi? Při fyzické námaze se může dramaticky snížit. Co když omdlí při pronásledování podezřelého? Na cukr v krvi má vliv i emoční vypětí. Co když bude vyslýchat svědka a neuvědomí si, že se chová jako šílená, dokud na ni nezavolají interní vyšetřovatele? A co Will? Může mu dál krýt záda? Sice proti svému partnerovi každou chvíli něco má, ale zároveň mu je hluboce oddaná. Někdy mu ukazuje směr, mírní dopady okolního světa a chová se jako jeho starší sestra. Jak může chránit Willa, když nezvládne chránit ani sama sebe?

Třeba k tomu nakonec vůbec nebude mít příležitost.

Faith se zadívala na monitor a uvažovala, jestli nemá na webu zjistit, jak se policie standardně chová ke kriminalistům s cukrovkou. Strčí je někam do kanceláře a nechá je tam shnít nebo je donutí podat výpověď? Vyhodí je? Položila ruce na klávesnici laptopu. Podobně jako u inzulínového pera jí mozek ani teď nedovolil ani hnout prstem. Kláves se skoro nedotkla. Jenom zlehka poklepala na písmeno H. Byla nervózní a cítila, že se zase začíná potit. Když zazvonil telefon, lekla se tak, že málem vyskočila z kůže.

„Dobré ráno,“ ozval se v něm Will. „Čekám před domem, až budeš hotová.“

Faith zavřela laptop. Posbírala poznámky, které si udělala při obvolávání jednotlivých pracovišť GBI. Diabetické pomůcky nacpala do kabelky a vyšla ven, aniž by se za sebou ohlédla.

Will seděl v neoznačeném černém Dodgi Chargeru, jemuž přezdívali Speciál, protože se jednalo o automobil zakoupený vládou. Tento krasavec měl na blatníku nad zadním kolem šrám od klíče a na střeše dlouhou anténu, která přijímala všechny signály v okruhu necelých sto sedmdesáti kilometrů. I slepci by bylo jasné, že je to policejní auto.

Faith otevřela dveře a Will ji uvítal: „Mám atlantskou adresu Jacquelyn Zabelové.“

Mluvil o druhé oběti. O ženě, jež visela tváří dolů ze stromu.

Faith nastoupila do auta a připoutala se. „Jak se ti to povedlo?“

„Dneska ráno mi zavolal šerif z Walton Beach. Vyslechli její sousedy a zjistili, že její matku přestěhovali do domova s pečovatelskou službou. Jacquelyn sem přijela vyklidit dům, aby ho mohla prodat.“

„Kde je ten dům?“

„V Inman Park. Bude tam na nás čekat Charlie. Spojil jsem se s atlantskou policií, aby nám dali k ruce pár lidí. Slíbili mi, že nám na pár hodin půjčí dvě hlídky.“ Vycouval po příjezdové cestě od domu a podíval se na Faith. „Vypadáš líp než včera. Vyspala ses trochu?“

Faith místo odpovědi vytáhla zápisník a začala vypočítávat, co se jí podařilo po telefonu zjistit. „Nechala jsem třísky, které Anna měla pod nehty, převézt do naší laboratoře. Ze všeho nejdřív jsem za ní do nemocnice poslala technika, aby jí sejmul otisky. Vyhlásila jsem celostátní pátrání po nezvěstných ženách, které odpovídají Annině popisu a jsou zhruba jejího věku. Pošlou pro kreslíře, který nám ji načrtne. Má hodně pohmožděný obličej, takže si nejsem jistá, jestli by ji podle fotografie vůbec někdo poznal.“

Obrátila list a přelétla zápisky očima. „Podívala jsem se do databází, jestli tam nenajdu podobné případy. FBI nic podobného neeviduje, ale pro jistotu jsem naše informace uložila, kdyby se náhodou něco podobného objevilo.“ Podívala se na další stránku. „Nahlásila jsem krádež Jacquelyniných platebních karet, takže budeme vědět, jestli se je někdo nepokusil zneužít. Zavolala jsem na soudní. Pitva má začít kolem jedenácté. Pak jsem se ještě spojila s Coldfieldovými – to jsou ti lidi z buicku, co Annu přejeli. Povídali, že za nimi můžeme zajít do ženského domova, kde Judith dělá dobrovolnici. I když prý už všechno, co vědí, řekli tomu milému detektivovi Gallowayovi. A když už o tom debilovi mluvím, ráno jsem zavolala Jeremymu, vzbudila jsem ho a poprosila jsem ho, aby nechal Gallowayovi ve schránce vzkaz, že je z berňáku a potřebuje s ním mluvit ohledně nějakých nesrovnalostí.“

Will se tomu zasmál.

„Čekáme, až nám z Rockdale nafaxují protokol o místě činu a výpovědi svědků, které se jim povedlo získat. Nic víc zatím nemáme,“ dokončila Faith a zavřela notes. „Co jsi dneska ráno dělal ty?“

Will kývl směrem k držáku na nápoje. „Koupil jsem ti horkou čokoládu.“

Faith se toužebně zadívala na kelímek z voskovaného papíru. Nejradši by se po něm vrhla a olízala z něj jemnou šlehačku, která se dostala ven skrz otvor ve víčku. Když Sáře Lintonové povídala o své životosprávě, lhala. Naposledy běžela od svého auta ke dveřím rychlého občerstvení a doufala, že si stihne koupit mléčný koktejl ještě dřív, než zavřou. Obvykle snídala koláč a dietní kolu, i když dnes ráno snědla vejce natvrdo a kus suchého toastu. Podobné věci podávali v okresní věznici. Cukr v horké čokoládě by ji však nejspíš zabil, a tak, než si to mohla rozmyslet, rychle řekla: „Díky, ale nechci.“

„Víš, jestli se snažíš zhubnout, tak bych mohl…,“ začal Will.

„Wille,“ přerušila ho Faith. „Dietu držím posledních osmnáct let. Když se na ni budu chtít vykašlat, tak to prostě udělám.“

„Neřekl jsem, že…“

„Navíc jsem přibrala jen tři kila,“ zalhala. „Nepotřebuju na sobě nosit označení pro objemné náklady.“

Will se podíval na kabelku na jejím klíně a zatvářil se ustaraně. „Promiň,“ omluvil se nakonec.

„Děkuju ti.“

„Jestli nebudeš…“ Nedořekl a vzal pohárek z držáku. Faith zapnula rádio, aby nemusela poslouchat, jak pije. Přístroj měl ztišený zvuk, takže bylo slyšet jenom jednotvárné mumlání, jak reportéři četli zprávy. Faith ladila tak dlouho, dokud nenašla příjemnou neškodnou stanici, která jí nepoleze na nervy.

Will zpomalil, když přes silnici přeběhl chodec, a setrvačná síla Faith hodila kupředu, až se jí napnul bezpečnostní pás na hrudi. Neměla omluvu pro to, že na něho vyjela. Will navíc nebyl hloupý – věděl, že něco není v pořádku, ale jako obvykle na ni nechtěl naléhat. Cítila se trochu provinile, že před ním má tajnosti, ale Will se jí také příliš nesvěřoval. Na jeho dyslexii přišla čirou náhodou. Aspoň si to myslela. Měl zcela zřejmé potíže se čtením, ale jen Bůh věděl, jaké přesně. Faith pouhým sledováním zjistila, že Will dokáže některá slova rozlišit sám, ale trvá mu to celou věčnost a obvykle neví, co znamenají. Když se ho pokusila zeptat na jeho diagnózu, Will jí příkře řekl, že jí do toho nic není, takže se zastyděla, že se ho vůbec ptala.

Velice nerada to přiznávala, ale její partner dělal dobře, že svůj handicap skrýval. Faith už u policie pracovala dlouho a věděla, že většina jejích kolegů je dost primitivní. Byli konzervativní a neobvyklé věci nevítali s nadšením. Denně přicházeli do styku s nejzběsilejšími výkvěty lidské společnosti, a možná proto nedokázali tolerovat jakoukoli abnormalitu ve svých řadách. Na důvodech vlastně nezáleželo. Faith zkrátka věděla, že kdyby se zpráva o Willově dyslexii roznesla, každý by se po něm vozil. Už tak měl potíže nějak se mezi kolegy zařadit a tohle by z něho navždycky udělalo outsidera.

Will zahnul vpravo do Moreland Avenue. Jak ví, kudy má jet? Orientace ve městě pro něho byla složitá a rozlišit pravou a levou stranu pro něho představovalo nepřekonatelný problém. Přesto se mu handicap dařilo skvěle skrývat. Pro případ, že by mu nestačila jeho fenomenální paměť, nosil u sebe diktafon. Měl ho v kapse jako jiní policisté papírový blok. Někdy se spletl a udělal chybu, ale Faith z valné většiny obdivovala všechno, čeho dosáhl. Dokázal projít střední školou i vysokou, aniž by někdo zjistil, že má nějaký problém. Vyrostl v dětském domově, což mu nedalo zrovna dobrý start do života. Na své úspěchy mohl být po zásluze hrdý. O to smutnější Faith připadalo, že svůj handicap musí pořád skrývat.

Dostali se doprostřed nesourodé čtvrti Little Five Points, kde se nacházely zaplivané putyky vedle předražených šik butiků. Teprve tam Will promluvil: „Není ti něco?“

„Jen mě tak napadlo,“ začala Faith, i když mu nechtěla prozradit, na co doopravdy myslí. „Co o těch obětech vlastně víme?“

„Obě mají tmavé vlasy, jsou zdravé a atraktivní. Máme za to, že žena v nemocnici se jmenuje Anna. Na řidičáku stojí, že ta ze stromu je Jacquelyn Zabelová.“

„Máme nějaké otisky?“

„Jeden latentní na kapesním noži, který jsme našli u Zabelové. Otisk na jejím řidičáku se nepovedlo identifikovat. Jí nepatří a v počítači ho nemáme.“

„Měli bychom ho porovnat s Anninými otisky, jestli nepatří jí. Pokud se Anna dotkla řidičáku, znamená to, že byly s Jacquelyn Zabelovou v komoře spolu.“

„Dobrý nápad.“

Faith připadalo, že informace z Willa lezou jako z chlupaté deky. Nemohla se mu ale divit, že je opatrný, protože její nálady byly v poslední době dost nevypočitatelné. „Zjistil jsi o Zabelové ještě něco?“

Will pokrčil rameny na znamení, že nic moc, ale vychrlil ze sebe: „Jacquelyn Zabelové bylo osmatřicet, byla svobodná a bezdětná. Pomůže nám s ní Floridský policejní úřad. Projdou její dům, zjistí, komu volala, a pokusí se vyhledat jiné příbuzné, než je matka, co žila v Atlantě. Šerif povídal, že Zabelovou u nich ve městě nikdo vlastně moc neznal. Trochu kamarádila se sousedkou. Ta jí chodila zalívat kytky, ale jinak o ní vlastně nic neví. Nějakou dobu válčila s několika sousedy kvůli popelnicím na ulici. Šerif říkal, že několik lidí si na Zabelovou za posledního půl roku stěžovalo, protože u bazénu pořádala hlučné večírky a před domem jí parkovalo moc aut.“

Faith potlačila nutkání zeptat se ho, proč jí tohle všechno neřekl hned. „Znal šerif Zabelovou osobně?“

„Povídal, že některé stížnosti na ni řešil sám a nepřipadala mu jako moc příjemná ženská.“

„Takže o ní řekl, že je to čůza,“ shrnula to Faith. Will se na policistu vyjadřoval překvapivě slušně. „Čím se živila?“

„Byla realitní makléřka. Trh se teď sice moc nehýbe, ale vypadá to, že Zabelová se i tak měla dobře. Bydlela v domě na pláži, jezdila v BMW a v přístavu jí kotvila jachta.“

„Nebyla baterie, kterou jsi našel v té kobce, z lodi?“

„Poprosil jsem šerifa, aby se na tu její jachtu podíval. Baterie je na svém místě.“

„Ale za pokus to stálo,“ zamumlala Faith. Pořád jenom hledali záchytné body.

„Charlie povídal, že baterie, kterou jsme našli v lese, je minimálně deset let stará. Nejsou na ní vidět čísla. Podívá se, jestli o ní nezjistí něco víc, ale je dost pravděpodobné, že to nikam nepovede. Tyhle baterie se dají koupit na bleším trhu.“ Will pokrčil rameny a dodal: „Jistě víme jen to, že ten člověk ji koupil s určitým úmyslem.“

„Jak to?“

„Autobaterie vydává krátký a silný výboj, aby auto naskočilo. Jakmile chytne, spustí se alternátor a baterie není potřeba, dokud zase nebudeš startovat. Lodní baterii, jako je ta z jámy, se říká baterie s hlubokým cyklem. Dlouhodobě vyrábí pořád stejně silný proud. Kdyby pachatel chtěl použít na svoje hrátky autobaterii, hodně brzo by se mu vybila. Ta lodní vydrží několik hodin v kuse.“

Faith mlčela a pokoušela se jeho slova pochopit. Šlo to ztěžka, protože zvěrstva, jaká musely obě ženy snést, nemohl vymyslet soudný člověk.

„Kde je BMW Jacquelyn Zabelové?“ zeptala se.

„Před jejím domem na Floridě nestojí. Ani před domem její matky.“

„Zadal jsi ostatním policejním stanicím, aby se po něm podívaly?“

„Jak na Floridě, tak v Georgii.“ Will sáhl pro několik složek na zadním sedadle. Každá měla jinou barvu. Listoval jimi, dokud nenašel oranžovou, a podal ji Faith. Když ji otevřela, našla v ní vytištěnou zprávu z Floridského registru motorových vozidel. Z kopie řidičského průkazu se na ni dívala Jacquelyn Alexandra Zabelová. Byla to velice atraktivní žena s dlouhými tmavými vlasy a hnědýma očima. „Hezká,“ poznamenala Faith.

„Anna taky,“ doplnil Will. „Taky má hnědé vlasy a oči.“

„Takže pachatel jde po určitém typu,“ řekla Faith. Otočila stránku a přečetla nahlas: „Zabelová má červené BMW 540i z roku 2008. Před půl rokem dostala pokutu za překročení rychlosti o víc jak čtyřicet kilometrů. Před měsícem nezastavila na stopce u školy. Před dvěma týdny nezastavila u zátarasu a odmítla se podrobit dechové zkoušce. Čeká ji předvolání k soudu.“ Faith listovala složkou. „Donedávna jezdila bez přestupků.“

Will se nepřítomně podrbal na předloktí a trpělivě čekal na zelenou. „Možná v jejím životě došlo k nějakému zvratu.“

„Co ty zápisky, co Charlie našel v komoře?“

„Jo, nebudu si odpírat,“ vzpomněl si Will a vytáhl modrou složku. „Teď z nich snímají otisky. Jsou na papíře z obyčejného kroužkového bloku, psané obyčejnou tužkou, pravděpodobně ženskou rukou.“

Faith se podívala na kopii textu. Každá stránka byla odshora až dolů popsaná jednou jedinou větou, jako kdyby pisatelka seděla za trest několik hodin po škole. Faith si to dobře pamatovala ze základní školy. „A to žebro?“

Will se nepřestával drbat. „V jámě ani jejím okolí jsme žádné nenašli.“

„Že by si ho vzal jako suvenýr?“

„Možná,“ odpověděl Will. „Jacquelyn na těle neměla žádné řezné rány.“ Pak se opravil: „Tedy ne tak hluboké rány jako má Anna v místě, kde jí vyndal žebro. Jinak to vypadá, že obě dvě prošly tím samým.“

„Mučením.“ Faith se pokusila uvažovat jako pachatel. „Jednu ženu má na posteli a druhou pod ní. Možná je po čase prohodí. Udělá jednu příšernost Anně, pak ji vymění za Jacquelyn a provede to jí.“

„A pak je zase vymění,“ dodal Will. „Takže Jacquelyn možná slyšela, co udělal s Anniným žebrem. Věděla, co bude následovat, a překousala si provaz na zápěstí.“

„Našla ten kapesní nůž anebo ho u sebe měla pod postelí.“

„Charlie prohlídl latě z roštu a poskládal je zpátky tak, jak tam původně byly. Na prostředku každé z nich byly stopy po špičce hodně ostrého nože, jak někdo zpod postele přeřezával provaz.“

Faith se snažila neotřást, když nahlas řekla příšernou pravdu: „Jacquelyn ležela pod postelí, když Annu mučil.“

„A nejspíš ještě žila, když jsme prohledávali les.“

Faith otevřela ústa, aby řekla něco jako „Ty za to přece nemůžeš“. Věděla však, že slova jsou zbytečná. Sama se cítila provinile, protože se nezúčastnila pátrání. Nedovedla si představit, jak asi Willovi je. Vždyť zatímco bloudil po lese, žena umírala na stromě!

Místo toho se zeptala: „Co to máš s rukou?“

„Cože?“

„Pořád se drbeš.“

Will zastavil a zamžoural na ukazatele.

„Hamiltonova,“ přečetla Faith.

Podíval se na hodinky. S jejich pomocí rozlišoval pravou a levou stranu. „Obě oběti nejspíš byly dobře situované,“ řekl a zahnul do Hamiltonovy ulice. „Anna byla podvyživená, ale měla hezké vlasy – myslím barvu – a nedávno byla na manikúře. Lak na nehtech měla oprýskaný, ale bylo vidět, že jí je dělal profesionál.“

Faith nechtěla vyzvídat, odkud ví, jak vypadá profesionální manikúra. „Ty ženy nebyly žádné prostitutky. Měly vlastní domy a nejspíš chodily do práce. Není moc obvyklé, aby si vrah vybíral oběti, které budou někomu chybět,“ řekla.

„Motiv, způsob provedení, příležitost,“ vypočítal Will tři základní body každého vyšetřování. „V tomhle případě je motivem sex, mučení a možná odebrání toho žebra.“

„Co způsob provedení?“ řekla Faith a snažila se vymyslet, jak by vrah mohl unést oběti. „Že by jim něco udělal s autem, aby se rozbilo? Mohl by to být mechanik.“

„Bavoráky mají asistenční službu. Jenom zmáčkneš knoflík, oni ti zavolají a odtáhnou tě.“

„Prima,“ řekla Faith. Její mini bylo BMW pro chudé. Když se člověk někde zasekl, musel asistenční službě zavolat z vlastního telefonu. „Jacquelyn vyklízela matčin dům. To znamená, že nejspíš měla smlouvu s nějakými stěhováky nebo likvidační agenturou.“

„Aby dům prodala, nejdřív by musela mít potvrzení o termitech,“ dodal Will. Ve většině jižních států nebylo možné dostat hypotéku na dům bez potvrzení, že jeho základy nepožírají termiti. „Takže pachatel může být likvidátor hmyzu, majitel firmy, stěhovák…“

Faith vytáhla propisovačku a začala na zadní stranu oranžové složky sepisovat seznam. „Tady nemohla dům prodat přes vlastní kancelář, takže si na to musela najmout místního makléře.“

„Pokud se ho nepokoušela prodat bez realitky. V tom případě mohla mít návštěvní hodiny k prohlídkám a do domu mohli celou dobu chodit cizí lidé.“

„Jak to, že si nikdo nevšiml, že zmizela?“ zeptala se Faith. „Sára povídala, že Annu unesl minimálně před čtyřmi dny.“

„Kdo je Sára?“

„Sára Lintonová,“ odpověděla Faith. Will pokrčil rameny, takže se na něho pozorně zadívala. Jména nikdy nezapomínal. Vždycky si všechno přesně pamatoval. „Ta doktorka včera,“ napověděla mu.

„Tak se jmenuje?“

Faith potlačila poznámku Nech toho, Wille.

„Jak může vědět, jak dlouho tam Anna byla?“ zeptal se Will.

„V nějakém okrese víc na jih dělala patoložku.“

Will vytáhl obě obočí. Zpomalil, aby se podíval na další ceduli. „Patoložku? To je divné.“

S ním je tedy rozprávka! „Byla patoložka a pediatrička.“

„Mně připadala spíš jako tanečnice,“ zamumlal Will, který se pokoušel rozluštit nápis na ceduli.

„Lesní,“ přečetla mu Faith. „Tanečnice? Vždyť je vysoká.“

„Tanečnice přece můžou být vysoké.“

Faith zaťala zuby, aby se nahlas nezasmála.

„To je jedno.“ Víc neřekl. Krátkou větou naznačil, že rozhovor je u konce.

Faith si ho prohlížela z profilu. Otáčel volantem a upřeně sledoval silnici před sebou. Byl atraktivní, možná dokonce i hezký, ale vůbec se neuměl chovat. Jeho manželka Angie Polaskiová byla nad jeho podivné manýry povznesená. Například jí nevadilo, že není schopný vést nezávazný hovor a vytrvale nosí obleky s vestičkou jako obstarožní strýc. Will za to přivíral oči nad tím, že se Angie vyspala s polovinou atlantského policejního sboru včetně několika žen, pokud se dalo věřit nápisům na dámských záchodech ve třetím patře. Seznámili se v dětském domově a Faith měla za to, že právě tohle je k sobě váže. Oba byli sirotci, které odložili špatní rodiče. Will jí žádné podrobnosti nesdělil. Dělal to tak ostatně u všeho, co se týkalo jeho osobního života. Faith vlastně netušila, že si Angii vzal, dokud se jednoho dne neobjevil v práci se snubním prstenem na ruce.

Nikdy se také ani očkem nepodíval na jinou ženu. Až teď.

„Tak jsme tady,“ řekl Will a zahnul vpravo do úzké ulice lemované stromy. Faith před maličkým domkem spatřila bílou dodávku, jež patřila týmu ohledávajícímu místa činu. Vedle cesty se Charlie Reed se dvěma asistenty hrabal v odpadcích, které vynesl ven nějaký velice pořádkumilovný člověk. U obrubníku stály tři řady krabic. Byly na sobě naskládané po dvou. Na každé z nich bylo napsáno, co obsahuje. Vedle nich stála dokonale vyrovnaná řada velkých černých pytlů na odpadky. O poštovní schránku byla opřená matrace s roštem a vedle ní se nacházelo několik kusů nábytku, jež zatím unikly pozornosti místních bezdomovců. Za Charlieho dodávkou stály dva prázdné policejní vozy. Muži, o které atlantskou policii požádal Will, už pravděpodobně pročesávali čtvrť.

Faith řekla: „Byla vdaná za policajta. Mám takový dojem, že zemřel ve službě. Doufám, že toho, co to udělal, usmažili zaživa.“

„Kdo byl vdaný za policajta?“

Velice dobře věděl, o kom Faith mluví. „Sára Lintonová. Tancující doktorka.“

Will zaparkoval a vypnul motor. „Poprosil jsem Charlieho, aby s ohledáním domu počkali na nás,“ řekl. Vytáhl z kapsy dva páry latexových rukavic a jeden podal Faith. „Určitě tam všechno bude sbalené kvůli stěhování, ale člověk nikdy neví,“ poznamenal.

Faith vystoupila z auta. Jakmile Charlie začne sbírat důkazy, bude muset dům uzavřít jako místo činu. To, že je nechá, aby se nejprve do domu podívali, jim usnadňovalo práci. Nebudou muset čekat, až všechno projde laboratoří.

„Nazdar!“ vykřikl Charlie a vesele jim zamával. „Přijeli jste akorát včas.“ Ukázal na pytle. „Když jsme dorazili, zrovna to chtěla odvézt organizace Pomoc bližnímu.“

„Co máte?“

Charlie jim ukázal visačky na pytlích, na nichž bylo úhledně napsáno, co obsahují. „Většinou oblečení. Kuchyňské náčiní, staré mixéry a tak.“ Usmál se na ně. „Ta díra v lese byla horší.“

„Co myslíš, kdy dostaneme výsledky analýzy toho, co jsme našli v té kobce?“ zeptal se ho Will.

„Amanda to trochu popohnala. Bylo tam plno sraček, obrazně řečeno i doslova. Na rozbor půjdou přednostně kousky, které nám připadaly důležitější než ostatní. Vím, že rozbor DNA z tekutin bude až za osmačtyřicet hodin. Otisky se porovnávají v počítači průběžně, jak se vybarví. Pokud z toho materiálu vyjde něco zásadního, budeme to vědět nejpozději zítra ráno.“ Rukou naznačil, že telefonuje. „Budeš první, komu zavolám.“

Will ukázal na pytle s odpadky. „Našli jste v tom něco použitelného?“

Charlie mu podal štos dopisů. Will z něj sundal gumičku a na každou obálku se postupně podíval, než ji podal Faith. „Tady je celkem čerstvé razítko,“ poznamenal. Slova sice číst nezvládal, ale čísla mu nedělala problémy. Byl to jeden ze způsobů, jak maskoval svůj handicap. Také zvládal rozeznat loga různých společností. „Účet za plyn, elektřinu, kabelovku…“

Faith nahlas přečetla jméno adresátky: „Gwendolyn Zabelová. To je moc hezké staré jméno.“

„Jako Faith,“ podotkl Charlie. Faith jeho osobní poznámka docela překvapila. Charlie to rychle zamluvil: „A bydlela v moc hezkém starém baráčku.“

Faith malý bungalov nijak krásný nepřipadal, i když mu šedé šindele a ozdobné červené lišty dodávaly na malebnosti. Nikdo ho nemodernizoval ani neudržoval. Okapy se prohýbaly pod nánosy listí a střecha připomínala velbloudí hřbet. Trávník byl hezky posekaný, ale zahrada postrádala záhony a pečlivě ostříhané keře, jaké bylo vidět kolem většiny atlantských domů. Ostatní domy v ulici s výjimkou jednoho měly přistavěné horní patro. Na některých místech noví majitelé původní stavbu strhli a postavili místo ní ohromné sídlo. Gwendolyn Zabelová nejspíš byla jednou z posledních v celé čtvrti, kdo měli jenom dvě ložnice a jednu koupelnu. Mají sousedé radost, že stařena zmizela z jejich ulice? Její dceru muselo potěšit, za kolik domek prodala. V době, kdy ho postavili, mohl stát kolem třiceti tisíc dolarů. Teď by jenom jeho pozemek stál kolem půl miliónu.

„Vy jste ho odemkli?“ zeptal se Will Charlieho.

„Když jsem přijel, bylo už odemčeno,“ odpověděl technik. „Jenom jsme se tu s kluky trochu rozhlédli. Nic na nás odnikud nevyskočilo, ale právo prvního máte vy.“ Ukázal na hromadu odpadků před sebou. „Tohle je jenom špička ledovce. Je tam děsný bordel.“

Will a Faith se na sebe podívali a vykročili k domku. Inman Park nebyla žádná luxusní čtvrť. Odemčeno tam nechávali jenom pojistní podvodníci.

Faith strčila do dveří, otevřela je a vstoupila rovnou do sedmdesátých let dvacátého století. Zelený chlupatý koberec na zemi byl tak vysoký, že se jí do něj úplně zabořily tenisky. Zrcadlové desky nalepené na zdi jí laskavě připomněly, že za poslední měsíc přibrala devět kilo.

„Páni,“ ujelo Willovi, když se rozhlédl po obýváku. Byl nacpaný neuvěřitelným množstvím krámů. Stály tam štosy novin, brožovaných knih a různých časopisů.

„V tomhle se přece nedalo bezpečně bydlet.“

„A představ si, jak to asi vypadalo, když tu ještě byly všechny ty krámy z ulice,“ řekla Faith a vzala do ruky zrezivělý ruční mixér, který ležel na štosu časopisů Life. „Staří lidé někdy začnou všechno sbírat a nejsou schopní s tím přestat.“

„To je šílené,“ řekl Will a přejel rukou po štosu starých gramodesek. Do zatuchlého vzduchu z nich vylétl oblak prachu.

„U mojí babičky to vypadalo ještě hůř,“ ubezpečila ho Faith. „Celý týden jsme se prokopávali jenom do kuchyně.“

„Proč to ti lidé dělají?“

„Nevím,“ připustila Faith. Dědeček jí zemřel, ještě když byla malá. Babička Mitchellová zůstala po zbytek života sama. V padesáti začala sbírat různé věci, a když ji přestěhovali do domova důchodců, její dům byl od sklepa po půdu napěchovaný zbytečnostmi. Když se Faith rozhlížela po domě osamělé stařeny a viděla podobné krámy jako u své babičky, napadlo ji, jestli Jeremy jednoho dne také nebude muset čelit podobnému skladišti.

Aspoň bude mít sourozence, který mu s tím pomůže. Faith si přitiskla ruku na břicho a poprvé se zamyslela nad dítětem, které rostlo uvnitř. Je to holčička, nebo chlapeček? Bude mít blonďaté vlasy po ní nebo bude tmavé po svém hispánském tatínkovi? Jeremy se svému otci naštěstí nepodobal. Faithina první láska byl vytáhlý buran, který vypadal jako hubený pejsek Snoopy. Když byl Jeremy miminko, připadal jí křehký jako kus tenkého porcelánu. Měl rozkošné nožičky. Faith mu v prvních dnech po narození dokázala celé hodiny líbat prstíčky a patičky. Podle ní byl tím nejúžasnějším stvořením na celém světě. Byl to její maličký brouček.

„Faith?“

Spustila ruku dolů. Co ji to jen popadlo? Ráno si přece píchla dostatečnou dávku inzulínu. Možná prožívá hormonální výkyvy typické pro těhotenství, díky nimž si svých sladkých čtrnáct let opravdu užila nejen ona, ale i celé její okolí. Jak to jenom znovu přežije? A ještě k tomu sama?

„Faith?“

„Nemusíš na mě pořád volat, Wille,“ řekla a ukázala na zadní část domku. „Vezmi si na starost kuchyň. Já se podívám do ložnic.“

Will se na ni pozorně zadíval a odešel do kuchyně.

Faith se vydala chodbou k zadním pokojům a cestou se vyhýbala rozbitým mixérům, toastovačům a telefonům. Vytahala je stařena z popelnic anebo je jenom nahromadila v průběhu života? Zarámované fotografie na stěnách vypadaly hodně staré. Některé byly hnědobílé, jiné černobílé. Faith si je prohlédla. Kdy se vlastně lidé začali u fotografa usmívat a proč? Doma měla několik starších, velice cenných fotografií matčiných prarodičů. Za hospodářské krize žili na farmě a jednou jejich malou rodinku zvěčnil potulný fotograf. Na snímku s nimi byl i jejich mezek jménem Velký Pete. Jako jediný se usmíval.

Gwendolyn Zabelová měla na stěnách místo Velkého Petea barevné fotografie dvou dívek. Obě měly tmavě hnědé vlasy, které jim sahaly až pod útlý pas. Byl mezi nimi rozdíl několika let, ale určitě to byly sestry. Na žádné novější fotografii nepózovaly spolu. Jacquelynina sestra se radši nechávala fotit na opuštěných místech, zatímco Jacquelyn ráda pózovala na pláži v bikinách, jejichž spodní díl jí spadal pod chlapecky úzké boky. Faith se nedokázala ubránit myšlence, že kdyby v osmatřiceti vypadala takhle skvěle, také by se nechávala fotit v plavkách. Snímků Jacquelyniny sestry bylo méně. Dalo se z nich soudit, že s věkem přibrala. Faith doufala, že s matkou zůstala v kontaktu. Pokud ano, budou schopni zjistit číslo jejího telefonu a vyhledat ji.

První ložnice neměla dveře a byla plná starých novin a časopisů. Faith tam objevila i několik krabic. Malá místnost byla tak nacpaná zbytečnostmi, že se do ní dalo vstoupit jenom na pár kroků. Páchlo to tam zatuchlinou. Faith si vzpomněla, že před lety v novinách četla článek o ženě, která se řízla o list starého časopisu a zemřela na nějakou záhadnou chorobu. Vycouvala z ložnice a podívala se do koupelny. Objevila tam další harampádí. Někdo mezi ním udělal cestičku k toaletní míse, kterou vydrhl do čista. Na úhledné hromádce vedle umyvadla ležel kartáček na zuby a další toaletní potřeby. Ve vaně byly nacpané hromady pytlů na odpadky. Igelitový závěs pokrývala černá plíseň.

Faith se musela natočit bokem, aby prošla do hlavní ložnice. Jakmile se dostala dovnitř, zjistila, proč nemohla otevřít dveře. Stálo za nimi staré houpací křeslo plné oblečení. Kdyby křeslo nebylo opřené o dveře, všechno by z něj spadlo na zem. Další šaty se válely po pokoji. Byly to kusy, jež se dnes považovaly za starožitné a prodávaly se za stovky dolarů v avantgardních buticích v Little Five Points kousek odsud.

V domě bylo teplo, takže se Faith potily ruce a těžko se jí na ně navlékaly latexové rukavice. Schválně si nevšímala zaschlé kapičky krve na špičce svého prstu, aby nezačala myslet na jiné věci, ze kterých by se mohla rozplakat.

Začala u prádelníku. Všechny zásuvky měl otevřené, takže stačilo jenom přesunout oblečení uvnitř a podívat se, jestli se pod ním neskrývají nějaké dopisy nebo adresář s kontakty na členy rodiny. Postel byla pečlivě ustlaná a jako jediná v celém domě se dala popsat jako čistá. Nedalo se soudit, jestli Jacquelyn Zabelová spala v matčině ložnici anebo se radši ubytovala v hotelu v centru.

Že by přece jenom? Na zemi leželo pouzdro na laptop a otevřená cestovní taška. Jak to, že si jich Faith hned nevšimla? Obojí bylo značkové, vyrobené z měkké kůže a vůbec se to sem nehodilo. Faith se podívala do pouzdra a objevila v něm supertenký notebook MacBook Air, za který by její syn dal kdoví co. Zapnula ho, ale na obrazovce se objevil požadavek na zadání uživatelského jména a hesla.

Charlie ho bude muset poslat někam, kde na heslo dokážou přijít, ale Faith ze zkušenosti věděla, že hesla na těchto počítačích častokrát nedokáže zjistit ani výrobce.

Potom prohlédla obsah tašky. Bylo v ní samé značkové oblečení. Obzvlášť velký dojem na ni udělaly elegantní boty od Jimmyho Chooa. Sama byla navlečená do sukně, jež připomínala stan, protože ve skříni nenašla žádné kalhoty, které by ještě dokázala dopnout. Jacquelyn Zabelovou žádná dilemata kvůli oblečení zřejmě netrápila a Faith nechápala, proč se někdo, kdo by si mohl bez problému dovolit přespat někde jinde, ubytoval v tomhle příšerném domku.

Jacquelyn tedy podle všeho v ložnici spala. Hezky ustlaná postel, sklenice vody a brýle na nočním stolku naznačovaly, že tu někdo nedávno přebýval. Vedle stála obrovská lahev aspirinu. Když ji Faith otevřela, zjistila, že je poloprázdná. Kdyby měla vyklízet matčin dům, nejspíš by ho také potřebovala. Měla v živé paměti, jak špatně její otec snášel skutečnost, že musí svou matku dát do domova důchodců. Zemřel před mnoha lety, ale Faith věděla, že se s nutností tohoto řešení nikdy nevyrovnal.

Znenadání se jí zalily oči slzami. Hlasitě si povzdechla a otřela si je hřbetem ruky. Od chvíle, kdy na těhotenském testu spatřila plus, ji každou chvíli rozplakal nějaký smutný příběh.

Vrátila se k tašce a prohledala ji, jestli v ní neobjeví nějaký kus papíru – zápisník, deník nebo letenku. Zepředu se najednou ozval křik. Faith se tam rozběhla a objevila Willa v kuchyni, kde na něho řvala velice objemná a velice rozzlobená žena.

„Tady nemáte co dělat, syčáci!“

Žena vypadala jako prototyp stárnoucí hippie, která ze zásady nadává policistům. Vlasy měla na zádech spletené do dlouhého copu a místo košile měla přes sebe přehozenou deku. Faith si pomyslela, že je určitě poslední z celé čtvrti, kdo nemá zrekonstruovaný dům, a její obydlí brzy bude jedinou ohyzdnou pastouškou v ulici. Nevypadala jako mamky, co chodí na jógu a bydlí v okolních zrenovovaných rezidencích.

Will zůstával pozoruhodně chladný. Opíral se o lednici a ruku měl zastrčenou v kapse. „Prosím vás, uklidněte se.“

„Jdi do prdele,“ odsekla žena. „A ty taky,“ dodala, když se ve dveřích objevila Faith. Zblízka by jí člověk hádal padesát. Nedalo se to však s jistotou říct, protože měla rudou tvář svraštělou do rozzuřeného šklebu. Vypadala jako typický vztekloun.

„Znala jste Gwendolyn Zabelovou?“ zeptal se jí Will.

„Nemáte právo ptát se mě bez mýho právníka.“

Faith obrátila oči v sloup a s dětinskou radostí si to vychutnala.

Will zaujal dospělejší postoj. „Sdělte mi své jméno, prosím.“

Žena se okamžitě zklidnila. „Proč?“ zeptala se.

„Rád bych věděl, jak vám mám říkat.“

Zdálo se, že zvažuje své možnosti. „Candy,“ řekla nakonec.

„Takže, Candy, já jsem zvláštní agent Trent z GBI a tohle je zvláštní agentka Mitchellová. Je mi to líto, ale musím vás informovat, že dcera paní Zabelové měla nehodu.“

Candy si přitáhla deku víc k tělu. „Řídila opilá?“

Will se jí zeptal: „Znala jste Jacquelyn?“

„Jackii.“ Candy pokrčila rameny. „Pár tejdnů tu bydlela, aby prodala matčin barák. Trochu jsme si povídaly.“

„Prodávala ho sama, nebo ho nabídla nějaké realitní kanceláři?“

„Přes jednu místní realitku.“ Žena přešlápla na místě, takže jí Faith neviděla do tváře. „Nestalo se jí nic?“

„Bohužel ano. Přišla při té nehodě o život.“

Candy si přitiskla ruku na ústa.

„Nevšimla jste si, jestli se kolem domu v poslední době nepohyboval někdo cizí nebo podezřelý?“

„Jasný, že ne. Zavolala bych poldy.“

Faith se držela, aby si posměšně neodfrkla. Lidé, kteří nemohli přijít policii na jméno, ji vždycky při prvním náznaku potíží volali na pomoc.

„Má Jackie nějakou rodinu, se kterou bychom se mohli spojit?“ otázal se Will.

„Jste snad úplně slepej, nebo co?“ opáčila Candy a kývla směrem k ledničce, o jejíž dveře se Will opíral. Byl na nich přilepený seznam jmen a telefonních čísel. Nahoře, jen kousek od Willova obličeje, bylo velkými tlustými písmeny napsáno TÍSŇOVÁ ČÍSLA. „Copak vás na akademii nenaučili číst?“

Will se zatvářil naprosto zničeně. Kdyby žena nestála příliš daleko, Faith by jí nejradši uštědřila políček. Místo toho řekla: „Budete s námi muset sjet do města a učinit oficiální výpověď.“

Will se na ni zpříma podíval a zavrtěl hlavou, ale Faith byla tak rozčilená, že se musela ze všech sil držet, aby se jí neroztřásl hlas. „Posadíme vás do policejního auta a odvezeme vás na Východní radnici. Bude to trvat jenom pár hodin.“

„Proč?“ chtěla vědět žena. „Proč po mně chcete, abych…“

Faith vytáhla mobil a vyťukala číslo svého bývalého partnera u atlantské policie. Leo Donnelly jí dlužil protislužbu – vlastně nejednu – a Faith toho hodlala využít, aby ženě co nejvíc znepříjemnila život.

Candy řekla: „Povím vám to tady. Nemusíte mě nikam vozit.“

„Vaše kamarádka Jackie je po smrti,“ řekla Faith ostrým tónem, který jí do hlasu vnesla zlost. „Buď nám chcete pomoct ve vyšetřování, anebo se ho snažíte mařit.“

„Dobrá, dobrá,“ zarazila ji žena a rozhodila rukama na znamení, že se vzdává. „Co teda chcete vědět?“

Faith se podívala na Willa, který hleděl na své boty. Stiskla na mobilu červené tlačítko, aby ukončila vytáčení Leova čísla. „Kdy jste Jackii viděla naposledy?“

„Minulej víkend. Přišla na pokec.“

„Na pokec?“

Candy se chtěla začít vytáčet a Faith znovu vyhledala Leovo číslo.

„Ježíši, tak dobře,“ zaúpěla žena. „Trochu jsme kouřily trávu. Byla tady z toho bordelu úplně hotová. Nějakou dobu za mámou nebyla. Nikdo z nás nevěděl, že je to s ní tak zlý.“

„Koho myslíte tím nikdo z nás?“

„Sebe a pár sousedů. Hlídali jsme Gwen, to víte, už je stará a obě dcery žijou mimo Georgii.“

Moc dobře ji nehlídali, když si nevšimli, že si z domu udělala potenciální pochodeň. „Znáte tu druhou dceru?“

„Joelyn,“ doplnila žena a kývla směrem k ledničce. „Nejezdí sem. Nebo tu aspoň nebyla celejch deset let, co tu bydlím.“

Faith se znovu podívala na Willa. Hleděl kamsi skrz Candy. „Vy jste Jackii viděla naposledy před týdnem?“

„Přesně tak.“

„Co její auto?“

„Ještě před pár dnama stálo před domem.“

„Pár jako před dvěma?“

„Spíš před čtyřma nebo pěti. Heleďte, já taky žiju. Nemám čas celou dobu sledovat, co se děje v okolí.“

Faith si jejího sarkasmu nevšímala. „Neviděla jste tu někoho podezřelého?“

„Už jsem vám říkala, že ne.“

„Jakou realitku si najala?“

Žena jí sdělila jméno jednoho z nejlepších realitních makléřů ve městě, který měl reklamu na každé zastávce. „Jackie se s ním ani nepotkala. Všechno vyřídili po telefonu. Barák se prodal, ještě než na něj stačil vyvěsit ceduli. O pozemky tady má zájem jeden developer a ten platí hotově do deseti dnů.“

Faith věděla, že to není nijak neobvyklé. Za její ubohý domek jí také už nejednou nabízeli peníze. Žádná nabídka však nestála za to, aby ho prodala, protože by si potom nemohla dovolit nový dům ve své vlastní čtvrti. „Co stěhováci?“

„Koukněte na ten bordel,“ řekla Candy a praštila rukou do bortící se hromady papírů. „Když jsem s Jackií mluvila naposledy, povídala, že sem nechá přistavit velkej kontejner.“

Will si odkašlal. Už se nedíval na stěnu, ale nehleděl ani na svědkyni. „Vždyť tu přece mohla všechno nechat,“ řekl. „Většinou jsou to jen staré krámy. Nový majitel to tu stejně srovná se zemí.“

Candy ta představa znechutila. „Byl to dům její matky. Vyrostla tady. Pod tímhle bordelem je pohřbený její dětství. Nemůže ho jen tak vyhodit.“

Will předstíral, že mu zazvonil telefon, a vytáhl ho z kapsy. Faith věděla, že mu nefungují vibrace. Amanda ho minulý týden málem přizabila, když mu telefon začal zvonit uprostřed jednání. Will se přesto podíval na displej a omluvil se: „Promiňte.“ Nohou odstrčil štos naskládaných časopisů a vyšel ven.

„Co mu je?“ zeptala se Candy.

„Je alergický na čůzy,“ zavtipkovala Faith. Kdyby to byla pravda, musel by po dnešním ránu být osypaný od hlavy až k patě. „Jak často Jackie navštěvovala matku?“

„Nejsem sociální pracovnice.“

„Možná se rozpomenete na stanici.“

„Ježíšmarjá,“ zabručela Candy. „Fajn, párkrát do roka. Jestli vůbec.“

„A její sestru Joelyn jste tu nikdy neviděla?“

„Ne.“

„Trávila jste s Jackií hodně času?“

„Ani ne. Žádný velký kamarádky jsme nebyly.“

„A jak to vypadalo, když jste spolu minulý týden kouřily trávu? Nesvěřila vám něco ze svého života?“

„Povídala, že ten pečovatelskej dům, kam dala mámu, ji bude stát padesát litrů ročně.“

Faith málem hvízdla. „Takže to jí z prodeje moc nezbyde.“

Candy s ní nesouhlasila. „S Gwen už to nějakou dobu vypadalo špatně. Do roka je pryč. Jackie povídala, že jí to umírání aspoň trochu zpříjemní.“

„Kde je ten dům?“

„V Sarasotě.“

Jackie Zabelová žila na Floridě, asi pět hodin jízdy od Sarasoty. Nebylo to ani moc blízko, ani příliš daleko. „Když jsme přijeli, nebylo zamčeno,“ řekla Faith.

Candy zakroutila hlavou. „Jackie bydlela v uzavřeným rezidenčním komplexu s ostrahou. Nebyla zvyklá zamykat. Jednou večer dokonce nechala klíčky v zapalování. Nemohla jsem uvěřit svejm očím, když jsem je tam viděla. Měla děsnou kliku, že jí ho nikdo neukradl.“ Potom smutně dodala: „Ale Jackie měla vždycky kliku.“

„Chodila s někým?“

Candy se zase odmlčela.

Faith vyčkávala.

Candy nakonec řekla: „Zrovna milá nebyla. Totiž fajn se s ní hulilo, ale jinak byla dost mrcha. Chlapi s ní chtěli šukat, ale povídat si s ní potom nechtěli. Víte, jak to myslím?“

Faith nebyla ta pravá, kdo to mohl posoudit. „V čem byla mrcha?“

„Ona jediná věděla, jak se nejlíp dojede z Floridy do Atlanty. Jakej benzín je nejlepší. Jakej je nejideálnější způsob, jak vyhodit posraný odpadky.“ Ukázala na přecpanou kuchyň. „Proto to tu vyklízela sama. Jackie měla haldu peněz a mohla si dovolit zaplatit partě chlapů, aby to tu za dva dny dali do pořádku. Jenže ona si myslela, že všechno umí ze všech nejlíp. Proto tady taky spala. Musela mít všechno pod palcem.“

Faith si vzpomněla na úhledně zavázané pytle před domem. „Povídala jste, že s nikým nechodila. Nevíte něco o mužích v jejím životě – neměla třeba nějakého exmanžela nebo expřítele?“

„Co já vím? Moc se mi nesvěřovala a Gwen posledních deset let pomalu ani nevěděla, kterej je den v tejdnu. Abych vám řekla pravdu, tak si myslím, že Jackie si potřebovala trochu zakouřit a věděla, že já u sebe vždycky něco mám.“

„Proč jste jí to dávala?“

„Protože když se uvolnila, byla docela fajn.“

„Ptala jste se, jestli neřídila opilá.“

„Vím, že ji jednou chytli na Floridě. Hrozně ji to nasralo.“ Candy si neodpustila poznámku: „Tyhle silniční kontroly jsou stejně jen narafičený. Stačí jedna pitomá sklenička vína a už vám dávaj klepeta jako nějakýmu kriminálníkovi. Dělaj to, akorát aby splnili normy.“

Faith tyto kontroly také nejednou prováděla. Věděla, že zachránila mnoho životů. Candy nejspíš měla s policií nějaké nevyřízené účty. „Takže jste Jackii moc ráda neměla, ale trávila jste s ní čas. Moc jste ji neznala, ale věděla jste, že ji obvinili z řízení pod vlivem alkoholu. Co to má znamenat?“

„Lepší je jít s davem, víte? Nerada dělám potíže.“

Zřejmě jí vůbec nevadilo, když je způsobovala jiným. Faith vytáhla zápisník. „Jak se jmenujete?“

„Smithová.“

Faith se na ni upřeně zadívala.

„Vážně. Jmenuju se Candace Courtney Smithová. Bydlím v poslední kůlničce na dříví v týhle ulici, teda když nepočítám tenhle barák.“ Candy se podívala z okna na Willa. Bavil se s uniformovaným policistou. Podle toho, jak muž kroutil hlavou, bylo jasné, že nic užitečného nenašli.

Candy řekla: „Omlouvám se, že jsem na vás tak vyjela. Nemám ráda, když se tu ometají policajti.“

„Pročpak?“

Candy pokrčila rameny. „Před nějakou dobou jsem s nima měla potíže.“

To Faith pochopila. Candy se skutečně chovala jako člověk, který nejednou seděl vzadu v policejním autě. „Jaké potíže?“

Znovu pokrčila rameny. „Říkám to jen proto, že byste to stejně zjistili a hned byste sem zas přijeli, jako bych byla nějaká vražedkyně.“

„Pokračujte.“

„Když mi bylo dvaadvacet, sebrali mě za šlapání chodníku.“

Faith to nepřekvapilo. „Chodila jste s chlapem, co vás dostal do drog,“ tipla si.

„No jo, Romeo a Julie,“ potvrdila Candy. „Ten debil mi do ruky strčil svoji zásobu. Tvrdil, že mě za to nezavřou.“

Faith měla dojem, že snad existuje matematická formule, podle které se dá přesně spočítat, za jak dlouho žena, již její přítel naučil brát drogy, skončí na ulici, aby oběma vydělávala na jejich závislost. Vždy k tomu došlo velice brzy.

„Jak dlouho jste byla zavřená?“ zeptala se Faith.

„Ale,“ zasmála se žena. „Práskla jsem toho debila jeho dealera. Ve vězení jsem nestrávila jedinej den.“

Faith to opět nepřekvapilo.

Candy pokračovala: „S tvrdejma drogama jsem už dávno skončila. Tráva mě uklidňuje.“ Znovu se podívala ven na Willa. Něco ji na něm znervózňovalo.

Faith chtěla vědět, co to je. „Čeho se tak bojíte?“

„Nevypadá jako policajt.“

„A jak vypadá?“

Candy zavrtěla hlavou. „Připomíná mi mýho prvního kluka. Taky byl hrozně klidnej a milej, ale děsně vzteklej.“ Udeřila si pěstí do dlaně. „Hrozně mě mlátil. Přerazil mi nos, a jednou mi dokonce zlomil nohu, když jsem mu nevydělala dost peněz.“ Pohladila si koleno. „Když je zima, bolí mě.“

Faith dobře věděla, kam rozhovor směřuje. Candy začne vykládat, že rozhodně nemůže za to, že šlapala, aby se mohla sjet. Jistě nenese zodpovědnost ani za to, že za volantem několikrát nadýchala nějaké to promile. Může za to zlotřilý přítel nebo pitomý policajt, který chtěl mít splněno. Will teď také bude za darebáka.

Candy byla dostatečně dobrá manipulátorka a věděla, kdy její argumenty ztrácejí sílu. „Nelžu vám.“

„Mě nechutné detaily vaší pohnuté minulosti vůbec nezajímají,“ prohlásila Faith. „Já chci vědět, čeho se bojíte.“

Candy chvíli váhala. „Starám se o dceru. Jsem čistá.“

„Jo tak,“ řekla Faith. Žena se bála, aby jí nevzali dítě.

Candy kývla směrem k Willovi. „Připomíná mi ty hajzly ze sociálky.“

Will by se do role sociálního pracovníka hodil rozhodně lépe než do role násilnického přítele. „Kolik je vaší dceři?“

„Skoro čtyři. Vůbec jsem nevěřila, že bych mohla… Víte, s tím vším, co jsem zažila.“ Candy se usmála a její tvář se ze zuřivě rozšklebené masky proměnila v poměrně přitažlivý obličej. „Hannah je úžasná. Jackii měla hrozně ráda a chtěla být jako ona. Mít hezký auto a pěkný šaty.“

Faith měla pocit, že Jackii by se moc nelíbilo, kdyby jí na luxusní boty sahalo tříleté škvrně. Všechny děti v tom věku mívají pořád ulepené ruce. „Měla ji Jackie ráda?“ zajímala se.

Candy pokrčila rameny. „Děti má snad rád každej, ne?“ Pak konečně položila otázku, kterou by ze sebe méně sebestředná osoba vysoukala už před deseti minutami: „Co se teda stalo? Řídila opilá?“

„Někdo ji zavraždil.“

Candy otevřela ústa, aby je vzápětí sklapla. „Zabili ji?“

Faith přikývla.

„Ale kdo to mohl udělat? Kdo by jí chtěl ublížit?“

Faith tohle už dobře znala a věděla, kam se hovor bude ubírat. Právě proto Candy nesdělila skutečnou příčinu smrti Jacquelyn Zabelové. O mrtvých nechtěl nikdo mluvit špatně, ani vyhulená rádoby hippie, která nedokáže ovládat vztek.

„Nebyla zlá,“ tvrdila Candy. „Totiž v hloubi duše to byla hodná ženská.“

„O tom nepochybuju,“ přisvědčila Faith, ačkoli dobře věděla, že pravdou nejspíš bude pravý opak.

Candy se zachvěl ret. „Jak řeknu Hannah, že je mrtvá?“

Faith zazvonil telefon. Byla ráda, protože nevěděla, jak by měla na Candyinu otázku odpovědět. Ba co hůř – když teď zjistila, co potřebovala vědět, bylo jí to vlastně docela jedno. Candy Smithová rozhodně nepatřila mezi nejhorší rodiče na světě, ale žádná světice to také nebyla a měla tříleté dítě, které to nejspíš odnášelo.

„Mitchellová,“ řekla Faith do telefonu.

„Volala jsi mi?“ otázal se detektiv Leo Donnelly.

„Spletla jsem si číslo,“ zalhala.

„Stejně jsem ti chtěl volat. To ty jsi vyhlásila pohotovost kvůli pohřešovanejm osobám, viď?“ Faith ráno informovala všechny policejní stanice ve státě. Posunkem Candy naznačila, že se na minutu vzdálí, a odešla do obýváku. „Co máš?“

„No, pohřešovaná osoba to přímo není,“ řekl Leo, „ale jeden pochůzkář dneska ráno našel malýho kluka, jak spí v offroadu, a máma nikde.“

„A?“ zeptala se Faith. Věděla, že Leo má další informace. Byl detektivem na oddělení vražd, ne koordinátorem na sociálce.

„Přijde mi, že popis těch nezvěstnejch ženskejch souhlasí s popisem tý jeho mámy. Hnědý vlasy, hnědý oči.“

„Co vám ten kluk řekl?“

„Úplný hovno,“ přiznal Leo. „Zrovna jsem s ním ve špitále. Ty máš dítě. Co kdybys sem zaskočila a zkusila z něj něco dostat?“

8

Kolem vchodu do Gradyské nemocnice se shlukli novináři a na okamžik odtud vyhnali všechny holuby. Bezdomovce však nevypudili, a tak je teď museli odhánět, aby se jim pořád nepletli před objektivy. Will zaparkoval na jednom z vyhrazených míst před budovou a doufal, že se jim povede bez povšimnutí se protáhnout dovnitř, i když taková pravděpodobnost byla velice nízká. K obloze zde čněly satelitní talíře na přenosových vozech, vedle nichž stáli nažehlení reportéři s mikrofony a zadýchaně světu vyprávěli tragický příběh dítěte, které matka ráno zanechala před supermarketem City Foods.

Will vystoupil z auta a řekl Faith: „Amanda si myslela, že to dítě od nás na chvíli odvede pozornost. Bude šílet, až zjistí, že s naším případem možná souvisí.“

„Já jí to řeknu, jestli chceš,“ nabídla se Faith.

Will zastrčil ruce do kapes a kráčel vedle ní. „Jestli si můžu vybrat, tak budu mnohem radši, když se na mě budeš utrhovat, než abys mě litovala,“ poznamenal.

„Zvládnu obojí.“

Zasmál se, ačkoli skutečnost, že si nevšiml seznamu čísel přilepeného na ledničce, byla asi tak legrační jako jeho neschopnost přečíst na řidičském průkazu jméno Jackie Zabelové, která mu beze známek života visela nad hlavou. „Candy má pravdu, Faith. Přesně to vystihla.“

„Vždyť bys mi ten seznam ukázal,“ omlouvala ho Faith. „Jackiina sestra stejně nebyla doma. Pochybuju, že těch pět minut zpoždění, se kterým jsme jí nechali vzkaz na záznamníku, něco výrazně změní.“

Will mlčel. Oba věděli, že Faith to přehání. Pět minut dokázalo v některých případech změnit úplně všechno.

„A kdybys včera nezůstal stát pod tím stromem, možná byste její tělo našli až ráno. Nebo taky vůbec,“ pokračovala Faith.

Will si všiml, že reportéři bedlivě sledují každého, kdo přijde k hlavnímu vchodu do nemocnice. Snažili se odhadnout, kdo by mohl být důležitý pro jejich reportáž.

„Jednou mě budeš muset přestat omlouvat,“ řekl.

„A ty budeš muset přestat dělat blbiny.“

Will kráčel dál. Faith měla v jedné věci pravdu – dokázala mu nadávat a zároveň ho litovat. To zjištění ho nijak neuklidnilo. Faith měla modrou krev – ne jako šlechtična, ale jako policistka. Měla naučenou stejnou reakci, jakou na policejní akademii denně vtloukali do hlavy i Angii a kterou pak praktikovala v terénu. Povinností každého policajta bylo za všech okolností bránit svého partnera nebo sbor, pokud je někdo napadl. Bylo to my versus oni a na nějakou pravdu nebo spravedlnost se v tu chvíli nikdo neohlížel.

„Wille…“ Faith nedořekla, protože se kolem ní vyrojili reportéři. Jakmile ji spatřili, jak jde přes parkoviště, okamžitě v ní zvětřili policistku, zatímco Will jejich pozornosti jako obvykle unikl.

Will napřáhl ruku, aby Faith ubránil před kameramanem, který se k ní hnal, a jedním loktem odstrčil fotografa s logem Atlantského deníku na bundě.

„Faith? Faith!“ vykřikl nějaký muž.

Faith se otočila, spatřila reportéra a zavrtěla hlavou. Ani se nezastavila.

„No tak, brouku!“ zavolal na ni muž. Měl rozježený plnovous a pomačkané oblečení. Willa napadlo, že vypadá přesně jako typ mužského, který si může dovolit oslovit ženu brouku, aniž by za to dostal ránu do zubů.

Faith se k muži otočila zády a směřovala ke vchodu do nemocnice. Nepřestávala kroutit hlavou.

Will počkal, až budou uvnitř. Když prošli detektory kovu, zeptal se: „Odkud toho chlapa znáš?“

„To je Sam. Pracuje pro Atlantský maják. Jezdil se mnou, když jsem dělala v terénu.“

Will jen málokdy myslel na to, co Faith dělala předtím, než začala pracovat s ním. Neuvědomoval si, že než se stala vyšetřovatelkou, nosila uniformu a řídila auto s majákem.

Faith se zasmála, ale Will nechápal proč. „Pár let jsme spolu chodili.“

„A proč jste se rozešli?“

„Nelíbilo se mu, že mám dítě. A mně zase vadilo, že je alkoholik.“

„No…“ Will se snažil přijít na něco, co by řekl. „Mně připadá docela v pohodě.“

„Jo, vypadá tak,“ přisvědčila.

Will sledoval, jak reportéři tisknou fotoaparáty ke sklu a zoufale se snaží ulovit aspoň jeden snímek. Gradyská nemocnice byla veřejným prostranstvím, ale novináři mohli uvnitř fotit a filmovat jedině s povolenkou. Všichni postupem času zjistili, že ostraha je nelítostně vyhodí ven, pokud se pokusí otravovat pacienty, anebo dokonce personál.

„Wille,“ ozvala se Faith. Na hlase jí bylo znát, že si chce dál povídat o seznamu na ledničce a Willově do očí bijící negramotnosti.

Aby odvedl její pozornost jinam, rychle se zeptal: „Proč ti toho doktorka Lintonová tolik navykládala?“

„Čeho?“

„O svém manželovi a že byla patoložka.“

„Lidi se mi svěřují.“

Byla to pravda. Faith jako správná policistka uměla mlčet, když chtěla, aby druzí mluvili a vyplnili ticho. „Řekla ti ještě něco jiného?“

Šibalsky se na něho usmála. „Proč? Mám jí do skříňky strčit vzkaz?“

Will si zase připadal jako hlupák, ale teď to bylo mnohem horší než předtím.

„Jak se má Angie?“ zeptala se Faith.

„A co Victor?“ oplatil jí to Will.

Zbytek cesty vestibulem nemocnice mlčeli.

„Nazdar, nazdar!“ ozvalo se a k Faith s otevřenou náručí mířil Leo. „Koukněte na tu velkou holku od GBI!“ Faith mu kupodivu dovolila, aby ji pevně objal. „Vypadáš dobře, Faith. Fakt dobře.“

Faith nad jeho lichotkou mávla rukou a nevěřícně se jí zasmála. Kdyby ji Will neznal, její smích by mu připadal roztomile dívčí.

„Rád vás vidím, člověče,“ zaburácel Leo a potřásl mu rukou.

Will se snažil nekrčit nos nad zápachem cigaret, který se z detektiva linul. Leo Donnelly byl průměrné postavy i muskulatury a bohužel podprůměrného nadání k policejní práci. Uměl dobře plnit rozkazy, ale samostatné myšlení mu vůbec nešlo. U detektiva z kriminálky, který se na svůj post dostal v osmdesátých letech, to vlastně nebylo nijak překvapivé, ale Leo navíc představoval přesně ten druh policisty, který Will nesnášel. Byl nedbalý, arogantní a neváhal použít pěsti, aby podezřelému rozvázal jazyk.

Will nechtěl dělat dusno, a tak mu potřásl rukou a zeptal se: „Jak se máte, Leo?“

„Nestěžuju si,“ odpověděl detektiv a cestou na pohotovost začal dělat pravý opak. „Mám dva roky do důchodu a oni se mě snažej vyšoupnout. Nejspíš kvůli zdravotní pojistce – určitě si pamatujete na ty problémy, co jsem měl s prostatou,“ vykládal. Faith ani Will nereagovali, ale to Lea nezastavilo. „Posraný město mi nechce zaplatit léčbu. Povídám vám, nesmíte bejt nemocný, jinak s váma pěkně vyjebou.“

„Jakou léčbu?“ zajímala se Faith. Will nechápal, proč Lea ještě povzbuzuje.

„Posranou viagru. Šest babek za piluli. To je prvně v životě, co jsem musel zaplatit za sex.“

„Tomu nemůžu uvěřit,“ poznamenala Faith. „Tak nám pověz o tom klukovi. Víte něco o jeho matce?“

„Úplný kulový. Auto je registrovaný na nějakou Paulinu McGheeovou. Na místě jsme našli krev. Nebylo jí moc, ale stačilo to. Rozhodně se jí nespustila z nosu.“

„V autě jste nic nenašli?“

„Akorát kabelku a peněženku. Podle řidičáku to opravdu je McGheeová. Klíčky byly v zapalování. Ten kluk – jmenuje se Felix – spal na zadním sedadle.“

„Kdo ho našel?“

„Jedna zákaznice. Všimla si, že spí v autě, a zavolala vedoucího.“

„Nejspíš byl vyčerpaný strachem,“ zamumlala Faith. „Na bezpečnostní kameře taky nic nebylo?“

„Jediná funkční kamera zabírá akorát vchod do supermarketu.“

„A ostatní kamery?“

„Zničili je vandalové.“ Leo pokrčil rameny, jako by se to dalo očekávat. „Ten offroad stál mimo jejich záběr, takže na žádným záznamu není. Máme McGheeovou, jak jde s klukem do obchodu, vychází sama ven, pak vbíhá dovnitř a potom zase ven. Asi si až u auta všimla, že u sebe kluka nemá. Možná, že ho venku někdo chytil a použil ho jako návnadu, aby ji k sobě přilákal. Pak ji něčím praštil a odvezl ji.“

„Nezachytila kamera ještě někoho, jak vychází z obchodu?“

„Přejíždí zleva doprava. Kluk v obchodě stoprocentně byl. Ten, kdo ho odtud odtáhl, nejspíš sledoval kameru. Odvedl ho, když zabírala druhou stranu parkoviště.“

„Víš, kam Felix chodí do školy?“ zeptala se Faith.

„Do nějaký nóbl soukromý v Decaturu. Už jsem tam volal.“

Leo vytáhl zápisník a ukázal ho Faith, aby si mohla informace opsat. „Povídali, že jeho máma jim nenechala žádný číslo pro případ, že by se něco stalo. Jeho táta si odstříknul do kalíšku a hotovo. Ve škole nikdy neviděli žádný prarodiče. Jen tak mezi náma – když jsem se na tu ženskou ptal u ní v práci, přišlo mi, že z ní nejsou zrovna na větvi. Podle nich to asi bude pěkná mrcha.“ Vytáhl z kapsy složený list papíru a ukázal ho Faith. „Tady je kopie jejího řidičáku. Pěkná baba.“

Will se přes Faithino rameno podíval na okopírovanou fotografii. Byla sice černobílá, ale vzhled Pauliny McGheeové se z ní dal dobře odhadnout. „Hnědé vlasy, hnědé oči.“

„Přesně jako ty ostatní,“ potvrdila Faith.

„Už jsme k ní poslali naše kluky. Sousedi vůbec nevědí, co je vlastně zač. Je jim celkem fuk, že zmizela. Povídali, že se s nikým moc nebavila. Nikdy jim nezamávala, zásadně nechodila na mejdany a tak. Zkusíme to ještě u ní v práci. Je to nějaká nóbl návrhářská firma na Peachtree Street.“

„Podívali jste se na její platební morálku?“

„Je ve vatě,“ odpověděl Leo. „Hypotéku platí, auto má splacený. Má peníze v bance a v cennejch papírech. Ta rozhodně nevydělává to, co obyčejnej policajt.“

„Nepoužil někdo v poslední době její platební karty?“

„Všechno měla v kabelce – peněženku, karty a šedesát babek v hotovosti. Kartou naposledy platila ráno v City Foods. Nechali jsme všechno sledovat pro případ, že by si někdo opsal její PIN. Jestli něco zjistíme, dám vám vědět.“ Leo se rozhlédl. Stáli přede dveřmi pohotovosti. „Je to nějak spojený s tím vaším Ledvinářem?“ zeptal se tiše.

„Ledvinářem?“ otázali se Will s Faith jednohlasně.

„Vy jste fakt roztomilý,“ řekl Leo. „Úplně jako Jeníček s Mařenkou.“

„O čem to mluvíš? Kdo to má být ten Ledvinář?“ otázala se Faith udiveně. Will vůbec nechápal, o co kráčí.

„Rockdale uchcává stejně jako moje prostata,“ svěřil jim Leo. Zřejmě ho těšilo, že si může trochu podrbat. „Povídá se tam, že vaše první oběť přišla o ledvinu. Pachatel asi jde po orgánech, ne? Třeba je to nějakej kult. Za jednu ledvinu prej člověk může dostat pěkný prachy. Asi sto tisíc.“

„Ježíšikriste,“ zasyčela Faith. „To je největší blbost, jakou jsem kdy slyšela.“

„Ona nepřišla o ledvinu?“ zeptal se Leo zklamaně.

Faith mu neodpověděla a Will mu nehodlal sdělit žádné informace, které by mohl roznášet po policejní stanici. „Pověděl vám Felix něco?“ zeptal se.

Leo zavrtěl hlavou a ukázal nemocničnímu personálu odznak, aby je pustil na pohotovost. „Úplně se nám zasekl. Zavolal jsem sociálku, ale nevypáčili z něj jediný slovo. Víte, jak to s nima v tomhle věku je. Nejspíš je to retard.“

Faith se naježila. „Spíš je rozrušený z toho, že mu před jeho očima unesli matku. Co jsi čekal?“

„Co já vím? Ty máš dítě. Tak jsem myslel, že si ním poradíš.“

„Ale vy taky máte děti,“ nedalo to Willovi.

Leo pokrčil rameny. „Vypadám jako chlap, co má dobrej vztah se svejma dětma?“

Jeho otázka byla čistě akademická. „Udělal mu pachatel něco?“

„Doktorka povídala, že prej je v pohodě.“ Leo šťouchl loktem do Willa. „A když už o ní mluvím, ty vole, to je kousek! No nádherná. Zrzavý vlasy, nohy až sem.“

Faith se začala usmívat. Kdyby tam s nimi nestál Leo s loktem vraženým do Willových jater, Will by se jí znovu zeptal na Viktora Martineze.

Z jednoho pokoje se ozvalo hlasité pípání. Kolem policistů proběhly sestry a několik doktorů, až kolem nich stetoskopy létaly a vozíky se rozjížděly na všechny strany. Willovi se při povědomých zvucích stáhl žaludek. Doktorů se vždycky bál, a obzvlášť těch z Grady, kteří ošetřovali děti z domova, kde Will vyrostl. Policisté ho tam odvezli pokaždé, když ho odebrali náhradní rodině. Museli vyfotografovat, detailně popsat a zaarchivovat každičký škrábanec, říznutí, každou popáleninu a podlitinu. Zkušené sestry už věděly, že si musí vytvořit určitý odstup, aby svou práci vůbec mohly dělat. Doktoři tak otrlí nebyli. Křičeli na sociální pracovníky tak, že si člověk myslel, že aspoň pro jednou se něco změní. Za rok se však zase ocitl v nemocnici a poslouchal jiného doktora, jak zuří a křičí stejně jako jeho předchůdci.

Když teď pracoval u policie, chápal, že mají svázané ruce. Přesto se mu udělalo mdlo pokaždé, když v Grady vstoupil na pohotovost.

Leo byl mistr trapasů. Poplácal Willa po paži a řekl: „Fakt je mi líto, že se na vás Angie vykašlala. Ale asi to tak je nejlepší.“

Faith sice mlčela, ale Will se na ni podíval a byl velice rád, že nedokáže vraždit očima.

„Jdu se podívat po tý doktorce,“ prohlásil Leo. „Byli s klukem v čekárně a snažili se ho uklidnit.“

Když odešel, Faith beze slova hleděla na Willa. Její výraz mluvil za vše. Will zastrčil ruce do kapes a opřel se o stěnu. Na pohotovosti neměli tolik pacientů jako včera v noci, ale i tak kolem nich pořád chodilo dost lidí. Nebyly to vhodné podmínky pro soukromý rozhovor.

Faith to očividně nevadilo. „Kdy od tebe Angie odešla?“

„Před osmi měsíci.“

Faith zalapala po dechu. „Vždyť jste svoji jenom devět měsíců.“

„Co se dá dělat.“ Rozhlédl se. Rozhovor mu nebyl příjemný. „Vzala si mě, jenom aby dokázala, že je toho opravdu schopná.“ Navzdory situaci se usmál. „Spíš potřebovala mít navrch, než že by si mě vážně chtěla vzít.“

Faith zavrtěla hlavou, jako by vůbec nechápala, co jí říká. Will jí to nebyl schopen vysvětlit. Sám svému vztahu s Angií Polaskiovou nikdy pořádně nerozuměl. Znal ji od svých osmi let a za celou tu dobu se toho o ní vlastně moc nedozvěděl. Sotva se k němu přiblížila, okamžitě od něho zase utíkala. Pokaždé se nakonec zase vrátila. Will si tohoto rituálu vážil pro jeho jednoduchost.

„Opouští mě často, Faith. Čekal jsem to,“ řekl.

Faith mlčela, takže Will nedokázal odhadnout, jestli je rozčilená anebo jenom příliš šokovaná na to, aby něco řekla.

„Než odejdeme, rád bych se zašel podívat nahoru na Annu.“

Faith přikývla.

„Amanda se včera ptala, jak ti je,“ pokusil se znovu změnit téma hovoru.

Faith ho najednou plně vnímala. „Co jsi jí řekl?“

„Že jsi v pořádku.“

„To jsem ráda. Nic mi totiž není.“

Will se na ni významně podíval. Věděl, že není sám, kdo má před druhými tajemství.

„Opravdu mi nic není,“ trvala na svém. „Nebo mi aspoň nebude, jo? Tak si o mě nedělej starosti.“

Will se přitiskl rameny ke stěně. Faith mlčela. Na pohotovosti to hučelo jako v úle, až z toho Willovi zalehly uši. Najednou se musel ze všech sil přemáhat, aby se mu nezavřely oči. Do postele dopadl kolem šesté ráno a doufal, že se mu podaří aspoň na dvě hodiny usnout, než pojede vyzvednout Faith. Jak čas utíkal, rozhodl se vypustit některou ze svých obvyklých ranních aktivit, aby si přispal. Nejdřív si řekl, že nepůjde se psem na procházku, pak že nebude snídat a nakonec, že si nedá svou obvyklou kávu. Hodiny se příšerně vlekly. Will každých dvacet minut vyděšeně otevřel oči. Pořád si myslel, že je uvězněný v podzemní kobce.

Zase ho začala svědit paže, ale nepodrbal se, aby zbytečně neupoutával Faithinu pozornost. Pokaždé, když si na temnici vzpomněl a vybavil si, jak mu po holých rukou přeběhly k žebříku krysy, naskočila mu husí kůže. Měl po těle plno jizev, takže nemělo smysl šílet kvůli několika škrábancům, které se časem beze stopy zahojí, ale nedokázal ten obrázek vypudit z mysli. Čím víc se znepokojoval, tím víc ho paže svědily.

„Myslíš, že se ten Ledvinář už dostal do televize?“ zeptal se.

„To doufám. Až vyjde najevo pravda, aspoň ti rockdaleští pitomci budou vypadat jako úplní idioti, což taky jsou,“ opáčila Faith.

„Už jsem ti povídal, co Fierro řekl Amandě?“

Když Faith zavrtěla hlavou, Will jí ozřejmil detektivovu nevhodnou poznámku o bambusu náčelníka rockdaleské policie.

Faith jenom zděšeně zašeptala: „Co mu za to provedla?“

„Zmizel,“ odpověděl Will a vytáhl mobil. „Netuším, co se s ním stalo, ale od té doby jsem ho neviděl.“ Podíval se na telefon, kolik je hodin. „Pitva začíná za hodinu. Jestli z toho kloučka nic nedostaneme, zajdeme do márnice a zkusíme poprosit Petea, aby začal dřív.“

„Ve dvě máme schůzku s Coldfieldovými. Zavolám jim a zeptám se, jestli by nemohli dorazit spíš k poledni.“

Will věděl, že Faith pitvy nesnáší. „Nechceš se rozdělit?“

Faith jeho návrh neocenila. „Uvidíme, jestli mohou přijet dřív. Neměli bychom se ohledáním moc zdržet.“

Will doufal, že to tak bude. Neradoval se, že bude muset probírat morbidní podrobnosti mučení, které musela Jacquelyn Zabelová vydržet, než se jí podařilo uniknout do bezpečí, jenom aby při čekání na pomoc spadla a srazila si vaz. „Třeba do té doby budeme mít něco víc. Nějakou spojitost.“

„Chceš říct něco jiného než to, že obě ženy byly svobodné, atraktivní, úspěšné a dost neoblíbené u každého, s kým přišly do styku?“

„Plno úspěšných žen je neoblíbených,“ řekl Will a okamžitě si uvědomil, že mluví jako sexista. „Chci říct, že plno mužských má pocit, že je ohrožují…“

„Já to chápu, Wille. Lidi prostě nemají rádi úspěšné ženy.“ Potom smutně dodala: „A ženské jsou v tomhle někdy horší než mužští.“

Nejspíš měla na mysli Amandu. „Možná, že právě to vraha motivuje. Vadí mu, že jsou úspěšné a nepotřebují k životu chlapy.“

Faith zkřížila ruce na prsou a uvažovala o jeho slovech. „Takže to je takhle: vybral si dvě ženy, které nikdo nebude postrádat – Annu a Jackii Zabelovou. Vlastně tři, když k nim připočítáme Paulinu McGheeovou.“

„Má dlouhé tmavé vlasy a hnědé oči jako druhé dvě oběti. Tihle chlápci obvykle jdou po jednom typu.“

„Jackie Zabelová byla úspěšná. Ty jsi povídal, že Anna je za vodou. McGheeová má lexus a sama vychovává dítě, což není lehké, to mi můžeš věřit.“ Faith se na chvíli odmlčela a Willa napadlo, že asi myslí na Jeremyho. Nedostal možnost zeptat se na to. „Jedna věc je zabíjet prostitutky – to musí zavraždit aspoň čtyři nebo pět, než si toho někdo všimne. Ale on jde po ženách, které mají skutečnou moc. Takže se dá usuzovat, že je nejspíš vždycky nějakou dobu sleduje.“

To Willa nenapadlo. Faith měla nejspíš pravdu.

„Možná to bere za součást lovu – nejdřív si je vyhlédne a zjistí si něco o jejich životě. Sleduje je a potom je unese,“ pokračovala Faith.

„Takže je to chlap, co nemá zrovna v lásce svoji šéfovou? Nebo samotář, který má pocit, že ho opustila matka? Kukaččí mládě?“ Will se dál nesnažil dát dohromady profil podezřelého, protože mu začínal trochu moc připomínat jeho vlastní osud.

„Může to být kdokoli,“ řekla Faith. „V tom je právě ta potíž – že to může být úplně kdokoli.“

V hlase jí zaznívala frustrace a Will ji naprosto chápal. Oba věděli, že případ se začíná dostávat do kritického bodu. Únosy obětí, které pachatel osobně neznal, se vždycky řešily nejobtížněji. Obvykle si oběti vytipovával náhodně a byl to zkušený lovec, který uměl dobře zamést stopy. To, že včera objevili komoru, bylo dílem čiré náhody. Will mohl jenom doufat, že pachatel si přestává dávat pozor. Dvě oběti mu unikly. Třeba je zoufalý a má pocit, že se mu přestává dařit. Budou potřebovat notnou dávku štěstí, aby ho chytili.

Will schoval telefon do kapsy. Po necelých dvanácti hodinách pátrání se dostali do slepé uličky. Pokud se Anna neprobere a Felix jim neposkytne skutečné vodítko, případně pokud se na některém místě činu nenajde stopa, po které se budou moci dát, zůstanou na úplném začátku a budou muset čekat, až se objeví další tělo.

Faith zřejmě uvažovala o tomtéž. „K věznění další oběti by potřeboval novou skrýš,“ řekla.

„Pochybuju, že bude kopat další jámu,“ podotkl Will. „Je to hrozně těžké. Když jsem vloni v létě dělal jezírko, málem mě to zabilo.“

„Ty máš na zahradě jezírko?“

„S kapříky koi,“ informoval ji. „Mořil jsem se s tím celé dva víkendy.“

Faith chvíli mlčela, jako by o jeho počinu uvažovala. „Podezřelý mohl mít nějakého pomocníka.“

„Sérioví vrazi obvykle pracují sami.“

„A co ti dva chlapíci z Kalifornie?“

„Myslíš Charlese Nga a Leonarda Lakea?“ Will o jejich případu věděl, protože patřil k nejvleklejším a nejdražším v kalifornské historii. Lake se Ngem v horách postavili bunkr z tvárnic s mučírnou plnou různých nástrojů a zařízení, aby tam mohli uskutečňovat své zvrácené fantazie. Oba muži se se svými oběťmi natáčeli. Byli mezi nimi muži, ženy i děti. Některé z nich se vůbec nepodařilo identifikovat.

„Škrtiči z Hillside taky pracovali ve dvojici,“ pokračovala Faith.

V tomto případě byli pachateli dva bratranci, kteří šli po ženách na okraji společnosti – po prostitutkách a uprchlicích.

„Měli falešný policejní odznak. Proto jim ty ženy věřily,“ podotkl Will.

„O tom snad radši ani nebudeme uvažovat.“

Will s ní souhlasil, ale museli počítat i s takovou možností. BMW Jackie Zabelové zmizelo a dnes ráno ženu před supermarketem unesli přímo od jejího auta. Bylo docela dobře možné, že se k jejich vozidlům přiblížil vrah přestrojený za policistu.

„Charlie v komoře nenašel důkazy o přítomnosti dvou různých násilníků,“ řekl Will. Vzápětí však musel dodat: „Na druhou stranu je fakt, že pod zemí nezůstal déle, než bylo nezbytně nutné.“

„Jaký jsi tam z toho měl pocit?“

„Že odtud musím vypadnout dřív, než dostanu infarkt,“ přiznal Will. Krysí škrábance na rukou ho znovu začaly svědit. „Na takovém místě se člověku nechce zůstávat dlouho.“

„Podíváme se na fotky. Třeba na nich objevíme něco, co jste s Charliem v rozrušení přehlédli.“

Will věděl, že to je docela dobře možné. Fotografie podzemní místnosti nejspíš bude mít na stole ještě dřív, než se vrátí do kanceláře. Budou si scénu moci prohlédnout v klidu, bez klaustrofobních pocitů, které ho přepadly na místě.

„Takže máme dvě oběti – Annu a Jackii. Že by únosci byli taky dva?“ odhadovala Faith další spojitost. „Pokud takhle pracují a Paulina McGheeová je další oběť, budou k ní potřebovat ještě jednu.“

„Pojďte dovnitř!“ zavolal na ně Leo a mávl na znamení, že mají jít k němu. Stál ve dveřích označených velkou cedulí.

„Lékařský pokoj,“ přečetla Faith nahlas. Navykla si to tak dělat a Will to nestejným dílem oceňoval a nesnášel.

„Hodně štěstí,“ řekl Leo a poplácal Willa po rameni.

„Ty odcházíš?“ zeptala se ho Faith.

„Doktorka mě poslala do prdele.“ Zdálo se, že Leo si z toho nic moc nedělá. „Můžete si s tím klukem promluvit, ale pokud to nemá spojitost s vaším případem, budete ho muset nechat na pokoji.“

Willa jeho slova trochu překvapila. Leo práci vždycky přeochotně přenechal někomu jinému.

Detektiv řekl: „Věřte mi, že bych vám to hrozně rád dal, ale šéfíci mi dejchaj za krk a hledaj sebemenší záminku, aby mě vyhodili. Nechám vám to, jedině když najdete pořádnou spojitost, jo?“

„Neboj, my tě budeme krýt,“ slíbila mu Faith. „Ale můžeš nám i tak dát pozor na nezvěstné? Kdyby se objevila nějaká běloška kolem pětatřicítky s tmavě hnědými vlasy, úspěšná, ale s minimem známých, kteří by ji postrádali.“

„Tmavá mrcha.“ Leo na ni zamrkal. „Co mám s váma dělat? Budu ten váš případ teda sledovat,“ dodal. Nic proti tomu neměl. „Kdyby něco, budu v City Foods. Kdyžtak na mě máte číslo.“

Will se díval, jak odchází, a zeptal se: „Proč Lea chtějí vyhodit? Myslím kromě zřejmých důvodů.“

Faith s Leem pracovala několik let a Will na ní viděl, jak zápasí s touhou začít ho hájit. Nakonec řekla: „Bere nejvíc, kolik může policajt dostat. Stanici vyjde levněji, když za poloviční plat najme nějakého nováčka, co zrovna přestal pochůzkařit. Navíc pokud Leo odejde do předčasného důchodu, budou mu vyplácet o dvacet procent nižší penzi. Když připočteš výdaje za zdravotní pojištění, zjistíš, že policii stojí hodně peněz. Šéfové na tohle při sestavování rozpočtu dost koukají.“

Faith chtěla otevřít dveře, ale zarazila se, protože jí začal zvonit mobil. Podívala se na číslo volajícího a řekla Willovi: „To je Jackiina sestra.“ Ohlásila se a kývla na Willa, aby šel dovnitř bez ní.

Will přitiskl zpocenou dlaň na dveře. Srdce mu nějak zvláštně poskočilo. Asi to bude nevyspáním a horkou čokoládou, kterou vypil po ránu. Bylo jí moc. Pak uviděl Sáru Lintonovou a podivný pocit se opakoval.

Seděla na židli u okna a na klíně měla Felixe McGheea. Chlapec byl na chování už trochu moc velký, ale Sára to zvládala dobře. Jednou rukou ho držela kolem pasu a druhou kolem ramen. Hladila ho po vlasech a cosi mu šeptala do ucha, aby ho uklidnila.

Když Will vstoupil do místnosti, Sára vzhlédla, ale nenechala se vyrušit. Felix s pootevřenými ústy nepřítomně zíral z okna. Sára kývla na protější židli. Stála necelých patnáct centimetrů od jejího kolena a Will usoudil, že na ní před chvílí seděl Leo. Poodtáhl ji a posadil se.

„Felixi,“ řekla Sára chlapci klidným pevným hlasem, jakým v noci mluvila na Annu. „Přišel za tebou agent Trent. Je to policista a pomůže ti.“

Felix dál hleděl z okna. V místnosti bylo chladno, ale Will viděl, že chlapec má úplně zpocené vlasy. Po tváři mu stékala kapička potu. Will vytáhl kapesník, aby mu ji otřel, ale když se podíval na Sáru, zjistil, že na něho zírá, jako by z kapsy vytáhl živého králíka.

„To je takový starý návyk,“ zamumlal Will a rozpačitě kapesník složil na polovinu. Už dlouho si dobře uvědomoval, že kapesník u sebe nosí jenom starci a dandyové, ale v dětském domově všechny chlapce učili, že ho u sebe musí mít, a Will si bez něj připadal jako nahý.

Sára zakroutila hlavou, jako by mu chtěla říct, že jí to nevadí. Políbila Felixe do vlasů. Chlapec se nepohnul, ale Will si všiml, že rychle uhnul očima na stranu, aby se podíval, co Will dělá.

„Co je tohle?“ zeptal se Will, když si všiml, že vedle Sářiny židle stojí školní brašna. Podle kreslených postaviček a veselých barev uhodl, že patří Felixovi. Will se po ní natáhl a rozepnul zip. Odhrnul stranou několik barevných konfet a zapátral v obsahu.

Leo už brašnu určitě prohledal, ale Will z ní přesto vyndával jednu věc za druhou, jako by je pečlivě zkoumal, jestli neodhalí nějakou stopu. „To jsou ale hezké pastelky,“ řekl a podržel v ruce černou krabičku, která byla u dítěte trochu neobvyklá. „Ty jsou ale pro dospělé, takže určitě umíš moc hezky kreslit.“

Neočekával reakci a Felix mu ani žádnou neposkytl, ale začal ho pozorně sledovat, jako by se chtěl ujistit, že mu Will z tašky nic nesebere.

Will otevřel desky, na nichž se skvěl zdobný znak, který pravděpodobně patřil Felixově soukromé škole. V jedné kapse se nacházely oficiálně vyhlížející dokumenty. V druhé bylo cosi, co vypadalo jako Felixovy domácí úkoly. Sdělení učitelů přečíst nedokázal, ale podle dvojitě linkovaných papírů na straně s domácími úkoly pochopil, že se Felix učí psát.

Ukázal papíry Sáře. „Opravdu hezky píše.“

„To ano,“ souhlasila Sára. Sledovala Willa stejně pozorně jako Felix. Will se ji přinutil nevnímat, aby se mohl soustředit na práci. Byla moc krásná a ohromně inteligentní. Zkrátka měla všechno, čeho se jemu nedostávalo.

Vrátil desky do brašny a vytáhl z ní tři tenké knížky. První měla na deskách počáteční tři písmena abecedy. Ty zvládl přečíst i Will. Další dvě knížky mu byly záhadou, a tak je podržel před Felixem a řekl: „To by mě zajímalo, o čem jsou tyhle dvě.“ Když chlapec neodpovídal, Will se podíval na obrázky na obalech a přimhouřil oči. „Tohle prasátko asi pracuje v restauraci, protože nese lidem palačinky,“ řekl a podíval se na druhou knížku. „A tahle myška sedí v krabičce na svačinu, takže si ji asi někdo dá k obědu.“

„Nedá,“ ozval se tiše Felix. Will si nebyl jistý, jestli vůbec promluvil.

„Vážně?“ zeptal se a podíval se na myšku. Na dětech bylo úžasné, že k nim člověk mohl být naprosto upřímný a ony si myslely, že si z nich jenom dělá legraci. „Neumím moc dobře číst. Co je tam napsáno?“

Felix si poposedl a Sára mu pomohla otočit se k Willovi. Chlapec napřáhl ruce po knížkách a místo odpovědi si je přitiskl na hruď. Rozechvěly se mu rty. „Máma ti z nich čte, viď?“ uhodl Will.

Chlapec přikývl a po tvářích se mu začaly kutálet velikánské slzy.

Will se předklonil a opřel se lokty o kolena. „Chci ti maminku najít,“ řekl.

Felix polkl, jako by se v sobě snažil potlačit zoufalství. „Odvezl ji ten velkej pán.“

Will věděl, že pro dítě jsou všichni dospělí velcí. Napřímil se a zeptal se: „Stejně velký jako já?“

Felix se na něho podíval poprvé od chvíle, kdy vešel do místnosti. Zdálo se, že přemýšlí nad odpovědí. Potom zavrtěl hlavou.

„Byl stejně vysoký jako ten smradlavý detektiv, co před chvílí odešel?“

Felix přikývl.

Will se snažil nespěchat. Mluvil pomalu, aby mu Felix stihl odpovídat a nemusel přitom mít pocit, že je u výslechu.

„Měl vlasy jako já anebo tmavší?“

„Tmavší.“

Will přikývl a podrbal se na bradě, jako by zvažoval možnosti. O dětech se všeobecně vědělo, že nejsou spolehlivými svědky. Buď chtěly udělat radost dospělým, kteří se jich vyptávali, anebo se nechávaly tak snadno ovlivnit, že jim člověk mohl do hlavy nasadit v podstatě jakoukoli myšlenku a ony přísahaly, že je to pravda.

„Co jeho obličej?“ pokračoval Will. „Měl nějaké vousy? Anebo ho měl hladký jako já?“

„Měl knír.“

„Mluvil na tebe?“

„Řekl, že mi maminka vzkazuje, abych zůstal v autě.“

Will musel být opatrný. „Měl na sobě montérky jako instalatér nebo uniformu jako hasič nebo policista?“

Felix zavrtěl hlavou. „Měl normální šaty.“

Will cítil, jak rudne. Věděl, že Sára se na něho dívá. Její muž byl policista, takže se jí nebude líbit, co chlapci naznačuje.

„Jakou barvu měly jeho šaty?“ zeptal se.

Felix pokrčil rameny. Will nevěděl, jestli už se mu nechce dál odpovídat anebo si to opravdu nepamatuje.

Felix oštipoval roh knížky. „Měl na sobě oblek jako Morgan.“

„Morgan je maminčin kamarád?“

Chlapec přikývl. „Je od ní z práce, ale máma se na něho zlobí, protože lže a zlobí ji, ale ona mu to nedaruje, protože má sejf.“

Zaslechl Felix něco, když matka telefonovala, anebo je Paulina McGheeová typem ženy, která se šestiletému chlapci svěřuje se svými problémy? „Vzpomínáš si ještě na něco, co bys mi mohl říct o tom pánovi, co odvezl maminku?“

„Povídal, že mi něco udělá, když o něm někomu řeknu.“

Will nasadil kamenný výraz. Felix se zatvářil stejně. „Ale ty se ho nebojíš,“ pronesl Will.

„Maminka říká, že nikomu nedovolí, aby mi ublížil.“

Byl si tím tak jistý, že Will pocítil obrovskou úctu vůči rodičovským dovednostem Pauliny McGheeové. Za svou kariéru vyslýchal hodně dětí. Všechny své rodiče milovaly, ale žádné z nich jim tak bezvýhradně nedůvěřovalo.

„To má pravdu,“ řekl Felixovi. „Nikdo ti neublíží.“

„Maminka mě ochrání,“ tvrdil dál Felix. Willovi jeho jistota začala být trochu podezřelá. Malé dítě člověk obvykle takhle neujišťuje, pokud se sám v sobě nepokouší potlačit skutečný strach.

„Máma se bála, že by ti někdo mohl ublížit?“ zeptal se.

Felix se znovu dal do otrhávání rohu knížky. Skoro nepostřehnutelně přikývl.

Will chvíli počkal, protože nechtěl s další otázkou spěchat. „Koho se bála, Felixi?“

Chlapec skoro zašeptal: „Svýho bratra.“

Bratra. Takže možná přece jenom jde o rodinnou nesrovnalost. „Pověděla ti, jak se jmenuje?“ zeptal se Will.

Felix zavrtěl hlavou. „Vůbec ho neznám. Ale prej je moc zlej.“

Will se na chlapce zadíval a přemýšlel, jak má formulovat další otázku. „Jak zlý?“

„Hrozně moc,“ odpověděl Felix. „Říkala, že je hrozně moc zlej a že mě před ním bude chránit, protože mě má nejradši ze všeho na světě.“ Řekl to tak, jako by jim už nic víc nehodlal sdělit. „Můžu jít domů?“ zeptal se.

Will by se radši nechal zabít, než aby mu musel odpovědět. Podíval se na Sáru, aby mu pomohla. Vzala si slovo a řekla: „Vzpomínáš na tu paní, se kterou ses seznámil? Slečnu Nancy?“

Felix přikývl.

„Najde někoho, kdo se o tebe postará, než se maminka vrátí.“

Chlapci do očí vstoupily slzy. Will se mu nedivil. Slečna Nancy je nejspíš ze sociálky. Určitě se dost liší od žen v soukromé škole, kam Felix chodí, i od dobře situovaných kamarádek jeho matky.

„Ale já chci jít domů,“ trval na svém Felix.

„Já vím, zlatíčko,“ utěšovala ho Sára. „Ale když tam teď půjdeš, budeš tam úplně sám. Potřebujeme mít jistotu, že budeš v bezpečí, než si tě vyzvedne maminka.“

Nezdálo se, že by ho přesvědčila.

Will si klekl na jedno koleno, aby chlapci viděl do tváře. Položil Felixovi ruku na rameno a nechtěně přitom prsty zavadil o Sářinu paži. V krku se mu udělal knedlík. Musel polknout, aby dokázal promluvit. „Podívej se na mě, Felixi,“ řekl a počkal, až ho chlapec poslechne. „Já ti maminku přivedu zpátky, ale potřebuju, abys byl statečný, než se mi to povede.“

Felix měl tak bezelstný a důvěřivý výraz, až to Willa bolelo. „Jak dlouho to bude trvat?“ zeptal se chlapec trochu rozechvěle.

„Možná jenom týden,“ řekl Will a přinutil se podívat se mu do očí. Pokud Paulinu McGheeovou do týdne nenajdou, bude to znamenat, že je mrtvá a z Felixe se stane sirotek. „Vydržíš to týden, co myslíš?“

Chlapec na něho zíral, jako by se pokoušel odhadnout, jestli mu Will nelže. Nakonec přikývl.

„Tak dobře,“ řekl Will. Měl pocit, jako by mu na prsou ležel mlýnský kámen. Všiml si, že na židli u dveří sedí Faith. Kdy vešla dovnitř? Vstala a kývla na něho, aby s ní šel na chodbu. Will Felixe poplácal po noze a vyšel ven.

„Povím Leovi o tom bratrovi,“ řekla Faith. „Připadá mi to jako rodinný problém.“

„Nejspíš.“ Will se podíval na zavřené dveře. Nejradši by se tam vrátil, ale ne kvůli Felixovi. „Co říkala Jackiina sestra?“

„Joelyn,“ doplnila Faith. „Není zrovna vedle z toho, že jí zabili sestru.“

„Jak to myslíš?“

„Taky je to mrcha.“

Will povytáhl obočí.

„Prostě mám špatný den,“ řekla Faith, ale to jako vysvětlení nestačilo. „Joelyn žije v Severní Karolíně. Povídala, že se sem dostane asi za pět hodin.“ Pak dodala, jako by ji najednou ještě něco napadlo: „Jo, a pokud nezjistíme, kdo jí zabil sestru, tak zažaluje policii a nechá nás oba vyhodit.“

„No jo, zase jedna milá paní,“ povzdechl si Will. Nevěděl, co je horší. Rodinní příslušníci natolik zdrcení zármutkem, že má člověk pocit, jako by mu rvali srdce z hrudi? Anebo ti, kteří jsou tak naštvaní, že má dojem, že mu chtějí urvat orgán, jenž visí o něco níž?

„Možná bys měla ještě promluvit s Felixem,“ řekl.

„Přišlo mi, že z něho víc stejně nedostaneme,“ odpověděla Faith. „Myslím, že bych z něho nevytáhla o moc víc než ty.“

„Ale kdyby s ním mluvila žena, tak…“

„Ty to s dětmi umíš,“ přerušila ho Faith trochu překvapeně. „Určitě s nimi zrovna teď máš větší trpělivost než já.“

Will pokrčil rameny. V domově vychovatelkám pomáhal s mladšími dětmi. Většinou proto, aby ty nově příchozí celou noc neplakaly a nebudily všechny ostatní. „Dal ti Leo Paulinino číslo do práce?“ zeptal se. Faith přikývla. „Musíme tam zavolat a zjistit, jestli tam pracuje nějaký Morgan. Felix povídal, že únosce byl oblečený jako on. Možná rád nosí určitý typ obleku. A měří asi sto šedesát osm centimetrů, má tmavé vlasy a knír.“

„Ten knír může být falešný.“

Will to uznal. „Felix je na svůj věk chytrý, ale nejsem si jistý, jestli by rozeznal pravý od falešného. Třeba z něj ještě něco dostane Sára.“

„Dáme jim ještě pár minut o samotě,“ navrhla Faith. „Připadá mi, že Paulinu považuješ za jednu z našich obětí.“

„Co si myslíš ty?“

„Zeptala jsem se tě jako první.“

Will si povzdechl. „Říká mi to instinkt. Paulina má hodně peněz, dobrou práci, hnědé vlasy i oči.“ Pokrčil rameny a začal si protiřečit: „Jenže na tom se moc stavět nedá.“

„Je to víc, než jsme měli, když jsme ráno vylezli z postele,“ připomněla mu Faith. Sama nevěděla, jestli s ním souhlasí, nebo se jenom zoufale snaží něčeho zachytit. „Měli bychom být opatrní. Nechci kolem toho slídit, nadělat Leovi potíže a pak ho v tom nechat, pokud se ukáže, že to nikam nevede.“

„Jasně.“

„Zavolám k Paulině McGheeové do práce a poptám se po Morganových oblecích. Třeba zjistím nějaké informace, aniž bych to Leovi zavařila.“ Faith vytáhla mobil a podívala se na displej. „Vybila se mi baterie.“

„Na,“ podal jí Will svůj telefon. Faith ho opatrně vzala oběma rukama a vyťukala číslo, které měla zapsané v notesu. Will se v duchu ptal, jestli vypadá stejně přihlouple jako Faith, když si obě části mobilu přidržuje u tváře. Nejspíš to bude ještě horší. Faith nebyla zrovna jeho typ, ale byla atraktivní a atraktivním ženám se dá leccos prominout. Například Sáře Lintonové by člověk prominul i vraždu.

„Pardon,“ řekla Faith do telefonu zvýšeným hlasem. „Špatně vás slyším.“ Střelila po Willovi pohledem, jako by to byla jeho vina, a pak vyrazila chodbou k recepci, kde byl lepší signál.

Will se opřel ramenem o zárubeň dveří. Pořízení nového telefonu pro něho představovalo zdánlivě nepřekonatelný problém, který za něho obvykle řešila Angie. Pokusil se to vyřídit sám, ale když zavolal výrobci, dozvěděl se, že musí zajít do obchodu a vyplnit nějaké papíry. I kdyby se mu to nějakým zázrakem povedlo, musel by se s novým telefonem naučit zacházet. Musel by zjistit, jak nastavit zvonění, které by ho neiritovalo, a jak označit čísla, která potřebuje v práci. Nejspíš by o pomoc mohl požádat Faith, ale hrdost mu to nedovolila. Věděl, že by to pro něho ochotně udělala, ale chtěla by se o tom s ním pak bavit.

Poprvé v životě si přál, aby se k němu Angie vrátila.

Ucítil, jak mu někdo položil ruku na paži a řekl: „Dovolíte?“ Dveře lékařského pokoje otevřela hubená bruneta. Pravděpodobně to byla slečna Nancy ze sociálky, která si přišla pro Felixe. Na předání do dětského domova bylo ještě příliš brzo. Možná, že mu našli náhradní rodinu, která se o něho na chvíli postará. Will doufal, že slečna Nancy svou práci dělá dost dlouho a zná dobré rodiny, které jí dluží protislužbu. Děti v nejasné situaci bylo těžké umístit. Will se v ní kdysi také ocitl a zůstal v ní až do věku, kdy už je šance na adopci téměř nulová.

Faith se vrátila. Nesouhlasně se zamračila a vrátila Willovi telefon. „Měl by sis pořídit nový.“

„Proč?“ zeptal se a schoval přístroj do kapsy. „Vždyť funguje.“

Faith na jeho nepokrytou lež nereagovala. „Morgan nosí zásadně obleky od Armaniho a je přesvědčený, že je jediný mužský v Atlantě, který má nějaký styl.“

„Takže to může být oblek mezi dvěma a půl a pěti tisíci dolarů.“

„Podle jeho nafoukaného tónu bych řekla, že to bude spíš k těm pěti. Pověděl mi, že Paulina McGheeová se vůbec nestýká se svou rodinou, a to minimálně dvacet let. V sedmnácti prý utekla z domova a už se nikdy nevrátila. O žádném bratrovi se nikdy nezmínila.“

„Kolik jí je?“

„Sedmatřicet.“

„Neřekl ti Morgan, jak bychom se s její rodinou mohli spojit?“

„Ani neví, ze kterého státu Paulina je. O své minulosti moc nemluvila. Nechala jsem Leovi vzkaz v hlasové schránce. Určitě toho bratra do večera vypátrá. Nejspíš už nechává prozkoumat všechny otisky z offroadu.“

„Třeba nepoužívá své pravé jméno. V sedmnácti nikdo neuteče z domova bezdůvodně. Paulina hodně dobře vydělává. Třeba si jméno změnila kvůli tomu.“

„Ale Jackie se svou rodinou kontakt udržovala a jméno si nezměnila. Její sestra má taky příjmení Zabelová.“ Faith se zasmála a zdůraznila: „Jména všech tří se rýmují – Gwendolyn, Jacquelyn, Joelyn. Nepřipadá ti to trochu zvláštní?“

Will pokrčil rameny. Nikdy neuměl rozeznat, která slova se rýmují. Nejspíš to mělo něco společného s jeho problémy se čtením. Naštěstí se s tím nesetkával moc často.

Faith pokračovala: „Nevím, čím to je, ale když člověk čeká mimino, začnou mu připadat krásná i ta nejpitomější jména.“ Znělo to melancholicky. „Málem jsem Jeremyho pojmenovala Fernando Romantico po jedné postavě ze skupiny Menudo. Ještě štěstí, že se do toho vložila máma.“

Otevřely se dveře a na chodbu vyšla Sára Lintonová. Bylo na ní vidět, že si vyčítá, že právě zanechala malé dítě na pospas sociálce. Will neměl důvod systém kritizovat, ale skutečnost byla taková, že i když byly sociální pracovnice sebemilejší a sebevíc se snažily, bylo jich málo a nedostávalo se jim potřebné podpory od státu. Náhradní rodiče navíc buď byli výborní, a tudíž vytížení, nebo naopak sadisté, kteří nesnáší děti a lační jenom po penězích. Pak bylo nabíledni, že snaha umístit dítě do náhradní péče často byla jenom zbytečnou dřinou. Bohužel na to měl ze všech nejvíc doplatit malý Felix McGhee.

„Vedl jste si dobře,“ pochválila Sára Willa.

Musel se držet, aby se neusmál jako dítě, které pohladili po hlavě.

„Řekl vám Felix ještě něco?“ zeptala se Faith.

Sára zavrtěla hlavou. „Jak je vám?“ zajímala se.

„Mnohem líp,“ odpověděla Faith trochu ostražitě.

„Doslechla jsem se o druhé oběti, kterou jste našli v noci,“ řekla Sára.

„Našel ji Will.“ Faith se na okamžik odmlčela, jako by si snažila vzpomenout na nějaké informace. „Tohle by se nemělo dostat na veřejnost. Srazila si vaz, když spadla ze stromu.“

Sára se zamračila. „Co dělala na stromě?“

Will se ujal slova: „Čekala, až ji najdeme. Bohužel jsme se k ní nedostali včas.“

„Nemůžete vědět, jak dlouho na tom stromě byla,“ řekla mu Sára. „Určení času úmrtí není exaktní věda.“

„Měla ještě teplou krev,“ opáčil Will. Když si vzpomněl na teplou tekutinu, která mu kapala za krk, jako by ho obestřela temnota.

„Krev mohla být teplá i z jiných důvodů. Pokud seděla na stromě, listy mohly zafungovat jako izolace proti chladu. Únosce jí mohl dát nějaké prášky. Existuje několik typů pilulek, které umí zvýšit teplotu tělesného jádra a udržet ji vysokou i po smrti.“

„Krev se jí vůbec nestihla srazit,“ oponoval Will.

„Na to by stačilo pár obyčejných aspirinů.“

Faith doplnila: „Jackie měla u postele velkou lahev aspirinu. Byla poloprázdná.“

Sára Willa nepřesvědčila, a tak se otočila k Faith a zeptala se jí: „Dělá u vás na soudním pořád ještě Pete Hanson?“

„Vy ho znáte?“

„Je to dobrý patolog. Když mě poprvé zvolili, zapsala jsem se do několika kurzů, které vedl.“

Will zapomněl, že na malých městech se soudní lékaři volí. Nedokázal si představit Sářinu tvář na billboardu.

„Vlastně jsme se zrovna chystali vyrazit na pitvu druhé oběti,“ řekla Faith.

Sára najednou znejistěla. „Dneska mám volno.“

„No,“ začala Faith a opět si dala načas, než dokončila větu, „tak si ho hezky užijte.“ Jako by se se Sárou loučila, ale k odchodu se neměla.

Will postřehl, že ruch na chodbě utichl a rozléhá se tam klapot vysokých podpatků. Rychle se k nim blížila Amanda Wagnerová. Přestože zůstala v lese do pozdních hodin stejně jako Will, působila odpočatě. Její vlasy se jako obvykle podobaly nehybné helmě. Měla na sobě kalhotový kostým.

Jako vždy šla rovnou k jádru věci. „Krvavé otisky na floridském řidičáku Jacquelyn Zabelové patří první oběti. Pořád jí říkáte Anna?“ Nečekala na odpověď a pokračovala: „Má ten únos od supermarketu nějakou spojitost s naším případem?“

„Možná ano,“ odpověděl Will. „Matku unesli kolem půl šesté ráno. Její syn Felix spal v jejím autě. Mám od něj stručný popis pachatele. Ale chlapci je teprve šest, takže těžko říct, jak je věrohodný. Atlantská policie spolupracuje, ale zatím nás o pomoc nepožádala.“

„Kdo vede vyšetřování?“

„Leo Donnelly.“

„Ten je úplně neschopný,“ zavrčela Amanda. „Zatím mu případ necháme, ale chci, abyste ho bedlivě sledovali. Nechte atlantskou policii pracovat v terénu a zaplatit ohledání, ale jestli začne dělat hlouposti, utněte to.“

„To se Leovi nebude moc líbit,“ podotkla Faith.

„Vypadám na to, že mě to zajímá?“ Amanda nečekala na odpověď. „Zdá se, že našim přátelům z Rockdale se nelíbí, že jsme převzali jejich případ,“ informovala je. „Svolala jsem tiskovou konferenci. Začíná za pět minut před nemocnicí. Chci, abyste tam se mnou oba dva stáli a působili důvěryhodně, až budu veřejnosti vysvětlovat, že jejich ledviny jsou v bezpečí před zlotřilými lovci orgánů.“ Potom napřáhla ruku k Sáře. „Doktorko Lintonová, doufám, že to nepřeženu, když vám řeknu, že se setkáváme za příjemnějších okolností než posledně.“

Sára jí potřásla rukou. „Přinejmenším pro mě.“

„Obřad byl velice dojemný. Výborná pocta výjimečnému policistovi.“

„Aha…“ Sára zmateně zmlkla a do očí jí vstoupily slzy. „Nevěděla jsem, že jste byla…“ Odkašlala si a pokusila se sebrat. „Ten den si pamatuju jenom matně.“

Amanda si ji pozorně prohlédla a překvapivě laskavým tónem se jí zeptala: „Jak dlouho to už je?“

„Tři a půl roku.“

„Doslechla jsem se, co se stalo ve vězení Coastal.“ Amanda nepouštěla Sářinu ruku a Will viděl, jak ji povzbudivě stiskla. „O vlastní lidi se vždycky postaráme.“

Sára si otřela oči a podívala se na Faith, jako by jí bylo trapně. „Vlastně jsem zrovna chtěla vašim agentům nabídnout své služby,“ řekla.

Faith otevřela ústa, ale zase je stejně rychle zavřela.

„Pokračujte,“ vybídla Sáru Amanda.

„Přijímala jsem první oběť – Annu. Neměla jsem příležitost kompletně ji prohlédnout, ale trochu jsem ji ošetřila. Pete Hanson je jeden z nejlepších patologů, s jakými jsem se setkala, ale pokud budete chtít, mohla bych se pitvy druhé oběti zúčastnit. Možná bych vám mohla něco povědět o tom, v čem si jsou oběti podobné a v čem se liší.“

Amanda neztrácela čas zbytečným přemýšlením. „Vaši nabídku přijímám,“ řekla. „Faith, Wille, pojďte se mnou. Mí agenti se s vámi za hodinu sejdou na Východní radnici, doktorko Lintonová.“ Když se nikdo nehýbal z místa, tleskla a řekla: „Tak jdeme.“ Byla už na půl cesty ven, když se Faith s Willem probrali natolik, aby ji následovali.

Will šel za Amandou a dělal krátké kroky, aby jí nešlapal na paty. Jeho drobná nadřízená chodila dost rychle, ale Will si vedle ní i tak pokaždé připadal trochu jako Dlouhý. Vždy se snažil udržet uctivou vzdálenost a nedělat velké kroky. Když teď zezadu shlížel na její hlavu, přemítal o tom, jestli vrah náhodou nepracuje pro podobnou ženu. Will si dokázal docela dobře představit, že muž jiného naturelu by vůči takové ženě mohl cítit čirou nenávist, místo aby ho popuzovala a vyvolávala v něm touhu zavděčit se, jako je to v případě jeho vztahu k Amandě.

Faith se dotkla jeho paže a zastavila ho. „Věříš tomu?“

„Čemu?“

„Že se nám Sára vetřela na pitvu.“

„Ale s tím, že uvidí obě oběti a může je porovnat, má pravdu.“

„Ty jsi je taky viděl.“

„Nejsem soudní doktor.“

„To ona taky ne,“ opáčila Faith. „Není to vlastně ani pořádná doktorka. Je pediatrička. A co to Amanda vykládala o věznici?“

Will by také rád věděl, co se ve věznici Coastal přihodilo, ale mnohem víc by ho zajímalo, proč se Faith kvůli Sáře tolik zlobí.

Amanda na ně zavolala přes rameno: „Využijete veškerou pomoc, jakou nám je Sára Lintonová ochotná nabídnout.“ Zřejmě slyšela, jak si šeptají. „Její muž byl jeden z nejlepších policistů v tomhle státě a já bych se na Sářiny lékařské dovednosti ochotně spolehla při jakémkoli vyšetřování,“ dodala.

Faith se neobtěžovala skrýt zvědavost. „Co se s ním stalo?“

„Zemřel ve službě.“ Nic víc jí Amanda sdělit nehodlala. „Jak je vám po tom pádu, Faith?“

Faith jí nezvykle zvesela odpověděla: „Skvěle.“

„Potvrdila doktorka, že jste v pořádku?“

Faith prohodila ještě veseleji: „Na sto procent.“

„Budeme si o tom muset promluvit.“ Když vešli do vestibulu, Amanda pohybem ruky odvelela ostrahu a pokračovala: „Po tiskovce mám schůzku se starostou, ale očekávám, že do večera se zastavíte u mě v kanceláři.“

„Ano, madam.“

Will si nebyl jistý, jestli se z něj nestává úplný hlupák, anebo zda hloupnou ženy kolem něho. Teď to však nemohl řešit. Napřáhl ruku před Amandu, aby se jí otevřely automatické dveře. Venku se nacházel pult a za ním kobereček, aby měla Amanda na čem stát. Will zaujal svou obvyklou pozici po její straně. Věděl, že kamery z něho zaberou jenom hrudník a uzel na kravatě, protože se budou soustředit na Amandu. Faith zřejmě věděla, že takové štěstí mít nebude, a tak se aspoň nehezky zakabonila, když se ze strany postavila za svou nadřízenou.

Začaly cvakat fotoaparáty a Amanda přistoupila k mikrofonům. Novináři na ni pokřikovali otázky, ale ona počkala, až se rozruch uklidní a teprve potom z kapsy saka vytáhla složený list papíru a uhladila ho o pult. „Jsem doktorka Amanda Wagnerová, zástupkyně ředitele atlantské regionální pobočky GBI.“ Pro větší účinek udělala odmlku. „Někteří z vás už slyšeli sporné zvěsti o takzvaném Ledvináři. Přišla jsem, abych vám oznámila, že se nezakládají na pravdě. Žádný takový vrah neexistuje. Oběti nebyla vyjmuta ledvina. Nebyl na ní proveden žádný chirurgický zákrok. Policejní stanice okresu Rockdale popřela, že by tyto smyšlenky šířila, a my musíme věřit tomu, že naši kolegové v této záležitosti mluví naprostou pravdu.“

Will se nemusel dívat na Faith, aby mu bylo jasné, že se brání úsměvu. Detektiv Max Galloway ji pořádně nakrkl a Amanda právě před kamerami zostudila celý rockdaleský policejní sbor.

Jeden reportér se zeptal: „Můžete nám říct něco o ženě, kterou včera večer přivezli do nemocnice?“

Nebylo to poprvé, co Amanda o případu věděla víc, než co jí Will nebo Faith sdělili. „Do jedné odpoledne bychom pro vás měli mít kresbu,“ odpověděla.

„Proč ne fotografii?“

„Utržila několik ran do obličeje. Chceme veřejnosti poskytnout co nejlepší obrázek, aby ji mohla co nejsnáze identifikovat.“

„Jaká je u ní prognóza?“ otázala se reportérka z CNN.

„Velmi opatrná,“ odpověděla Amanda a ukázala na dalšího novináře, který se hlásil. Byl to Sam, který křičel na Faith, když s Willem přišla do nemocnice. Jako jediný si dělal poznámky do klasického notesu, místo aby použil diktafon. „Řeknete nám něco k prohlášení Joelyn Zabelové, sestry Jacquelyn Zabelové?“

Will zaťal zuby a přinutil se s kamenným výrazem hledět před sebe. Faith nejspíš dělala totéž, protože všichni reportéři se plně soustředili na Amandu a dvěma šokovaným agentům za jejími zády nevěnovali pozornost.

„Rodina zavražděné je pochopitelně velice rozrušená,“ odpověděla Amanda. „Ze všech sil se snažíme případ vyřešit.“

Sam se nedal: „Určitě není příjemné, že na adresu vašeho úřadu vypouští tak drsná slova.“

Willovi bylo podle výrazu Samova obličeje jasné, že Amanda se usmívá. Byla to jenom hra, protože reportér podle všeho velice dobře věděl, že Amanda nemá nejmenší tušení, o čem mluví.

„Na to se budete muset zeptat paní Zabelové. Já k tomu nemám co dodat,“ prohlásila Amanda. Zodpověděla ještě další dvě otázky a pak tiskovou konferenci uzavřela obvyklým požadavkem, aby se kdokoli, kdo má nějaké informace, přihlásil na policii.

Reportéři se začali rozcházet, aby mohli napsat své články. Will si byl poměrně jistý, že žádný z nich by si netroufl vypustit do světa pochybnou zprávu o takzvaném Ledvináři, aniž by si ověřil fakta.

Amanda řekla Faith: „Jděte.“ Její příkaz se podobal spíš hrdelnímu zavrčení. Will mu skoro nerozuměl.

Faith nepotřebovala nic vysvětlovat. Nepotřebovala ani jistit, ale přesto popadla Willa za paži a kráčela s ním k hloučku reportérů. Protáhla se kolem Sama a nejspíš mu něco řekla, protože za ní vykročil k úzké uličce mezi nemocnicí a garážemi.

„Koukám, že jsem saň vyvedl z míry, co?“ řekl Sam.

Faith ukázala na Sama a řekla: „Agente Trente, tohle je Sam Lawson, profesionální kretén.“

Sam se usmál. „Těší mě.“

Will nereagoval, ale Samovi to zřejmě nevadilo. Mnohem víc ho zajímala Faith. Díval se na ni tak lačně, že Will pocítil primitivní touhu jednu mu vrazit.

„Do prdele, tobě to ale sluší, Faith,“ prohlásil Sam.

„Pěkně jsi Amandu naštval.“

„Kdy ta není naštvaná?“

„Není moudré si ji znepřátelit, Same. Ty už jsi zapomněl, jak to dopadlo posledně?“

„Jo. To je právě to hezký, když člověk hodně pije.“ Znovu se zašklebil a prohlédl si ji od hlavy až k patě. „Vypadáš fakt dobře, brouku. Úplně fantasticky.“

Faith zavrtěla hlavou, i když Willovi bylo jasné, že začíná tát. Nikdy ji neviděl dívat se na nějakého muže tak jako na Sama Lawsona. Určitě mezi sebou mají něco nevyřešeného. Will se poprvé v životě opravdu cítil jako páté kolo u vozu.

Faith si naštěstí uvědomila, že se tam nepřišla bavit. „Informace o sestře Jacquelyn Zabelové vám dali pánové z Rockdale?“

„Novinářský zdroje jsou přísně tajný,“ odpověděl Sam, čímž její odhad jen potvrdil.

„Co vám Joelyn řekla?“ zajímala se Faith.

„V kostce povídala, že jste tři hodiny postávali s rukama v kapsách a hádali se o případ, zatímco její sestra umírala v koruně stromu.“

Faith sevřela rty do uzounké bílé čárky. Willovi se udělalo fyzicky zle. Sam s Joelyn musel mluvit hned po Faith. To by vysvětlovalo, proč si byl tak jistý Amandinou neinformovaností.

Faith se nakonec zeptala: „To jsi Zabelové řekl ty?“

„Za co mě máš?“

„Takže jí to řekli rockdaleští. A tys to z ní pak vytáhl.“

Sam znovu pokrčil rameny, a potvrdil tím pravdivost jejích slov. „Jsem reportér, Faith. Jenom plním pracovní povinnosti.“

„Moc pěkné povinnosti – otravuješ truchlící pozůstalé, pomlouváš policajty a zveřejňuješ úplně jasné lži.“

„Teď už víš, proč jsem takovejch let chlastal.“

Faith si založila ruce v bok a zhluboka si znechuceně povzdechla. „V případě Jackie Zabelové je všechno trochu jinak.“

„Já si to myslel.“ Sam vytáhl blok a tužku. „Tak mi řekni něco jinýho, čeho bych se mohl chytnout.“

„Víš, že to nejde…“

„Pověz mi o tý jámě. Slyšel jsem, že tam měl lodní baterii, aby je mohl pálit.“

Lodní baterie byla tím, čemu se říkalo černé svědomí – informací, kterou mohl znát jedině vrah. Důkazy, které v podzemí posbíral Charlie Reed, vidělo několik lidí. Všichni nosili uniformu. Aspoň zatím.

Faith nahlas vyslovila to, co si Will jenom myslel: „Takže buď Galloway, anebo Fierro ti podávají interní informace. Oni nás potopí a ty budeš mít článek na titulní straně. Všichni z toho jenom vytěží, co?“

Sam poodhalil zuby v úsměvu. Jeho výraz jenom potvrdil Faithinu úvahu. „Proč bych se měl bavit s Rockdale, když v tomhle případě jsi mým interním informátorem ty?“

Will byl v posledních týdnech svědkem náhlých výkyvů Faithiny nálady a byl rád, že tentokrát není terčem jejího vzteku on. „Nejsem vůbec nic tvýho, ty debile, a máš úplně zcestný informace,“ vyjela na Sama.

„Tak mi řekni, jak je to doopravdy, brouku.“

Už to skoro vypadalo, že se Faith nechá vyprovokovat, ale v poslední chvíli zvítězil zdravý rozum. „GBI žádné oficiální prohlášení k výrokům Joelyn Zabelové nemá.“

„Můžu tě citovat?“

„To můžeš, drahouši.“

Will kráčel za Faith k autu, ale ještě předtím se na reportéra usmál. Byl si naprosto jistý, že gesto, které na něho Faith udělala, si Sam jako lichotku vykládat nebude.

9

Sára se posledního tři a půl roku odmítala podívat pravdě do tváře. Naučila se popírat skutečnost tak dobře, že jí teď trvalo celou hodinu, než si uvědomila, že když Amandě Wagnerové nabídla své služby, udělala obrovskou chybu. Za tu dobu stihla dojet domů, osprchovat se, převléknout se a dorazit do suterénu Východní radnice. Teprve pak na ni pravda dopadla jako rána kladivem. Položila ruku na kliku dveří označených SOUDNÍ LÉKAŘ GBI a zarazila se. Nedokázala ji stisknout a otevřít. Byla v jiném městě, v jiné márnici. A znovu si připomněla, jak jí chybí Jeffrey.

Co bylo špatného na tom, že velice ráda pracovala s manželem? Když se spolu skláněli nad tělem zastřeleného člověka nebo opilého řidiče a ona se na něho podívala, cítila se dokonale šťastná. Teď jí to připadalo morbidní a hloupé. Myslela si, že když se přestěhuje do Atlanty, na všechno zapomene, ale zase se to vrátilo. Tiskla ruku na dveře, jež oddělují život od smrti, a nebyla je schopná otevřít.

Opřela se zády o zeď a zadívala se na písmena na neprůhledném skle. Jeffreyho přece převezli sem a jeho krásné tělo rozpitval právě Pete Hanson. Sára někde má protokol. Tehdy prahla po všech informacích o jeho smrti. Měla výsledky toxikologie, údaje o váze a velikosti orgánů, tkání a kostí. Zemřel v okrese Grant, ale až v těchto suterénních prostorách pod radnicí se z lidské bytosti proměnil v pouhou hmotu, již bylo třeba rozporcovat na jednotlivé části a každou z nich zaevidovat.

Co Sáru vlastně přimělo sem zajet? Myslela na lidi, s nimiž v posledních hodinách přišla do styku. Na malého Felixe McGheea, jenž s výrazem ztracence v bledé tváři a se slzami na krajíčku hledal po nemocničních chodbách matku, protože si byl jistý, že by ho nikdy neopustila. Na Willa Trenta, který mu chtěl podat svůj vlastní kapesník. Sára si vždycky myslela, že jediní muži, kteří ho u sebe ještě nosí, jsou její otec a Jeffrey. Také myslela na Amandu a její poznámku o pohřbu.

Když Jeffreyho ukládali do země, Sára byla pod tak silným vlivem sedativ, že se sotva držela na nohou. Musel ji přidržovat bratranec. Objal ji v pase a vlastně ji podpíral, aby dokázala dojít k hrobu. Sára držela ruku nad spuštěnou rakví a odmítala upustit zeminu, kterou svírala v dlani. Nakonec to vzdala a přitiskla si pěst k hrudníku. Nejradši by si hlínu rozmazala po obličeji, vdechla ji, skočila za Jeffreym a svírala ho v náruči, dokud by se nezadusila.

Zastrčila ruku do zadní kapsy džínsů a nahmatala v ní dopis. Tolikrát ho přeložila, že se obálka v přehybu prodírala a prosvítal z ní jasně žlutý papír, jaký používají policisté. Co udělá, až se jednoho dne znenadání otevře? Co když se na něj jednou ráno podívá a uvidí úhledně napsaná bolestná vysvětlení nebo nepokryté výmluvy ženy, jejíž činy Jeffreymu přinesly smrt?

„Ale, Sára Lintonová!“ zaburácel Pete Hanson, když došlápl na spodní schod. Měl na sobě barevnou košili s palmami a velkými květy. Sára si vzpomínala, že to je jeho oblíbený styl. Ve tváři se mu mísila radost se zvědavostí. „Čemu vděčím za tohle ohromný potěšení?“

Pověděla mu pravdu: „Vetřela jsem se vám do jednoho případu.“

„Aha, takže studentka chce přebrat práci svýmu učiteli.“

„Ale vy si ji určitě vzít nenecháte.“

Oplzle na ni mrkl. „Víte přece, že mám srdce devatenáctiletýho mladíka.“

Sára se do pasti nechytila. „Pořád ho máte ve sklenici nad psacím stolem?“

Pete zařval smíchy, jako by bonmot slyšel poprvé.

Sára si pomyslela, že by mu asi měla vysvětlit, co tam dělá. „Včera v noci jsem v nemocnici viděla jednu z obětí,“ začala.

„Něco jsem o ní slyšel. Mučení a těžký ublížení na zdraví, viďte?“

„Ano.“

„Jaká je prognóza?“

„Doktoři se snaží zastavit infekci.“ Sára nezašla do detailů, ale vlastně to ani nebylo třeba. Pete už měl s pacienty, kterým nezabrala antibiotika, své zkušenosti.

„Zjišťovali jste, jestli nebyla znásilněná?“

„Před operací na to nebyl čas a po ní…“

„Už by to nebyl důkaz,“ doplnil Pete. Vyznal se v precedenčním právu. Anna se v podstatě koupala v hojivé dezinfekci a byla vystavena bezpočtu různých prostředí. Každý dobrý obhájce by dokázal najít odborného svědka, který by mohl tvrdit, že důkazy o znásilnění jsou po všech chirurgických zásazích navýsost pochybné a nelze je použít.

„Povedlo se mi vyndat jí zpod nehtů nějaké třísky a pak mě napadlo, že bych vám mohla pomoct porovnat oběti,“ řekla Sára.

„To je celkem zvláštní úvaha, ale tak hrozně rád vás vidím, že vám vaši pochybenou logiku odpustím.“

Sára se usmála. Pete byl vždycky zdvořile neomalený jako správný Jižan. I proto byl tak skvělý učitel. „Děkuju,“ řekla.

„Radost z vaší společnosti je mi víc než dostatečnou odměnou,“ pravil patolog a otevřel dveře, aby mohla vejít dovnitř. Sára zaváhala a Pete podotkl: „Z chodby toho moc neuvidíte.“

Sára nasadila rozpustilý výraz a následovala ho na pitevnu. Nejdřív ji do nosu udeřil zápach. Vždycky jí připadalo, že nejlépe by se dal popsat slovem nasládlý. Člověk jeho význam pořádně nepochopil, dokud se nepodíval na pitevnu. Nejsilnější nebyl pach těl, ale chemikálií, které se při zacházení s nimi používaly. Než patolog do nebožtíka zařízl skalpel, musel ho zapsat do knihy. Pak ho zrentgenoval, vyfotografoval, svlékl a omyl dezinfekcí. Na těla se používal jiný prostředek než na podlahy. K omývání nerezových stolů byl určen další. Jiným druhem se čistilo a sterilizovalo pitevní náčiní. Zápach všech dezinfekčních přípravků se slil a vytvořil nezapomenutelný přeslazený odér, jenž se člověku zažral pod kůži a usídlil se mu v nose, takže si neuvědomil, že ho tam má, dokud na čas nezměnil prostředí.

Sára šla za Petem do zadní části místnosti. Nedokázala se od něho odtrhnout. Márnice byla na hony vzdálená neustálému ruchu v Grady. Na rozdíl od nekonečného množství případů na pohotovosti byla pitva otázkou, která skoro vždycky měla odpověď. Krev, tělní tekutiny, orgány a tkáně – to všechno byly jednotlivé části skládanky. Tělo nedokázalo lhát. Mrtví si svá tajemství nemohli vždycky vzít do hrobu.

V Americe každoročně zemře skoro dva a půl miliónu lidí. Na Georgii připadá asi sedmdesát tisíc z nich. Necelá tisícovka jsou vraždy. Podle zákonů platných v tomto státě se musí každá smrt, u níž nebyli svědci, vyšetřit. Platí to tedy pro všechny lidi, kteří nezemřou v nemocnici nebo pečovatelském domě. Malá města, v nichž se vraždí málokdy a chudé komunity, kde ředitel místního pohřebního ústavu zároveň zastává funkci patologa, obvykle kriminální případy převádějí na stát. Většina obětí pak skončí v atlantské márnici. Proto byly stoly z poloviny obsazeny mrtvolami v různých stadiích rozpitvanosti.

„Snoopy!“ zavolal Pete na postaršího černocha v bílém. „Tohle je doktorka Sára Lintonová. Bude mi asistovat při pitvě Zabelový. Jak jsme na tom?“

Muž na Sáru ani nekývl, ale odpověděl Peteovi: „Rentgenový snímky máte v počítači. Jestli chcete, rovnou vám ji přivezu.“

„Jste skvělej,“ řekl Pete, přistoupil k počítači a několikrát se dotkl klávesnice. Na obrazovce se objevilo několik rentgenových snímků. „Technologie. To je, panečku, něco!“ vykřikl Pete. Na Sáru to udělalo dojem. V Grantu byla márnice zastrčená až v nejzazším rohu nemocničního suterénu a rentgen tam byl uzpůsobený živým lidem. Gradyské zařízení mělo na rozdíl od grantského povolenou vyšší míru radiace, protože u mrtvých těl bylo jedno, jak silné paprsky jimi prochází. Snímky byly čisté a prohlížely se na velkém plochém monitoru, zatímco v Grantu byla jenom blikající prohlížečka, z níž by člověk za chvíli dostal epileptický záchvat. Jediný porcelánový stůl, který tam Sára měla k dispozici, se vůbec nedal srovnávat s řadami pojízdných nerezových stolů za jejími zády. V chodbě za prosklenou stěnou pobíhali služebně mladší patologové a vyšetřovatelé. Sára si uvědomila, že jsou v hlavní pitevně sami, jediní živí mezi nebožtíky.

„Když jsme ho sem přivezli, všechny ostatní jsme odklidili,“ řekl Pete. Sára chvíli vůbec nevěděla, o čem mluví.

Patolog ukázal na poslední pojízdný stůl v řadě. Byl prázdný. „Tady jsem na něm pracoval.“

Sára se zadívala na nerezovou desku. Jak to, že se jí to hned nevybavilo? Proč jí v hlavě nenaskočil příšerný poslední pohled na manžela? Místo něho viděla jenom čistý stůl, od jehož matného ocelového povrchu se odráželo světlo zářivky. Právě tady Pete získal důkazy, které policii dovedly k Jeffreyho vrahovi. Tady se případ rozřešil a bez nejmenších pochybností se dokázalo, kdo se v jeho vraždě angažoval.

Sára očekávala, že ji přemohou vzpomínky, ale cítila jenom klid a byla si jistá, proč sem přišla. Dělaly se tu dobré věci. Pomáhalo se tu lidem, i když už byli po smrti. Obzvlášť těm, co byli po smrti.

Pomalu se otočila zpátky k Peteovi. Jeffreyho neviděla, ale cítila ho, jako by s ní byl v místnosti. Jak to? Tři a půl roku marně doufá, že se jí vybaví, jaké to bylo mít ho vedle sebe. A najednou se to stane na pitevně!

Většina policistů pitvy nesnášela a Jeffrey nebyl žádnou výjimkou. Svou přítomnost na pitevně však považoval za výraz úcty k oběti. Za slib, že udělá všechno pro to, aby vraha předal do rukou spravedlnosti. Proto se dal k policii – nejen aby pomáhal nevinným, ale aby trestal zloduchy, kteří jim ubližují.

To byl také skutečný důvod, proč Sára začala dělat soudní lékařku. Když poprvé vešla do márnice, rozpitvala oběť a pomohla vyřešit případ, Jeffrey ještě ani netušil, že nějaký okres Grant existuje. Sára před mnoha lety na vlastní kůži zažila násilí. Sama se stala obětí příšerného útoku. Kdykoli rozřízla tělo, odebrala vzorek nebo svědčila u soudu o hrůzách, které na pitevně zdokumentovala, měla silný pocit zadostiučinění.

„Sáro?“

Uvědomila si, že dlouho mlčí. Musela si odkašlat, aby mohla Peteovi říct: „Nechala jsem sem poslat snímky včerejší oběti. Než ji uspali, trochu mluvila. Myslíme, že se jmenuje Anna.“

Pete se proklikal na příslušnou složku a na monitoru se zobrazily Anniny rentgenové snímky. „Je při vědomí?“ zajímal se.

„Zavolala jsem do nemocnice, než jsem vyrazila. Ještě se neprobrala.“

„Nemá porušené nervy?“

„Kupodivu zvládla operaci. Reflexy má dobré, zorničky pořád nereagují. Má otok na mozku. Dneska by ji měli nasnímat. Největší starost nám dělá infekce. Nechali jsme udělat pár kultivací, abychom zjistili, jak na ni nejlépe. Sanderson kvůli tomu volal na infekční.“

„Bože můj,“ ujelo Peteovi. Prohlížel si jeden snímek. „Co myslíte, jakou sílu musel mít člověk, kterej jí vyrval žebro z těla?“

„Byla vyhladovělá a dehydratovaná. To mu nejspíš usnadnilo práci.“

„Byla svázaná, takže se nemohla moc bránit. Ale i tak… Příšerný. To mi připomíná třetí paní Hansonovou. Vivian chodila do posilovny. Měla bicepsy jako já stehno. To byl kus ženský, panečku.“

„Děkuju vám, Pete. Děkuju, že jste si ho vzal na starost.“

Znovu na ni mrkl. „Člověk si vyslouží úctu, jenom když ctí druhý.“

Tímhle rčením kořenil své přednášky.

„Snoopy,“ řekl Pete, když jeho asistent projel s vozíkem lítačkami. Z bílého prostěradla vykukovala hlava Jacquelyn Zabelové. Kůži měla fialovou od toho, jak visela hlavou dolů. Nejtmavší ji měla kolem úst, jako by jí je někdo pomazal borůvkami. Byla atraktivní a její věk prozrazovalo jenom několik drobných vrásek kolem očí. Znovu jí připomněla Annu. Také byla výrazná.

Pete nejspíš myslel na totéž. „Čím to je, že čím krásnější ženská, tím bestiálněji se s ní zachází?“

Sára pokrčila rameny. Tento fenomén zaregistrovala už jako patoložka v Grantu. Pokud šlo o vraždy, krásné ženy vždycky dopadaly hůř.

„Zajeďte mi s ní tamhle,“ požádal Pete asistenta.

Sára sledovala, jak Snoopy s kamennou tváří metodicky pracuje. Natočil pojízdný stůl k prázdnému místu v řadě. Pete tu byl v menšině. Většina lidí pracujících v márnici byli buď Afroameričané, nebo ženy. V Gradyské nemocnici to vypadalo stejně. Sára už si všimla, že čím horší práce, tím spíš ji vykonává žena nebo příslušník menšiny. Sama do této skupiny patřila.

Snoopy zarazil brzdy na kolečkách a začal rovnat nejrůznější skalpely, nože a pilky, které bude Pete v příštích několika hodinách potřebovat. Zrovna vytáhl obrovské nůžky podobné nůžkám na živý plot, když do místnosti vstoupili Will s Faith.

Will se při pohledu na otevřená těla tvářil poněkud rozpačitě. Faith vypadala ještě hůř, než když ji Sára ošetřovala v nemocnici. Měla úplně bílé rty a strnule zírala přímo před sebe, když míjela muže s obličejem bez kůže. Patolog se na něj chystal později podívat, jestli nemá pohmožděniny.

„Doktorko Lintonová,“ začal Will. „Jsme rádi, že jste přišla. Vím, že jste měla mít volno.“

Sára se dokázala jenom usmát a přikývnout. Jeho formální tón jí připadal zvláštní. Will Trent čím dál tím víc zněl jako bankéř. Pořád jí nešlo do hlavy, že je to policista.

Pete Sáře podal rukavice, ale ona je odmítla se slovy: „Jsem tu jenom jako pozorovatel.“

„Copak, nechcete si umazat ruce?“ Pete foukl do rukavice, aby se otevřela, a navlékl si ji na ruku. „Nechcete pak zajít na oběd? Na Highland Street je skvělá nová pizzerie. Můžu z webu vytisknout kupóny.“

Sára se zrovna chtěla omluvit, když Faith vyloudila zvuk, při kterém se na ni všichni podívali. Mávla si rukou před obličejem a Sára usoudila, že úplně zpopelavěla kvůli tomu, že se účastní pitvy.

Pete reakci nevěnoval pozornost a spustil: „Je celá vydrhnutá, ale předtím jsem na kůži našel plno spermatu a tělních tekutin. Dám je do pytlíků a pošlu je do laboratoře.“

Will se přes sako podrbal na paži. „Pochybuju, že pachatele máme v databázi, ale uvidíme, jestli nám něco nevyjede z počítače,“ řekl.

Pete zapnul diktafon, aby dodržel předepsaný postup při pitvě. Nejdřív do něj nadiktoval datum a čas a pak pokračoval: „Tělo Jacquelyn Alexandry Zabelové, podvyživené ženy, údajný věk osmatřicet let. Byla nalezena osmého dubna v časných ranních hodinách v zalesněné oblasti poblíž silnice číslo 316 v Conyers v okrese Rockdale v Georgii. Oběť visela hlavou dolů ze stromu, pravou nohu měla zachycenou ve větvích. Je zcela zřetelné, že má zlomený vaz a po těle stopy po krutém mučení. Pitvu provádí Pete Hanson. Dále jsou jí přítomni zvláštní agenti Will Trent a Faith Mitchellová spolu s jedinečnou doktorkou Sárou Lintonovou.“

Když odhrnul prostěradlo, Faith zalapala po dechu. Sára si uvědomila, že to je úplně poprvé, co vidí pachatelovo dílo v celé jeho ‚kráse‘. V jasném osvětlení pitevny byla patrná každičká nepravost, které se dopustil: tmavé podlitiny a šrámy, trhliny v kůži a černé popáleniny od elektrického proudu, které vypadaly jako nestíratelný prášek. Patologův asistent tělo před pitvou umyl a vydrhl z něj krev, takže vosková bělost pokožky ostře kontrastovala se zraněními. Ženino tělo bylo celé pořezané. Každý zářez měl tvar kříže a byl dostatečně hluboký, aby krvácel, ale zároveň dost mělký, aby nezpůsobil smrt. Sára odhadovala, že je pachatel provedl žiletkou anebo velice ostrým tenkým nožem.

„Potřebuju…“ Faith nedořekla. Rychle se otočila na podpatku a odběhla. Will se za ní díval, pak se otočil k Peteovi a omluvně pokrčil rameny.

„No jo, tohle asi není její oblíbená pracovní činnost, že jo?“ poznamenal Pete. „Je nějaká hubená. Myslím ta oběť.“

Měl pravdu. Jacquelyn Zabelové se pod kůží zřetelně rýsovaly kosti.

„Jak dlouho ji věznil?“ zeptal se Pete Willa. Ten jenom pokrčil rameny a řekl: „Doufali jsme, že to nám prozradíte vy.“

„Mohlo by to být dehydratací,“ zamumlal Pete a přitiskl prsty ženě na rameno. „Co myslíte vy?“ otočil se k Sáře.

„Druhá oběť, Anna, byla ve stejném stavu. Možná jim dával projímadlo a nechával je bez jídla i pití. Hladovění není neobvyklý typ mučení.“

„No, rozhodně si vyzkoušel i všechny ostatní,“ povzdechl si zaskočeně Pete. „Víc bychom se měli dozvědět z krve.“

Pitva pokračovala. Snoopy vedle jednotlivých zářezů pokládal pravítko a fotografoval je, zatímco Pete je zakresloval do pitevního diagramu a pokoušel se zhruba odhadnout míru poškození. Nakonec odložil propisovačku a otevřel oběti oči, aby se podíval, jakou mají barvu.

„To je zajímavý,“ zabručel a ukázal Sáře, aby se také podívala. Bez vlhkého prostředí se orgány v rozkládajícím se těle scvrknou a v ranách nezůstane maso. Když se Sára podívala na oči oběti, objevila v bělmech dírky. Byly to maličké červené tečky dokonale kulatého tvaru.

„To je od jehel nebo špendlíků,“ usoudil Pete. „Každý oko jí propíchl aspoň desetkrát.“

Sára se podívala na ženina víčka. Také byla probodaná. „Anna měla otevřené oči a nehybné zorničky,“ řekla a vzala si z tácu rukavice. Navlékla si je na ruce a podívala se ženě do zkrvavených uší. Snoopy z nich odstranil sraženinu, ale kanálky zůstaly pokryté zaschlou krví. „Máte tu…“

Snoopy jí podal otoskop. Sára jeho konec zastrčila Zabelové do ucha a objevila poškození, jaké dosud viděla jenom v případech týrání dětí. „Má propíchnutý bubínek.“ Otočila mrtvé hlavu, aby se podívala i do druhého ucha. Při pohybu ženě zapraskaly zlámané obratle v krku. „Ten druhý taky.“ Podala nástroj Peteovi, aby se také mohl podívat.

„Šroubovák?“ zeptal se patolog.

„Spíš nůžky,“ řekla Sára. „Vidíte, jak má nahoře u kanálku odřenou kůži?“

„Rána se zešikmuje a na dolním konci je hlubší a užší.“

„Přesně tak, protože nůžky se na špičce zužují.“

Pete přikývl a udělal si další poznámky. „Takže byla hluchá a slepá.“

Sára celkem logicky otevřela ženě ústa. Jazyk měla neporušený. Sára jí stiskla dýchací trubici a pak se jí do krku podívala laryngoskopem, který jí podal Snoopy. „Má rozleptaný jícen. Čichněte si.“

Pete se nad mrtvou sklonil. „Savo? Nějaká kyselina?“

„Čistič odpadů.“

„Já zapomněl, že váš otec je instalatér,“ poznamenal a ukázal na tmavou skvrnu kolem ženiných úst. „Podívejte se na tohle.“

Krev se v mrtvém těle vždycky slévá do nejníže položeného bodu a zanechává na kůži tmavou skvrnu. Žena měla tvář temně fialovou od toho, jak visela hlavou dolů. Naleptané okolí úst se špatně rozeznávalo, ale když ho Pete Sáře ukázal, uviděla, kudy pachatel oběti tekutinu nalil do úst a kde jí stekla po tvářích, když se ji pokusila zvrátit.

Pete poklepal na ženin krk. „Tady je tkáň hodně poškozená. Opravdu to vypadá, že ji nutil pít nějakou žíravinu. Až ji otevřeme, uvidíme, jestli se jí dostala až do žaludku.“

Když se ozval Will, Sára se lekla. Úplně zapomněla, že tam je s nimi. „Vypadá to, že si při pádu srazila vaz. Asi jí sklouzla noha.“

Sára si vzpomněla na jejich rozhovor. Will si byl jistý, že Jacquelyn Zabelová mu visela nad hlavou, zatímco ji hledal na zemi. Povídal, že ještě měla teplou krev. „Z toho stromu jste ji sundal vy?“ otázala se.

Will zavrtěl hlavou. „Udělali to rockdaleští, když ji fotografovali.“

„Sáhl jste jí na krční tepnu kvůli pulsu?“ pokračovala Sára.

Will přikývl. „Krev jí kapala z prstů. Byla teplá.“

Sára se ženě podívala na ruce. Oběť měla některé nehty ulámané, a některé dokonce úplně vytržené z lůžek. Podle předpisů se těla fotografovala ještě předtím, než je Snoopy umyl. Pete věděl, na co Sára myslí. Ukázal na monitor a požádal svého asistenta: „Snoopy, prosím vás, hoďte nám tam fotky před mytím.“

Černoch ho poslechl a Pete se Sárou se mu podívali přes rameno. V databázi bylo úplně všechno od snímků z místa činu po čerstvější fotografie pořízené na pitevně. Snoopy musel všechny proklikat. Sáře se před očima v rychlém sledu objevily fotografie z místa činu. Jacquelyn Zabelová na nich visela ze stromu s krkem podivně zalomeným ke straně. Nohu měla pevně zachycenou ve větvích. Technici strom nejspíš museli ořezat, aby ji dostali dolů.

Snoopy se konečně dostal k sérii snímků z pitevny. Na obličeji, nohou i torzu oběti byla zaschlá krev. „Tady,“ řekla Sára a ukázala na hrudník. Oba patologové se vrátili k tělu. Sára k němu už už natahovala ruku, když se najednou zarazila a omluvně řekla: „Promiňte.“ Nebyl to její případ, ale Peteův.

Kolegovu egu to nijak neublížilo. Zvedl ňadro oběti a odhalil další ránu křížového tvaru. Uprostřed, kde se řezy protínaly, byla hlubší. Pete přitáhl dolů lampu, aby se na ni mohl lépe podívat. Rozevřel ránu prsty a Snoopy mu podal lupu. Pete se sehnul ještě blíž k tělu a zeptal se Willa: „Říkal jste, že jste na místě činu našli kapesní nůž?“

Will mu sdělil: „Jediný otisk na něm patřil oběti. Byl latentní, na rukojeti.“

Pete podal Sáře lupu, aby se na ránu také mohla podívat. „Byl z levé nebo pravé ruky?“ zeptal se Willa.

„Já…“ Will se zarazil a rychle se ohlédl ke dveřím, jestli u nich nestojí Faith. „To si nepamatuju.“

„Byl to palec nebo ukazovák?“

Snoopy se přesunul k počítači, aby v něm informaci vyhledal, ale Will patologovi řekl: „Na rukojeti nože byl částečný otisk palce.“

„Střenka byla sedm a půl centimetrů dlouhá?“

„Asi tak.“

Pete si pro sebe přikývl a zaznamenal informaci do poznámek, ale Sára nechtěla nechat Willa čekat, až patolog skončí. „Zabodla se,“ vysvětlila mu a přidržela nad ranou lupu. Rukou mu naznačila, aby přistoupil blíž. „Vidíte? Rána je dole do V a nahoře je plochá.“ Will přikývl. „Ostří bylo tupou hranou dolů a pohybovalo se vzhůru.“ Sára pohyb naznačila, jako by se bodla do hrudi. „Palcem držela rukojeť a tlačila nůž hlouběji. Upustila ho a pak spadla. Podívejte se jí na kotník.“ Ukázala na nevýrazné stopy na lýtkové kosti. „Srdce se jí zastavilo, když se jí noha zachytila ve větvích. Měla zlomené kosti, ale nemá žádný otok, žádné poškozené nervy. Kdyby jí v těle ve chvíli, kdy spadla, pulzovala krev, měla by na noze velkou podlitinu.“

Will zavrtěl hlavou. „Takže ona…“

„Všechno tomu naznačuje,“ přerušila ho Sára. „Zranila se sama. Bylo to rychlé. Netrpěla dlouho.“ Pocítila potřebu dodat: „Nebo ne tak dlouho jako předtím.“

Will se jí zpříma zadíval do očí a Sára se musela přinutit jeho pohled vydržet. Ten člověk možná nevypadá jako policajt, ale rozhodně jako policajt uvažuje. Kdykoli se nevyřešený případ přestal hýbat kupředu, každý správný policista si začal vyčítat špatné rozhodnutí nebo přehlédnutí zcela jasného vodítka. Will Trent přesně to teď dělal – vinil se ze smrti Jacquelyn Zabelové.

„Teď jí můžete pomoct. V tom lese jste pro ni nic udělat nemohl,“ řekla mu Sára.

Pete odložil propisovačku. „Má pravdu,“ přitakal a oběma rukama sáhl mrtvé na hrudník. „Připadá mi, že je plná krve. Ta holka setsakra dobře odhadla, kam se má bodnout. Nejspíš se okamžitě trefila do srdce. Taky si myslím, že když si zlomila nohu a srazila vaz, už byla mrtvá.“ Stáhl si rukavici, přistoupil k počítači a vyhledal snímky z místa činu. „Podívejte, jak má hlavu ke straně, jako by se o ty větve chtěla opřít. Sraženej vaz vypadá jinak. Kdyby to bylo opravdu tak, jak říkáte, měla by krk pevně přitisknutej k předmětu, o kterej si ho přerazila. Živej člověk napne svaly a pak následuje drsná rána, ne takovýhle pootočení. Jste fakt dobrá, děvče moje.“

Pete se zářivě usmál na Sáru. Celá se pýchou začervenala jako studentka, kterou pochválil profesor.

„Proč by se ale zabíjela?“ zeptal se Will, jako by zmučenou ženu čekal úžasný život.

Pete mu vysvětlil: „Nejspíš byla slepá a skoro určitě neslyšela. Dost mě překvapuje, že vůbec dokázala vylézt na ten strom. Nemohla slyšet pátrače. Netušila, že ji hledáte.“

„Ale vždyť…“

„Termokamery z helikoptér ji nezaregistrovaly,“ skočil mu do řeči Pete. „Kdybyste tam nebyl a náhodou se nepodíval nahoru, našli byste ji leda podle nimrodskýho hlášení, až by se začali střílet jeleni.“ Všechny policejní útvary používaly vlastní slang. Některé ho měly barvitější než ostatní. Nimrodské hlášení se říkalo telefonátu od lovců, kteří každou sezónu našli v lesích nějaké mrtvé tělo.

Pete se otočil k Sáře. „Mohla byste?“ zeptal se a kývl směrem k sáčku, do kterého chtěl uložit důkazy o znásilnění. Snoopy byl vynikající asistent, ale Sára pochopila, co má patolog na mysli – měla mu pomáhat. Sundala si rukavice a začala připravovat tampóny a ampule. Pete vzal lékařské zrcátko a roztáhl mrtvé nohy, aby ho mohl vložit do vagíny.

Vaginální stěny oběti zůstaly i po smrti stažené, jak se to někdy stávalo u brutálních znásilnění, jež skončila vraždou. Peteovi se plastové zrcátko rozlomilo, když se ho pokusil otevřít. Snoopy mu podal kovové a Pete se znovu dal do práce, až se mu ruce chvěly námahou. Nebyl to zrovna hezký pohled. Sára byla ráda, že Faith nemusí poslouchat, jak se místností ozývá příšerný zvuk kovu zajíždějícího do ztuhlého masa. Sára Peteovi podala tampón, aby mohl provést stěr. Patolog se ho pokusil zasunout do těla, ale něco mu v tom bránilo.

Pete se nad tělem sklonil a snažil se zjistit, co to je. „Proboha živýho,“ zamumlal. Roztáhl prsty nad tácem s nástroji a vzal z něj kleště s tenkými nožičkami. „Vemte si rukavice a pomozte mi s tím,“ řekl Sáře a jeho hlas postrádal žoviální tón.

Sára ho poslechla a popadla zrcátko. Pete do vagíny zajel kleštěmi, které vypadaly jako dlouhá pinzeta. Jejich hroty cosi zachytily a patolog začal táhnout. Vyndal z těla dlouhý kus bílého igelitu, jako když kouzelník tahá z rukávu hedvábný šátek. Pokračoval v práci a odkládal kusy igelitu do velké mísy. Vycházely z těla jeden po druhém a všechny byly pokryté zčernalou krví. Spojovaly je děrované svary.

„Pytle na odpadky,“ poznamenal Will.

Sára nemohla popadnout dech. „Anna,“ řekla. „Musíme se podívat na Annu.“

10

Willova kancelář se nacházela ve třetím patře Východní radnice. Byla jen o něco větší než spižírna a měla okno, z něhož bylo vidět na nepoužívané koleje a parkoviště supermarketu Kroger, kde si dávali dostaveníčko podezřele vyhlížející lidé ve velice drahých autech. Opěradlo Willovy kancelářské židle bylo tak těsně u zdi, že se pokaždé, když se na ní otočil, zarylo do měkkého sádrokartonu a zanechalo v něm rýhu. V podstatě však nebylo nutné se otáčet, protože Will celou kancelář přehlédl, aniž by jedinkrát pohnul hlavou. Dostat se na židli bylo samo o sobě náročné, protože Will se k ní musel protáhnout mezerou mezi psacím stolem a oknem. Pokaždé, když se o manévr pokusil, byl rád, že neplánuje rodinu.

Opřel se o loket a čekal, až se mu spustí počítač. Monitor naskočil a objevilo se na něm několik malých ikon. Will nejdřív otevřel poštu. Nasadil si na uši sluchátka, aby si mohl e-maily poslechnout ve speciálním programu, který si do počítače nainstaloval před několika lety. Nejdřív smazal několik nabídek na vylepšení sexuálního života a prosbu od sesazeného nigerijského prezidenta. Potom našel e-mail od Amandy a zprávu o změnách v poskytování zdravotní péče. Poslal si ji do soukromé e-mailové schránky, aby se seškrtanými položkami mohl prokousat v klidu domova.

Amandin e-mail tak detailně studovat nemusel. Vždycky psala velkými písmeny a jen výjimečně se obtěžovala zformulovat celé věty. Na obrazovce se velkými tučnými písmeny skvělo INFORMUJTE MĚ.

Co jí měl říct? Že oběť měla mezi nohama natlačených jedenáct igelitových pytlů na kuchyňský odpad? Že Anna, která mučení přežila, jich v těle měla stejný počet? Že ani po dvanácti hodinách nejsou o nic blíž odpovědi na otázku, kdo ženy unesl, natož co mají společného?

Obě byly slepé, jedna hluchá a němá. Will v komoře, kde je pachatel držel, byl. Nedokázal si představit, jaké hrůzy zažily. Úplně mu stačilo vidět mučicí nástroje. Nevidět je muselo být mnohem horší. Byl rád, že si aspoň nemusí dávat za vinu smrt Jackie Zabelové. Vědomí, že se rozhodla zabít se ve chvíli, kdy měla pomoc na dosah, mu však klid do duše nevneslo.

Nemohl zapomenout na Sářin soucitný tón, když mu vysvětlovala, jak si Zabelová vzala život. Nevzpomínal si, kdy s ním naposledy nějaká žena takhle mluvila. Když viděla, že se topí, hodila mu záchrannou vestu. Nekřičela na něho, ať kouká plavat, jako to dělala Faith. Nechytala se jeho nohou, aby ho stáhla ještě hlouběji, jak se o to vždycky pokoušela Angie.

Will se zhroutil na židli. Věděl, že by Sáru měl pustit z hlavy. Pracuje na případu, který vyžaduje naprosté soustředění. Přinutil se myslet na ženy, jejichž osud má ve svých rukou.

Anna i Jackie nejspíš z podzemní komory unikly ve stejnou chvíli. Jackie neviděla a neslyšela a Anna byla s největší pravděpodobností slepá. Obě zraněné ženy spolu mohly komunikovat leda hmatem. Držely se za ruce a klopýtaly nevidomě lesem, aby našly cestu ven? Kdovíproč se rozdělily a jedna druhé se ztratily. Anna musela vědět, že je na silnici. Určitě na chodidlech cítila studený asfalt a slyšela hukot přijíždějícího auta. Jackie se vydala na opačnou stranu. Našla strom a vylezla na něj, protože si tam asi připadala v bezpečí. Čekala a při každém pohybu větví nebo lupnutí v kmenu ji musela zachvátit panika, protože se mohlo stát, že ji najde jejich trýznitel a odtáhne ji zpátky do studené temné kobky.

V jedné ruce držela řidičák, který dokazoval její totožnost. V druhé měla smrticí nástroj. Byla v bezvýchodné situaci. Má slézt dolů a bezcílně bloumat lesem, dokud ji někdo nezachrání nebo ji znovu nechytí únosce? Anebo si má vrazit čepel nože do hrudi? Bude lepší bojovat o život, anebo všechno vzít do vlastních rukou a skončit to sama?

Pitva její volbu jasně potvrdila. Ostří nože jí projelo srdcem a odřízlo hlavní tepnu, takže se jí hrudní koš zaplnil krví. Podle Sáry Jackie zemřela téměř okamžitě a srdce se jí zastavilo, ještě když padala ze stromu. Kapesní nůž i řidičský průkaz jí vypadly z ruky. V žaludku jí našli aspirin. Zředil jí krev, takže z ní kapala ještě dlouho po smrti. Díky tomu Willovi za krk dopadala teplá tekutina. Když se podíval vzhůru a spatřil Jackiinu ruku nataženou dolů, domníval se, že sahá po svobodě. Ve skutečnosti ji už dávno našla.

Will otevřel tlusté desky na stole, vyndal z nich fotografie temnice a rozložil je před sebou. Byly na nich mučicí nástroje, lodní baterie i zavřené plechovky s polévkou. Charlie úplně všechno zdokumentoval a ke každému snímku udělal seznam popisků. Will se fotografiemi probíral, dokud nenašel nejlepší záběr mučírny. Charlie se při fotografování skrčil u paty žebříku stejně jako předtím Will. Xenonová světla dala vyniknout každému koutu a sebemenší skulině. Will našel fotografii se sexuálními nástroji. Ležely tam vystavené jako vykopávky po archeologickém průzkumu. Na první pohled dokázal odhadnout, jak většina z nich funguje. Některé však byly tak složité a příšerné, že si to nedokázal ani představit.

Will se do případu natolik zahloubal, že mu nějakou dobu trvalo, než si všiml, že mu zvoní telefon. Rozevřel ho a řekl do něj: „Trent.“

„Tady Lola, brouku.“

„Kdo?“

„Lola. Jedna z Angiinejch holek.“

Prostitutka, která ho otravovala už včera večer. Will se snažil mluvit klidně, protože se mnohem víc rozčílil na Angii než na štětku, která jenom dělala to, co bylo pro lůzu typické – pokoušela se pro sebe získat nějakou výhodu. Will s Angií nekomunikoval a měl už dost prostitutek, které se ho pokoušely zneužít. „Poslouchej, já tě z vězení nedostanu. Jestli jsi Angiina holka, tak ať ti pomůže Angie,“ řekl.

„Nemůžu ji nikde sehnat.“

„To já taky ne, takže mi přestaň volat. Ani nevím, jaké má telefonní číslo. Je ti to jasné?“ Nedal jí možnost odpovědět. Ukončil hovor a opatrně položil telefon na stůl. Páska se z něj začínala odlepovat a kousky provázku se uvolňovaly. Než od něho Angie odešla, požádal ji, aby mu s mobilem pomohla, ale pro ni to nebyla priorita, jako ostatně mnoho věcí, které se týkaly Willa.

Podíval se na snubní prsten na své ruce. Je hloupý anebo jenom trapný? Už to ani nedovedl rozlišit. Vsadil by se, že Sára Lintonová není typ ženy, která by se ve vztahu chovala takhle hnusně. A její manžel určitě nebyl měkkota, který by si to od ní nechal líbit, kdyby s tím začala.

„Ježíši, jak já nesnáším pitvy,“ prohlásila Faith, když vrazila do kanceláře. Do tváře se jí ještě nevrátila barva. Will věděl, že na pitevnu chodí s velkým sebezapřením. Bylo to na ní pokaždé dobře vidět, ale teprve dnes to přiznala nahlas. „Měla jsem ve schránce vzkaz od Caroline.“ To byla Amandina asistentka. „S Joelyn Zabelovou můžeme mluvit jenom v přítomnosti jejího právního zástupce.“

„Opravdu nás sestra oběti hodlá zažalovat?“

Faith hodila kabelku na stůl. „Jakmile ve Zlatých stránkách najde právníka. Jdeme?“

Podíval se na monitor, aby zjistil, kolik je hodin. Za půl hodiny se měli sejít s Coldfieldovými. Ženský domov, kde paní Coldfieldová pomáhala, byl necelých deset minut od radnice. „Co kdybychom si to ještě jednou prošli?“ navrhl.

U stěny stála skládací židle. Faith musela zavřít dveře, aby se na ni vůbec mohla posadit. Její kancelář nebyla o mnoho větší než Willova, ale aspoň si tam mohla natáhnout nohy, aniž by jimi narazila do protější zdi. Will přesně nevěděl, proč vždycky skončí u něho. Možná proto, že Faithina kancelář kdysi bývala skladem. Neměla okno a pořád to v ní páchlo dezinfekcí do pisoárů a čističem záchodů. Když se v ní poprvé zavřela, málem z výparů omdlela.

Faith kývla k počítači: „Co máš?“

Will natočil monitor, aby si mohla přečíst Amandin e-mail.

Faith na obrazovku zamžourala a zamračila se. Will měl nastavené jasně růžové pozadí a tmavě modrá písmena, protože se mu tak z nějakého důvodu lépe luštila slova. Faith zareptala, změnila barvy a pak si k sobě přitáhla klávesnici, aby mohla Amandě odpovědět. Když to udělala poprvé, Will protestoval. Za posledních několik měsíců však pochopil, že Faith s každým jedná panovačně. Možná to bylo tím, že se od patnácti starala o dítě, anebo k tomu prostě měla sklon od přírody. Jedno bylo jisté – pokud neměla možnost udělat všechno po svém, nedalo se s ní vydržet.

Když teď Jeremy odešel na vysokou a ze života se jí vytratil i Victor Martinez, musel její dirigování snášet Will. Takhle to asi vypadá, když má člověk starší sestru. Ale Angie se k němu chová stejně a to spolu spí. Pokud je zrovna doma.

„Amanda by už u sebe měla mít pitevní protokol Jacquelyn Zabelové,“ prohodila Faith a pokračovala ve psaní. „Co máme? Žádné otisky ani stopy, po kterých bychom se mohli dát. Plno DNA ze spermatu a krve, ale zatím ji nemáme ke komu přiřadit. Neznáme Anninu totožnost, dokonce ani příjmení. Víme, že útočník své oběti oslepuje, propichuje jim ušní bubínky a nutí je pít čistič na odpady. A ty igelitové pytle… Nad tím mi úplně zůstává rozum stát. Mučí je čímkoli, co mu padne do ruky. Jedné vytrhl žebro…“ Stiskla šipku a vrátila kurzor o několik slov, aby na řádek ještě něco připsala. „Zabelovou to nejspíš taky čekalo.“

„A pak ten aspirin,“ připomněl jí Will. Množství, které našli v žaludku Jacquelyn Zabelové, bylo desetkrát vyšší, než mohl průměrný člověk snést.

„Byl tak milý, že jim dokonce dal něco na bolest.“ Faith sjížděla kurzorem po stránce. „Dovedeš si to představit? Být uvězněný v té jámě, neslyšet ho přicházet, nevidět, co provádí, nemoct křičet o pomoc.“ Faith e-mail odeslala a pak se opřela na židli. „Jedenáct pytlů na odpadky. Jak to, že si jich Sára u první oběti nevšimla?“

„Myslím, že ženě, kterou přivezou s zpřelámanými kostmi a smrtí na jazyku, mezi nohy nikdo nekouká.“

„No tak se hned nerozčiluj,“ odsekla Faith, ačkoli Will si rozčilený vůbec nepřipadal. „Náš případ se jí netýká. Nemá se do něj co míchat.“

„A kdo?“

Faith obrátila oči v sloup a klikla myší na internetový prohlížeč.

„Co to děláš?“ zeptal se jí Will.

„Chci si ji najít. Její muž byl policajt, takže se o něm určitě psalo v novinách.“

„To není fér.“

„Fér?“ Faith přelétla prsty po klávesnici. „Jak to myslíš – fér?“

„Faith, nelez do jejích osobních…“

Faith už stiskla enter. Will nevěděl, co má dělat, a tak sáhl pod stůl a vytáhl šňůru počítače ze zásuvky. Faith několikrát zakroužila myší po stole a stiskla mezerník. Radnice byla stará a každou chvíli v ní vypadávala elektřina. Když se však podívala na strop, zjistila, že světlo nezhaslo.

„Ty jsi to vypnul?“

„Kdyby Sára Lintonová chtěla, abys věděla podrobnosti z jejího osobního života, tak by ti je pověděla.“

„A já bych zase řekla, že kdybys vyplivl to pravítko, dalo by se na tebe líp koukat.“ Faith zkřížila ruce na prsou a pronikavě se na něho zadívala. „Tobě nepřipadá zvláštní, že se tak cpe do vyšetřování? Vždyť už nedělá na soudním. Je to civilistka. Kdyby nebyla tak hezká, viděl bys, jak divné…“

„Co sem pleteš její krásu?“

Faith byla tak laskavá, že jeho slova nechala viset ve vzduchu, místo aby mu rovnou vynadala do idiotů. Počkala skoro minutu, aby si to Will pořádně uvědomil, a pak řekla: „Nezapomeň, že mám u sebe taky počítač. Můžu si ji vyhledat, kdy budu chtít.“

„Mě to ale nezajímá.“

Faith si rukama přejela přes obličej a další minutu upřeně hleděla na šedou oblohu za oknem. „Tohle je šílené. Točíme se pořád na místě. Potřebujeme nějaký průlom, něco, čeho bychom se mohli chytnout.“

„Paulina McGheeová…“

„Leo o jejím bratrovi nic nezjistil. V domě prý vůbec nic nenašli – žádné dokumenty, žádné stopy po rodičích nebo příbuzných. Nezjistil, že by si změnila jméno, ale to se dá zamaskovat, když někomu dobře zaplatíš. Paulinini sousedé své výpovědi taky nezměnili – buď ji neznají, anebo ji nemají rádi. Každopádně nám nemůžou vůbec nic říct o jejím životě. Leo mluvil s učitelkami ve Felixově škole. To samé. Chlapce si odvezla sociálka, protože jeho matka nemá žádné blízké přátele, kteří by se o něj byli ochotni postarat.“

„Co teď Leo dělá?“

Faith se podívala na hodinky. „Nejspíš se pokouší zjistit, jak by se mohl co nejdřív ulít z práce.“ Znovu si přejela rukou přes oči. Byla unavená. „Nechává prověřit otisky prstů McGheeové, ale pokud ji nikdy nezatkli, je to zbytečné.“

„Pořád se bojí, abychom mu nelezli do zelí?“

„Ještě víc než předtím.“ Faith sevřela rty. „Vsadím se, že to je kvůli zdravotním problémům. Dělá se to tak, víš – nahoře se podívají, kolik je stojí tvoje zdravotní pojištění, a když ze systému čerpáš moc peněz, snaží se tě vystrnadit. Nejhorší je, když máš nějakou chronickou chorobu, která vyžaduje drahou léčbu.“

Toho se Will ani Faith naštěstí zatím bát nemuseli. Will řekl: „Paulinin únos se našeho případu možná nijak netýká. Třeba se jednoduše pohádala s bratrem a vytočila ho nebo ji mohl unést úplně cizí člověk. Je atraktivní.“

„Pokud s naším případem nemá nic společného, je pravděpodobnější, že ji unesl někdo, koho zná.“

„Takže ten bratr.“

„Kdyby se ho nebála, nevarovala by před ním syna,“ dodala Faith. „Pak je tu samozřejmě ještě Morgan. Je to arogantní pitomec. Když jsem s ním mluvila, měla jsem sto chutí mu jednu vrazit. Možná s Paulinou něco měl.“

„Pracovali spolu. Třeba zašla moc daleko a on se prostě neudržel. To se u mužů, kteří pracují s panovačnými ženami, stává často.“

„Ha ha ha,“ neudržela se Faith. „Ale kdyby byl únoscem Morgan, Felix by ho poznal, ne?“

Will pokrčil rameny. Děti dokázaly leccos vytěsnit. Dospělým to také docela šlo.

Faith zdůraznila: „Ty dvě oběti, o kterých jsme si stoprocentně jistí, nemají děti. Pokud víme, ani jednu z nich zatím nikdo nepohřešuje. Auto Jacquelyn Zabelové zmizelo. Nevíme, jestli Anna nějaké má, protože ani neznáme její příjmení.“ Jak vyjmenovávala každou slepou uličku, do které se dostali, její hlas dostával ostřejší tón. „Vlastně neznáme ani její křestní jméno. Možná se vůbec nejmenuje Anna. Kdo ví, co Sára slyšela.“

„Já jsem to taky slyšel,“ bránil lékařku Will. „Slyšel jsem, jak řekla Anna.“

Faith jeho odpověď přešla. „Pořád si myslíš, že únosci jsou možná dva?“

„Teď si nejsem jistý vůbec ničím. Ale je mi jasné, že pachatel není žádný amatér. Jeho DNA je všude. To znamená, že nejspíš nemá žádný záznam, ze kterého by si dělal hlavu. Nemáme žádné stopy, protože je po sobě nenechal. Je šikovný. Dobře zahlazuje stopy.“

„Myslíš, že je to policajt?“

Will neodpověděl.

Faith přemýšlela nahlas: „Ženy mu z nějakého důvodu důvěřují, takže se k nim může přiblížit a bez povšimnutí je unést.“

„Ten oblek,“ řekl Will. „Ženy – a vlastně i muži – spíš uvěří dobře oblečenému člověku. Zní to hnusně, ale funguje to tak.“

„Bezva. Takže do toho můžeme zahrnout všechny chlapy v Atlantě, kteří na sobě dneska ráno měli oblek.“ Zvedla ruku a začala vypočítávat na prstech: „Žádné otisky na pytlích, které jsme oběma ženám našli v těle. Vůbec nic na věcech v mučírně. Krvavý otisk na řidičáku Jacquelyn Zabelové je Annin. Nevíme, jak se doopravdy jmenuje. Netušíme, kde bydlí ani kde pracuje, ani jestli má nějakou rodinu.“ Faith došly prsty.

„Je jasné, že únosce má nějakou metodu. Je trpělivý. Vykope jámu a připraví ji pro zajatkyně. Přesně, jak jsi říkala – nejspíš je nejdřív sleduje a pak je unese. Už v tom má praxi a my nevíme, kolikrát už to provedl.“

„Jo, ale žádná oběť to nemohla přežít, protože jinak bychom něco našli v databázi FBI.“

Vtom na Willově stole zazvonil telefon. Faith zvedla sluchátko a ohlásila se: „Mitchellová.“ Chvíli poslouchala a pak z kabelky vytáhla notes. Cosi si do něj poznamenala úhlednými velkými tiskacími písmeny, ale Will slova nedokázal rozluštit. „Můžete pokračovat?“ otázala se Faith a počkala na odpověď. „Skvělé. Pak se mi ozvi na mobil.“

Zavěsila a řekla: „To byl Leo. Mají výsledky otisků z offroadu Pauliny McGheeové. Jmenuje se Paulina Agnes Sewardová. V devětaosmdesátém ji v Ann Arbor v Michiganu nahlásili jako nezvěstnou. Bylo jí sedmnáct. Podle hlášení její rodiče tvrdili, že se s ní pohádali a ona utekla. Prý dost vyváděla – jela v drogách a vyspala se s kdekým. Její otisky jsou v databázi, protože něco ukradla v obchodě. Sice ji shledali vinnou, ale nakonec jí trest odložili. Místní ji zběžně proklepli, uložili ji do databáze, ale tohle je poprvé po dvaceti letech, co se o ni zajímá policie.“

„To souhlasí s tím, co povídal Morgan. Paulina mu říkala, že v sedmnácti utekla z domova. Co ten její bratr?“

„Na toho nic nemají. Leo se v tom ještě trochu pošťourá.“ Faith zavřela zápisník. „Pokouší se najít její rodiče. Při troše štěstí budou pořád v Michiganu.“

„Seward mi nepřipadá jako moc obvyklé jméno.“

„Taky že není,“ přitakala Faith. „Kdyby se ten bratr zapletl do závažného zločinu, určitě by se objevil v počítači.“

„Máme představu, kolik mu může být? Nebo jméno?“

„Leo mi slíbil, že se zase ozve, jakmile něco zjistí.“

Will si na židli poposedl dozadu a opřel se hlavou o zeď. „Paulinin případ nám pořád nepatří. Nemáme ji s čím porovnat.“

„Podobá se ostatním obětem. Nikdo ji nemá rád. Nemá žádné blízké vztahy.“

„Třeba má úzký vztah se svým bratrem,“ namítl Will. „Leo říkal, že Paulina se nechala oplodnit spermatem od dárce. Třeba je tím dárcem její bratr.“

Faith si znechuceně odfrkla. „Ježíši, Wille.“

Cítil se provinile, protože takovou věc vůbec vypustil z úst. Nespočívá ale jejich práce především ve vymýšlení nejhorších možných variant? „Proč by jinak Paulina synovi říkala, že strýček je zlý člověk, před kterým ho musí chránit?“

Faith otálela s odpovědí. Nakonec řekla: „Mohl ji pohlavně zneužívat.“

„Možná zacházíme trochu daleko,“ připustil Will. „Třeba je její bratr zloděj, podvodník nebo narkoman. Možná i seděl.“

„Kdyby měl v Michiganu záznam nějaký Seward, Leo by ho už našel v databázi.“

„Třeba měl štěstí.“

Faith zavrtěla hlavou. „Paulina se ho bála a nechtěla, aby s ním syn přišel do styku. To ukazuje na násilí nebo obavy z něj.“

„Ale pokud by jí bratr vyhrožoval nebo ji pronásledoval, existoval by o tom nějaký záznam. Sama jsi to říkala.“

„To vůbec nemusí být pravda. Pořád je to její bratr. S rodinnými záležitostmi lidé na policii moc nechodí. To přece víš.“

Will si nebyl tak jistý, ale uznal, že Faith má s Leovým hledáním v databázích pravdu. „Kvůli čemu bys Jeremymu zakázala stýkat se s tvým bratrem?“

Faith se zamyslela. „Nedovedu si představit, že by Zeke dokázal udělat něco, kvůli čemu bych Jeremymu zakázala s ním mluvit.“

„Co kdyby tě bil?“

Otevřela ústa, aby odpověděla, ale nejspíš si to rozmyslela. „Tady nejde o to, jestli bych si to nechala líbit. Tady jde o to, co by udělala Paulina.“ Faith zmlkla a přemýšlela. „Rodinné vztahy jsou složité. Lidi si kvůli pokrevnímu poutu nechají líbit leccos.“

„Že by ji vydíral?“ Will věděl, že z něho mluví čiré zoufalství, ale pokračoval: „Třeba ví něco o její minulosti, co by ji mohlo poškodit. K tomu, že si v sedmnácti změnila jméno, musí existovat důvod. Teď dobře vydělává. Hypotéku platí. Jezdí v hezkém autě. Nejspíš by byla ochotná dost zaplatit, aby to tak zůstalo dál.“

Potom se Will vytasil s dalším názorem: „Na druhou stranu, pokud ji bratr vydírá, potřebuje, aby pracovala. Nemá žádný důvod ji unášet.“

„Ale on ji nedrží kvůli výkupnému. Nikdo ji nepohřešuje.“

Will zavrtěl hlavou. Dostali se do další slepé uličky.

Faith řekla: „Dobře, tak možná, že Paulina s naším případem nemá nic společného. Třeba má nějaký podivný vztah se svým bratrem. Co teď budeme dělat? Jenom sedět a čekat, až se ztratí třetí nebo čtvrtá žena?“

Will nevěděl, jak by na její otázky odpověděl. Naštěstí to nebylo nutné.

Faith se podívala na hodinky a řekla: „Teď si půjdeme popovídat s Coldfieldovými.“

V ženském domově ve Fred Street byly i děti. Will s tím nepočítal, i když bylo pravděpodobné, že bezdomovkyně budou mít potomstvo. Vepředu před budovou bylo vyhrazené malé prostranství, kde si hrály. Byly různě staré, ale Will odhadoval, že jsou mladší šesti let, protože všechny starší děti v tuhle denní hodinu musí sedět ve škole. Ratolesti na sobě měly nesourodé a omšelé oblečení a hrály si s hračkami, jež měly nejlepší časy za sebou. Jejich panenky Barbie měly nakrátko ostříhané vlasy a autíčkům chyběla kola. Willovi by jich správně mělo být líto, protože když je pozoroval při hře, připomnělo mu to vlastní dětství, ale byl tu jeden zásadní rozdíl – tyhle děti měly aspoň jednoho rodiče, který se o ně staral a představoval spojení s normálním světem.

„Bože můj,“ zamumlala Faith. Zalovila v kabelce a strčila do kasičky na pultě vedle hlavních dveří pár drobných. „Hlídá ty děti někdo?“

Will se rozhlédl po chodbě. Stěny zdobily papírové velikonoční dekorace a dětské kresby. Pak uviděl zavřené dveře s panenkou. „Asi je na záchodě,“ řekl.

„Vždyť by je někdo mohl unést!“

Will věděl, že tyhle děti nikdo nejspíš nechce. V tom tkvěla část jejich problému.

„V případě potřeby zvoňte,“ řekla Faith. Pravděpodobně nápis přečetla na cedulce pod zvonkem. Dokázala by to i cvičená opice.

Will napřáhl ruku a stiskl tlačítko zvonku.

„Pořádají tu počítačové kurzy,“ řekla Faith.

„Cože?“

Faith z pultu zvedla letáček. Na přední straně byly fotografie usmívajících se žen a dětí. Spodní okraj lemovala loga bohatých sponzorů. „Počítačové kurzy, poradna, stravování.“ Faith text přelétla očima. „Zdravotní poradna s křesťanským zaměřením.“ Hodila letáček mezi ostatní.

„To nejspíš znamená, že ti tu povědí, že když půjdeš na potrat, skončíš v pekle. Skvělá rada pro ženy, které samy nemají co jíst,“ řekla a ještě jednou zuřivě zazvonila, až zvonek strhla z pultu.

Will se pro něj sehnul a sebral ho. Když se narovnal, spatřil za pultem rozložitou Hispánku s děckem v náruči. Mluvila s protáhlým texaským přízvukem. Její slova patřila Faith. „Helejte, jestli jste přišli někoho zatknout, nedělejte to před dětma.“

„Přišli jsme si promluvit s Judith Coldfieldovou,“ opáčila Faith polohlasně, protože si uvědomila, že děti je nejen poslouchají, ale stejně jako žena uhodly, co jsou zač.

„To musíte jít po tejhle straně domu dopředu do obchodu. Judith dneska prodává.“ Žena nečekala na poděkování. Místo toho se s dítětem otočila a kráčela chodbou pryč.

Faith strčila do dveří, otevřela je a vyrazila na ulici. „Tahle místa mě hrozně rozčilují,“ prohlásila.

Willovi připadalo, že proti ženskému domovu nemůže nikdo nic mít. Ani Faith. „Pročpak?“ zajímal se.

„Protože by jim měli jen pomoct, ne je nutit, aby se kvůli tomu modlily.“

„Někteří lidé v modlitbě nacházejí útěchu.“

„A ti, kteří ne? Ti si pomoc nezaslouží? Můžeš být bez střechy nad hlavou a umírat hlady, ale nedostaneš zadarmo najíst a nemůžeš tu přespat, pokud nebudeš souhlasit, že potrat je ohavnost a ostatní lidé ti klidně můžou diktovat, jak smíš nakládat se svým tělem?“

Will nevěděl, co by jí na to řekl. Následoval ji podél cihlové budovy a díval se, jak si rozzlobeně přehazuje kabelku přes rameno. Zašli za roh a dostali se k obchodu. Faith si pořád něco zlostně bručela. Vepředu visela velká cedule s názvem domova. Současný stav ekonomiky měl negativní dopad na všechny, ale nejvíc jím trpěly charity, které závisely na darech lidí, již si připadali dostatečně bohatí, aby mohli pomáhat bližním. Mnohé místní domovy a útulky přijímaly věcné dary, aby je mohly prodat a z peněz zaplatit běžný provoz zařízení. Na oknech byla vypsaná nabídka zboží. Faith jednotlivé položky předčítala cestou ke vchodu.

„Domácí potřeby, povlečení, oblečení. Přijímáme veškeré dary, větší kusy zdarma odvezeme.“

Will otevřel dveře. Ve skrytu duše doufal, že kolegyně zmlkne.

„Otevřeno denně kromě neděle. Psům vstup zakázán.“

„Já jsem to pochopil,“ řekl Will a rozhlédl se po obchodě. Na jedné polici stály mixéry a pod nimi byly toastovače a malé mikrovlnky. Na regálech leželo oblečení, většinou z osmdesátých let. V místě, kam okny dovnitř nedopadalo slunce, stály plechovky s polévkami a další potraviny. Willovi zakručelo v žaludku. Vzpomněl si, jak v dětském domově třídil konzervy, které lidé přinesli během prázdnin. Nikdy jim nedali nic dobrého. Většinou dostávali lančmít a naloženou řepu. Přesně to, co každé dítě touží jíst o Štědrém dni.

Faith objevila další ceduli. „Všechny finanční dary lze odečíst z daní. Výtěžek je věnován na pomoc ženám a dětem bez domova. Bůh žehná těm, kdo žehnají druhým.“

Will si uvědomil, že ho bolí čelist od toho, jak zatíná zuby. Naštěstí na bolest nemusel dlouho myslet, protože za pultem se znenadání vynořil muž a zeptal se: „Jak se vede?“

Faith si přitiskla ruku na prsa. „Proboha, kde jste se tu vzal?“

Muž úplně zrudl. Will měl pocit, že cítí, jak mu sálá obličej. „Promiňte, madam,“ omluvil se muž a otřel si ruku do trika. Dělal to asi dost často, protože na něm měl černé šmouhy. „Tom Coldfield,“ představil se. „Pomáhám mámě s…“ Ukázal na zem za pultem. Will si všiml, že opravuje sekačku na trávu. Měla částečně rozebraný motor. Vypadalo to, že se muž pokouší nasadit nový řemen. Proč ale na zemi leží karburátor?

Will mu poradil: „Je tam takový šroubek…“

Faith ho přerušila: „Jsem zvláštní agentka Faith Mitchellová a tohle je můj partner Will Trent. Máme tu schůzku s Judith a Henrym Coldfieldovými. Předpokládám správně, že jste příbuzní?“

„To jsou mí rodiče,“ vysvětlil jí muž a odhalil v úsměvu obrovský předkus. „Jsou vzadu. Táta není zrovna nadšený, že nemůže jít na golf.“ Jako by si až teď uvědomil, že jim do toho vůbec nic není. „Promiňte, já vím, že co se stalo té ženě je hrozné. Já jenom, že… No, už všechno řekli tomu detektivovi před vámi.“

Faith se přívětivě usmála. „Jsem si jistá, že nám to rádi zopakují.“

Tom Coldfield se zatvářil nesouhlasně, ale naznačil jim, že ho mají následovat do kanceláře vzadu. Will ustoupil, aby Faith mohla projít jako první. Museli se protlačit kolem krabic a hromad různých věcí, které ženskému domovu věnovali dárci. Willovi připadalo, že Tom Coldfield kdysi míval atletickou postavu, ale po třicítce se to radikálně změnilo. Zakulatil se v pase a začal mít svěšená ramena. Na temeni se mu dělala tonzura jako františkánovi. Willovi bylo i bez ptaní jasné, že Tom Coldfield má děti. Vypadal jako čítankový tatínek. Nejspíš jezdí velkým rodinným autem a hraje virtuální fotbal na internetu.

„Omlouvám se za ten binec,“ řekl Tom. „Máme málo dobrovolníků.“

„Vy tady pracujete?“ zeptala se ho Faith.

„Vůbec ne. To bych se zbláznil.“ Zasmál se, protože Faith se nejspíš tvářila překvapeně. „Pracuju jako navigátor dopravních letadel. Když mají v domově málo lidí, máma ve mně vždycky probudí pocit viny, a tak jim sem jdu pomoct.“

„Sloužil jste ve vojsku?“

„Jo, byl jsem šest let u letectva. Jak jste na to přišla?“

Faith pokrčila rameny. „Je to nejjednodušší cesta ke vzdělání.“ Potom si asi řekla, že by si ho měla příznivě naklonit, a tak dodala: „Můj bratr je taky u letectva. Slouží v Německu.“

Tom dal stranou krabici, aby mohli projít. „V Ramsteinu?“

„V Landstuhlu. Je chirurg.“

„Tam je to pěkná řezničina. Váš bratr je světec.“

Faith teď byla v roli policistky a nehodlala se s ním bavit o osobních tématech. „Rozhodně máte pravdu,“ přitakala.

Tom se zastavil před zavřenými dveřmi a zaklepal na ně. Will se podíval do chodby a spatřil pult, kde předtím stáli a čekali, až rozložitá žena vyjde z toalety. Faith si toho všimla a zakoulela na Willa očima. Tom otevřel dveře.

„Tohle je detektiv Trent, mami, a tohle… Promiňte, říkala jste Mitchellová?“

„Ano,“ přisvědčila Faith.

Tom jim představil rodiče, i když šlo o pouhou formalitu, protože v místnosti kromě nich nikdo jiný nebyl. Judith seděla u stolu a měla před sebou otevřenou účetní knihu. Henry seděl na židli u okna s novinami v ruce. Zatřepal jimi a pečlivě je složil. Teprve potom Willovi a Faith věnoval pozornost.

Tom si rozhodně nevymýšlel, když jim říkal, že se otec zlobí, protože nemůže jít na golf. Henry Coldfield vypadal jako karikatura nabručeného starce.

„Mám přinést ještě nějaké židle?“ zeptal se Tom. Nečekal na odpověď a zmizel dřív, než mu někdo mohl odpovědět. Kancelář byla průměrně velká, takže se do ní vešli čtyři lidé, aniž by do sebe vráželi lokty. Will i tak zůstal stát ve dveřích. Faith se posadila na jedinou prázdnou židli v místnosti. Obvykle se dopředu dohodli, kdo bude mluvit, ale sem přišli nepřipraveni. Když se Will podíval na Faith, aby mu naznačila, jak dál, jenom pokrčila rameny. Rodina nebyla dobře čitelná. Budou se v situaci muset zorientovat v průběhu setkání. U každého výslechu bylo důležité, aby policista ze všeho nejdřív svědkovi dal najevo, že se nemá čeho bát. Pokud jim vyšetřovatel nedal najevo, že není jejich nepřítel, lidé se obvykle neotevřeli a nezačali policii pomáhat. Faith k nim seděla nejblíž, a tak začala.

„Pane a paní Coldfieldovi, děkujeme vám, že jste se s námi setkali. Vím, že už jste mluvili s detektivem Gallowayem, ale tehdy večer jste prožili dost velký otřes. Někdy se stává, že si svědci na všechno vzpomenou až za několik dní.“

„Ještě nikdy se nám nic podobného nestalo,“ řekla Judith Coldfieldová, jako by řidiči běžně vráželi do žen, které někdo znásilňoval a týral v podzemních mučírnách. Willa její slova trochu překvapila.

Henry si to nejspíš také uvědomil, protože řekl: „Judith.“

„Promiňte.“ Judith si přitiskla ruku na ústa a zakryla rozpačitý úsměv. Willovi bylo hned jasné, po kom Tom zdědil příšerný předkus a schopnost rychle zrudnout. Jeho matka jim vysvětlila: „Chtěla jsem říct, že jsme zatím ještě nikdy s policií nemluvili.“ Poplácala manžela po ruce. „Henry kdysi dostal pokutu, ale to bylo jenom jednou. Kdy se to stalo, miláčku?“

„V létě v třiaosmdesátém,“ odpověděl Henry a zaťal zuby. Zřejmě se s nepříjemností ještě nevyrovnal. Podíval se na Willa, jako by ho mohl chápat jedině muž. „Překročil jsem povolenou rychlost o jedenáct kilometrů,“ zabručel.

Will se pokusil vymyslet nějakou účastnou poznámku, ale žádná ho nenapadla. Radši se proto zeptal Judith: „Vy pocházíte odněkud ze severu?“

„Asi je to dost znát, viďte?“ zasmála se a znovu si přikryla ústa rukou, aby jí nebyly vidět zuby. Až bolestně si uvědomovala, jak nehezky její předkus působí. „Jsme z Pensylvánie.“

„Tam jste bydleli, než jste odešli do důchodu?“

„Kdepak,“ odpověděla Judith. „Trochu jsme se stěhovali kvůli Henryho práci. Většinou na severozápadě. Žili jsme v Oregonu, ve státě Washington, v Kalifornii. Ale moc nám to nevyhovovalo, viď?“ Henry cosi nevrle zabrblal. „Taky v Oklahomě, ale tam jsme nezůstali dlouho. Byl jste tam někdy? Je to hrozná placka.“

Faith se rozhodla využít příležitosti. „Co v Michiganu?“

Judith zavrtěla hlavou, ale Henry řekl: „V jednasedmdesátém jsem v Michiganu byl na fotbalu. Hrál s Ohiem. Bylo to deset sedm. Málem jsem tam umrzl.“

Faith to považovala za příležitost, jak ho rozpovídat. „Jste fanda do fotbalu?“ zeptala se ho.

„Nesnáším ho.“ Zamračil se, aby bylo jasné, že na zápas dodnes velice nerad vzpomíná, i když většina lidí by dala leccos, aby na něj mohla jít.

„Henry byl obchodníkem,“ doplnila Judith. „Ale předtím taky dost cestoval. Jeho otec třicet let sloužil v armádě.“

Faith si zase vzala slovo a pokusila se nějakým způsobem muže rozpovídat. „Můj děda byl také v armádě,“ poznamenala.

Judith se znovu vmísila do hovoru. „Henry dostal ve válce odklad, protože studoval na vysoké.“ Will pochopil, že mluví o válce ve Vietnamu. „Naši přátelé v armádě samozřejmě sloužili a Tom byl u letectva. Jsme na něho opravdu hrdí. Viď, Tome?“

Will si nevšiml, že se Tom vrátil. Omluvně se usmál a řekl: „Je mi líto, ale žádné další židle nebudou. Děti je zabraly a staví si z nich bunkr.“

„Na jaké základně jste sloužil?“ zajímala se Faith.

„Vždycky v Keesleru,“ odpověděl. „Nejdřív jsem byl ve výcvikovém středisku. Pak jsem se časem vypracoval na poddůstojníka u třísté třicáté čtvrté perutě a dostal jsem na starost obsluhu navigační věže. Když jsem zažádal o uvolnění ze služby, zrovna mě chtěli převelet do Altusu.“

„Právě jsem se vás chtěla zeptat, proč jste od letectva odešel, ale pak jsem si vzpomněla, že Keesler je v Mississippi.“

Tom se znovu celý začervenal a zahanbeně se zasmál. „Máte pravdu.“

Faith se obrátila k Henrymu. Nejspíš ji napadlo, že bez jeho svolení toho z Judith moc nedostanou. „Neodstěhoval jste se někdy mimo Státy?“ zeptala se ho.

„Ne. Vždycky jsem žil v Americe.“

„Máte vojenský přízvuk,“ poznamenala Faith. Will z jejího tónu pochopil, že chce naznačit, že Henry vůbec žádný přízvuk nemá.

Henryho rezervovanost začínala vlivem Faithiny snahy pomalu povolovat. „Člověk prostě jede tam, kam mu řeknou.“

„To samé tvrdil můj bratr, když ho vyslali do zámoří,“ řekla Faith a předklonila se k němu. „Ale po pravdě řečeno si myslím, že ho prostě baví pořád se toulat a nikde nezapustit kořeny.“

Henry se trochu uvolnil. „Je ženatý?“

„Kdepak.“

„Tak má na každém místě jinou?“

„Ježíši, doufám, že ne,“ zasmála se Faith. „Moje matka si myslela, že když se nestane pilotem, tak jedině knězem.“

Henry se zasmál. „To si o svých synech myslí většina matek,“ podotkl a stiskl manželce ruku. Judith se hrdě usmála na Toma.

Faith se k němu obrátila. „Říkal jste, že pracujete jako navigátor dopravních letadel, je to tak?“

„Ano, madam,“ odpověděl, i když byl nejspíš mladší než Faith.

„Pracuju na letišti Charlieho Browna,“ vysvětlil jim Tom. Bylo to civilní letiště západně od Atlanty. „Dělám tam asi deset let. Je to tam fajn. Někdy v noci navigujeme pro Dobbins.“ Dobbins byla letecká základna kousek za městem. „Váš bratr odtud určitě párkrát startoval.“

„To asi ano,“ souhlasila Faith. Dlouze se mu zadívala do očí, aby mu zalichotila. „Teď bydlíte v Conyers?“

„Ano, madam.“ Tom se doširoka usmál a předsazené zuby mu vykoukly z úst jako sloní kly. Trochu se uvolnil a začal být výřečnější. „Z Keesleru jsem se přestěhoval do Atlanty.“ Kývl směrem k matce. „Když se naši rozhodli, že se tu usadí, byl jsem moc rád.“

„Bydlíte v Clairmont Road?“

Tom přikývl. Nepřestával se usmívat. „Je to blízko, takže se můžeme navštěvovat a nemusíme kvůli tomu hned balit kufry.“

Judith se zřejmě nelíbilo, že si spolu začínají přátelsky povídat. Rychle se zase vmísila do hovoru: „Tomova žena miluje svoji zahradu. Pěstuje na ní květiny.“ Začala šátrat v kabelce. „Jeho syn Mark je úplně blázen do letectví. Čím dál tím víc se podobá svému otci.“

„Mami, nemusíš jim ukazovat…“

Řekl to příliš pozdě. Judith už z kabelky vytáhla fotografii a podala ji Faith. Ta nad ní podle očekávání uznale zabručela a podala ji Willovi.

Will se na rodinné foto díval s kamennou tváří. Coldfieldovi rozhodně měli silné geny. Dívka s chlapcem na snímku vypadali jako přesné kopie svého otce. Tom si navíc bohužel nenašel atraktivní manželku, jejíž genová výbava by trochu zmírnila dopad jeho genetické výbavy. Měla zplihlé blonďaté vlasy a odevzdaně pokleslé koutky úst. Jako by chtěla říct, že nic lepšího čekat nemůže.

„To je Darla,“ řekla Judith. „Jsou svoji skoro deset let, viď, Tome?“

Rozpačitě pokrčil rameny, jak to děti dělávají, když se rodiče moc rozpovídají.

„Velmi hezké,“ řekl Will a vrátil Judith fotografii.

„Máte děti?“ zeptala se Judith Faith.

„Syna,“ odpověděla Faith, ale žádné další informace jí nesdělila. Místo toho se Judith zeptala: „Je Tom jedináček?“

„Přesně tak.“ Judith se znovu usmála a přikryla si ústa rukou. „Henry a já jsme se už báli, že nebudeme schopni…“ Hlas jí odumřel. Hrdě se podívala na Toma. „Byl to zázrak,“ prohlásila.

Tom znovu pokrčil rameny. Bylo na něm vidět, že je mu trapně.

Faith nenápadně stočila řeč k tomu, proč se tam všichni sešli. „Ten den, kdy došlo k nehodě, jste byli u Toma a jeho rodiny na návštěvě?“

Judith přikývla. „Chtěl nám připravit hezké překvapení ke čtyřicátému výročí svatby. Viď, Tome?“ Najednou nasadila odměřený tón. „A pak se stala ta hrozná věc. Myslím, že odteď si při každém výročí vzpomeneme…“

Tom ji přerušil: „Vůbec nechápu, jak se to mohlo stát. Jak ta žena mohla…“ Zavrtěl hlavou. „Nejde mi to do hlavy. Kdo to sakra mohl udělat?“

„Tome,“ napomenula ho Judith. „Jak to mluvíš?“

Faith se na Willa podívala na znamení, že se ze všech sil snaží neobrátit oči v sloup. Rychle se opanovala a oslovila oba manžele: „Já vím, že jste už všechno řekli detektivu Gallowayovi, ale začneme znovu hezky od začátku. Jeli jste po té silnici, uviděli jste tu ženu a pak…?“

„No,“ začala Judith, „nejdřív jsem si myslela, že je to asi jelen. Už se nám kolikrát stalo, že jsme nějakého u silnice viděli. Henry ve tmě vždycky jezdí pomalu, kdyby náhodou nějaký vyskočil na silnici.“

„Když vidí světla, úplně ztuhnou,“ vysvětlil jim Henry, jako kdyby jelen oslepený reflektory auta byl výjimečný úkaz.

„Nebyla tma,“ pokračovala Judith. „Řekla bych, že se spíš smrákalo. Uviděla jsem na silnici tu věc. Otevřela jsem pusu, abych na ni upozornila Henryho, ale už bylo moc pozdě. Už do toho narazil. Tedy do ní.“ Vytáhla z kabelky papírový kapesník a přitiskla si ho na oči. „Ti milí pánové se jí snažili pomoct, ale já myslím, že… Po tom všem určitě…“

Henry znovu vzal manželku za ruku. „Je… Je ta žena…?“

„Leží v nemocnici,“ informovala je Faith. „Zatím nevíme, jestli se vůbec probere z bezvědomí.“

„Bože můj,“ vydechla Judith, skoro jako by se modlila. „Doufám, že se neprobere.“

„Matko…“ Tom překvapeně zvýšil hlas.

„Já vím, že to zní krutě, ale doufám, že nikdy nezjistí, co se jí stalo.“

Celá rodina zmlkla. Tom se podíval na otce. Henry ztěžka polkl a Will na něm viděl, že ho začínají přemáhat vzpomínky. „Myslel jsem, že jsem dostal infarkt,“ vypravil ze sebe a chraplavě se zasmál.

„Henry má potíže se srdcem,“ svěřila jim Judith tichým hlasem, jako by manžel neseděl vedle ní.

„Není to nic vážného,“ odporoval. „Jenom mi ten pitomý airbag vrazil rovnou do prsou. A to prý má člověka chránit. Vždyť mě ten krám málem zabil!“

„Pane Coldfielde, viděl jste tu ženu na silnici?“ otázala se Faith.

Henry přikývl. „Je to tak, jak říká Judith. Už jsem nemohl zastavit. Nejel jsem rychle, dodržoval jsem předepsanou rychlost. Něco jsem viděl a myslel jsem, že je to jelen. Dupl jsem na brzdu. Prostě se tam zničehonic objevila. Najednou byla přede mnou. Dokud jsem nevystoupil z auta a neuviděl ji, netušil jsem, že je to ženská. Bylo to hrozné. Prostě hrozné.“

„Nosíte celý život brýle?“ nadnesl Will opatrně.

„Jsem pilot amatér. Nechávám si dvakrát do roka prohlédnout oči.“ Henry si sundal brýle. Cítil se dotčený, ale mluvil klidně. „Jsem sice starý, ale nezpůsobilý létat nejsem. Neměl jsem šedý zákal, který bych si nechal odoperovat, abych normálně viděl.“

Will si řekl, že by rovnou mohl vyřešit všechno najednou. „Co vaše srdce?“

Judith zasáhla. „Vlastně to vůbec nic není. Jenom se to musí sledovat a nedovolit mu, aby se přepínal.“

Henry si zase vzal slovo. Pořád byl uražený. „K žádným doktorům nechodím. Beru takové obrovské prášky a nezvedám nic těžkého. Nic mi není.“

Faith změnila téma hovoru, aby ho trochu upokojila. „Takže jste vojenský synek, co rád létá?“

Henry chvíli přemýšlel, jestli má opravdu přestat mluvit o svém zdraví. Nakonec odpověděl: „Táta mě zapsal do kurzu, když jsem byl malý kluk. Tehdy jsme byli na Aljašce, kde vůbec nic není. Připadalo mu to jako dobrý způsob, jak mě zaměstnat, abych nedělal vylomeniny.“

Faith se usmála, aby se znovu uvolnil. „Bylo tam na létání dobré počasí?“

„Pokud měl člověk štěstí, tak ano.“ Henry se teskně zasmál. „Musel jsem dávat dobrý pozor při přistávání, protože studený vítr letadlem dokázal zamávat jako s kusem hadru. Někdy jsem jenom zavřel oči a doufal, že dosednu na pole, a ne na led.“

„Na studené pole. To je anglicky cold field,“ zdůraznila Faith. Pohrávala si s jeho příjmením.

„Tak nějak,“ odpověděl Henry, jako by to už nesčetněkrát slyšel. Nasadil si brýle na nos a věcně prohlásil: „Poslyšte, já rozhodně nepatřím k lidem, co druhým říkají, co mají dělat, ale proč jste se nás ještě nezeptali na to druhé auto?“

„Jaké druhé auto?“ zopakovala po něm Faith. „To, které zastavilo a muži z něj vám pomohli?“

„Ne, to druhé, co jsme viděli v protisměru. Muselo to být asi dvě minuty předtím, než jsme srazili tu holku.“

Judith do ohromeného ticha pronesla: „Ale to už přece víte, ne? Pověděli jsme to tomu druhému policistovi.“

11

Na rockdaleskou policejní stanici jeli jako v oparu. Faith celou dobu nadávala jako špaček.

„Já věděla, že mi to hovado lže,“ řekla na adresu Maxe Gallowaye a rovnou s ním zatratila i celou rockdaleskou policii. „Měl jsi vidět, jak se na mě namyšleně podíval, když odcházel z nemocnice.“ Praštila rukou do volantu. Mnohem radši by ji vrazila Gallowayovi do ohryzku. „Oni si snad vážně myslí, že je to nějaká hra nebo co! Jako by neviděli, co se té ženě stalo. To je prostě neskutečné!“

Will vedle ní mlčel. Faith jako obvykle neměla nejmenší tušení, co se mu honí hlavou. Celou cestu byl zticha a promluvil, až když zajeli na parkoviště před policejní stanicí.

„Už ses vyzuřila?“ zeptal se jí.

„To teda ne. Lhali nám. Ani nám nenafaxovali ohledací protokol. Jak máme do háje pracovat na případu, když nám zatajují informace, které…“

„Uvažuj, proč to udělali,“ řekl Will. „Jedna žena je mrtvá, druhá polomrtvá a oni nám pořád zatajují důkazy. Těm na nějakých lidech vůbec nezáleží, Faith. Zajímají je jenom jejich ega a to, jak nás potopit. Vypouštějí informace do novin a odmítají spolupracovat. Myslíš, že když tam vtrhneme s vytasenými pistolemi, dostaneme z nich, co potřebujeme?“

Faith otevřela ústa, aby odpověděla, ale Will už vystupoval z auta. Přistoupil k jejím dveřím a otevřel je, jako by si spolu vyjeli na rande.

„Věř mi, Faith. Nesmíš na ně tlačit,“ řekl.

Faith mávla rukou, aby ho od sebe odehnala. „Nehodlám si nechat srát na hlavu od Maxe Gallowaye.“

„Tak já mu ji nastavím místo tebe,“ ujistil ji a napřáhl k ní ruku, jako by potřebovala pomoc.

Faith sáhla na zadní sedadlo pro kabelku. Kráčela za Willem po chodníku a v duchu si říkala, že se vůbec nediví, že ho všichni, kdo se s ním setkají, považují za účetního. Vůbec nechápala, že nemá skoro žádné ego. Za rok, co s ním pracovala, neprojevil jediné silnější citové hnutí. Občas se choval podrážděně, ale obvykle jenom vůči ní. Dokázal být nevrlý, melancholický a vyčítal si plno věcí, ale Faith ho nikdy neviděla skutečně rozzlobeného. Jednou se ocitl o samotě v místnosti s podezřelým, který se ho několik hodin předtím pokusil zastřelit. Jediné, co projevil, byla empatie.

Policista za přepážkou v recepci Willa odněkud znal, protože se ušklíbl a řekl: „Á, pan Trent.“

„Detektiv Fierro,“ odpověděl Will, ačkoli muž o svou hodnost zjevně přišel. Objemné břicho mu vylézalo mezi knoflíky uniformy jako marmeláda z koblihy. Faith překvapovalo, že potom, co Fierro řekl Amandě o leštění Lyle Petersonova bambusu, bývalý detektiv neskončil na invalidním vozíku.

„Měl jsem tu desku šoupnout zpátky a nechat vás v tý díře,“ zavrčel Fierro.

„Jsem rád, že jste to neudělal,“ řekl Will a ukázal na Faith. „Tohle je moje partnerka, zvláštní agentka Mitchellová. Potřebujeme mluvit s detektivem Maxem Gallowayem.“

„O čem?“

Faith měla zdvořilostních frází po krk. Otevřela ústa, aby Fierrovi pořádně vynadala, ale Will ji jediným pohledem umlčel.

„Pokud tu není detektiv Galloway, možná bychom si mohli promluvit s náčelníkem Petersonem,“ navrhl.

„Anebo bychom si mohli popovídat s vaším kámošem Samem Lawsonem z Atlantského majáku a povědět mu, že těmi zkazkami, co mu vykládáte, si jenom snažíte krýt svoji tlustou prdel, abyste na ni nedostal za všechny chyby, které jste v tomhle případě naflákal,“ vyjela na policistu Faith.

„Vy si teda pěkně pouštíte hubu na špacír, dámo.“

„A to jsem ještě pořádně nezačala,“ opáčila Faith. „Koukejte sem okamžitě zavolat Gallowaye, než na to pustíme naši šéfovou. Už vám sebrala odznak. Po čem sáhne teď? Já bych řekla, že po vašich podělaných…“

„Faith,“ napomenul ji Will.

Fierro zvedl sluchátko a vyťukal na telefonu příslušnou klapku. „Maxi, chtějí s tebou mluvit nějaký dva pičusové.“ Hodil sluchatko zpátky na vidlici. „Jděte po chodbě a pak hned doprava. Jsou to první dveře vlevo.“

Faith rázovala napřed, protože Will by nevěděl, kam má jít. Stanice byla typickou vládní budovou z šedesátých let. Byla samé sklo a měla špatnou ventilaci. Na stěnách visela uznání a fotografie policistů na městských grilováních a dobročinných večírcích. Faith přesně podle instrukcí zahnula vpravo a zastavila se před prvními dveřmi nalevo.

Když si přečetla ceduli na dveřích, vydechla: „Debil.“ Fierro je poslal do výslechové místnosti.

Will se přes ni natáhl a otevřel dveře. Prohlédl si stůl zapuštěný do podlahy a mříže na jeho postranicích, k nimž se v případě potřeby poutali podezřelí. Poznamenal jenom: „U nás je to útulnější.“

Z každé strany stolu stála jedna židle. Faith hodila kabelku na tu, která měla opěradlo otočené k zrcadlovému oknu ve zdi, a zkřížila ruce na prsou. Nechtěla sedět, až do místnosti přijde Galloway. „Tohle je příšerné. Měli bychom to nahlásit Amandě. Ta jim takovéhle manýry trpět nebude,“ pronesla.

Will se opřel o stěnu a zastrčil ruce do kapes. „Když do toho zapleteme Amandu, nebudou už vůbec mít co ztratit. Jen ať si trochu zablbnou a nepřipadají si tak hloupě. Vždyť je to jedno, ne? Hlavně, když nám řeknou, co potřebujeme vědět.“

Faith se podívala na zrcadlové okno. Sledují je z vedlejší místnosti jako na galerii v divadle? „Až to skončí, budu si na ně oficiálně stěžovat. Za bránění výkonu spravedlnosti, maření probíhajícího vyšetřování a lhaní policistovi. Pitomého tlusťocha Fierra šoupli zpátky do uniformy. Galloway bude mít velké štěstí, jestli mu okres povolí odchytávat zatoulané psy.“

Z chodby se k nim donesl zvuk otevíraných dveří a cvaknutí, když se zavřely. Za okamžik tam stál Galloway. Stejně jako včera i teď vypadal jako typický přihlouplý buran.

„Prej se mnou chcete mluvit.“

„Zrovna jsme byli za Coldfieldovými,“ oznámila mu Faith.

Galloway kývl na Willa. Ten jeho gesto opětoval a dál setrvával u zdi.

Faith se Gallowaye zeptala: „Můžete mi vysvětlit, z jakého důvodu jste mi včera v noci neřekl o tom druhém autě?“

„Já myslel, že jsem vám o něm pověděl.“

„Nekecejte!“ Faith nevěděla, jestli se zlobí kvůli tomu, že se detektiv chová, jako by Annin případ byla nějaká hra. Anebo jí vadí, že se neudržela a promluvila na něho jako na Jeremyho, když něco provedl?

Galloway zvedl obě ruce a usmál se na Willa. „Je vaše partnerka vždycky takhle hysterická? Nemá náhodou svý dny?“ řekl.

Faith zaťala ruce v pěst a chystala se mu předvést největší hysterku, jakou kdy viděl.

„Poslyšte,“ vmísil se do hovoru Will a postavil se mezi ně. „Jednoduše nám řekněte, co víte o tom autě. Jestli máte ještě něco dalšího, tak i to. Nebudeme vám dělat potíže. Nechceme z vás ty informace páčit násilím.“ Will přistoupil k židli, zvedl z ní Faithinu kabelku a posadil se. Kabelku si položil do klína. Vypadal dost směšně, asi jako muž, který čeká u kabinky v obchodě, až si jeho žena vyzkouší šaty.

Naznačil Gallowayovi, aby se posadil naproti němu, a řekl: „Máme v nemocnici oběť, která se nejspíš neprobere z kómatu. Pitva Jacquelyn Zabelové – to je ta žena ze stromu – nám žádnou odpověď neposkytla. Teď je nezvěstná další žena. Někdo ji unesl z parkoviště u supermarketu. Vzadu v autě zůstalo její dítě. Jmenuje se Felix a je mu šest let. Teď je v pěstounské rodině. Bydlí u cizích lidí. Chce, aby se mu máma vrátila.“

Gallowaye jeho slova nedojala.

Will pokračoval: „Odznak detektiva jste nedostal pro nic a za nic. Vaši lidé včera v noci zatarasili silnici. Věděl jste o tom autě, které viděli Coldfieldovi. Stavěl jste řidiče, kteří tudy projížděli.“ Změnil taktiku. „Vašemu nadřízenému jsme o tom neřekli. Ani jsme na vás neposlali naši šéfovou. Nemůžeme si dovolit ztrácet čas. Felixova máma je nezvěstná. Možná je v nějaké jiné mučírně přivázaná k posteli a pod ní je místo pro další oběť. Chcete si tohle vzít na svědomí?“

Galloway si konečně zhluboka povzdechl a posadil se. Narovnal se na židli a vytáhl ze zadní kapsy kalhot zápisník. Zaúpěl přitom, jako by mu to způsobovalo fyzickou bolest.

„Řekli vám, že to auto bylo bílý, nejspíš sedan?“ zeptal se.

„Ano,“ odpověděl Will. „Henry Coldfield nepoznal značku. Povídal jenom, že auto bylo starší.“

Galloway přikývl a podal mu zápisník. Will se do něj podíval. Prolistoval ho, jako by zběžně pročítal informace, a podal ho Faith. Byla tam tři jména s adresou v Tennessee a telefonní číslo. Faith si od Willa vzala kabelku, aby si mohla informace opsat.

Detektiv řekl: „Seděly v něm dvě ženský – sestry – a jejich otec. Vraceli se do Tennessee z Floridy. Auto se jim rozbilo asi deset kilometrů od místa, kde buick vrazil do oběti. Viděli přijíždět bílej sedan. Jedna sestra se ho pokusila stopnout. Zpomalil, ale nezastavil.“

„Viděla řidiče?“

„Byl to černoch v kšiltovce, měl nahlas puštěnou muziku. Povídala, že byla docela ráda, že nezastavil.“

„Všimli si espézetky?“

„Jenom tří písmen. A F C. Takovou značku má asi tři sta tisíc aut, šestnáct tisíc z nich je bílejch a polovina je registrovaná v blízkým okolí Atlanty.“

Faith si písmena zapsala a pomyslela si, že značka jim není k ničemu, ledaže by se jim hned povedlo narazit na auto odpovídající popisu. Prolistovala Gallowayovy zápisky, aby se podívala, co dalšího jim zatajil.

„Rádi bychom si se všemi třemi promluvili,“ řekl Will.

„Tak to jste přišli pozdě,“ oznámil mu Galloway. „Ráno se vrátili do Tennessee. Ten otec už je starej a není zrovna zdravej. Přišlo mi, že ho domů vezou umřít. Ale můžete jim zkusit zavolat nebo za nima zajet. Akorát myslím, že z nich nic víc nedostanete.“

„Našli jste na místě ještě něco jiného?“ zeptal se Will.

„Jen to, co jste si přečetli v hlášeních.“

„Zatím jsme žádná nedostali.“

Galloway se zatvářil skoro kajícně. „To mě mrzí. Ta holka vám je měla hned poslat. Nejspíš je má zahrabaný někde na stole.“

„Můžeme si je vyzvednout cestou ven,“ navrhl Will. „Jenom mi všechno ještě jednou v rychlosti zopakujte, prosím.“

„Nic zvláštního. Když na místo dorazilo naše auto, tak chlapík, co tam zastavil, však víte, ten záchranář, už na oběti pracoval. Judith Coldfieldová šílela kvůli manželovi, protože se bála, že dostal infarkt. Přijela sanitka a oběť odvezla. Dědulovi se udělalo líp, takže počkal na další. Ta dorazila za pár minut. Naši kluci zavolali detektivy a začali označovat místo činu. Prostě jako vždycky. Nelžu, nic víc jsme nezaregistrovali.“

„Rádi bychom mluvili s člověkem, který na místo dorazil jako první. Zajímají nás jeho dojmy.“

„Ten je zrovna s tchánem na rybách v Montaně.“ Galloway pokrčil rameny. „Nevodím vás za nos. Dovolenou měl naplánovanou už delší dobu.“

Faith v Gallowayových poznámkách objevila povědomé jméno. „Co to tu máte o Jakeu Bermanovi?“ Pro Willovu informaci dodala: „Rick Sigler a Jake Berman jsou ti dva muži, co zastavili, aby pomohli Anně.“

„Anně?“ otázal se Galloway.

„Tohle jméno nám v nemocnici řekla,“ objasnil mu Will. „Není Rick Sigler ten záchranář?“

„Správně,“ potvrdil Galloway. „Ta jejich historka o kině mi přišla trochu nevěrohodná.“

Faith si znechuceně odfrkla. Do kolika slepých uliček se ten chlap musí dostat, aby konečně začal myslet?

„Na každej pád,“ pokračoval Galloway a okatě Faith přehlížel, „vyhledal jsem si je oba v databázi. Sigler je čistej, ale Berman má záznam.“

Faith se sevřel žaludek. Ráno u počítače strávila dvě hodiny, ale vůbec ji nenapadlo, aby se podívala, jestli některý z mužů nemá záznam v trestním rejstříku.

„Sebrali ho za pohoršování na veřejnosti.“ Galloway se usmál Faithině ohromenému výrazu. „Je ženatej a má dvě děti. Před půl rokem ho načapali, jak si to rozdává s jiným chlapem na záchodě v nákupním centru Mall of Georgia. Nějakej teenager tam vlezl a našel je tam v akci. Zatracenej pervert. Do toho centra chodí nakupovat moje žena.“

„Mluvil jste s ním?“ otázal se Will.

„Dal mi falešný číslo.“ Galloway po Faith vrhl další zničující pohled. „Adresa na řidičáku už neplatí. Když jsem zkusil zjistit jinou, počítač mi nic nevyhodil.“

Faith v jeho slovech zaznamenala určitou nesrovnalost. „Jak víte, že má ženu a dvě děti?“ udeřila.

„Je to v zatýkacím protokolu. Byli tam s ním. Čekali, až vyjde ze záchoda.“ Galloway znechuceně ohrnul rty. „Nechci vám radit, ale měli byste jít zrovna po něm.“

„Pachatel ty ženy znásilnil,“ řekla Faith a hodila mu notes. „Teplí chlapi po ženských nejdou. Proto jsou teplí.“

„Vám ten zločinec připadá jako typ chlapa, co má rád ženský?“

Faith neodpověděla, možná i proto, že na jeho slovech něco bylo.

„Co ten Rick Sigler?“ zeptal se Will.

Galloway pomaloučku zavřel notes a zastrčil si ho do kapsy. „Nic na něho nemáme. Šestnáct let dělá záchranáře. Na střední chodil do Heritage High School kousek tady odsud.“ Znechuceně zkroutil ústa. „Byl v jejich fotbalovým mužstvu, to je neuvěřitelný.“

Will chvíli čekal a pak na něho vypálil poslední otázku: „Co jste nám ještě zatajili?“

Galloway se mu podíval zpříma do očí. „Nic víc nemám. Fakt nic.“

Faith mu nevěřila, ale Willa jeho odpověď zřejmě uspokojila. Dokonce se k němu napřáhl a potřásl si s ním rukou. „Děkuju vám, že jste se nám věnoval, detektive.“

Faith rozsvítila a vstoupila do kuchyně. Kabelku hodila na linku a svezla se na tutéž židli, na níž seděla ráno. Bolela ji hlava a svaly na krku měla napjaté tak, že ji zabolelo, když otočila hlavou. Zvedla sluchátko telefonu, aby si poslechla, jestli nemá nějaké zprávy. Našla krátký a nezvykle milý vzkaz od Jeremyho: „Ahoj, mami, jenom se chci zeptat, jak se máš. Mám tě rád.“ Faith se zamračila. Syn buď neudělal test z chemie, anebo potřebuje peníze.

Vytočila jeho číslo, ale zavěsila dřív, než telefon stihl zazvonit. Faith byla k smrti unavená a zrak se jí mlžil vyčerpáním. Toužila jenom po horké vaně a sklenici vína. Ani jedno v jejím současném stavu nebylo vhodné. Nebude situaci ještě vyostřovat řvaním na syna.

Na stole pořád ležel její laptop, ale Faith se na e-mail nepodívala. Amanda jí nařídila, aby se koncem pracovního dne zastavila u ní v kanceláři. Chtěla si s ní promluvit o tom, jak omdlela na parkovišti u soudní budovy. Faith se podívala na hodiny u sporáku. Pracovní den už dávno skončil, bylo skoro deset. Amanda je už nejspíš doma a vysává krev z obětí, které se zachytily do její pavoučí sítě.

Sotva se může stát ještě něco horšího. Z časového hlediska je matematická pravděpodobnost velice nízká. Faith posledních pět hodin strávila s Willem. Pořád nastupovala a vystupovala z auta a zvonila lidem u dveří. Pokud jí vůbec otevřeli, vyptávala se každého, ať to byl muž, žena či dítě, na Jakea Bermana. V okolí Atlanty žilo dohromady třiadvacet mužů toho jména. Faith s Willem mluvili s šesti z nich, dvanáct jich vyloučili a zbylých pět nebyli schopni najít. Buď nebyli doma ani v práci, anebo neotevírali dveře.

Kdyby muž byl k nalezení, Faith by si kvůli němu možná nedělala takové starosti. Svědci policii lhali pořád. Uváděli nesprávná jména, falešná telefonní čísla, zavádějící podrobnosti. Stávalo se to tak často, že se nad tím Faith většinou nerozčilovala. Jake Berman byl něco jiného. O každém člověku existoval nějaký záznam na papíře, takže se záhy někde vynořilo staré telefonní číslo nebo bývalá adresa. Vyšetřovatel se obvykle brzy díval svědkovi do tváře a předstíral, že po něm vlastně vůbec nepátral.

O Jakeu Bermanovi žádný podobný záznam neexistoval. Dokonce ani vloni nepožádal o vrácení daně. Nebo to přinejmenším neudělal svým jménem. A znovu se vynořil duch bratra Pauliny McGheeové. Možná, že si Berman změnil příjmení stejně jako jeho sestra. Třeba Faith seděla naproti vrahovi hned první noc v nemocniční kavárně.

Anebo Jake Berman neplatí daně, a nepoužívá proto kreditní kartu ani mobil a Paulina McGheeová prostě všechno opustila, protože tohle ženy někdy dělají – zkrátka se seberou a zmizí.

Faith začínala chápat, že tohle je docela lákavá možnost, jak se vypořádat se životem.

Will mezi klepáním na dveře zavolal Beulah, Edně a Wallaceovi O’Connorovým z Tennessee. Max Galloway o starém otci nelhal. Muž žil v pečovatelském domě a Faith podle toho, co Will říkal do telefonu, usoudila, že to starci už příliš nemyslí. Jeho dcery byly hovorné a snažily se jim pomoci, ale o bílém sedanu, který viděly na silnici několik mil od místa činu, jim sdělily jen to, že měl zablácený nárazník.

Pokus najít Ricka Siglera, s nímž se Jake Berman záměrně vydal na silnici 316, byl jen o málo úspěšnější. Zavolala mu Faith. Když se mu představila, Sigler začal sípat, jako kdyby dostal infarkt. Zrovna byl v sanitce a jel s pacientem do nemocnice. Měl vyzvednout ještě další dva. Faith s Willem se s ním měli sejít druhý den v osm ráno, až mu skončí směna.

Faith se zadívala na laptop. Věděla, že by o všem měla sepsat hlášení, aby Amanda měla všechny informace, i když byla schopná zjistit si leccos sama. Faith se do toho rozhodla pustit. Přitáhla si laptop k sobě, otevřela ho a dotkla se mezerníku, aby přístroj probudila k životu.

Místo aby se podívala na e-mail, poklepala na vyhledávač. Chvíli váhala s rukama nad klávesnicí, ale pak se jí po ní prsty samy od sebe rozeběhly a naťukaly do něj: SÁRA LINTONOVÁ, OKRES GRANT, GEORGIE.

Firefox jí našel skoro tři tisíce odkazů. Faith klikla na první a dostala se na stránku o pediatrii, kde musel uživatel zadat jméno a heslo, aby se dostal na Sářinu práci o nevyvinutých nosních dutinách u podvyživených kojenců. Další odkaz vedl k něčemu podobně zajímavému. Faith radši sjela až na konec stránky, kde objevila článek o střelbě v buckheadském baru, jejíž oběť Sára ošetřovala, protože měla službu na pohotovosti.

Faith si uvědomila, že na to jde špatně. Při všeobecném vyhledávání sice něco našla, ale z novinových článků se mohla dozvědět leda polovinu pravdy. V případě úmrtí policisty místní sbor vždycky povolal na pomoc GBI. Faith si mohla informace o případech zjistit v interní databázi. Otevřela program a začala hledat. Sářino jméno zase bylo všude. Faith nacházela případ za případem, kde svědčila u soudu jako patoložka. Faith se zaměřila jen na ty, kde nefigurovala jako expert.

Její hledání tentokrát mělo jenom dva výsledky. První byl přes dvacet let starý případ sexuálního násilí. Jako u většiny vyhledávačů i tady byl pod odkazem krátký popis, z něhož si člověk udělal představu, o co v daném případu kráčelo. Faith řádky rychle přelétla očima a přejela po nich myší. Na žádný neklikla. Vzpomněla si na Willovu chrabrou obranu Sářina soukromí.

Možná měl částečně pravdu.

Klikla na druhý odkaz a rozbalila složku případu Jeffreyho Tollivera. Šlo o vraždu policisty, takže protokoly byly zdlouhavé a detailní pro případ, že členové sboru budou muset svědčit u soudu. Faith si přečetla něco o Jeffreyho životě a službě u policie. Byly tam odkazy na případy, na nichž pracoval. Faith o některých věděla z televizních novin, o jiných z povídání na služebně.

Procházela stránku za stránkou a vstřebávala informace o Tolliverově životě. Druzí o něm psali s úctou, takže musel být charakterní. Zarazila se u fotografií z místa činu. Tollivera zabila podomácku vyrobená bomba. Sára stála přímo u něho a všechno viděla. Manžel jí umíral před očima. Faith se obrnila a otevřela složku se snímky z ohledání těla. Šokovalo ji, jak příšernou spoušť bomba nadělala. Mezi materiály z pitvy se nějakým způsobem dostalo i několik fotografií z místa činu. Byla na nich Sára s rozpřaženýma rukama, aby fotograf mohl zdokumentovat, kam až dostříkla krev. Její obličej tam byl zachycený zblízka. Kolem úst měla rozmazanou tmavou krev a její oči měly stejně neživý výraz jako oči jejího manžela na snímcích z pitevny.

Ve všech složkách stálo, že případ zatím nebyl uzavřen. Nikde nebyly uvedeny žádné závěry, žádná zatčení. Nikoho neodsoudili. To bylo u vraždy policisty dost zvláštní. Co to Amanda říkala o vězení Coastal?

Faith otevřela další okno. Vyšetřování všech úmrtí, k nimž došlo ve státních budovách, měla na starosti GBI. Zapátrala v úmrtích ve vězení Coastal, jež jejich úřad zaznamenal v posledních čtyřech letech. Bylo jich celkem šestnáct a jen tři z nich spadaly do kategorie vražd. Jednou z obětí byl hubený bílý rasista, jehož kdosi utloukl k smrti v klubovně. Další dva byli Afroameričané ubodaní naostřeným kartáčkem na zuby. Dohromady utržili skoro dvě stě bodných ran. Faith rychle prošla zbylých třináct – bylo mezi nimi osm sebevražd a pět přirozených úmrtí. Vzpomněla si, co Sáře Lintonové řekla Amanda. O vlastní lidi se vždycky postaráme.

Dozorci ve věznicích tomu říkali odvelení vězně k Pánu. Taková smrt musela být tichá, nenápadná a naprosto věrohodná. Policisté po sobě uměli zahladit stopy. Faith usuzovala, že Tolliverův vrah byl některým z domnělých sebevrahů nebo předávkovaných narkomanů. Taková smrt byla smutná a ubohá, ale zároveň spravedlivá. Faith se snáz dýchalo, když s úlevou zjistila, že zločinec došel trestu a policistova vdova zůstala ušetřena zdlouhavého tahání po soudech.

Zavřela složky. Jednu po druhé je odklikala, dokud všechny nezmizely. Potom znovu otevřela Firefox. Za jméno Sáry Lintonové do vyhledávače přidala jméno Jeffreyho Tollivera. Před očima se jí objevily články z místních novin. Grantský pozorovatel nebyl zrovna deníkem zásadního významu. Na první straně se skvěl aktuální jídelní lístek základní školy a největší událostí byly zápasy středoškolského fotbalového týmu.

Faith měla přesná data, a tak poměrně brzy objevila články o Tolliverově vraždě. Byla tam i fotografie ze společenské události, jíž se se Sárou zúčastnil. Měl na sobě smoking. Jeho žena byla oblečená do přiléhavých černých šatů. Celá vedle něho zářila, byl z ní úplně jiný člověk. Faith se kupodivu právě nad touhle fotografií zastyděla za své tajné pátrání po Sářině životě. Lékařka na snímku vypadala tak skvěle, jako by jí v životě vůbec nic nechybělo. Faith se podívala na datum. Fotografie byla pořízena dva týdny před Tolliverovou smrtí.

Když si to přečetla, zavřela počítač. Přepadl ji smutek a znechucení sebou samotnou. Přinejmenším v tomhle měl Will pravdu – neměla se vůbec dívat.

Za trest vytáhla glukometr a změřila se. Měla vysokou hladinu cukru. Chvíli musela přemýšlet o tom, co má udělat. Musí vzít další jehlu a dát si injekci. Podívala se do kabelky. Zbývala jí jenom tři inzulínová pera a zatím se ještě neobjednala k Delii Wallaceové, jak slíbila Sáře.

Faith si vyhrnula sukni a obnažila si stehno. Pořád na něm byl patrný vpich v místě, kde si do něj na záchodě v poledne zabodla jehlu. Lemovala ho malá modřina. Teď by to měla zkusit na druhé noze. Ruka se jí netřásla tolik jako předtím. Stačilo napočítat do šestadvaceti, než si pero zabodla do stehna. Opřela se na židli a čekala, až se jí uleví. Zhruba po minutě se jí udělalo hůř.

Zítra, pomyslela si. Hned ráno se objedná k Delii Wallaceové.

Shrnula si sukni a vstala. V kuchyni byl nepořádek. Ve dřezu stál komín nádobí a koš přetékal odpadky. Faith nebyla od přírody čistotná, ale kuchyň obvykle mívala dokonale vycíděnou. Častokrát musela jet na místo vraždy, kde nějaká žena ležela roztažená na podlaze zaneřáděné kuchyně. Faith při tom pohledu oběti vždycky unáhleně odsoudila, jako by si každá z nich zasloužila, že ji přítel utloukl k smrti nebo ji zastřelil neznámý pachatel, protože nechala ve dřezu špinavé talíře.

Co vlastně napadá Willa, když dorazí na místo činu? Na mrtvá těla se spolu dívali už nesčetněkrát, ale kolega měl vždycky naprosto neproniknutelný výraz ve tváři. První případ dostal na starost už jako agent GBI. Nikdy nenosil uniformu a nemusel jet do bytu, z něhož se linul podezřelý zápach, aby tam objevil mrtvou stařenu na pohovce. Nedělal pochůzkáře ani nemusel dávat život všanc jako dopravní policisté, kteří stavěli rychlé řidiče. Z některých se vyklubali jenom přitroublí teenageři, ale jiní byli gangsteři, kteří kvůli pár trestným bodům bez rozpaků strčili policistovi pod nos pistoli a stiskli kohoutek.

Byl tak strašně pasivní! Faith to vůbec nechápala. Chodil sice nahrbený, ale byl to chlap jako hora. Denně byl za každého počasí běhat. Posiloval s činkami. Podle vlastních slov si na zahradě vykopal jámu na jezírko. Pod obleky, které nosil, se skrývalo tolik svalů, jako by měl tělo vytesané z kamene. A přesto odpoledne seděl s Faithinou kabelkou na klíně a žadonil u Maxe Gallowaye o informace. Faith by toho idiota přitiskla zády ke stěně a mačkala by mu varlata tak dlouho, dokud by jí sopránem pěkně nezazpíval veškeré detaily.

Jenomže Faith nebyla Will a Will takové věci nedělal. Prostě jenom Gallowayovi potřásl rukou a jako příšerný sralbotka mu poděkoval za laskavost.

Prohledala skříňku pod dřezem, aby našla prášek do myčky, ale objevila jenom prázdnou krabici. Nechala ji tam a přistoupila k ledničce, aby ho připsala na nákupní seznam. U třetího písmene se zarazila, protože si všimla, že už má prášek na seznamu napsaný. Dokonce dvakrát.

„Do háje,“ zašeptala a přitiskla si ruku na břicho. Jak se postará o dítě, když se nedokáže postarat ani sama o sebe? Jeremyho milovala, přímo ho zbožňovala, ale osmnáct let čekala, až konečně začne žít. Když teď ten okamžik nastal, měla před sebou dalších osmnáct let čekání. Až to skončí, bude jí přes padesát a bude moci leda chodit do kina na slevu pro seniory.

Chce to vůbec? Zvládne to? Přece nemůže očekávat, že jí zase bude pomáhat matka. Evelyn Jeremyho milovala. Nikdy jí nevadilo vnuka hlídat, když Faith studovala na policejní akademii nebo musela brát dvě směny, aby je vůbec uživila. Ale přece od ní Faith nemůže chtít, aby jí zase takhle pomáhala.

Na koho jiného se však může obrátit?

Na otce dítěte rozhodně ne. Victor Marinez byl vysoký, tmavovlasý, hezký… A naprosto neschopný samostatného života. Byl děkan Georgijské techniky a měl na starost skoro dvacet tisíc studentů, ale nedokázal si ani vyprat ponožky. Přistěhoval se k Faith po půlroční známosti. Nejprve se to zdálo romanticky neuvážené. Pak nastala tvrdá realita. Faith už po týdnu Viktorovi prala, vyzvedávala oblečení z čistírny, vařila mu a uklízela po něm. Jako by vlastně znovu vychovávala Jeremyho, jen s tím rozdílem, že syna aspoň mohla za lenost potrestat. Poslední kapka přetekla, když jednoho dne vydrhla dřez a Viktor hned nato na odkapávač hodil nůž špinavý od burákové pomazánky. Kdyby u sebe Faith měla zbraň, na místě by ho zastřelila.

Druhý den ráno se od ní odstěhoval.

Zatáhla šňůrku na pytli na odpadky. I přes nepříjemné vzpomínky se rozněžnila. V tom byl mezi jejím synem a jejím exmilencem velký rozdíl – Viktorovi nemusela šestkrát připomínat, aby vynesl koš. Vynášení odpadu patřilo k domácím pracím, které Faith nesnášela ze všeho nejvíc. Teď naprosto absurdně zaslzela, když si vybavila, že bude muset pytel zvednout a dovléct ho po schodech do popelnice.

Kdosi třikrát rychle zabubnoval prsty na dveře a zazvonil.

Faith si otřela oči a kráčela chodbou ke dveřím. Tváře měla vlhké od slz, takže si je musela otřít rukávem. U pasu jí pořád visela pistole, takže se neobtěžovala podívat špehýrkou, kdo stojí venku.

„Tomu říkám změna,“ prohlásil Sam Lawson. „Ženský většinou brečej, když odcházím, ne když se u nich objevím.“

„Co tu chceš, Same? Už je dost pozdě.“

„Nepozveš mě dál?“ Povytáhl obočí. „Já vím, že to chceš udělat.“

Faith byla na dohadování příliš unavená, takže se otočila a vedla ho do kuchyně. Ze vztahu s ním se probírala několik let, ale teď už si ani nevzpomínala, proč se kvůli němu tak trápila. Moc pil, a navíc byl ženatý. Kromě toho neměl rád děti, ale vždycky byl po ruce a věděl, kdy má odejít. To znamenalo, že se klidil krátce poté, co si odbyl své.

Vlastně si teď vzpomněla, proč ji jejich rozchod tak trápil.

Sam vytáhl z úst žvýkačku a hodil ji do koše. „Jsem rád, že jsme se včera potkali. Potřebuju ti něco říct.“

Faith se připravila na špatné zprávy. „A co?“

„Už nepiju. Skoro rok.“

„To ses sem přišel usmiřovat?“

Zasmál se. „Teda, Faith. Jsi asi jedinej člověk v mým životě, kterýmu jsem to nepodělal.“

„Možná je to proto, že jsem tě včas vykopla z baráku.“ Faith pevně utáhla šňůrku na pytli s odpadky.

„Roztrhne se ti to.“

Po straně pytle se udělala díra, ještě než to dořekl.

„Do prdele,“ zabručela Faith.

„Mám ti to…“

„Já to zvládnu.“

Sam se opřel o kuchyňskou linku. „Hrozně rád se dívám, jak ženský manuálně pracujou,“ poznamenal.

Vrhla na něho zdrcující pohled.

Znovu se usmál. „Slyšel jsem, že jsi jim to dneska v Rockdale pěkně nandala.“

Faith v duchu zaklela a vzpomněla si, že jim Max Galloway ještě neposkytl původní protokol z místa činu. Rozčílil ji natolik, že si pro něj zapomněla dojít. Vůbec nevěřila tomu, že by všechno bylo rutinní záležitostí, jak jí tvrdil.

„Faith?“

Odpověděla mu obvyklou frází: „Rockdaleská policie s námi na vyšetřování plně spolupracuje.“

„Měli byste si dávat pozor na tu sestru. Viděla jsi televizní noviny? Joelyn Zabelová je úplně všude a pořád vykládá, že její sestra umřela kvůli neschopnosti tvýho partnera.“

To ji rozčílilo víc, než chtěla. „Tak se podívej do pitevního protokolu.“

„Už jsem to udělal,“ řekl Sam. Faith odhadovala, že Amanda dokument ukázala několika klíčovým lidem, aby se zpráva co nejrychleji rozšířila. „Jacquelyn Zabelová spáchala sebevraždu.“

„A řekli jste to té její sestře?“ zeptala se Faith.

„Tu nějaká pravda nezajímá.“

Faith se na něho významně podívala. „To platí pro dost lidí.“

Sam pokrčil rameny. „Dostala ze mě, co chtěla, a tak se přesunula do televize.“

„Takže Atlantský maják jí nestačil?“

„Proč jsi na mě tak hnusná?“

„Nelíbí se mi práce, kterou děláš.“

„Mně se ta tvoje taky dvakrát nezamlouvá,“ opáčil, přistoupil ke skříňce pod dřezem a vyndal z ní krabici pytlů na odpadky. „Přetáhni přes to novej.“

Faith si jeden sáček vzala a chvíli ho držela v ruce. Snažila se přitom nemyslet na Peteův nález při pitvě.

Sam si jejího zamyšlení nevšímal. Vrátil krabici na místo a zeptal se: „Co je to vlastně za chlapa, ten Trent?“

„S veškerými dotazy se obracej na naše tiskové oddělení.“

Sam se se zamítavou odpovědí nikdy nespokojil. „Francis mi naznačil, jak dneska Galloway tahal Trenta za nos. Ten tvůj parťák se prej chová jako úplnej pitomec.“

Faith zapomněla na odpadky. „Kdo je Francis?“

„Fierro.“

Faith se dětinsky zaradovala, že nepříjemný detektiv má trochu dívčí jméno. „A ty jsi napsal každé slovo, které ti to hovado řeklo, a vůbec ses neobtěžoval zjistit, jak to bylo doopravdy, co?“

Sam se opřel o linku. „Nech toho, brouku. Musím se nějak živit.“

„U Anonymních alkoholiků ti taky žrali výmluvy?“

„O Ledvináři jsem nic nepsal.“

„Ale jenom proto, že se ten nesmysl provalil, ještě než jsi s ním šel do tiskárny.“

Zasmál se. „Tebe prostě neoblafnu.“ Sledoval, jak se Faith snaží nacpat pytel s odpadky do nového sáčku. „Ježíši, mně se po tobě tak stejskalo.“

Faith po něm znovu střelila pohledem, ale jeho slova ji proti její vůli nenechala chladnou. Sam ji před několika lety udržoval nad vodou. Byl vždycky nablízku, když ho opravdu potřebovala, ale zase ne tolik, aby se mu teď vrhla do náruče.

„O tvým partnerovi jsem vůbec nic nenapsal,“ řekl.

„Děkuju.“

„Co vlastně máte s těma rockdaleskejma? Připadá mi, že vám fakt jdou po krku.“

„Nezajímá je, kdo ty ženské unesl, ale jak nám to pořádně nandat.“ Faith si neuvědomila, že vlastně říká totéž, co předtím Will. „Je to špatné, Same. Jednu jsem viděla. Ten vrah – ať je to kdokoli…“ Pozdě si uvědomila, s kým mluví.

„Zůstane to jenom mezi náma,“ slíbil jí.

„Mezi námi nikdy nic nezůstane.“

„Ale ano.“

Faith věděla, že nelže. V minulosti už mu prozradila choulostivé informace, které nikdy nezveřejnil. Některé se týkaly jednotlivých případů. Jiné zase její matky, která byla dobrou policistkou, ale musela ze sboru odejít, protože někteří z jejích detektivů brali peníze za to, že nebudou dělat protidrogové šťáry. Sam nikdy nezveřejnil nic, co mu Faith svěřila, takže by mu teď měla důvěřovat. Jenomže nemohla. Už nešlo jenom o ni. Byl tady i Will. Sice by ho nejradši nakopala za to, že se dnes choval jako zbabělec, ale nikdy by ho nenechala vláčet v novinách.

„Co se to s tebou děje, brouku?“ zeptal se jí Sam.

Faith hleděla na roztržený pytel s odpadky. Kdyby se na Sama podívala, okamžitě by jí všechno vyčetl z tváře. Vzpomněla si na den, kdy vyhodili její matku. Evelyn nechtěla, aby ji dcera utěšovala. Chtěla být sama. Faith se tehdy cítila stejně jako ona, dokud se u jejích dveří neobjevil Sam. Vemluvil se jí do domu stejně jako dnes. Když ji objal, něco se v ní zlomilo a rozplakala se mu v náruči jako malé dítě.

„Brouku?“

Rychle rozevřela nový pytel. „Jsem unavená, nevrlá a ty nechceš pochopit, že ti vůbec nic neřeknu.“

„Ale já jsem nepřišel kvůli tomu,“ řekl Sam jiným tónem. Faith se na něho podívala. Ke svému překvapení zjistila, že mu na rtech pohrává úsměv. „Vypadáš…“

Odule, zpoceně, nechutně obézně, napadlo Faith hned několik možností.

„Krásně,“ dokončil Sam a oba je tím překvapil. Nikdy nebyl velký lichotník a Faith na komplimenty nebyla zvyklá.

Odlepil se od linky a přistoupil k Faith. „Jsi nějaká trochu jiná.“ Dotkl se její paže a jeho hrubá dlaň ve Faith zažehla oheň, který ji celou rozehřál. „Vypadáš prostě tak…“ Stál blízko a hleděl jí na rty, jako by ji na ně chtěl políbit.

„Aha. Ne, Same,“ řekla Faith a uhnula. Něco podobného zažila, když byla poprvé těhotná. Muži ji začali balit a vykládali jí, jak je krásná, i když měla tak obrovské břicho, že se ani nedokázala předklonit, aby si zavázala tkaničky u bot. Nejspíš to mají na svědomí hormony, feromony nebo něco podobného. Ve čtrnácti jí to připadalo nechutné. Ve třiatřiceti ji to jenom rozčilovalo. „Jsem těhotná.“

Slova mezi nimi zůstala viset jako těžký balón. Faith si uvědomila, že je to vůbec poprvé, co je vyřkla nahlas.

Sam se to pokusil obrátit v žert. „Ty jo, a to jsem si ani nemusel stáhnout kalhoty.“

„Nedělám si legraci. Jsem těhotná,“ zopakovala Faith.

„Je to…“ Nevěděl, co říct. „Co otec?“

Vzpomněla si na Viktora a jeho špinavé ponožky v koši na prádlo. „Neví o tom.“

„Měla bys mu to říct. Má na to právo.“

„Odkdy ty rozhoduješ o tom, co je ve vztahu morální?“

„Od tý doby, co jsem zjistil, že mi moje žena zatajila, že šla na potrat.“ Naklonil se k ní blíž a znovu ji vzal za paže. „Gretchen si myslela, že to nezvládnu.“ Pokrčil rameny a nepouštěl ji. „Asi měla pravdu, ale i tak.“

Faith se kousla do jazyka. Gretchen se samozřejmě rozhodla správně. Snáz by dítě vychovala i s dingem. „Bylo to v době, kdy jsi chodil se mnou?“ zeptala se.

„Potom.“ Podíval se na zem. Pohladil ji po paži a prsty přejel po límci její blůzy. „Tehdy jsem ještě nebyl úplně na dně.“

„Ale nedokázal jsi ani rozumně uvažovat.“

„Pořád se to snažíme nějak vyřešit.“

„Proto jsi přišel za mnou?“

Políbil ji na rty. Na tváři ji zaškrábal jeho plnovous a v ústech ucítila chuť skořicové žvýkačky, kterou předtím hodil do koše. Zvedl ji na linku a jazykem vyhledal ten její. Nebylo to nepříjemné, takže si bez odporu nechala vyhrnout sukni. Vlastně mu ještě pomohla. Potom si to vyčítala, protože tím všechno skončilo dřív, než bylo nutné.

„Promiň,“ řekl Sam trochu zadýchaně a zavrtěl hlavou. „Nechtěl jsem… Já jenom…“

Faith to bylo jedno. Ačkoli Sama dávno vytěsnila z mysli, její tělo jako by si ho dokonale pamatovalo. V jeho objetí se cítila dobře. Byla ráda, že má nablízku někoho, kdo ví o její rodině, práci i minulosti, i když tělesně s ním teď nemohla nic mít. Jemně ho políbila na rty. Jenom se ho zase chtěla dotknout. „To nic.“

Sam se od ní odtrhl. Bylo mu trapně, takže si nevšiml, že jí to nevadí.

„Sammy…“

„Ještě jsem si nějak nezvykl, že jsem střízlivej.“

„To nevadí,“ zopakovala a znovu se ho pokusila políbit.

Ustoupil od ní ještě dál a místo do očí se jí zadíval kamsi přes rameno. „Ty chceš, abych…“ Rozpačitě ukázal do jejího klína.

Faith si zhluboka povzdechla. Proč jí muži přinášejí jenom zklamání? Vždyť přece vůbec není náročná.

Sam se podíval na hodinky. „Gretchen na mě nejspíš čeká. Poslední dobou hodně pracuju do noci.“

Faith to vzdala a opřela se hlavou o skříňku. Možná by nastalé situace měla aspoň trochu využít. „Mohl bys vynést to smetí, až půjdeš ven?“

12

„Krucifix,“ zašeptala Paulina. Pak ji napadlo, že by to možná měla zakřičet z plných plic. „Krucifix!“ zařvala, až se jí zadrhl hlas. Zarachotila pouty, která měla na rukou. Zuřivě jimi několikrát škubla, i když věděla, že je to zbytečné. Je tam zavřená jako v podělaném vězení, s rukama v řetězech připoutanýma ke koženému opasku. I když se schoulí do klubíčka, prsty se sotva dotkne brady. Nohy má v řetězech a kdykoli jimi pohne, silná kovová oka o sebe zachřestí. Chodila jako šílená na jógu, takže dokáže dát nohy za hlavu, ale k čemu jí to je? Na co jí teď je pozice pluhu, když jí jde o život?

Situaci ještě zhoršovala páska, kterou měla na očích. Podařilo se jí ji sice trochu uvolnit třením o drsnou stěnu z tvárnic, ale držela jí na hlavě pevně. Posouvala ji milimetr po milimetru a rozdírala si tvář. Vlastně bylo jedno, jestli má kus látky těsně nad očima nebo pod nimi. Mohla se ale utěšovat, že dosáhla aspoň malého vítězství. Třeba bude připravená, až se otevřou dveře a pod okrajem pásky prosvitne paprsek světla.

Teď byla ve tmě a vůbec nic neviděla. Nebyla tu žádná okna ani lampy. Nemohla nijak zjistit, kolik je hodin. Nesmí myslet na to, že nevidí a neví, jestli ji někdo náhodou nepozoruje, nenatáčí nebo ještě něco horšího. Jinak se zblázní. Trochu už šílet začíná. Je celá mokrá a z každičkého póru jí prýští pot. Po hlavě jí stékají pramínky a lechtají ji na nose. Dohání ji to k šílenství a ta podělaná tma všechno ještě zhoršuje!

Felix měl tmu rád. Líbilo se mu, když si s ním Paulina vlezla do postele, chovala ho a četla mu pohádky. Bavilo ho schovávat se pod peřinu a přetahovat si ji přes hlavu. Možná ho odmalička moc rozmazlovala. Nikdy ho nespouštěla z očí. Bála se, aby jí ho někdo nesebral. Někdo, kdo by se rozhodl, že vlastně nemá právo být matkou, protože v sobě nemá dostatek lásky na to, aby dokázala dítě milovat tak, jak se milovat má. Ale ona svého chlapce miluje! Tak moc, že pouhé pomyšlení na něho jí nedovolí, aby se schoulila do klubíčka, utáhla si řetězy kolem krku a sprovodila se ze světa.

„Pomoc!“ vykřikla, i když věděla, že to nemá smysl. Kdyby se báli, že ji někdo uslyší, strčili by jí do úst roubík.

Dávno už místnost pomalu obešla. Odhadovala, že je velká asi šest krát necelých pět metrů. Dvě stěny byly z tvárnic a dvě ze sádrokartonu. Doprostřed jedné z nich byly vsazené kovové dveře, které někdo zvenku zamkl. V rohu ležela pěnová matrace a vedle ní stál kbelík s víkem. Do nohou ji studila betonová podlaha. Ve vedlejší místnosti cosi hučelo. Možná tam byl bojler nebo nějaké jiné zařízení. Paulina byla ve sklepě, v podzemí. Měla pocit, že vyskočí z kůže. Nesnášela podzemní místnosti. V práci dokonce ani neparkovala v garáži, protože se jí hrozila.

Přestala se šourat po místnosti a zavřela oči.

Na jejím stání nikdo neparkoval. Bylo přímo vedle dveří. Když se někdy šla trochu projít ven, zastavila se u vjezdu do garáže, aby se ujistila, že místo je pořád volné. Už z ulice rozeznávala své jméno napsané na ceduli: PAULINA McGHEEOVÁ. Kolik námahy ji jen stálo, než přesvědčila výrobce, aby c v jejím příjmení napsal malým písmem! Někdo kvůli tomu přišel o místo, což bylo jedině dobře, protože byl očividně neschopný.

Kdyby na jejím místě někdo zaparkoval, zavolala by hlídače a nechala by toho hajzla odtáhnout. Mohl mít porsche, bentleye nebo mercedes – Paulině to bylo úplně jedno. To parkovací stání si vydřela, a i když ho nepoužívala, nehodlala strpět, aby se jí na něj cpal někdo cizí.

„Pusťte mě ven!“ zařvala a několikrát trhla řetězy, aby je urvala od opasku. Byl široký. Její bratr v sedmdesátých letech nosil podobný. Po celé délce se táhly dvě řady dírek se cvočky a přezka měla původně dvě jehly. Kov na omak připomínal kus vosku a Paulina věděla, že obě jehly jsou sletované dohromady. Nepamatovala si, kdy to udělal, ale po hmatu to velice dobře poznala.

„Pomozte mi!“ zařvala. „Pomoc!“

Nic. Nikdo nepřicházel, nikdo nereagoval. Opasek se jí zařezával do kůže a zadíral se jí do boků. Kdyby nebyla tak příšerně tlustá, bez problému by se z toho krámu prostě vykroutila.

Voda, pomyslela si najednou. Kdy naposledy pila? Člověk dokáže přežít celé týdny bez jídla. Někdy i měsíce. S vodou je to však jinak. Bez té vydrží tři nebo čtyři dny a pak začne mít křeče a hroznou žízeň. Následují příšerné bolesti hlavy. Dají jí napít? Anebo ji nechají úplně zeslábnout, aby si s ní pak mohli dělat, co budou chtít, protože tam bude ležet bezmocná jako dítě?

Dítě.

Ne, radši na Felixe nebude myslet. Morgan se ho určitě ujme. Nikdy by nedovolil, aby jejímu broučkovi někdo ublížil. Je to sice prolhaný hajzl, ale o Felixe se určitě postará, protože v hloubi duše není zlý. Paulina dobře ví, jaký je rozdíl mezi hodným a zlým člověkem. Morgan Hollister má do zloducha rozhodně daleko.

Zaslechla za sebou kroky. Ozývaly se ode dveří. Paulina se zastavila a zatajila dech, aby lépe slyšela. Někdo scházel dolů po schodech. I v té tmě jako by viděla, jak na ni padají stěny. Co bylo horší – trčet tady dole sama, anebo s někým vězení sdílet?

Paulina totiž věděla, co se bude dít. Věděla to stejně jistě, jako si pamatovala svou minulost. Jedna mu nikdy nestačila. Vždycky musel mít dvě. Obě tmavovlasé a tmavooké, s temnými srdci, jež mohl rozdrtit. Dokud to dokázal snést, držel je zvlášť. Teď je však bude chtít mít pohromadě. Jako dvě zvířata v kleci. Aby se popraly s osudem. Jako zvířata.

Brzy padne první kostka domina a pak budou následovat další. Nejdřív je osamocená jedna žena, pak dvě a pak…

Zaslechla někoho drmolit: „Ne, ne, ne, ne.“ Uvědomila si, že slova vychází z jejích vlastních úst. Ustoupila a přitiskla se zády ke zdi. Kolena se jí roztřásla tak mocně, že kdyby se neopírala o drsné tvárnice, upadla by na zem. Ruce se jí roztřásly, až jí na nich řetězy rachotily.

„Ne,“ zašeptala. Víc než jediné slovo ze sebe nevymáčkla. Bylo výrazem jejího vzdoru. Nehodlala se vzdát, chtěla přežít. Nebudovala si dvacet let život jen proto, aby teď zemřela v nějaké podělané díře pod zemí.

Dveře se otevřely a Paulina pod páskou zahlédla paprsek světla.

„Vedu ti kamarádku,“ řekl mužský hlas.

Zaslechla, jak cosi dopadlo na zem. Ucítila závan vlhkého vzduchu, chřestění řetězů a pak ticho. Ozval se další, tišší zvuk. Tupý úder, který se rozlehl podzemním prostorem.

Dveře se zavřely a paprsek světla zmizel. Paulina zaslechla hvízdavé sípání. Zašátrala kolem sebe, aby nalezla tělo. Nahmatala dlouhé vlasy a pásku přes oči. Hubený obličej, malá prsa a ruce spoutané před tělem. Hvízdání vycházelo z ženina přeraženého nosu.

Tím se teď nesmí zdržovat. Paulina ženě prohledala kapsy, jestli v nich nenajde něco, co by jí dopomohlo k útěku. Nic. Neobjevila nic než další osobu, která bude chtít jíst a pít.

„Do prdele,“ zaklela a dřepla si. Potlačila v sobě touhu rozkřičet se na celé kolo. Nohou zavadila o něco tvrdého. Vzpomněla si, že kromě ženy dolů dopadl ještě jakýsi předmět, a začala kolem sebe hmatat.

Její ruce našly krabici z tenkého kartónu. Nebyla moc velká, ale byla docela těžká. Možná, že vážila víc než kilogram. Po jedné straně se táhla perforovaná čára. Paulina do ní zaryla prsty a krabici otevřela. Uvnitř nahmatala cosi kluzkého.

„Ne…,“ vydechla.

Nechce, aby se to opakovalo!

Zavřela oči. Cítila, jak jí zpod pásky vytékají slzy. Felix, její práce, její život, to všechno bylo najednou pryč. V krabici ležely hladké plastové pytle na odpadky.

DEN TŘETÍ

13

Will se jako obvykle přinutil vstát v pět hodin ráno. Vybelhal se z postele a osprchoval se, ale vůbec se necítil svěží. Stál u dřezu v kuchyni a pojídal rozmáčené kukuřičné lupínky. Najednou mu Betty strčila čumákem do kotníku, aby ho popohnala.

Našel u dveří vodítko a sehnul se, aby jí ho připnul k obojku. Fenka mu olízla ruku a Will ji proti své vůli pohladil po hlavičce. Venku se za malou čivavu pokaždé styděl. Takového psa nosily v kabelce mladé hvězdičky. Ke kolohnátům s dlouhým krokem, jako je Will, se nehodil. Betty navíc byla hrozně nizounká a v obchodě pro zvířata měli dostatečně dlouhé vodítko, na kterém ji mohl pohodlně držet, jenom v jasně růžové barvě. Hezky však doplňovalo fenčin obojek s třpytivými kamínky. Willovi to zdůraznila nejedna atraktivní žena, již potkal v parku – aby se mu vzápětí pokusila domluvit schůzku se svým bratrem.

Will Betty v podstatě zdědil. Před několika lety ji opustila panička, jeho sousedka. Angie ji od první chvíle nesnášela a vyčítala Willovi, že si ji osvojil. Přitom stejně jako on dobře věděla, že muž, který vyrostl v sirotčinci, nikdy nedá psa do útulku, i když si připadá neskutečně hloupě, sotva s ním vyjde mezi lidi.

Willovo soužití se psíkem mělo další, mnohem humornější stránky, o nichž nic netušila ani Angie. Měl nepravidelnou pracovní dobu a někdy se stávalo, že když se začínalo rýsovat rozřešení případu, sotva stihl zaběhnout domů, aby si vzal čistou košili. A tak vzadu na zahradě kvůli Betty založil jezírko. Říkal si, že když v něm bude pozorovat ryby, rychleji jí bude ubíhat čas a nebude si připadat tak sama. Několik dní na ryby štěkala, ale pak se vrátila ke svému obvyklému vysedávání na pohovce, kde vždycky čekala na Willův návrat.

Trochu ji podezíral, že to na něho jenom hraje. Určitě prolézá sem a tam psími dvířky v kuchyni a dovádí s kapříky koi v jezírku přesně podle páníčkových představ. Jakmile zaslechne klíč v zámku, skočí na pohovku a dělá, že na něho celý den trpělivě čeká.

Will si poplácal kapsy, aby se ujistil, že u sebe má telefon a peněženku. Na opasek si připnul pouzdro s pistolí, vyšel z domu a zamkl za sebou. Vyráželi do parku. Betty zvedla ocásek a zuřivě jím vrtěla ze strany na stranu. Will se podíval na mobil, aby zjistil, kolik je hodin. Za třicet minut se měl v kavárně naproti parku sejít s Faith. Když měli rozpracovaný případ, obvykle se od ní nechával vyzvednout tam, a ne doma. Možná, že si Faith někdy všimla, že kavárna se nachází hned vedle denního centra pro psy s názvem Štěkavá školka, ale byla natolik laskavá, že to nechala bez poznámek.

Na zelenou přešli ulici a Will zpomalil, aby fenku nezašlápl. Podobně se zachoval i včera, když kráčel za Amandou. Nevěděl, co mu dělá větší starosti – jestli případ, ve kterém se skoro nemají čeho chytit, anebo to, že se na něho Faith zlobí. Nebylo to poprvé, co ji rozzuřil, ale tentokrát v jejím vzteku bylo znát zklamání.

Cítil, že na něho tlačí, i když mu vůbec nic neříká. Potíž spočívala v tom, že k práci přistupovala úplně jinak než Will. Už dlouho věděl, že jeho neagresivní způsob vyšetřování jí nevyhovuje. Doposud kvůli tomu neměli žádné problémy a rozdílný přístup k práci považovali za oboustranně výhodný. Will si tím však najednou přestával být jistý. Faith od něho očekávala, že se bude chovat jako policisté, kterými opovrhoval – jako chlap, který někam vběhne se zaťatými pěstmi, rozdá pár ran a následky svého chování se bude zabývat až později. Will tyhle typy nesnášel. Dokonce jich několik nechal od policie vyhodit. Strážce zákona se nesmí chovat jako zločinec. Faith to přece musí chápat. Vždyť pochází z policajtské rodiny. Její matka však musela kvůli kázeňským přestupkům odejít ze sboru, takže to Faith možná je jedno.

Nesmysl! Faith není jenom dobrá policistka – je i dobrý člověk. Svou matku považuje za nevinnou. Ale věří, že mezi dobrem a zlem, správným a špatným jednáním existuje jasná hranice. Will jí nemůže jednoduše říct, že jeho způsob práce je nejlepší – Faith to potřebuje zjistit sama.

Nikdy sice nedělal pochůzkáře jako ona, ale za dobu své praxe se dostal do mnoha uzavřených komunit a drsným způsobem se poučil, že okresní policii si člověk nesmí znepřátelit. GBI podle zákona povolávali náčelníci, ne detektivové nebo pochůzkáři. Okresní policisté na případech vždycky tvrdě pracovali a mysleli si, že je dokážou vyřešit sami. Jakékoli vměšování zvenku zásadně odmítali. Vždycky existovala možnost, že od nich člověk bude časem něco potřebovat. Pokud je ponížil a nedal jim možnost zachovat si tvář, začali ho aktivně sabotovat a nehleděli přitom na následky.

Dobrým příkladem byl Rockdale. Amanda si při vyšetřování jednoho případu znepřátelila tamního policejního náčelníka Lylea Petersona. Když teď potřebovali, aby s nimi místní sbor spolupracoval, úder se jim vracel v podobě Maxe Gallowaye, který schválně zdržoval vyšetřování a hrubě zanedbával své pracovní povinnosti.

Faith by si měla uvědomit, že policisté se vždycky nechovají nesobecky. Mají ega i svá teritoria. Jsou jako zvířata, která si značkují území. Pokud jim na ně vstoupí někdo cizí, brání ho bez ohledu na ztráty na životech. Pro některé je to jenom hra, v níž musejí stůj co stůj zvítězit, i když přitom někomu ublíží.

Jako by mu Betty četla myšlenky. Zastavila se poblíž vchodu do Piedmontského parku, aby se vyprázdnila. Will počkal, až skončí, a pak její výměšky sebral do pytlíku. Až zajdou dál do parku, hodí ho do odpadkového koše. Kolem se rojili běžci. Někteří se psy, jiní o samotě. Všichni byli navlečení, aby jim v chladném ranním vzduchu nebyla zima. Will však podle toho, jak se slunce prokousávalo mlhou, usuzoval, že se ještě před polednem udělá pořádné teplo, takže ho bude škrtit límeček košile.

Pracovali na případu už čtyřiadvacet hodin a čekal je náročný den. Nejdřív si museli promluvit se záchranářem Rickem Siglerem, který byl na místě činu, když Annu srazilo auto. Potom bude třeba vystopovat Siglerova společníka Jakea Bermana a nakonec vyslechnout Joelyn Zabelovou, příšernou sestru Jacquelyn Zabelové. Will věděl, že by neměl dělat ukvapené závěry, ale včera večer ji viděl ve všech televizních zprávách. Místních i celostátních. Bylo vidět, že ráda mluví a ještě radši osočuje druhé. Ještě že Will včera při pitvě zjistil, že zodpovědnost za Jacquelyninu smrt může škrtnout z dlouhého seznamu břemen, jež tíží jeho bedra. Jinak by se mu slova její sestry zarývala do duše jako tisíc ostrých nožů.

Rád by prohledal dům Pauliny McGheeové, ale věděl, že Leo Donnelly by nejspíš měl námitky. Pravidla se přece musí dát nějak obejít. Will chtěl s Leem rozhodně začít spolupracovat. Většinu noci místo spánku myslel na Paulinu McGheeovou. Sotva zavřel oči, spojily se mu zážitky z mučírny a zmizení McGheeové v jedno a zdálo se mu, že je na prkenné posteli přivázaná jako zvíře, zatímco Will vedle ní bezmocně postává. Instinkt mu napovídal, že nezmizela jen tak. Před dvaceti lety sice utekla z domova, ale teď už zapustila kořeny. Felix byl milý kluk. Matka by od něho určitě jen tak neodešla.

Will se v duchu zasmál. Právě on by měl velice dobře vědět, že matky své syny opouštějí každou chvíli.

„Tak pojď,“ řekl a zatahal za vodítko, aby si Betty přestala všímat holuba, který byl skoro tak velký jako ona.

Zastrčil ruku do kapsy, aby si ji trochu zahřál, a dál přemýšlel o případu. Nebyl tak hloupý, aby si myslel, že většinu dopadených zloduchů zatkl jen díky svému detektivnímu talentu. Skutečnost byla taková, že kriminálníci byli většinou hlupáci. Vrazi často chybovali, protože obvykle jednali z náhlého popudu. Porvali se, měli po ruce pistoli a neudrželi vztek na uzdě. Když bylo po všem, mohli už jen přemýšlet, jestli obžaloba vznese obvinění z vraždy druhého nebo třetího stupně.

Únosy neznámým pachatelem byly něco jiného. Mnohem hůř se řešily, obzvlášť když v případu figurovalo několik obětí. Sérioví vrazi byli schopní. Věděli, že chtějí zabíjet. Také měli jasno, koho hodlají sprovodit ze světa a jak to přesně provedou. Bez ustání trénovali a tříbili své dovednosti. Uměli se vyhnout odhalení, zamést stopy anebo po sobě prostě vůbec žádné nezanechat. Pokud je policie odhalila, obvykle měla neuvěřitelné štěstí anebo vrah doplatil na svou samolibost a přestal být opatrný.

Teda Bundyho například dopadli při běžné silniční kontrole, a to dokonce dvakrát. Pak tu byl SMZ, který se podepisoval třemi iniciálami značícími slova svazuju, mučím, zabíjím, aby popíchl policisty. Prozradilo ho cédéčko, které omylem dal pastorovi v kostele. Richarda Ramireze zbil člen občanské sebeobrany, jemuž se pokusil ukrást auto. Všechny tři chytili čirou náhodou. V době dopadení už každý měl na kontě několik vražd. Sérioví vrazi však ve většině případů celá léta unikali spravedlnosti. Policie mohla jenom čekat, až se objeví další těla, a doufat, že se pachatele šťastnou náhodou podaří dostat před soud.

Will myslel na to, co zatím vědí. Pachatel se vozil v bílém sedanu a vykopal mučírnu v liduprázdné pustině. Na místě činu se vyskytli samí postarší svědci, kteří policii nesdělili nic použitelného. Nějakým vodítkem je snad Jake Berman, ale toho možná nikdy nenajdou. Rick Sigler byl dokonale čistý až na to, že několik měsíců neplatil hypotéku, ale to nebylo vzhledem ke špatnému stavu ekonomiky až tak zvláštní. Coldfieldovi byli podle záznamů typičtí američtí důchodci. Paulina McGheeová měla bratra, jehož se bála, ale její strach mohl pramenit z důvodů, jež s případem vůbec nemusely souviset. Možná, že ona sama s ním nemá vůbec nic společného.

Fyzické důkazy také za mnoho nestály. Pytle na odpadky, které objevili v těle obětí, se daly koupit v každém supermarketu. Věci nalezené v komoře, od lodní baterie po mučicí nástroje, se nedaly vůbec vystopovat. Na místě se našlo plno otisků a tělních tekutin, které sice bylo možné zanést do počítače, ale v databázích neexistovaly žádné shodné informace. Násilníci byli rafinovaní a vynalézaví. Skoro osmdesát procent zločinů, jež se podařilo objasnit s pomocí analýzy DNA, byla vloupání, ne napadení. Pachatelé rozbíjeli sklo, používali kuchyňské nože či ztráceli pomády na rty. To všechno pochopitelně vedlo k odhalení zloděje, který už obvykle míval bohaté záznamy v trestním rejstříku. V případě znásilnění neznámou osobou, kdy oběť s útočníkem neměla žádný předchozí kontakt, pátrání připomínalo hledání jehly v kupce sena.

Betty se zastavila a začala čenichat ve vysoké trávě u jezera. Will zvedl hlavu a spatřil, jak se k nim blíží nějaká běžkyně. Měla na sobě dlouhé černé legíny a křiklavě zelenou větrovku. Vlasy měla stažené do ohonu, který jí vykukoval ze zelené kšiltovky. Vedle ní klusali dva chrti. Oba měli vztyčenou hlavu a narovnaný ocas. Byli krásní, štíhlí, dlouhonozí a svalnatí. Stejně jako jejich majitelka.

„Do pytle,“ zabručel Will. Chytil Betty do ruky a schoval ji za zády.

Sára Lintonová se zastavila několik kroků od něho a psi se jí posadili k noze jako členové dobře vycvičeného komanda. Will Betty naučil jenom jíst.

„Dobré ráno,“ pozdravila Sára překvapeně. Když Will neodpovídal, zeptala se: „Wille?“

„Dobré,“ odpověděl. Cítil, jak mu Betty olizuje dlaň.

Sára si ho prohlížela. „Neschováváte za zády čivavu?“

„Kdepak, jsem jenom moc rád, že vás vidím.“

Trochu nejistě se na něho usmála. Will jí nakonec Betty neochotně ukázal.

Sára ji chvíli obdivovala a Will čekal, kdy přijde obvyklá otázka.

„Je vaší ženy?“

„Ano,“ zalhal. „Vy tu někde bydlíte?“

„V Milk Lofts na North Avenue.“

Bydlela necelé dva bloky od jeho domu. „Nepřipadáte mi jako typ, co bydlí v loftu.“

Do tváře se jí vrátil nejistý výraz. „A jak vám připadám?“

Will nikdy nebyl konverzačně zdatný a už vůbec nevěděl, jak by Sáře Lintonové sdělil, jaký na něho dělá dojem, aniž by se před ní ztrapnil.

Pokrčil rameny a postavil Betty na zem. Sářini psi se zavrtěli. Panička na ně mlaskla, aby se zklidnili. „Asi už půjdu,“ řekl Will. „Mám v kavárně naproti parku sraz s Faith.“

„Můžu jít kousek s vámi?“ zeptala se Sára. Nečekala na odpověď a přidala se k němu. Její psi vstali a Will zvedl Betty ze země, protože věděl, že by je jenom zdržovala. Sára byla vysoká a měla ramena skoro ve stejné výšce jako Will. Chvíli o tom uvažoval a snažil se na ni nezírat. Angie mu dosáhla bradou skoro až k rameni, pokud si stoupla na špičky. Sára by se nemusela tolik namáhat. Kdyby chtěla, její ústa by snadno dosáhla k jeho uchu.

„Takže,“ začala a sundala si kšiltovku, aby si mohla utáhnout ohon. „Přemýšlela jsem o těch pytlích na odpadky.“

Will se na ni podíval. „A na co jste přišla?“

„Je to velice mocné poselství.“

Will v nich žádné poselství neviděl. Považoval je spíš za zvrácenost.

„Chce tak obětem naznačit, že nemají vůbec žádnou cenu,“ pokračovala Sára. „Navíc je připravuje o smysly.“

Will se na ni znovu podíval.

„Takže nevidí, neslyší a neříkají nic zlého.“

Přikývl. Jak to, že ho to nenapadlo?

Sára pokračovala: „Přemýšlela jsem, jestli to nemá nějaký náboženský podtext. Vlastně mě to napadlo, když jsem si vzpomněla, co mi té první noci řekla Faith – že Bůh vzal Adamovi žebro, aby mohl stvořit Evu.“

„Vesalius,“ zamumlal Will.

Sára se překvapeně zasmála. „Tohle jméno jsem slyšela naposledy v prváku na medicíně.“

Will pokrčil rameny a v duchu děkoval nebesům, že se mu podařilo najít si čas na sledování pořadu Velcí vědci, který běžel na dějepisném televizním kanálu History Channel. Andreas Vesalius byl anatom, který mimo jiné dokázal, že muži i ženy mají stejný počet žeber. Vatikán ho za jeho objev málem uvrhl do žaláře.

„A pak ta jedenáctka,“ pokračovala Sára. Odmlčela se, jako by očekávala, že ji Will doplní. „Jedenáct pytlů, jedenácté žebro. Určitě mezi tím existuje nějaká spojitost.“

Will se zastavil. „Cože?“

„Ty ženy. Každá z nich měla v těle jedenáct pytlů. A žebro, které vytrhl Anně z těla, bylo taky jedenácté.“

„Myslíte, že vrah je umanutý na jedenáctku?“

Sára kráčela dál. Will se k ní zase připojil. „Jen se podívejte, jak se projevují nutkavé stavy – například u závislosti na drogách, poruch příjmu potravy nebo obsesivního kontrolování. Postižený má nutkavou potřebu kontrolovat, jestli například zamkl, vypnul sporák anebo žehličku. To znamená, že sériový vrah, který má nutkání zabíjet, se taky bude řídit nějakým zvykem. Třeba určitým číslem, které pro něho má nějaký význam. Proto má přece FBI databázi různých metod a šablonovitého chování. Možná byste se mohli podívat, jestli v něčem nehraje roli číslo jedenáct.“

„Vlastně ani nevím, jestli se v ní dá podle takového klíče hledat. Jsou tam hlavně věci. Nože, žiletky a co s nimi pachatelé provádějí. Údaje o četnosti tam většinou nejsou, pokud to není naprosto zřejmé.“

„Měli byste se podívat do Bible. Pokud má jedenáctka náboženský význam, třeba z ní vydedukujete vrahův motiv.“ Pokrčila rameny, jako by domluvila, ale ještě dodala: „V neděli jsou Velikonoce. Možná nějak zapadají do vrahova stylu práce.“

„Apoštolů bylo jedenáct,“ řekl Will.

Sára se na něho zase zvláštně podívala. „Máte pravdu. Jidáš Krista zradil, takže jich zbylo jenom jedenáct. Nahradil ho jiný… Nebyl to Justus? Nevzpomínám si, ale moje matka by to určitě věděla.“ Znovu pokrčila rameny. „Ale je pravda, že to pro vás taky může být jenom ztráta času.“

Will vždycky pevně věřil tomu, že náhody častokrát vedou na správnou stopu. „Měli bychom se na to podívat.“

„Co Felixova matka?“

„Zatím je jenom nezvěstná.“

„Našli jste toho jejího bratra?“

„Hledá ho atlantská policie.“ Will jí nechtěl říkat víc. Sára pracovala v Grady, kam na pohotovost denně přijížděli policisté s podezřelými a svědky. „Zatím ani stoprocentně nevíme, jestli její zmizení nějak souvisí s naším případem,“ dodal.

„Kvůli Felixovi doufám, že ne. Nedovedu si představit, jaké to pro něho asi je, být najednou sám a trčet v nějakém hrozném dětském domově.“

„Není to tam tak zlé,“ bránil státní instituce Will. Pak jí nechtěně prozradil: „Já jsem v dětském domově vyrostl.“

Byla stejně překvapená jako on, i když ze zcela jiných důvodů. „Kolik vám bylo?“

„Byl jsem hodně malý,“ odpověděl. Zamrzelo ho, že jí vůbec něco říkal, ale přesto si nedokázal pomoci, aby nedodal: „Mimino. Bylo mi pět měsíců.“

„A nikdo vás neadoptoval?“

Will zavrtěl hlavou. Situace se začínala komplikovat. Will se cítil trapně.

„Já a můj manžel…“ Sára se zadívala kupředu a zamyslela se. „Chtěli jsme adoptovat dítě. Nějakou dobu jsme byli na seznamu čekatelů a…“ Pokrčila rameny. „Když ho zabili, všechno jsem to… Prostě toho na mě bylo moc.“

Will nevěděl, jestli by jí neměl vyjádřit soustrast, ale dokázal myslet jenom na to, kolika pikniků a grilování s dospělými se v dětství zúčastnil. Pokaždé doufal, že si ho konečně odvedou domů noví rodiče, ale vždycky skončil ve svém pokoji v dětském domově.

Byl nesmírně vděčný, když zaslechl vysoký zvuk klaksonu Faithina mini, které jeho partnerka zaparkovala na zákazu před kavárnou. Vystoupila z něj a nechala běžet motor.

„Amanda chce, abychom se vrátili na stanici,“ řekla Faith a místo pozdravu na Sáru kývla bradou. „Joelyn Zabelová posunula čas výslechu. Můžeme s ní mluvit mezi Dobré ráno, Ameriko a CNN. Betty odvezeme domů až pak.“

Will úplně zapomněl, že psíka drží v ruce. Fenka měla čenich zabořený do mezery mezi knoflíky na jeho vestě.

„Já vám ji pohlídám,“ nabídla se Sára.

„Nerad bych…“

„Budu celý den doma prát,“ zarazila ho Sára. „U mě jí nebude nic chybět. Až půjdete z práce, prostě si ji vyzvednete.“

„To je opravdu…“

Faith byla netrpělivější než obvykle. „Dej jí toho psa, Wille,“ řekla a bryskně odkráčela k autu. Will se na Sáru omluvně podíval.

„Říkala jste Milk Lofts?“ zeptal se, jako by si adresu pořádně nepamatoval.

Sára si od něho fenku vzala. Letmo se ho přitom dotkla prsty a Will ucítil, že má studené ruce. „Jmenuje se Betty, že?“ Will přikývl a Sára dodala: „Pokud přijdete pozdě, nic se neděje. Dneska nikam nejdu.“

„Děkuju.“

Usmála se na něho a zvedla Betty, jako by mu připíjela sklenkou vína.

Will přešel ulici a nastoupil do Faithina auta. Byl rád, že vedle ní od jejich poslední společné cesty nikdo neseděl. Nebude vypadat jako opičák složený do šlapacího autíčka.

Faith odrazila od chodníku a rovnou šla na věc: „Co jsi tam se Sárou Lintonovou dělal?“

„Jenom jsem ji potkal.“ Proč jí to tak vadí? A proč na něho tak nepřátelsky útočí? Nejspíš se ještě zlobí, že byl včera hodný na Maxe Gallowaye. Nevěděl, co by měl udělat, a tak se ji pokusil rozptýlit: „Sára měla zajímavou připomínku, nebo možná teorii, k našemu případu.“

Faith se zařadila mezi ostatní auta. „Tak povídej. Už se nemůžu dočkat.“

Willovi bylo jasné, že lže, ale přesto jí řekl, co Sáru napadlo. Zdůraznil hlavně číslo jedenáct a další názory. „Tenhle týden je Velikonoční neděle,“ řekl. „Možná to má něco společného s Biblí.“

Faith se nad jeho slovy kupodivu zamyslela. „Já nevím,“ řekla nakonec. „Můžeme se do ní na stanici podívat a zkusit v počítači vyhledat tu jedenáctku. Na webu je určitě plno náboženských fanatiků, co mají vlastní stránku.“

„Kde se v Bibli píše o tom, že Bůh Adamovi vzal žebro, aby mohl stvořit Evu?“

„V Genesis.“

„To je v té staré části, ne? Mezi nové knihy to nepatří.“

„Je to první kniha ve Starém zákoně. Tam to všechno začíná.“ Faith se na něho úkosem podívala, stejně jako předtím Sára. „Já vím, že si Bibli nemůžeš přečíst, ale copak jsi nechodil do kostela?“

„Můžu si ji přečíst,“ odsekl Will. Protože mu však byla příjemnější Faithina zvědavost než její zlost, pokračoval: „Víš přece, kde jsem vyrostl. Církev je od státu odloučená.“

„Aha, to mi nedošlo.“

Stejně to byla lež jako věž. Dětský domov svým svěřencům sice náboženské aktivity nezajišťoval, ale každý týden do něj skoro všechny místní církve vysílaly dobrovolníky, kteří děti naložili do dodávky a odvezli je do nedělní školy. Will tam jednou také jel, ale když zjistil, že je to skutečná škola, kde člověk musí číst, už se tam nikdy nevypravil.

Faith ho nenechala na pokoji. „Ty jsi vážně nikdy nebyl v kostele? Fakt?“

Will stiskl rty a v duchu si vyčetl, že hloupě načal nesprávné téma.

Faith zpomalila a zastavila na červenou. „Ještě jsem nepotkala člověka, který v životě nebyl v kostele,“ zamumlala si pro sebe.

„Co kdybychom změnili téma?“

„Jenom mi to připadá divné.“

Will se nevidomě podíval z okna. Každý člověk mu dříve či později řekl, že je divný. Na semaforu naskočila zelená a mini se pohnulo vpřed. Východní radnice byla od parku pět minut jízdy. Dnes ráno jim však cesta trvala nesnesitelně dlouho.

„I kdyby Sára měla pravdu, tak se nám už zase snaží míchat do případu,“ poznamenala Faith.

„Je to soudní doktorka. Nebo aspoň byla. Ošetřovala Annu, když ji přivezli do nemocnice. Je úplně normální, že chce vědět, jak pokračujeme.“

„My ale vyšetřujeme vraždu, nejsme v Big Brother,“ kontrovala Faith. „Ví, kde bydlíš?“

Will o tom nepřemýšlel. Nebyl tak paranoidní jako Faith. „Těžko,“ odpověděl.

„Třeba tě sledovala.“

Will se zasmál, ale když zjistil, že Faith nežertuje, zarazil se. „Bydlí kousek ode mě. Akorát byla běhat se psy.“

„Zajímavá náhoda.“

Will podrážděně zavrtěl hlavou. Nehodlal Faith dovolit, aby si na Sáře Lintonové řešila problémy, které má s ním. „Musíme se přes tohle přenést, Faith. Já vím, že jsi na mě naštvaná kvůli včerejšku, ale při výslechu musíme fungovat jako tým.“

Padla zelená a Faith přidala plyn. „Ale my jsme tým.“

Po zbytek cesty svorně mlčeli. Teprve když dorazili k Východní radnici, nastoupili do výtahu a jeli nahoru, Faith konečně promluvila.

„Máš nakřivo kravatu.“

Will sáhl na uzel na vázance. Sára Lintonová si teď určitě myslí, že je čuně. „Je to lepší?“

Faith listovala v mobilu, i když ve výtahu nebyl signál. Zvedla hlavu a rychle na Willa kývla. Potom se zase soustředila na přístroj ve své ruce.

Will se pokoušel přijít na něco, co by řekl, když se otevřely dveře. Za nimi stála Amanda a stejně jako Faith si četla e-maily, ale na iPhonu. Will si s prázdnýma rukama připadal jako pitomec. Podobně se cítil ráno, když potkal Sáru Lintonovou s jejími velkými majestátními psy a popadl Betty do dlaně jako klubko vlny.

Amanda jedním prstem procházela e-maily a vedla je chodbou do své kanceláře. Trochu nepřítomně je vyzvala: „Tak povídejte.“

Faith jí vyjmenovala, co všechno nevědí. Bylo toho neuvěřitelné množství. Potom se dostala k tomu, co vědí. Bylo toho uboze málo. Amanda si celou dobu četla poštu a předstírala, že Faith poslouchá, ačkoli si už všechno určitě dávno přečetla v hlášení.

Will nerad dělal několik věcí najednou, zejména proto, že tak člověk všechno dělal polovičatě. Nebylo v lidských silách úplně se soustředit na dvě různé věci najednou. Amanda zvedla hlavu od displeje svého zařízení, a jako by chtěla potvrdit pravdivost jeho myšlenek, zeptala se: „Cože?“

„Lintonová si myslí, že by to mohlo mít biblický podtext,“ zopakovala Faith.

Amanda se zastavila. Ruku s telefonem svěsila podél těla a plně se na své detektivy soustředila. „Proč?“

„Kvůli jedenáctému žebru, jedenácti pytlům na odpadky a protože koncem týdne jsou Velikonoce.“

Amanda zabodla prst do dotykového displeje svého přístroje. „Museli jsme si kvůli Joelyn Zabelové vzít právníky. Ona má jednoho, tak jsem požádala o tři. Musíme se chovat, jako by nás poslouchal celý svět. Jsem totiž přesvědčená, že cokoli jí řekneme, hned se to začne propírat v médiích.“ Významně se na oba podívala. „Mluvit budu hlavně já. Vy se ptejte, ale neimprovizujte.“

„Ze Zabelové nic nedostaneme,“ prohlásil Will. „Jenom vy a naši právníci jsou čtyři lidi v místnosti. Když k tomu přidáte jejího právníka a nás dva, už je to sedm. Zabelová bude středem pozornosti, a navíc bude vědět, že jakmile vyjde z budovy, vrhnou se k ní televizní štáby. Potřebujeme to trochu usměrnit.“

Amanda se znovu podívala na telefon. „Jistě máte nějaký skvělý nápad, jak na to, že?“ poznamenala.

Will žádný neměl. Zmohl se jenom na poznámku: „Možná bychom si s ní mohli promluvit, až skončí v televizi. Chytit ji v hotelu. V klidu, bez novinářů.“

Amanda se neobtěžovala zvednout oči od displeje. „A já možná vyhraju v loterii. Vás možná povýší. Víte, kam se s tím vaším možná dostaneme?“

Na Willa dolehla frustrace a nedostatek spánku. „Tak proč tu jsme? Proč Zabelovou nevyslechnete sama a nenecháte nás dělat něco užitečnějšího než jí poskytovat materiál na knížku?“

Amanda konečně vzhlédla a podala telefon Willovi. „Nevyznám se v tom, agente Trente. Co kdybyste mi ten mail přečetl a pak mi řekl, co si o něm myslíte?“

Willovi se najednou rozostřil zrak a v uších mu začalo tence zvonit. Přístroj visel ve vzduchu jako návnada na ryby. Na jeho displeji se černala slova. Víc Will nedokázal rozeznat. Ucítil v ústech pachuť krve, jak se ze strany kousl do jazyka. Natáhl po telefonu ruku, ale Faith byla rychlejší a vytrhla ho Amandě dřív.

Odměřeně četla: „Číslo jedenáct v Bibli obvykle symbolizuje soud nebo zradu… Přikázání bylo původně jedenáct, ale katolíci sloučili první dvě a protestanti poslední dvě, aby vzniklo sudé číslo deset.“ Popojela dál. „Pelištejci dali Delíle jedenáct set šekelů stříbra, aby zradila Samsona. Ježíš cestou na smrt do Jeruzaléma pronesl jedenáct podobenství.“ Znovu se odmlčela a posunula text na displeji. „Katolická církev uznává jedenáct deuterokanonických knih.“

Faith telefon vrátila Amandě. „Takhle bychom mohli pokračovat do večera. Jedenáctého září let číslo jedenáct vrazil do Dvojčat, která sama vypadala jako jedenáctka. Na Měsíci jako první přistálo Apollo jedenáct. A vy byste se měla jedenáctkrát smažit v pekle za to, co jste před chvílí provedla Willovi.“

Amanda se usmála, schovala telefon do kapsy a kráčela dál chodbou. „Nezapomínejte na pravidla, děti moje.“

Will nevěděl, jestli má na mysli pravidla, podle nichž vede vyšetřování ona, anebo pravidla, která jim stanovila pro výslech Joelyn Zabelové. Teď však nebyl na přemýšlení čas. Amanda prošla předpokojem a otevřela dveře své kanceláře. Všechny přítomné vzájemně představila, přistoupila k psacímu stolu a posadila se za něj. Její kancelář byla samozřejmě největší v budově. Rozlohou se podobala zasedací místnosti v patře, kde měli kamrlíky Will a Faith.

Na židlích pro návštěvy naproti Amandě seděla Joelyn Zabelová s mužem, který mohl být jedině její právník. Vedle psacího stolu stály další dvě židle, nejspíš určené Faith a Willovi. Státní právníci seděli vedle sebe na pohovce vzadu. Prozrazovaly je černé obleky a nenápadné hedvábné kravaty. Zástupce Joelyn Zabelové byl oblečený do obleku barvy modrého žraloka. Willovi to připadalo velice přiléhavé, protože mužův úsměv mu mořského dravce skutečně připomínal.

„Děkujeme vám, že jste přišla,“ řekla Faith a potřásla Joelyn Zabelové rukou. Potom se posadila.

Joelyn vypadala jako baculatější verze své sestry. Nebyla tlustá, ale její boky měly zdravou křivku, zatímco Jacquelyn byla chlapecky hubená. Když jí Will potřásl rukou, ucítil závan cigaretového kouře.

„Vaše ztráta mě velice mrzí,“ řekl.

„Vy jste Trent,“ poznamenala. „Ten, co ji našel.“

Will se jí snažil dívat do očí, aby neprozradil, že se pořád cítí provinile kvůli tomu, že její sestru neobjevil včas. Zmohl se jenom na to, aby zopakoval: „Vaše ztráta mě velice mrzí.“

„Jo, už jsem slyšela,“ odsekla žena.

Will se posadil vedle Faith a Amanda tleskla rukama jako učitelka v mateřské školce, která se snaží upoutat pozornost svých svěřenců. Jednu ruku položila na desky z konopného papíru, v nichž nejspíš měla zkrácenou verzi pitevního protokolu. Pete dostal instrukce, aby vynechal informaci o pytlích na odpadky. Vzhledem k přátelskému vztahu mezi rockdaleskými policisty a novináři se jim pomalu nedostávalo utajených informací, jež by mohly usvědčit případného podezřelého.

Amanda začala: „Paní Zabelová, předpokládám, že jste si stihla přečíst protokol.“

Místo ženy promluvil její právník. „Budu potřebovat kopii do svých záznamů, Mandy.“

Amanda se zazubila a s přehledem trumfla právníkův žraločí úsměv. „Samozřejmě, Chucku.“

„Takže se znáte, to je skvělý,“ prohlásila Joelyn a zkřížila si ruce na prsou, až jí ramena vyskočila skoro k uším. „Tak to byste mi možná mohli vysvětlit, co děláte proto, abyste chytili vraha mojí sestry, ne?“

Amanda se nepřestávala usmívat. „Ze všech sil se snažíme…“

„Máte už nějakýho podezřelýho? Vždyť ten chlap je úplný zvíře, do háje!“

Amanda neodpovídala a Faith si to vyložila jako pobídku, aby začala. „V tom s vámi souhlasíme. Ten, kdo to udělal, je zvíře. Proto s vámi potřebujeme mluvit o vaší sestře. Potřebujeme se něco dozvědět o jejím životě. S kým se přátelila. Jaké měla zvyky.“

Joelyn na okamžik provinile sklopila oči. „Moc jsem se s ní nestýkala. Obě jsme měly dost práce. Žila na Floridě.“

Faith se pokusila trochu zmírnit situaci. „Žila v Průlivu, že? Tam muselo být hezky. Dobrý důvod, aby si člověk z rodinné návštěvy udělal dovolenou.“

„Jo, to by bylo moc fajn, kdyby mě ta mrcha někdy pozvala.“

Právník k ní natáhl ruku a dotkl se její paže, aby jí připomněl, že se má krotit. Will Joelyn Zabelovou sledoval na všech hlavních kanálech. Před každým reportérem se srdceryvně rozvzlykala nad tragickou smrtí své sestry. Z očí jí neukápla jediná slza, i když úspěšně předstírala, že pláče – popotahovala, otírala si oči a kývala se ze strany na stranu. Teď nedělala ani to. Bolest nejspíš cítila jenom před kamerou. Bylo naprosto jasné, že právník ji nenechá hrát nic jiného než roli truchlící rodinné příslušnice.

Joelyn popotáhla, ale slzy stále nikde. „Měla jsem svou sestru moc ráda. Matku jsme nedávno přestěhovaly do pečovatelského domu. Zbývá jí možná půl roku života, a teď se muselo stát tohle. Ztráta dítěte je příšerná věc.“

Faith se pokusila odlehčit situaci další otázkou: „Máte děti?“

„Čtyři,“ odpověděla žena hrdě.

„Jacquelyn neměla…“

„Ta? Kdepak. Ještě před třicítkou šla na tři potraty. Děsně se bála, že bude tlustá. Chápete to? Spláchla je do záchodu jenom kvůli tomu, aby náhodou nepřibrala. A pak, když jí začalo táhnout na čtyřicítku, najednou chtěla být matkou.“

Faith na sobě nedala znát překvapení. „Pokoušela se počít?“

„Vy jste neslyšela, co jsem povídala o těch potratech? Můžete si to vyhledat. Nelžu vám.“

Will měl vždycky dojem, že jakmile někdo začne tvrdit, že v jedné věci nelže, znamená to, že lže v nějaké jiné. Potřebují zjistit, co před nimi Joelyn Zabelová tají. Nepřipadala mu moc starostlivá. Navíc si určitě svých pár minut slávy bude chtít co nejvíc užít.

„Hledala Jackie náhradní matku?“ zeptala se Faith.

Joelyn si nejspíš uvědomila, že bude velice důležité, co řekne. Všichni jí bedlivě naslouchali. Chvíli trvalo, než odpověděla: „Chtěla nějaký dítě adoptovat.“

„V soukromém nebo veřejném sektoru?“

„Jak to mám sakra vědět? Byla prachatá. Byla zvyklá koupit si všechno, co chce.“ Joelyn svírala opěrky židle a Willovi bylo jasné, že se o tomhle ráda baví. „To je ta skutečná tragédie – nezažiju, jak adoptuje nějakýho pohozenýho retarda, kterej ji nakonec bude okrádat nebo z něj vyroste schizofrenik.“

Will cítil, jak Faith vedle něho ztuhla. Ujal se slova: „Kdy jste se sestrou mluvila naposledy?“

„Asi před měsícem. Pořád mlela o mateřství, jako kdyby o něm všechno věděla. Pořád vykládala, jak adoptuje nějaký čínský nebo ruský dítě nebo co. Z takovejch dětí se někdy vyklubou vrazi. Dospělí je zneužívají, tak z toho zcvoknou. Nejsou normální.“

„To se stává dost často,“ řekl Will a potřásl hlavou, jako by se tato tragédie vyskytovala běžně. „Pokročila v tom někam? Nevíte, přes jakou agenturu se dítě snažila získat?“

Jakmile po ní začali chtít podrobnosti, začala se chovat rezervovaně. „Jackie se moc nesvěřovala. Soukromí si vždycky pečlivě hlídala. Měla fóbii, aby o ní někdo něco nevěděl.“ Rychle kývla směrem, kde seděli státní právníci, kteří se ze všech sil snažili splynout s čalouněním pohovky. „Já vím, že tamhleti šašci na gauči vás nenechaj se omluvit, ale aspoň byste mohli uznat, že jste to podělali.“

Do hovoru se znovu vložila Amanda: „Paní Zabelová, z výsledků pitvy je zřejmé…“

Joelyn se útočně nahrbila. „Je z nich zřejmý jenom to, co už dávno vím – že jste tam čuměli jako pitomci a neudělali jste vůbec nic, zatímco moje sestra umírala.“

„Možná jste si protokol nepřečetla dostatečně pozorně, paní Zabelová.“ Amanda mluvila jemným konejšivým tónem, jaký předtím nasadila, když se chystala ponížit Willa. „Vaše sestra si sama vzala život.“

„Jenom proto, že vy jste jí vůbec nijak nepomohli.“

„Víte vůbec, že byla slepá a hluchá?“ otázala se Amanda.

Podle toho, jak se Zabelová nenápadně podívala na svého právníka, Will usoudil, že o tom nemá tušení.

Amanda vytáhla z horní zásuvky psacího stolu další šanon. Prolistovala ho a Will spatřil barevné fotografie Jacquelyn Zabelové na stromě a pak v pitevně. Připadalo mu to velice kruté, a to i u Amandy. Joelyn Zabelová sice byla příšerná ženská, ale tím nejhorším možným způsobem přišla o sestru. Všiml si, že Faith si poposedla. Bylo zřejmé, že si myslí totéž, co on.

Amanda dlouho hledala příslušnou stránku, která se jako naschvál skrývala mezi nejdrastičtějšími fotografiemi. Konečně našla pasáž, jež pojednávala o vnějším ohledání těla. „Druhý odstavec,“ řekla.

Joelyn chvíli otálela a pak si poposedla na okraj židle. Zvědavě se dívala na snímky jako člověk, který přihlíží obzvlášť příšerné autonehodě. Nakonec se na židli opřela s protokolem v rukou. Will sledoval, jak po stránce přejíždí očima. Její zorničky se najednou zastavily a on věděl, že Joelyn vůbec nic nevidí.

Ztěžka polkla a vstala. „Promiňte,“ zamumlala a vyrazila z místnosti.

V místnosti se najednou udělalo dusno. Faith zírala před sebe. Amanda fotografie urovnala do úhledné hromádky.

„To nebylo moc hezké, Mandy,“ řekl právník.

„Tak už to chodí, Chucku.“

Will vstal. „Jdu se trochu protáhnout.“

Vyšel z kanceláře dřív, než mohl někdo zareagovat. Amandina sekretářka Caroline seděla za svým stolem. Will vystrčil bradu a Caroline mu zašeptala: „Šla na záchod.“

Will schoval ruce do kapes a kráčel chodbou. Zastavil se u dveří dámských toalet, jednou nohou je otevřel a podíval se dovnitř. Joelyn Zabelová stála u zrcadla se zapálenou cigaretou v ruce. Když spatřila Willa, lekla se.

„Tady nemáte co dělat,“ vyjela na něho a pohrozila mu pěstí, jako by čekala, že se na ni vrhne.

„V budově se nesmí kouřit,“ řekl Will. Vešel na toaletu, zavřel za sebou dveře a opřel se o ně zády. Ruce nevyndaval z kapes.

„Co tady děláte?“

„Chtěl jsem se podívat, jestli vám nic není.“

Pořádně si šlukla. „Tím, že jste vtrhl na dámský záchody? Tohle není povolený. Nesmí se to.“

Will se kolem sebe rozhlédl. Na dámských toaletách nikdy předtím nebyl. Spatřil pohodlnou pohovku a na stolku vedle ní vázu s květinami. Vzduch tam voněl a zásobníky na papírové utěrky byly plné. Kolem umyvadla nebyla rozlitá voda, takže si člověk neumáčel vepředu kalhoty, když si myl ruce. Will se nedivil, že ženy na toaletě tráví tolik času.

„Haló, blázne. Vypadněte z dámskýho záchodu,“ řekla Joelyn.

„Proč mi to nechcete říct?“

„Už jsem vám řekla všechno, co vím.“

Zavrtěl hlavou. „Tady nejsou žádné kamery, právníci, žádné publikum. Řekněte mi, co přede mnou tajíte.“

„Jděte do háje.“

Ucítil lehký tlak dveří na zádech, jak se je někdo pokusil z druhé strany otevřít. Vzápětí se přivřely. „Vy jste svoji sestru neměla ráda,“ řekl Will.

„Neříkejte, Sherlocku.“ Znovu vdechla kouř až do plic. Třásla se jí ruka.

„Co vám provedla?“

„Byla to mrcha.“

O Joelyn by se dalo říct totéž, ale Will si to nechal pro sebe. „Projevovalo se to nějakým specifickým způsobem anebo to jen tak říkáte?“

Zadívala se na něho. „Jak to sakra myslíte?“

„Tak, že je mi úplně jedno, co uděláte, až odsud odejdete. Jestli zažalujete stát anebo ne. Nebo jestli zažalujete mě. Je mi to úplně jedno. Ale člověk, který zabil vaši sestru, má nejspíš další oběť – další ženu, kterou zrovna v téhle chvíli mučí a znásilňuje. Když budete dál dělat tajnosti, bude to, jako byste souhlasila s tím, co s ní dělá.“

„Tak tohle na mě neházejte.“

„Tak mi povězte, co před námi tajíte.“

„Nic před nikým netajím.“ Otočila se od zrcadla a přejela si prsty pod očima, aby si nerozmazala nalíčení. „To Jackie pořád měla tajnosti.“

Will mlčel.

„Vždycky byla tajnůstkářka a pořád se na mě vytahovala, jako by byla lepší.“

Will přikývl, že chápe.

„Vždycky o ni byl větší zájem, kluci jí nadbíhali.“ Zavrtěla hlavou a otočila se tváří k Willovi. Opřela se o pult a položila ruku na umyvadlo. „Jako holce mi pořád kolísala váha. Když jsme se šly ven opalovat, Jackie si ze mě dělala srandu, že vypadám jako velryba.“

„To už ale dávno máte za sebou.“

Nevěřícně nad jeho komplimentem mávla rukou. „Vždycky měla všecko lehký. Lepily se na ni peníze, chlapi, úspěch. Lidi ji měli rádi.“

„Ani bych neřekl,“ nesouhlasil Will. „Sousedi nebyli moc zdrcení, když se dozvěděli, že zmizela. Vlastně si toho nevšimli, dokud k nim nepřišla policie. Dělalo to na mě dojem, jako by se jim ulevilo, že je pryč.“

„Tomu nevěřím.“

„Candy, sousedka vaší matky, z její smrti taky není moc otřesená.“

Nepodařilo se mu ji přesvědčit. „To ne. Jackie povídala, že Candy je jako pudlík, co za ní všude běhá a pořád se s ní chce kamarádíčkovat.“

„To není pravda,“ oponoval Will. „Candy ji moc ráda neměla. Dokonce bych řekl, že měla vaši sestru ještě méně ráda než vy.“

Joelyn dokouřila, zašla do jedné kabinky a spláchla cigaretu do záchoda. Will viděl, že jeho informaci vstřebává a má z ní radost. Joelyn se vrátila k umyvadlu a znovu se o ně opřela. „Vždycky lhala. Dokonce i o maličkostech, na kterých nezáleželo.“

„Například?“

„Například tvrdila, že jde na nákup, když šla do knihovny. Nebo že chodí s jedním klukem, když ve skutečnosti chodila s jiným.“

„Takže byla nevyzpytatelná.“

„Jo, to skvěle sedí – byla nevyzpytatelná. Máma z ní šílela.“

„Měla hodně průšvihů?“

Joelyn si posměšně odfrkla. „Jackie byla miláček učitelů. Vždycky lezla do prdele těm správnejm lidem. Všichni jí na to pokaždý skočili.“

„Úplně všichni ne,“ zdůraznil Will. „Říkala jste, že vaši matku doháněla k šílenství. Takže máma věděla, co provádí.“

„Jasně, že jo. Vyházela děsně peněz za ségřiny terapie. Úplně mi to zkazilo dětství. Všechno se vždycky točilo kolem Jackie – jak se cítí, co dělá, jestli je v pohodě. O to, jestli jsem v pohodě já, se nikdy nikdo nestaral.“

„Povězte mi o té adopci. Kterou agenturu kontaktovala?“

Joelyn provinile sklopila oči.

Will pokračoval neutrálním tónem: „Ptám se vás kvůli jednomu – pokud se Jackie pokoušela adoptovat dítě, budeme muset zajet na Floridu a najít agenturu, přes kterou to zařizovala. Jestli šlo o firmu ze zámoří, možná budeme muset zaletět do Ruska nebo do Číny, abychom zjistili, jestli nejedná nezákonně. Pokud Jackie hledala náhradní matku ve Státech, budeme muset vyslechnout každou ženu, se kterou přišla do styku. Budeme muset prošetřit všechny agentury, dokud něco neobjevíme. Cokoli, co s vaší sestrou nějak souvisí. Narazila na velice špatného člověka, který ji minimálně týden mučil a znásilňoval. Pokud se nám povede zjistit, jak se vaše sestra se svým únoscem seznámila, možná přijdeme i na to, kdo to je.“ Dal jí chvíli na rozmyšlenou. „Máme šanci najít nějakou souvislost s agenturou, která zařizuje adopce, Joelyn?“

Žena se podívala na své ruce, ale neodpovídala. Will počítal kachlíky na stěně nad její hlavou. Když se dostal k třicátému šestému, Joelyn konečně promluvila: „Vždyť jsem vám řekla žvásty o tom dítěti. Jackie o tom mluvila, ale vlastně se jí do toho vůbec nechtělo. Líbila se jí představa být matkou, ale věděla, že toho nikdy nebude schopná.“

„Jste si tím jistá?“

„Je to stejný, jako když někdo vidí dobře vycvičenýho psa. Hned chce taky takovýho. Potíž je jen v tom, že chce právě toho, kterýho má před sebou. Ne štěně, který by musel pracně vycvičit.“

„Měla ráda vaše děti?“

Joelyn si odkašlala. „Vůbec je neznala.“

Will jí dával čas. „Krátce před smrtí ji policie chytila opilou za volantem.“

Jeho slova Joelyn překvapila. „Fakt?“

„Pila hodně?“

Žena rozhodně zavrtěla hlavou. „Jackie potřebovala o všem mít přehled.“

„Její sousedka Candy povídala, že spolu kouřily trávu.“

Joelyn překvapeně otevřela ústa a znovu zavrtěla hlavou. „Tomu nevěřím. Jackie takovýhle voloviny nikdy nedělala. Měla ráda, když ostatní moc pili a pak se nekontrolovali, ale ona vždycky zůstávala střízlivá. Byla to ženská, která od šestnácti vážila pořád stejně. Měla tak hubenou prdel, že to pomalu vrzalo, když udělala krok.“ Ještě jednou se nad tím zamyslela a zase zakroutila hlavou. „Kdepak, to by Jackie neudělala.“

„Proč vyklízela dům vaší matky, když mohla někomu zaplatit, aby tu špinavou práci udělal za ni?“

„Nikomu nevěřila. Vždycky měla pocit, že všechno dělá nejlíp. Všichni ostatní podle ní byli nemožní.“

To jako jediné souhlasilo s Candyinou výpovědí. Všechno ostatní o Jackii utvářelo úplně odlišný obrázek. Nebylo to nepochopitelné vzhledem k tomu, že Joelyn k sestře neměla zrovna blízký vztah. „Říká vám něco číslo jedenáct?“ zeptal se Will.

Svraštila obočí. „Vůbec nic.“

„A co slova Nebudu si odpírat?“

Zase zavrtěla hlavou. „Ale zní to trochu divně… Jackie totiž sice byla prachatá, ale pořád si něco odpírala.“

„Co například?“

„Jídlo, alkohol, zábavu.“ Joelyn se smutně zasmála. „Přátele, rodinu, lásku.“ Oči se jí zalily slzami. Byly to první skutečné slzy, jaké u ní Will viděl. Odstoupil ode dveří a vyšel na chodbu. Tam na něho už čekala Faith.

„Řekla ti něco?“

„Tvrdila, že o adopci nám lhala.“

„Můžeme se ještě zeptat Candy a porovnat to.“ Faith vytáhla telefon a otevřela ho. Zatímco vytáčela číslo, pokračovala: „Před deseti minutami jsme se měli v nemocnici sejít s Rickem Siglerem. Volala jsem mu, abych to přeložila na později, ale nezvedal telefon.“

„A co jeho kamarád Jake Berman?“

„Zadala jsem to klukům od policie. Jakmile něco zjistí, mají se mi ozvat.“

„Nepřipadá ti divné, že ho nemůžeme sehnat?“

„Zatím ne, ale jestli ho do večera nenajdeme, asi mi to tak připadat začne.“ Přitiskla si telefon k uchu a Will poslouchal, jak Candy Smithové nechává vzkaz, aby jí zavolala. Faith zaklapla telefon a pevně ho sevřela v ruce. Will se začal děsit, co dalšího řekne. Bude to něco o Amandě, filipika proti Sáře Lintonové anebo rovnou proti němu? Její slova se naštěstí týkala vyšetřování.

„Myslím, že Paulina McGheeová patří do našeho případu,“ řekla.

„Proč myslíš?“

„Napovídá mi to instinkt. Nedokážu to vysvětlit, ale připadá mi to jako moc velká náhoda.“

„McGheeová je pořád Leův případ. Nemáme v něm žádnou pravomoc a neexistuje důvod, abychom ho aspoň částečně převzali.“ Will přesto cítil potřebu se zeptat: „Nemohla bys mu to nějak nenápadně naznačit?“

Faith zavrtěla hlavou. „Nechci Leovi dělat potíže.“

„Má ti volat, viď? Až v Michiganu vystopuje Paulininy rodiče.“

„Slíbil mi to.“

Mlčky stáli u výtahu.

„Asi bychom měli zajet k Paulině do práce,“ řekl Will.

„S tím naprosto souhlasím.“

14

Faith přecházela po recepci návrhářské firmy Xac Homage, ve které byla zaměstnaná Paulina McGheeová. Její kanceláře se nacházely ve třicátém patře zvláštního mrakodrapu Symphony Tower, jenž se tyčil na rohu Peachtree Street a Čtrnácté ulice. Připomínal obrovské zrcadlo. Faith se při tom pomyšlení otřásla, protože si vzpomněla, co se dočetla v pitevním protokolu Jacquelyn Zabelové.

Faith recepce připadala stejně nabubřelá a rádoby originální jako název firmy. Byla samé okno. Na návštěvníky tu čekaly nízké pohovky, na nichž se nedalo pohodlně sedět. Člověk musel buď napnout všechny hýžďové svaly, nebo se zhroutit do pololehu, z něhož se bez cizí pomoci nezvedl. Faith by zvolila druhou variantu, kdyby na sobě neměla sukni, jež jí vyjížděla nahoru, i když neseděla jako gangsterova milá v rapovém videoklipu.

Měla hlad, ale nevěděla, co by si dala. Docházel jí inzulín. Pořád netušila, jestli si dávky odměřuje správně. K doktorce, kterou jí doporučila Sára, se ještě neobjednala. Měla oteklé nohy a příšerně ji bolela záda. Navíc by nejradši šla a začala tlouct hlavou do zdi, protože nedokázala přestat myslet na Sama Lawsona, i když se o to ze všech sil snažila.

Kromě toho z Willových pokradmých pohledů začínala tušit, že se asi chová nepříčetně.

„Bože,“ zamumlala a přitiskla čelo na nablýskané sklo, jež lemovalo recepci. Proč pořád dělá chyby? Není přece úplně hloupá. Anebo je? Možná celé roky žije v sebeklamu a ve skutečnosti je jednou z nejhloupějších bytostí na celé planetě.

Podívala se na auta, která se pomalu sunula po Peachtree Street. Na černém asfaltu připomínala mravence. Když Faith minulý měsíc seděla v čekárně u zubaře, v jednom časopise se dočetla, že ženy jsou geneticky naprogramované tak, aby minimálně tři týdny po pohlavním styku závisely na muži, s nímž se vyspaly, protože tak dlouho jejich tělu trvá zjistit, jestli jsou těhotné. Tehdy se tomu smála, protože na mužích nikdy závislá nebyla. Přinejmenším ne po zkušenosti s Jeremyho otcem, který se odstěhoval do jiného státu, sotva mu Faith oznámila, že je v jiném stavu.

Přesto teď každých deset minut kontrolovala telefon a e-mailovou schránku. Toužila mluvit se Samem, zeptat se ho, jak se má a zjistit, jestli se na ni náhodou nezlobí – jako by za to, co se mezi nimi přihodilo, mohla ona. Jako by byl tak fantastický milenec, že se ho nemůže nabažit. Už je těhotná, takže se jako přihlouplá školačka určitě nechová kvůli nějaké genetické dispozici. Anebo ano? Možná je jenom obětí svých vlastních hormonů.

Anebo by neměla tolik číst ženské časopisy.

Faith otočila hlavu a podívala se na Willa stojícího vedle výtahu. Telefonoval a držel přitom mobil oběma rukama, aby se mu nerozpadl. Nedokázala se na něho už zlobit. Musela uznat, že s Joelyn Zabelovou si poradil dobře. Přistupoval ke své práci trochu jinak než ona. Někdy to bylo k užitku, jindy to přineslo problémy. Faith potřásla hlavou. Teď se nemůže zabývat jejich odlišnostmi. Obzvlášť když se ocitla na okraji vysokánského útesu a země se jí třese pod nohama.

Will dotelefonoval a přišel k ní. Podíval se na prázdný stůl, za nímž původně seděla sekretářka. Už to bylo minimálně deset minut, co odešla pro Morgana Hollistera. Faith si představovala, jak společnými silami zuřivě trhají dokumentaci. Mnohem pravděpodobnější však bylo to, že obarvená blondýnka z recepce, jež nedokázala pochopit ani jednoduchý dotaz, na ně prostě zapomněla a šla si zatelefonovat na toalety.

„S kým jsi to mluvil?“ zajímala se Faith.

„S Amandou,“ odpověděl Will a vzal si z misky na konferenčním stolku několik bonbónů. „Chtěla se mi omluvit.“

Faith se jeho vtipu zasmála a Will se k ní přidal.

Will si vzal ještě několik bonbónů a přistrčil misku k Faith. Když zavrtěla hlavou, že nechce, pokračoval: „Dneska odpoledne uspořádá další tiskovku. Joelyn Zabelová stáhla žalobu na město.“

„Čím to?“

„Jejímu právníkovi došlo, že k tomu nemají důvod. Neboj, příští týden se určitě objeví na obálce nějakého časopisu a přespříští týden nám začne znovu vyhrožovat, protože jsme ještě nenašli vraha její sestry.“

Bylo to poprvé, co jeden z nich nahlas vyslovil obavu, která je celou dobu pronásledovala – že vrah je tak šikovný, že ho nikdy nedopadnou.

Will ukázal na zavřené dveře za stolem. „Neměli bychom prostě jít dovnitř?“

„Ještě chvilku počkáme,“ řekla Faith a pokusila se z okna setřít otisk svého čela. Jenom šmouhu ještě víc rozmazala. V autě se napětí mezi nimi uvolnilo a Will si už nedělal starosti, jestli se na něho Faith nezlobí. Teď se pro změnu strachovala ona, jestli nerozzlobila jeho.

„Je všechno v pořádku?“ zeptala se.

„Jasně, že ano.“

Nevěřila mu, ale věděla, že s člověkem, který tvrdí, že se nic neděje, nelze hnout. Nejenže neustoupí, ale nakonec to ještě bude vypadat, že si problém sama vymyslela.

„Aspoň už víme, že v Zabelovic rodině jsou samé mrchy.“

„Joelyn není tak špatná,“ oponoval.

„Být hodnou sestrou není lehké.“

„Jak to myslíš?“

„Tak, že když jsi v rodině za hodné dítě, dobře se učíš, neděláš vylomeniny a tak, zatímco tvoje sestra pořád vyvádí a strhává na sebe veškerou pozornost, začneš si připadat odstrčený. Máš pocit, že i když se snažíš sebevíc, nemá to žádný smysl, protože rodiče se stejně vždycky budou víc zabývat tvojí pitomou sestrou.“

Nejspíš mluvila zahořkle, protože Will řekl: „Já myslel, že tvůj bratr je hodný.“

„Taky že ano,“ potvrdila Faith. „Ta hrozná, co se jí rodiče věnovali víc, jsem byla já.“ Uchechtla se. „Dokonce si vzpomínám, jak naše jednou prosil, ať ho dají k adopci.“

Will se na půl úst usmál. „Každý se chce nechat adoptovat.“

Faith si vzpomněla, jak Joelyn nehezky mluvila o sestřině touze po dítěti. „To, co Joelyn říkala…“

„Jak to, že její právník říkal Amandě Mandy?“ přerušil ji Will.

„Je to zdrobnělina od Amandy.“

Will zamyšleně přikývl a Faith napadlo, jestli mu nedělá problémy i tohle. Bylo by to logické. Člověk musel nejdřív vědět, jak se dané jméno píše, aby z něj mohl udělat zdrobnělinu.

„Víš, že šestnáct procent všech známých sériových vrahů bylo adoptovaných?“

Faith zkrabatila čelo. „Tomu nevěřím.“

„Joel Rifkin, Kenneth Bianchi, David Berkowitz. Teda Bundyho adoptoval jeho otčím.“

„Koukám, že se z tebe najednou vyklubal expert na sériové vrahy.“

„To mám z toho dějepisného kanálu,“ vysvětlil jí. „Je dost užitečný.“

„Jak si dokážeš najít tolik času na televizi?“

„Nevedu zrovna rušný společenský život.“

Faith se znovu podívala z okna. Vybavila si Willovo ranní setkání se Sárou Lintonovou. Z informací o Jeffreym Tolliverovi vyvodila, že jako policista byl Willův naprostý opak. Používal fyzickou sílu, byl energický a ochotný udělat pro vyřešení případu maximum. Will byl také cílevědomý, ale doznání z podezřelého mámil spíš silou pohledu než pěstmi. Faith podvědomě tušila, že Will není Sářin typ. Proto jí ho ráno bylo tak líto, když viděla, jak je z ní celý vedle.

Will na ranní setkání zřejmě také myslel, protože řekl: „Nevím, jaké má číslo bytu.“

„Sára?“

„Bydlí v Milk Lofts v Berkshire Street.“

„Na zvoncích bude určitě její…“ Faith se zarazila. „Napíšu ti její příjmení na papír, abys ho mohl porovnat se zvonky. Tolik nájemníků tam určitě nebude.“

Will pokrčil rameny. Očividně se vyděsil.

„Můžeme to najít na internetu.“

„Nejspíš nebude v žádném seznamu.“

Dveře se otevřely a objevila se v nich blonďatá sekretářka. Za ní stál neskutečně vysoký, opálený a hezký muž v nejkrásnějším obleku, jaký kdy Faith viděla.

„Morgan Hollister,“ představil se. Přešel k nim přes místnost a napřáhl ruku k pozdravu. „Moc se omlouvám, že jsem vás nechal tak dlouho čekat, ale měl jsem telefonickou konferenci s klientem z New Yorku. Ta věc s Paulinou nám udělala pořádnou čáru přes rozpočet, jak se říká.“

Faith si nebyla jistá, kdo to říká, ale odpustila mu, sotva si potřásli rukou. Byl to ten nejpřitažlivější a zároveň nejočividněji homosexuální muž, s jakým se v poslední době setkala. V jižanském hlavním městem gayů, jímž Atlanta byla, to bylo co říct.

„Jsem agent Trent. Tohle je agentka Mitchellová,“ představil je Will. Předstíral, že nevidí, jak lačně se na něho Morgan Hollister dívá.

„Posilujete?“ zeptal se ho Morgan.

„Jen s malými činkami. Občas trochu na lavici.“

Morgan ho poplácal po paži. „Pěkné svaly.“

„Jsem velice rád, že nás necháte nahlédnout do Paulininých věcí,“ řekl Will, ačkoli Morgan s takovým návrhem vůbec nepřišel. „Vím, že už tu byla atlantská policie, a doufám, že vám nebudeme moc na obtíž.“

„V žádném případě.“ Morgan položil Willovi ruku na rameno a vedl ho ke dveřím. „Z toho, co se stalo Paulii, jsme všichni úplně hotoví. Byla to skvělá holka.“

„Někdy s ní prý bylo těžké vyjít,“ poznamenala Faith.

Morgan se zasmál. Faith pochopila, že chce naznačit, že u žen je to typické. Takže v homosexuální komunitě sexismus bují stejně jako mezi heterosexuály. Skvělé.

„Neříká vám něco jméno Jacquelyn Zabelová?“ otázal se Will.

Morgan zavrtěl hlavou. „Mám na starosti všechny klienty. Takové jméno bych si určitě zapamatoval, ale kdyžtak se ještě podívám do počítače.“ Zatvářil se zarmouceně. „Chudák Paulie. Hrozně nás to všechny zasáhlo.“

„Felixovi jsme dočasně našli náhradní rodinu,“ informoval ho Will.

„Felixovi?“ zeptal se Morgan trochu nejistě. Vzápětí ale dodal: „Jasně, to je ten její klučina. Určitě to zvládne, je to pašák.“

Morgan je vedl dlouhou chodbou. Po pravé straně byly kóje s okny otočenými k dálnici. Stoly pokrývaly vzorníky materiálů a různé nákresy. Faith se trochu teskně podívala na modrotisky rozložené na konferenčním stolku.

Jako malá se chtěla stát architektkou. Musela na to však rychle zapomenout, když ji ve čtrnácti kvůli těhotenství vyhodili ze školy. Dnes už je to jiné, ale tehdy se očekávalo, že náctiletá dívka v jiném stavu prostě zmizí z povrchu zemského. Její jméno se nesmělo vyslovit, leda ve spojitosti s chlapcem, který ji do jiného stavu přivedl. A i pak se o ní mluvilo pouze jako o couře, která mu málem zkazila život, když otěhotněla.

Morgan se zastavil před zavřenými dveřmi. Byla vedle nich cedulka se jménem Pauliny McGheeové. Morgan z kapsy vytáhl klíč.

„To je vždycky zamykáte?“ zeptal se Will.

„Paulie to tak dělala. Byla to jedna z jejích specialitek.“

„Měla těch specialitek hodně?“

„Ráda všechno dělala po svém.“ Morgan pokrčil rameny. „Nechával jsem ji. Šlo jí papírování a uměla si poradit se subdodavateli.“ Úsměv na jeho tváři pohasl. „Nakonec jsme ale měli určitý problém. Zpackala velice důležitou objednávku a firmu to stálo hodně peněz. Kdyby se jí nestala ta nepříjemnost, obávám se, že by u nás už možná nepracovala.“

Morgan o Paulině mluvil, jako by byla mrtvá. Willa to zaráželo, ale nedal to najevo. Místo toho napřáhl ruku po klíči. „Až skončíme, zamkneme,“ řekl.

Morgan zaváhal. Nejspíš předpokládal, že se prohlídky kanceláře také zúčastní.

„Klíč vám přinesu, až budeme hotoví, ano?“ navrhl Will. Plácl Morgana do paže a řekl: „Díky.“ Pak se k němu otočil zády a vešel do kanceláře. Faith ho následovala a zavřela za sebou dveře.

Nemohla si pomoci, aby se nezeptala: „Tobě to nevadí?“

„Co? Morgan?“ Will pokrčil rameny. „Ví, že nemám zájem.“

„Ale stejně…“

„V domově jsme měli plno homosexuálů. Většina z nich byla mnohem milejší než heterosexuálové.“

Faith si nedokázala představit, jak se může rodič vzdát svého dítěte, obzvlášť kvůli sexuální orientaci. „To je hrozné.“

Will se o tématu nehodlal dál bavit. Rozhlédl se po kanceláři a pronesl: „Tomuhle se říká střízlivost.“

Faith s ním musela souhlasit. Paulinina kancelář vypadala, jako by se v ní nikdy nepracovalo. Na psacím stole neležel jediný kousek papíru. Pořadače na písemnosti byly prázdné. Složky s návrhy byly na policích uspořádané podle abecedy a hřbety měly vyrovnané jeden vedle druhého. V barevných krabicích stály dokonale seřazené časopisy. Dokonce i monitor počítače jako by se nacházel přesně v pětačtyřicetistupňovém úhlu k rohu stolu. Jediná osobní věc tu byla fotografie Felixe na houpačce.

„Je to malý pašák,“ zopakoval Will posměšně Morganova slova. „Včera večer jsem zavolal sociální pracovnici. Felix situaci zvládá špatně.“

„Jak reaguje?“

„Pořád brečí a odmítá jíst.“

Faith se zadívala na fotografii. Chlapcovi zářily oči radostí a vesele se usmíval na matku. Vzpomněla si, jaký byl v jeho věku Jeremy. Byl tak roztomilý, že by ho nejradši celého snědla. Faith tehdy zrovna ukončila studium na policejní akademii a nastěhovala se do laciného bytu poblíž Monroe Drive. Poprvé bydleli samostatně a jejich životy se neuvěřitelně propojily. Syn byl její nedílnou součástí, takže se jí ho ani nechtělo vodit do školky. Večer vybarvoval omalovánky, zatímco Faith u kuchyňského stolu vyplňovala denní hlášení do práce. Když mu vařila večeři a připravovala oběd na druhý den, vyzpěvoval jí tenkým pisklavým hláskem. Někdy si k ní vlezl do postele a stočil se jí v náruči jako kotě. Nikdy předtím a rozhodně ani nikdy potom si nepřipadala tak důležitá ani potřebná.

„Faith?“ Nezaregistrovala, co Will řekl. Vrátila fotografii na Paulinin stůl, dřív než začne natahovat jako malé dítě. „Ano?“

„Povídal jsem, že floridský dům Jacquelyn Zabelové je určitě stejně uklizený jako tahle kancelář.“

Faith si odkašlala a pokusila se soustředit na jeho slova. „Místnost, kterou obývala v matčině domě, byla neuvěřitelně čistá. Myslela jsem, že to udělala kvůli tomu, že všude jinde byl hrozný nepořádek. Něco jako klidný přístav v rozbouřeném moři. Ale možná je posedlá čistotností.“

„Osobnost typu A.“ Will obešel stůl a otevřel všechny zásuvky. Faith se podívala, co našel – úhledně srovnané pastelky v plastové krabičce. Zásobu lepicích štítků v úhledném komínku. Když otevřel další zásuvku, objevil v ní velký šanon. Vytáhl ho a položil na stůl. Když ho prolistoval, Faith spatřila náčrty místností, vzorníky a nalepené fotografie nábytku.

Zatímco Will prohledával ostatní zásuvky, Faith zapnula počítač. Byla si jistá, že nic nenajdou, ale kupodivu měla pocit, že to, co dělají, posune pátrání dál. Zase si s Willem rozuměli a Faith si připadala víc jako jeho partnerka než jako jeho soupeřka. Určitě to tak bylo správně.

„Koukni na tohle,“ řekl Will a ukázal na spodní zásuvku vlevo, kterou otevřel. Uvnitř byl nepořádek. Paulina ji nejspíš používala místo odpadkového koše. Byly tam zmačkané papíry a pod nimi několik prázdných sáčků od bramborových lupínků.

„Aspoň víme, že je to člověk,“ podotkla Faith.

„To je divné,“ pozastavil se Will. „Až na tenhle šuplík je tu všechno uklizené.“

Faith vzala do ruky zmuchlaný papír a uhladila ho na stole. Byl na něm seznam s odškrtanými položkami, jak Paulina nejspíš plnila jeden úkol po druhém: zajít nakoupit, nechat udělat Powellovým lampu do obýváku, zavolat Jordan kvůli vzorníku pohovek. Vytáhla ze zásuvky další kus papíru. Bylo na něm v podstatě totéž.

„Asi je vždycky zmačkala, když vyřešila, co potřebovala, ne?“ otázal se Will.

Faith seznam s přimhouřenýma očima studovala. Chtěla, aby se jí slova trochu rozmazala a ona je viděla tak jako Will. Dokázal tak dobře předstírat, že umí číst, že nejen ostatní lidé, ale i Faith sama si někdy myslela, že vůbec žádný handicap nemá.

Will prohledal knihovnu a z jedné police uprostřed sundal krabici s časopisy. „Co je tohle?“ zeptal se a sundal odtud další krabici a pak ještě jednu. Faith spatřila dvířka sejfu.

Will vzal za kliku, ale trezor zůstával nedobytný. Přejel prsty po hraně dvířek. „Je do stěny zabetonovaný.“

„Nechceš se zeptat svého kámoše Morgana, jestli náhodou nezná heslo?“

„Vsadil bych celé jmění na to, že ho nezná.“

Faith se sázet nepotřebovala. Bylo zřejmé, že Paulina McGheeová stejně jako Jacquelyn Zabelová ráda tajnůstkaří.

„Nejdřív se podívej do počítače, já pak dojdu pro Morgana,“ řekl Will.

Faith se podívala na monitor. Skvěl se na něm rámeček požadující heslo.

„Zkus Felix,“ poradil jí Will.

Faith ho poslechla a počítač se jako zázrakem spustil. Faith si v duchu řekla, že nesmí zapomenout změnit si doma heslo na počítači z Jeremy na něco jiného. Otevřela elektronickou poštu a procházela e-maily, zatímco Will se vrátil ke knihovně. V poště byla obvyklá korespondence s kolegy v práci, ale vůbec nic osobního, z čeho by se dalo usuzovat, že s někým z nich kamarádí, nebo se s ním dokonce důvěrně přátelí. Faith se opřela na židli a otevřela internetový vyhledávač. Doufala, že v historii objeví nějaký e-mailový server. Místo Gmailu či Yahoo však našla několik webových stránek.

Náhodně na jednu klikla a před očima se jí rozbalila stránka na YouTube. Zatímco se videozáznam nahrával, Faith ztlumila zvuk. Z reproduktorů dole na monitoru se ozval skřípavý zvuk kytary a na obrazovce se objevila slova: „Jsem šťastná“ a pak „Usmívám se.“

Will se postavil za ni. Faith četla slova, která se na monitoru pozvolna ztrácela do tmy. „Cítím. Žiju. Umírám.“

Kytara s každým slovem nabírala zuřivější zvuk a na monitoru se objevila fotografie dívky v úboru roztleskávačky. Šortky měla spadlé nízko přes boky a kratičké tričko jí sotva zakrývalo ňadra. Byla tak hubená, že se jí dala spočítat žebra.

„Ježíšikriste,“ zamumlala Faith. Objevila se další fotografie. Byla na ní mladičká Afroameričanka schoulená na posteli zády k fotografovi. Kůže se jí napínala a obratle i žebra jí pod ní vystupovala tak, že bylo velice jasně vidět jejich délku a tvar. Lopatka jí z těla vystupovala jako ostří nože.

„To je nějaká charita?“ zeptal se Will. „Vybírají peníze na boj s AIDS?“

Když se objevil další obrázek, Faith jenom zavrtěla hlavou. Byla na něm modelka s městem v pozadí. Ruce i nohy měla hubené jako hůlky. Následovala další dívka, vlastně žena s bolestně vystouplou klíční kostí. Kůže na jejích ramenou připomínala papír, pod nímž se skrývají šlachy.

Faith se vrátila do historie otevřených stránek. Objevil se další klip. Hudba byla jiná, ale vstupní stránka vypadala stejně. Faith nahlas četla: „Jezme, abychom žily. Nežijme, abychom jedly.“ Slova zmizela a místo nich se objevila fotografie dívky, která byla tak zoufale hubená, že se na ni skoro nedalo dívat. Faith otevírala jednu stránku za druhou. „Jediná svoboda, která nám zůstala, je možnost svobodného rozhodnutí hladovět,“ četla Faith. „Hubená znamená krásná. Tloušťka je ošklivá.“ Podívala se nahoru na obrazovku na typ videa. „Thinspo. O tom jsem nikdy neslyšela.“

„To nechápu. Ty holky vypadají, jako když umírají na podvýživu, ale v ložnicích mají televize a nosí hezké oblečení.“

Faith klikla na další odkaz. „Thinspirace,“ řekla. „To je neuvěřitelné. Vždyť jsou úplně vyzáblé.“

„Nevyměňují si tam třeba zprávy?“

Faith se podívala do historie. Prolistovala seznam, našla další videoklipy, ale chat neobjevila. Na další stránce však zaznamenala úspěch. „Atlantská pro Anna tečka com,“ přečetla. „Je to web pro anorektičky.“ Klikla na odkaz, ale objevila se před ní zase přístupová stránka požadující heslo. Znovu zkusila Felix, ale tentokrát nepořídila. Přečetla si upozornění napsané malými písmeny dole. „Chce to šestimístné heslo a Felix má jenom pět písmen.“ Vepsala do rámečku několik variací na chlapcovo jméno a kvůli Willovi je všechny přeříkala nahlas: „Nula Felix, jedna Felix, Felix nula…“

„Kolik písmen má thinspirace?“ zeptal se Will.

„Hodně,“ odpověděla Faith. „Thinspo jich má míň.“ Zkusila slovo zadat, ale bezvýsledně.

„Jak si říká?“ zeptal se Will.

Faith přečetla uživatelské jméno v rámečku nad heslem. „Hub á té el.“ Pak si uvědomila, že hláskováním mu moc nepomůže, a tak dodala: „To je zkratka pro Hubená Atlanta.“ Opsala do hesla uživatelské jméno. „Tak nic. Počkat.“ Faith najednou dostala nápad. „Felixovy narozeniny.“ Otevřela kalendář a zadala do něj slovo narozeniny. Objevila se jenom dvě data – jedno patřilo Paulině a druhé jejímu synovi. „Dvanáct osm nula tři.“ Obrazovka zůstala temná. „Tak to nevyšlo.“

Will přikývl a nepřítomně se podrbal na paži. „Sejfy mívají šestimístná hesla, viď?“

„Zkus to, tím nic nezkazíš.“ Faith čekala, ale Will se nehýbal. „Jedna dvě nula osm nula tři,“ zopakovala. Věděla, že s čísly žádný problém nemá. Přesto se nehýbal a Faith konečně blesklo. „Ježíši, promiň.“

„Neomlouvej se. Je to moje chyba.“

„Ne, moje.“ Faith vstala a přistoupila k sejfu. Otočila kolečkem vpravo a nastavila na něm dvanáctku. Potom otočila dvakrát vlevo a zadala osmičku. Will sice neměl problém s čísly, ale pletl si pravou a levou stranu.

Faith zadala poslední číslo. Když zaslechla, jak to v trezoru cvaklo a dvířka povolila, byla trochu zklamaná, že to bylo tak snadné. Otevřela ho a spatřila kroužkový blok, jaký u sebe nosil každý školák, a volný list papíru z kopírky. Přelétla ho očima. Byl to vytisknutý e-mail, v němž se psalo o měření výtahu, aby se do něj vešla pohovka. Faith nikdy nenapadlo, že je nutné něco takového udělat, i když první lednička, kterou si koupila, jí neprošla dveřmi kuchyně. „Pracovní záležitosti,“ řekla Willovi a vyndala zápisník.

Když ho otevřela, zježily se jí vlasy vzadu na krku. Pokusila se neotřást. Stránka byla popsaná úhledným písmem a dokola se na ní opakovala jedna jediná věta. Faith nalistovala druhou stránku a pak třetí. Pisatelka místy tolik tlačila na tužku, až roztrhla papír. Faith nevěřila na nadpřirozeno, ale zloba, která vyzařovala ze zápisníku, byla skoro hmatatelná.

„Je to jedna a ta samá věta, co?“ Will nejspíš rozeznal mezery mezi řádky a opakovanou větu identifikoval. Pokrývala papír jako druh sadistického umění.

„Nebudu si odpírat… Nebudu si odpírat… Nebudu si odpírat…“

„Je stejná,“ potvrdila Faith. „Spojuje Paulinu s mučírnou, Jackií Zabelovou a Annou.“

„Je to psané propisovačkou,“ poznamenal Will. „Ty stránky v komoře byly obyčejnou tužkou.“

„Ale ta věta je stejná. Nebudu si odpírat. Paulina to napsala, protože chtěla, ne protože musela. Nikdo ji k tomu nenutil. Pokud víme, v kobce nikdy nebyla.“ Faith prolistovala zbytek notesu, aby se ujistila, že všechny stránky jsou totožné. „Jackie Zabelová byla hubená. Ne jako ty holky v klipech, ale hodně hubená.“

„Joelyn Zabelová povídala, že když sestra zemřela, vážila stejně, jako když chodila na střední školu.“

„Myslíš, že trpěla poruchou příjmu potravy?“

„Myslím, že měla hodně podobných vlastností jako Paulina – taky měla ráda o všem přehled a tajnůstkařila.“ Potom ještě dodal: „Pete se domníval, že Jackie byla podvyživená, ale možná, že se dobrovolně týrala hlady, ještě než se do té jámy dostala.“

„A co Anna? Je hubená?“

„Stejně jako tyhle dvě. Bylo jí vidět…“ Will si přiložil ruku na klíční kost. „Mysleli jsme, že hladovění patří k prostředkům mučení. Ale ty holky na webu to dělají schválně, ne? Ty klipy jsou pro anorektičky jako pornografie.“

Faith přikývla. Najednou ji něco napadlo. „Třeba se všechny seznámily na internetu.“ Vrátila se na úvodní stránku chatu a do rámečku pro heslo vepsala Felixovo datum narození ve všech kombinacích, na které si vzpomněla. Vynechávala nuly, přidávala je, vepsala tam celé datum, proházela číslice. „Možná, že Paulina dostala heslo, které nemohla sama změnit.“

„Anebo jsou pro ni informace na chatu cennější než to, co má na disku a v sejfu.“

„Tohle je spojuje, Wille. Jestli měly všechny problém s příjmem potravy, konečně máme společného jmenovatele.“

„A k tomu chat, do kterého se nedostaneme. A neochotnou rodinu.“

„Co Paulinin bratr? Říkala Felixovi, že je zlý.“ Faith se otočila od počítače a plně se soustředila na Willa. „Možná bychom se měli ještě stavit za Felixem a zjistit, jestli si nepamatuje něco dalšího.“

Will se zatvářil pochybovačně. „Je mu teprve šest, Faith. Je úplně zničený z toho, že přišel o mámu. Myslím, že z něho nic nedostaneme.“

Na stole zazvonil telefon. Oba se lekli, až nadskočili. Faith automaticky sáhla po sluchátku a ohlásila se: „Kancelář Pauliny McGheeové.“

„To jsem já,“ řekl Morgan Hollister otráveně.

„Našel jste v záznamech Jacquelyn Zabelovou?“ zeptala se Faith.

„To bohužel ne, vyšetřovatelko, ale… Stala se mi taková zvláštní věc… Na druhé lince máte hovor.“

Faith pokrčila rameny a podívala se na Willa. Stiskla svítící tlačítko a řekla: „Faith Mitchellová.“

Leo Donnelly rovnou spustil: „To je docela blbý, že tě nenapadlo nejdřív mi dát vědět a teprve pak se mi navážet do případu.“

Faith se mu chtěla začít horečně omlouvat, ale Leo jí k tomu nedal příležitost.

„Volal mi šéf, protože mu volal ten váš teplajzník Hollister a ptal se, proč se státní agenti hrabou v kanclu tý McGheeový, když už jsme všechno prohlídli dneska ráno.“ Sotva popadal dech. „Můj šéf, Faith, chápeš? Chce vědět, proč nejsem schopnej tuhle věc zvládnout. Víš, jak teďka vypadám?“

„Máme souvislost,“ řekla Faith. „Zjistili jsme, co má Paulina McGheeová společného s ostatními oběťmi.“

„To ti z celýho srdce gratuluju, Mitchellová. A já mám kvůli tomu koule ve svěráku, protože ty ses nedokázala na chvíli zarazit a dát mi dopředu vědět.“

„Moc mě to mrzí, Leo…“

„Tohle si nech od cesty,“ vyštěkl Leo. „Správně bych ti nic neměl říkat, ale taková svině nejsem.“

„Co bys mi neměl říkat?“

„Máme další nezvěstnou.“

Faith poskočilo srdce v hrudi. „Další nezvěstnou ženu?“ zopakovala kvůli Willovi. „Odpovídá našemu profilu?“

„Po pětatřicítce, tmavý vlasy, hnědý oči. Dělá v nějaký super bance v Buckheadu, do který maj vstup povolenej jenom pracháči. Nemá přátele. Všichni o ní tvrděj, že je to pěkná mrcha.“

Faith kývla na Willa. Další oběť znamenala další vyprchávající život. „Jak se jmenuje? Kde bydlí?“

„Olivie Tannerová.“ Leo vychrlil jméno i adresu tak rychle, že ho musela poprosit, aby jí to zopakoval. „Bydlí ve Virginia Highland.“

Faith si adresu nadrápala na hřbet ruky.

„Mám to u tebe,“ řekl Leo.

„Promiň, Leo, já…“

Nenechal ji dokončit větu. „Na tvým místě bych se trochu hlídal, Mitchellová. Až na úspěch v práci tomu profilu poslední dobou dost odpovídáš.“

Faith zaslechla tiché cvaknutí, které bylo v určitém směru horší, než kdyby telefonem práskl.

Olivie Tannerová bydlela v bungalovu, který na první pohled vypadal jako malé středostavovské obydlí. Z ulice se zdálo, že má rozlohu pár desítek metrů, ale nakonec se ukázalo, že má šest ložnic, pět a půl koupelny a cenu přes milión dolarů. Po návštěvě Paulininy kanceláře, kde Faith nahlédla do její psychiky, se na dům Olivie Tannerové dívala jinýma očima. Příbytek stál v krásné květinové zahradě. Všechny rostliny v ní byly nasázené do stejných dokonalých řad. Dům byl zvenku čerstvě natřený a jeho rohy úpravně lemovaly okapy. Faith čtvrť znala a věděla, že dům bude zhruba o třicet let starší než její ubohé obydlí, ale v porovnání s ním vypadal jako nový.

„Dobře,“ řekl Will do mobilu. „Jsem rád, že jste mi zavolala.“ Ukončil hovor a otočil se k Faith: „Joelyn Zabelová tvrdí, že její sestra měla na střední škole problémy s anorexií a bulimií. Není si jistá, jak na tom byla teď, ale já bych tipoval, že v tom pokračovala.“

Faith informaci pozvolna vstřebala. „Fajn,“ řekla nakonec.

„To je ono. To mají společné.“

„A k čemu nám to je?“ otázala se Faith a vypnula motor. „Technici se nemůžou dostat do Jackiina Macu. Možná jim bude trvat týdny, než se jim povede zjistit heslo k počítači Pauliny McGheeové, a ani nevíme, jestli se s těmi ostatními seznámila na chatu pro anorektičky nebo jestli na něj jenom tak chodila v polední pauze, když v ní pravděpodobně nejedla.“ Faith se znovu podívala na dům Olivie Tannerové. „O co se se mnou vsadíš, že tam taky nic nenajdeme?“

„Myslíš na Felixe, když by tě měla zajímat hlavně Paulina,“ vyčetl jí jemně Will.

Faith by nejradši odsekla, že se plete, ale měl pravdu. Myslela jenom na to, že Felix v nějaké náhradní rodině zoufale pláče. Potřebovala se soustředit na oběti a na skutečnost, že Jacquelyn Zabelová s Annou byly předchůdkyněmi Pauliny McGheeové a Olivie Tannerové. Jak dlouho obě ženy vydrží mučení a ponižování? S každou další minutou se prodlužuje jejich utrpení.

A Felix dál zůstává bez matky.

„Felixovi pomůžeme, jenom když pomůžeme Paulině,“ řekl Will.

Faith si zhluboka povzdechla. „Docela mě začíná rozčilovat, jak dobře mě znáš.“

„Ale prosím tě,“ zabručel. „Ty jsi pro mě jako tajemný hrad v Karpatech.“ Otevřel dveře auta a vystoupil. Faith sledovala, jak rozhodně kráčí k domu.

Vystoupila a následovala ho. „Žádná garáž, žádné BMW,“ poznamenala. Po příšerném telefonátu s Leem mluvila s recepčním na policejní stanici, který přebíral hlášení o zmizení auta Olivie Tannerové. Jezdila v modrém BMW 325, jež se ve čtvrti, kde bydlela, nevymykalo průměru. Tannerová byla svobodná a pracovala jako viceprezidentka jedné místní banky. Neměla děti a z celé rodiny jí zbyl jenom bratr.

Will se pokusil otevřít vstupní dveře. Byly zamčené. „Kde je ten bratr tak dlouho?“ Faith se podívala na hodinky. „Přiletěl před hodinou. Pokud bude zácpa…“ Nedořekla. V Atlantě byla zácpa pořád, obzvlášť kolem letiště.

Will se sehnul a sáhl pod rohožku, jestli pod ní nenajde klíč. Nic neobjevil, a tak přejel rukou po prahu a prohlédl květináče, ale nikde nic. „Neměli bychom rovnou jít dovnitř?“

Faith v sobě potlačila poznámku, že se celý třese, aby násilím vnikl do domu. Pracovala s ním dost dlouho, aby věděla, že frustrace Willa nabudí, zatímco ji spolehlivě ukolébá. „Dáme mu ještě pět minut,“ řekla.

„Měli bychom zavolat zámečníka pro případ, že u sebe nebude mít klíč.“

„Půjdeme na to hezky pomalu, ano?“

„Mluvíš na mě jako na svědka.“

„Zatím nevíme, jestli Olivie Tannerová opravdu patří k našim obětem. Třeba se z ní nakonec vyklube energická obarvená blondýna, co má plno kamarádů a psa.“

„V bance mi řekli, že od nástupu do práce neměla jedinou absenci.“

„Mohla spadnout ze schodů. Nebo se rozhodla vykašlat na městský život a utekla s neznámým chlapem, kterého potkala někde v baru.“

Will neodpovídal. Udělal z rukou dalekohled a zadíval se předními okny do domu, jestli tam něco neuvidí. Přesně tohle nejspíš udělal i pochůzkář, který včera vyplnil hlášení o pohřešované osobě. Will si tak krátil čekání na Oliviina bratra Michaela Tannera. Faith ho nechala.

Leo se sice naštval, ale hodně jim pomohl, když jim oznámení předal. Podle policejních pravidel by na případ měl být nejdřív nasazen detektiv. Kdyby byl zaneprázdněný, mohlo trvat i čtyřiadvacet hodin, než by se k Michaelu Tannerovi dostal a začalo se něco dít. Pak by mohlo trvat další den, než by policie oznámila GBI, že pohřešovaná odpovídá profilu obětí. Leo jim ušetřil dva cenné dny ve vyšetřování případu, který nutně potřebovali dovést ke zdárnému konci. A oni mu místo poděkování uštědřili ránu pod pás.

Faith zavibroval mobil. Podívala se na e-mail a v duchu poděkovala Amandině asistentce Caroline. „Mám zatýkací protokol Jakea Bermana po incidentu v nákupním středisku.“

„Co se v něm píše?“

Faith se dívala na blikající ikonu na displeji. „Chvíli potrvá, než to naběhne.“

Will obešel dům a zkusil všechna okna, jestli by některé nešlo otevřít. Faith ho následovala a mobil před sebou držela jako virguli. Když se na displeji konečně objevila první stránka protokolu, Faith začala nahlas číst: „Na základě stížnosti majitelů nákupního centra Mall of Georgia…“ Faith posunula kurzor níž a hledala části, které pro ně měly nějaký význam. „Podezřelý pak typickým gestem rukou naznačil, že má zájem o pohlavní styk. Dvakrát jsem přikývl a on mě nasměroval ke kabinkám na pánských záchodcích.“ Sjela o kousek níž. „Manželka podezřelého čekala venku se dvěma syny ve věku zhruba jednoho a tří let.“

„Uvádějí její jméno?“

„Ne.“

Will po schodech vystoupal na verandu lemující zadní část domu. Atlanta leží na úpatí Appalačského pohoří a její reliéf tvoří kopce a údolí. Za bungalovem Olivie Tannerové strměla stráň, ze které sousedé dobře viděli na její dům.

„Třeba si někdo něčeho všiml,“ napadlo Willa.

Faith se podívala na obrovský sousední dům. Podobné stavby byly obvykle k vidění jenom na předměstích. V horních dvou patrech byly prostorné verandy a v přízemí se nacházela terasa s cihlovým krbem. Všechny okenice v zadní části domu byly zavřené. Jedinou výjimku tvořily jedny dveře s odhrnutými závěsy v přízemí.

„Připadá mi prázdný,“ podotkla Faith.

„Asi ho zabavila banka kvůli neplacení hypotéky.“ Will se pokusil otevřít zadní dveře domu Olivie Tannerové. Byly zamčené. „Olivie je nezvěstná minimálně od včerejška. Jestli je to jedna z našich obětí, znamená to, že ji pachatel unesl těsně před nebo těsně po Paulině,“ řekl a zkusil okna. „Mohl by Jake Berman být Paulinin bratr?“

„Možné to je,“ připustila Faith. „Paulina říkala Felixovi, že je nebezpečný. Nechtěla, aby se s ním dostal do styku.“

„Určitě se ho nebála pro nic a za nic. Možná má násilnické sklony. Třeba se právě kvůli němu rozešla s rodinou a změnila si jméno. Spálila mosty, když byla ještě velice mladá. Musela z něho mít velký strach.“

Faith všechno zrekapitulovala: „Jake Berman byl na místě činu. Teď zmizel. Jako svědek moc nespolupracoval. Neexistuje žádný dokument, který by nám posloužil jako stopa, kromě zatýkacího protokolu za pohoršování na veřejnosti.“

„Pokud je Berman falešné jméno, tak je to celkem jasné. Sice ho zatkli a dostal se do databáze, ale nijak mu to neuškodí, protože jeho skutečné jméno nikde nefiguruje.“

„Kdyby si ho změnil před dvaceti lety, kdy Paulina utekla z domova, tak to je v případě úředních záznamů celá věčnost. Pořád se to snažili dohnat a zadávali informace a staré případy do počítačů. Na malých městech se plno spisů do databáze vůbec nedostalo. Vezmi si, jak dlouho Leovi trvalo, než se mu povedlo vystopovat Paulininy rodiče, a to podali oznámení o pohřešované osobě.“

„Kolik je Bermanovi?“

Faith na mobilu najela na začátek protokolu. „Třicet sedm.“

Will se zarazil. „Paulině je taky sedmatřicet. Že by dvojčata?“

Faith zalovila v kabelce a vytáhla z ní černobílou kopii řidičského průkazu Pauliny McGheeové. Pokusila se vzpomenout, jak vypadá tvář Jakea Bermana, ale pak si uvědomila, že v druhé ruce vlastně drží jeho spis. Mobil ještě nestáhl celý soubor. Zvedla ho nad hlavu a zadoufala, že se tím zesílí signál.

„Pojď, vrátíme se dopředu,“ navrhl Will. Obešli dům z druhé strany a Will cestou zkoumal všechna okna, jestli na nich nenajde něco podezřelého. Když dorazili před dům, spis v mobilu se konečně celý stáhl.

Jake Berman měl na fotografii neupravený plnovous, jaký nosili taťkové z předměstí, když se snažili vypadat neuhlazeně. Faith fotografii ukázala Willovi. „Když jsem s ním mluvila, byl hladce oholený,“ řekla.

„Felix povídal, že muž, který unesl jeho matku, měl knír.“

„Tak rychle by mu nenarostl.“

„Můžeme si nechat udělat skicu, jak by asi Jake vypadal bez vousů, s knírem, cokoli.“

„To nám musí povolit Amanda.“ Kdyby Bermanovu podobiznu zveřejnili, mohl by zpanikařit a ještě víc se stáhnout. Pokud je pachatelem, mohl by se vyplašit. Mohl by zabít všechny svědky a opustit stát, anebo dokonce zemi, a to by bylo horší. Mezinárodní letiště Hartsfield denně odbavilo dva tisíce pět set letadel.

„Má tmavé vlasy i oči jako Paulina,“ podotkl Will.

„To má leckdo.“

Will pokrčil rameny. „Jako její dvojče nevypadá, ale bratr by to být mohl,“ připustil.

Faith si zase připadala hloupě. Podívala se na data narození obou osob. „Berman měl narozeniny krátce po zatčení. Narodil se o jedenáct měsíců dřív než Paulina. Museli by být brzy po sobě.“

„Měl na sobě oblek, když ho zatkli?“

Faith prolistovala složku. „Džínsy a svetr. Tytéž, jako když jsem s ním mluvila v Grady.“

„Uvádí se v protokolu jeho zaměstnání?“

Faith se podívala. „Nezaměstnaný.“ Přečetla si další podrobnosti a zavrtěla hlavou. „Tohle je pěkně mizerný protokol. Nechápu, jak ho ten nadporučík mohl vůbec dát z ruky.“

„Kdysi jsem tyhle mravnostní šťáry taky dělal. Mají deset nebo patnáct podobných případů denně. Většina z nich se rovnou přizná nebo zaplatí pokutu a doufá, že se na to zapomene. Tihle se k soudu vůbec nedostanou, protože ti výtečníci nechtějí koukat na svého žalobce.“

„Jaké typické gesto rukou dělají, když chtějí sex?“ zajímala se Faith čistě ze zvědavosti.

Will udělal velice obscénní gesto. Faith zalitovala, že se ho vůbec ptala.

„Jake Berman se určitě neschovává jen tak,“ nevzdával se Will.

„Co myslíš, že je zač? Může to být flákač, Paulinin bratr anebo pachatel. Nebo všechno dohromady.“

„Anebo taky nic z toho,“ zdůraznil Will. „Každopádně si s ním potřebujeme promluvit.“

„Amanda na něho nasadila celý tým. Dělají všechny možné variace na jeho jméno – třeba Jake Seward nebo Jack Seward. Zkoušejí i McGheea, Jacksona, Jakesona. Počítač vyjede jenom to, co v něm je.“

„Jaké má druhé jméno?“

„Henry. Takže experimentujeme s Hankem, Harrym, Hossem…“

„Jak to, že ho nemůžeme najít, i když má záznam?“

„Nepoužívá kreditky, neplatí paušál mobilnímu operátorovi ani hypotéku. Z posledních známých adres jsme nic užitečného nezjistili. Nevíme, kde pracoval před nedávnem ani v minulosti.“

„Třeba je všechno psané na manželku. Její jméno neznáme.“

„Kdyby mého muže chytili, jak si to s někým rozdává v nákupním centru, zatímco já na něho čekám venku…“ Faith nedokončila větu. „Škoda, že právník, který ho zastupoval u soudu, je úplný idiot.“ Muž jim o svém klientovi odmítal poskytnout jakékoli informace a tvrdil, že se s Jakem Bermanem nemůže spojit. Amanda vypisovala příkazy k otevření jeho spisů, ale to bylo zdlouhavé a jejímu týmu už nezbývalo moc času.

Před domem zastavil modrý Ford Escape. Muž, který z něj vystoupil, byl učebnicovým příkladem úzkostného člověka. Vraštil čelo a žmoulal si ruce před trochu vystouplým bříškem. Byl průměrného vzhledu, plešatěl a hrbil se. Faith by se vsadila, že v práci sedí přes osm hodin denně u počítače.

„Vy jste ti policisté, se kterými jsem mluvil?“ zeptal se stroze. Pak si asi uvědomil, že je moc příkrý, a zkusil to znovu: „Promiňte. Jsem Michael Tanner, Oliviin bratr. Vy jste od policie?“

„Ano,“ přisvědčila Faith a vytáhla průkaz. Představila muži sebe i Willa. „Máte klíč od sestřina domu?“

Michael se zatvářil ustaraně a rozpačitě, jako by se jednalo o nepříjemné nedorozumění. „Nevím, jestli děláme dobře. Olivie nemá ráda, když jí někdo nabourává její osobní prostor.“

Faith se podívala na Willa. Další žena, která se ráda vymezuje vůči ostatním.

Will navrhl: „Pokud to bude nutné, zavoláme zámečníka. Potřebujeme si dům prohlédnout pro případ, že se jí něco opravdu stalo. Olivie mohla upadnout nebo…“

„Já klíč mám,“ zarazil ho Michael, sáhl do kapsy a vytáhl z ní klíč na elastickém pásku. „Poslala mi ho před třemi měsíci. Vůbec nevím proč. Prostě chtěla, abych ho měl u sebe. Myslím, že právě proto, že věděla, že ho nepoužiju. Možná bych to neměl dělat.“

„Kdybyste se nebál, že se jí něco zlého stalo, nepřiletěl byste až z Houstonu,“ připomněl mu Will.

Michael úplně zbledl a Faith na něm na okamžik viděla, co všechno v posledních hodinách prožil – dojel na letiště, nasedl do letadla, vypůjčil si auto a pořád si říkal, že je to hloupost, protože jeho sestře se určitě nic nestalo. Přitom celou dobu v hloubi duše věděl, že pravý opak je nejspíš pravdou.

Michael klíč podal Willovi. „Ten policajt, co jsem s ním mluvil včera, povídal, že sem poslal pochůzkáře.“ Odmlčel se, jako by potřeboval, aby mu potvrdili, že je to pravda. „Bál jsem se, že mě neberou vážně. Olivie je sice dospělá ženská, ale taky má pevně zažité návyky, od kterých zásadně neupouští.“

Will odemkl a vešel do domu. Faith Michaela zdržela u dveří. „Jaké jsou ty její návyky?“ zeptala se ho.

Michael na okamžik zavřel oči, jako by se musel rozpomenout. „Pracuje v soukromé bance v Buckheadu. Vlastně tam je už skoro dvacet let. Do kanceláře chodí šest dní v týdnu, výjimkou je pondělí, to jde nakupovat a řeší další provozní záležitosti – čistírnu, knihovnu, supermarket. Do banky dorazí ještě před osmou ráno a většinou tam zůstává do osmi večer, pokud nemá nějakou akci. Je specialistka na komunální vztahy, takže pokud nějaká strana, dobročinná organizace nebo jiná skupina, kterou banka sponzoruje, pořádá večírek, musí se ho zúčastnit. Jinak je vždycky doma.“

„Volali vám z banky?“

Přitiskl si ruku na krk a palcem si třel rudou jizvu. Nejspíš podstoupil tracheotomii nebo nějaký jiný chirurgický zákrok.

„Nemají moje číslo,“ odpověděl. „Zavolal jsem jim sám, když se mi Olivie včera ráno neozvala. Volal jsem jim hned po příletu. Vůbec netuší, kde je. Nikdy předtím absenci v práci neměla.“

„Nemáte její fotografii z nedávné doby?“

„Nemám.“ Zdálo se, že si uvědomil, proč ji od něho chce. „Promiňte, ale Olivie se vždycky hrozně nerada fotila.“

„Nic se neděje,“ ujistila ho Faith. „Když to bude potřeba, stáhneme si ji z jejího řidičáku.“

Po schodech k nim sešel Will. Zavrtěl hlavou a Faith Oliviina bratra zavedla dovnitř. Pokusila se s ním zapříst hovor, a tak řekla: „Ten dům je opravdu krásný.“

„Nikdy jsem tu nebyl,“ svěřil se jí Michael. Rozhlížel se kolem sebe stejně jako ona a nejspíš si i myslel totéž – že obydlí připomíná muzeum.

Z přední haly vedla chodba až dozadu do kuchyně, v níž se blýskaly pracovní desky z bílého mramoru a bílé skříňky. Schody pokrýval bělostný běhoun a obývák byl rovněž podobně strohý. Všechno od stěn přes nábytek po koberec na zemi bylo dokonale bílé. Dokonce i obrazy na zdi byly bílé a měly bílé rámy.

Michael se otřásl. „Je to tu pěkně studené.“

Faith věděla, že nemluví o teplotě vzduchu.

Zavedla oba muže do obýváku. Stála v něm pohovka a dvě židle, ale Faith nevěděla, kam by se posadila nebo postavila. Nakonec si sedla na pohovku, jejíž polstrování bylo tak tvrdé, že tlačilo do zadku. Will se posadil na židli vedle ní a Michael si sedl na opačný konec pohovky.

„Takže pěkně od začátku, pane Tannere,“ řekla Faith.

„Doktore,“ opravil ji a pak se zamračil. „Promiňte. To je jedno. Říkejte mi Michaeli, prosím.“

„Dobře, Michaeli.“ Faith mluvila klidně a konejšivě, protože vycítila, že muž začíná panikařit. „Takže vy jste doktor?“ začala jednoduchou otázkou.

„Radiolog.“

„A pracujete v nemocnici?“

„Na Metodistické prsní klinice.“ Michael zamrkal a Faith pochopila, že se pokouší zadržet slzy.

Přešla k věci: „Proč jste včera zavolal na policii?“

„Olivie mi teď volá každý den. Dřív to nedělala. Dost dlouho jsme spolu neměli moc dobrý vztah. Když odešla na vysokou, propast mezi námi se ještě zvětšila.“ Slabě se na oba agenty usmál. „Před dvěma lety mi našli rakovinu štítné žlázy.“ Znovu se dotkl jizvy na krku. „Cítil jsem jen prázdnotu,“ vysvětlil jim. Faith přikývla na znamení, že chápe. „Chtěl jsem být se svou rodinou. Chtěl jsem, aby se mnou Olivie zase komunikovala. Věděl jsem, že budu muset přijmout její podmínky, ale byl jsem ochoten takovou oběť přinést.“

„Jaké podmínky vám dala?“

„Nesměl jsem jí volat. Vždycky volala ona mně.“

Faith nevěděla, co by na to řekla. „Měly ty telefonáty nějaké schéma?“ zeptal se Will.

Michael pokýval hlavou, jako by byl rád, že někdo konečně pochopil, proč si dělá takové starosti. „Ano. Posledních osmnáct měsíců mi volá každý den. Někdy mi toho moc nepoví, ale vždycky si udělá čas na to, aby mi každé ráno přesně ve stejnou dobu zavolala.“

„Proč vám toho moc neříká?“ zajímal se Will.

Michael sklopil hlavu a zadíval se na své ruce. „Je to pro ni těžké. V dětství si prošla určitými těžkostmi. Nepatří k lidem, kteří se usmívají, když pomyslí na rodinu.“ Znovu si začal třít jizvu. Vyzařoval z něho veliký smutek. „Vlastně se vůbec moc neusmívá.“

Will se podíval na Faith, aby se ujistil, že může ve výslechu pokračovat místo ní. Nenápadně přikývla. Michaelu Tannerovi se očividně lépe mluvilo s Willem. Faith teď měla za úkol splynout s pozadím.

„Vaše sestra nebyla šťastná?“ otázal se Will.

Michael pomalu zavrtěl hlavou a jeho smutek jako by zaplnil celou místnost.

Will chvíli mlčel a dával Michaelovi čas. „Kdo ji zneužíval?“

Faith jeho otázka šokovala, ale slzy, které Michaelovi vstoupily do očí, jí napověděly, že Will se trefil do černého. „Náš otec. Dneska je to už skoro klišé.“

„Kdy?“

„Matka zemřela, když bylo Olivii osm. Myslím, že to začalo krátce potom. Trvalo to několik měsíců, dokud Olivie neskončila u doktora. Měla zranění. Doktor to nahlásil, ale otec prostě…“ Nechal slzy volně stékat po tvářích. „Otec tvrdil, že se schválně sama zranila. Že si něco strčila… zespoda do těla…, aby si záměrně ublížila. Aby k sobě upoutala pozornost, protože se jí stýská po matce.“ Nazlobeně si otřel tváře a oči. „Otec byl soudce. Znal všechny policajty a oni si mysleli, že ho taky znají. Tvrdil, že Olivie si vymýšlí, a tak si o ní všichni mysleli, že je lhářka. Hlavně já. Celé roky jsem jí vůbec nevěřil.“

„Co vás přimělo změnit názor?“

Nevesele se zasmál. „Prostá logika. Přece by nebyla… taková, jaká je, kdyby se jí nestalo něco hrozného.“

Will se mu zpříma podíval do očí. „Ubližoval vám otec někdy?“

„Ne.“ Odpověď přišla příliš rychle. „Tedy ne sexuálně. Někdy mě potrestal. Nařezal mi páskem od kalhot. Dokázal být brutální, ale já jsem si myslel, že to otcové dělají. Bylo to normální. Nejlepší způsob, jak se vyhnout bití, bylo být hodným synem, a tak jsem byl hodný.“

Will si s další otázkou znovu dal na čas. „Jak se Olivie trestala za to, co se jí dělo?“

Michael se pokoušel zvládnout své emoce, ale nepodařilo se mu to. Nakonec si přitiskl palec a ukazovák na oči a rozvzlykal se. Will jenom nehnutě seděl na židli. Faith ho napodobila. Instinktivně vycítila, že se nesmí snažit Michaela Tannera utěšovat.

Otřel si hřbetem ruky slzy a řekl: „Olivie byla bulimička. Myslím, že pořád trpí anorexií, ale přísahala mi, že se zvracením už přestala.“

Faith si uvědomila, že zadržuje dech. Olivie Tannerová měla poruchu příjmu potravy stejně jako Paulina McGheeová a Jackie Zabelová.

„Kdy to začalo?“ zeptal se Will.

„Když jí bylo deset nebo jedenáct. Nevzpomínám si. Jsem o tři roky mladší. Vím jenom, že to bylo příšerné. Ona prostě… Prostě se začala ztrácet před očima.“

Will přikývl a nechal Michaela mluvit.

„Olivie byla vždycky posedlá svým vzhledem. Byla moc hezká, ale nikdy nepřijala…“ Michael se odmlčel. „Táta to nejspíš ještě zhoršoval. Pořád ji štípal a utahoval si z ní, že by se měla zbavit dětských faldíků. Nebyla tlustá, byla úplně normální. Byla krásná. Opravdu krásná. Víte, jak to dopadne, když se člověk takhle týrá hladem?“

Michael se podíval na Faith. Zavrtěla hlavou.

„Na zádech měla proleženiny. Obrovské otevřené rány v místech, kde jí kosti protlačily díry do kůže. Nemohla si ani sednout nebo se někde uvelebit. Pořád jí byla zima, necítila ruce a nohy. Někdy neměla dost síly ani na to, aby si došla na záchod. Prostě se vyprázdnila pod sebe.“ Zarazil se, protože ho očividně přemohly vzpomínky. „Spala deset až dvanáct hodin denně. Vypadávaly jí vlasy. Dostávala nezvladatelné záchvaty třesavky. Bušilo jí srdce a kůži měla… Prostě příšernou. Úplně suchou. Z těla jí odpadávaly celé šupiny. Podle ní to trápení stálo za to. Myslela si, že jí to sluší.“

„Byla někdy hospitalizovaná v nemocnici?“

Michael se zasmál na znamení, že detektivové těžko mohou pochopit, jaká hrůza to byla. „Každou chvíli ji odváželi do Všeobecné houstonské nemocnice. Tam ji napojili na umělou výživu, a když dostatečně přibrala, propustili ji. Jakmile byla doma, zase začala zvracet a brát projímadla. Dvakrát jí selhaly ledviny. Doktoři si dělali velkou starost kvůli jejímu srdci. Hrozně jsem se na ni zlobil. Nedokázal jsem pochopit, proč si vědomě tak příšerně ubližuje. Připadalo mi to… Proč člověk takhle nesmyslně hladoví? Proč dobrovolně prochází…“ Rozhlédl se po chladném domově, který si sestra vytvořila. „Kvůli ovládání. Chtěla mít aspoň něco pod kontrolou a to něco nejspíš bylo jídlo.“

„Nezlepšilo se to? Myslím poslední dobou?“ otázala se Faith.

Michael přikývl, ale vzápětí pokrčil rameny. „Když se dostala z otcova dosahu, bylo to s ní lepší. Studovala ekonomii na vysoké a přestěhovala se do Atlanty. Ta vzdálenost jí asi dost pomohla.“

„Chodila na terapii?“

„Ne.“

„Ani do nějaké skupiny? Nebo na chat?“

Zavrtěl hlavou. Byl si jistý. „Olivie neměla dojem, že by potřebovala pomoc. Myslela si, že všechno zvládá.“

„Měla nějaké kamarádky nebo…“

„Ne. Neměla vůbec nikoho.“

„Je váš otec ještě naživu?“

„Zemřel asi před deseti lety. Odešel velice klidně. Všichni byli rádi, že zemřel ve spánku.“

„Je Olivie nábožensky založená? Chodí do kostela nebo…“

„Kdyby se přes stráže dostala do Vatikánu, nejradši by ho podpálila.“

„Říkají vám něco jména Jacquelyn Zabelová, Paulina McGheeová nebo Anna?“ zeptal se Will.

Michael zavrtěl hlavou.

„Byli jste vy nebo vaše sestra někdy v Michiganu?“

Udiveně se na ně podíval. „Nikdy. Tedy aspoň já ne. Olivie celý život strávila v Atlantě, ale možná tam někdy zajela a já o tom nevím.“

Will se zkusmo zeptal: „A co slova Nebudu si odpírat? Neříkají vám něco?“

„Ne, ale vyjadřují přesný opak toho, co Olivie dělá. Celý život si všechno odpírá.“

„A co Thinspo nebo Thinspirace?“

Michael zase zavrtěl hlavou. „To mi nic neříká.“

Faith si vzala slovo: „A co děti? Měla Olivie nějaké? Netoužila po nich?“

„To by z fyziologického hlediska nebylo možné,“ odpověděl Michael. „Její tělo… Měla ho hrozně poškozené. V žádném případě by nebyla schopná dítě donosit.“

„Mohla nějaké adoptovat.“

„Olivie děti nesnášela.“ Mluvil tak tiše, že ho Faith skoro neslyšela. „Věděla, co by se jim mohlo stát.“

Will mu položil stejnou otázku, o níž uvažovala i Faith: „Nevíte, jestli s tím znovu nezačala? Jestli zase nepřestala jíst?“

„To ne,“ odpověděl Michael. „Anebo to aspoň nedělá ve stejné míře jako předtím. Proto mi každé ráno přesně v šest volala, aby mi dala vědět, že je v pořádku. Někdy se mnou mluvila déle, jindy mi jenom řekla: ‚Je mi fajn‘ a zavěsila. Myslím, že ji to drželo při životě. Vlastně doufám.“

„Ale včera vám nezavolala,“ řekla Faith. „Je možné, že by se na vás kvůli něčemu zlobila?“

„To ne.“ Michael si znovu otřel oči. „Nikdy se na mě nezlobila. Dělala si o mě starost. Pořád se o mě bála.“

Will jenom přikývl, a tak se Faith zeptala: „Proč se o vás bála?“

„Protože ona…“ Michael se zarazil a několikrát si odkašlal.

„Chránila vás před otcem,“ řekl Will.

Michael přikývl a v místnosti se znovu rozhostilo ticho. Zdálo se, že se snaží sebrat odvahu. „Myslíte, že…“ Nedořekl. „Olivie by se od svého zvyku jen tak neodchýlila.“

Will se mu zpříma zadíval do očí. „Můžu k vám být laskavý anebo upřímný, doktore Tannere. Existují jenom tři možnosti. Ta první je, že vaše sestra všechno opustila a někam odešla. Nevěřil byste, jak často se to stává. Druhá je, že měla autonehodu nebo se zranila…“

„Obvolal jsem všechny nemocnice.“

„Atlantská policie taky. Podívali se do záznamů a zjistili, že žádný raněný není nezvěstný.“

Michael přikývl. Nejspíš to už věděl. „Jaká je ta třetí možnost?“ otázal se tiše.

„Že ji někdo unesl,“ odpověděl Will. „A chce jí ublížit.“

Michael ztěžka polkl. Dlouho hleděl na své ruce v klíně, než přikývl. „Děkuju vám za vaši upřímnost, detektive,“ řekl.

Will vstal. „Můžeme se porozhlédnout po domě a podívat se do sestřiných věcí?“ zeptal se.

Michael opět přikývl a Will instruoval Faith: „Podívej se tady dole. Já půjdu nahoru.“

Nedal jí čas na odpověď. Faith si řekla, že se s ním nebude dohadovat, i když Olivie Tannerová má nejspíš nahoře počítač.

Nechala Michaela Tannera v obýváku a zašla do kuchyně. Okny dovnitř dopadalo světlo, v němž všechno vypadalo ještě bělejší. Kuchyně byla krásná, ale stejně sterilní jako zbytek domu. Na pracovních deskách nestálo vůbec nic kromě tenounké televize. Faith podobnou ještě nikdy neviděla. Dokonce i zásuvka a kabely byly schované. Vedly malým otvorem v jemně žilkovaném mramoru.

Ve spižírně nenašla skoro žádné jídlo. Všechny potraviny stály v úhledné řadě. Krabice byly natočené tak, aby bylo vidět označení jejich obsahu. Plechovky rovněž stály otočené stejným směrem. Bylo tam i šest neotevřených velkých balení aspirinu. Pocházel od jiného výrobce než ten, který našli v ložnici Jackie Zabelové. Faith zarazilo, že obě ženy lék užívaly v tak velkém množství.

Další nejasný detail.

Faith se dala do prohledávání kuchyňských skříněk. Několikrát si přitom zatelefonovala. Co nejtišeji požádala kolegy, aby prověřili Michaela Tannera, aby ho mohla vyloučit z okruhu možných podezřelých. Potom zavolala atlantské policii a požádala ji o několik pochůzkám, aby přijeli prohledat okolí domu. Zařídila výpis hovorů z Oliviina domácího telefonu, aby zjistili, kam volala. Mobil měla nejspíš služební. Pokud budou mít velké štěstí, možná někde objeví telefon, ve kterém si budou moci přečíst její elektronickou poštu. Možná, že se Olivie stýká s někým, o kom její bratr neví. Faith zavrtěla hlavou, protože si uvědomovala, že to je čistě iluzorní. Dům připomínal výkladní skříň, ale nepůsobil jako místo, kde někdo žije. Nepořádaly se tu večírky ani víkendová setkání. Rozhodně tu nepřebýval žádný muž.

Jaký život Olivie Tannerová vedla? Faith už na případech nezvěstných osob pracovala. Většina z nich byly ženy. Pokud chtěl člověk zjistit, co se s nimi stalo, musel si sám sebe představit na jejich místě. Co měly rády a co nesnášely? S kým se přátelily? Co bylo na jejich příteli, manželovi nebo milenci tak strašného, že se rozhodly sbalit a odejít?

U Olivie neexistovala žádná vodítka ani citové vazby, jichž by se mohli zachytit. Její dům neměl duši. Nebyla v něm jediná pohodlná židle, na níž by se člověk uvelebil na konci únavného dne. Všechny talíře a misky byly dokonale hladké, bez jediného škrábance, jako by je vůbec nikdo nepoužíval. Dokonce i kávovým šálkům se dno lesklo čistotou. Jak se Faith může ztotožnit se ženou, která žije v dokonale čisté bílé krabici?

Vrátila se ke kuchyňským skříňkám, ale ani teď v nich neobjevila nic neobvyklého. Dokonce i provozní zásuvka byla uklizená – šroubováky byly v plastové krabičce a kladivo leželo na klubku stočeného provázku. Faith přejela prstem po vnitřní hraně skříňky. Nenalepily se jí na něj žádné drobky ani špína. Žena, jež své kuchyňské skříňky oprašuje zvenku i zevnitř, je rozhodně zvláštní.

Faith otevřela spodní zásuvku a našla v ní velkou obálku, v jakých se poštou posílají fotografie. Uvnitř objevila štos pečlivě vystříhaných lesklých stránek z časopisů. Na všech byly spoře oděné modelky propagující leccos od parfémů po zlaté hodinky. Nebyly to ženy, jež na sobě v reklamách obvykle měly twinsety a perlové náhrdelníky, s veselou tváří utíraly prach a uklízely po svých nádherných dětech. Vyzařoval z nich sex a nevázanost. Především však byly hubené.

Faith některé z vyzáblých modelek už viděla. Jako každý, kdo někdy čekal ve frontě v supermarketu, i ona listovala stránkami Cosmopolitanu, Vogue a Elle. Když se na anorektické ženy dívala teď, dělalo se jí zle od žaludku. Uvědomovala si, že Olivie Tannerová si fotografie nevystřihla kvůli novým očním stínům nebo lesku na rty, ale protože ty kostlivce považovala za metu hodnou dosažení.

Znovu si připomněla, jak jim Michael Tanner povídal, že sestra se dokázala nelidsky týrat, jenom aby byla hubená. Faith nechápala, kde Will bere jistotu, že se snažila chránit bratra před otcem. Připadalo jí nepravděpodobné, aby muž, který znásilňuje svou dceru, sáhl i po synovi. Pracovala však u policie už dost dlouho a věděla, že zločinci se nechovají logicky. Mitchellova rodina byla i přes Faithino rané těhotenství docela normální. Nevyskytovali se v ní žádní násilničtí alkoholici ani strýčkové posedlí sexem. Ohledně nenormálního dětství vždycky pokulhávala za Willem.

Nikdy jí nic otevřeně nepotvrdil, ale Faith se domnívala, že v dětství dost často zakoušel násilí. Někdo mu roztrhl horní ret, který se mu nestihl pořádně zahojit. Tenká jizva, jež se mu táhla podél čelisti a mizela pod límcem košile, nejspíš byla stará. K takovému šrámu člověk přijde v dětství a po zbytek života se ho nezbaví. Will si zásadně nevyhrnoval rukávy a nepovoloval si kravatu ani v horkých letních měsících. Zejména jeho otázka, jak Olivie Tannerová trestala sama sebe, jí leccos odhalila. Osobně se domnívala, že Will si jako trest zvolil život s Angií Polaskiovou.

Ze schodů k ní dolehly kroky. Do kuchyně vešel Will a potřásal hlavou. „Na telefonu v patře jsem zmáčkl zpětné volání. Ozval se mi Michaelův záznamník v Houstonu.“

V ruce držel nějakou knihu. „Co to máš?“

Will jí podal tenký román se signaturou z knihovny na hřbetu. Na obalu byla nahá žena ve dřepu. Na nohou měla lodičky s vysokými podpatky. Její póza byla spíš umělecká než chlípná, aby bylo na první pohled jasné, že kniha je skutečná literatura, žádný škvár. Faith by takové dílo nikdy nečetla. Zběžně očima přelétla text na zadní straně obalu a objasnila Willovi: „Je to o diabetičce závislé na pervitinu, která má násilnického otce.“

„Takže milostný román,“ řekl Will. „Odhalení?“ odhadl název.

Skoro se trefil. Faith už věděla, že si z každého slova obvykle přečte první tři písmena a zbytek si domyslí. Většinou usuzoval správně, ale neobvyklá slova ho dokázala rozhodit.

Položila knihu přední stranou na linku. „Našel jsi tam počítač?“

„Nenašel. Ani počítač, ani diář, ani kalendář.“ Zotvíral zásuvky a v jedné objevil dálkové ovládání k televizi. Zapnul ji a natočil obrazovku k sobě. „Tohle je jediná televize v celém domě.“

„V ložnici taky žádná není?“

„Ne.“ Will prošel programy. Všechny patřily k běžné digitální nabídce. „Kabelovku nemá. Na odbočnici v přízemí není žádný modem na DSL.“

„Takže nemá vysokorychlostní internet,“ vyvodila z toho Faith. „Možná používá vytáčený. Třeba má v práci laptop.“

„Možná jí ho někdo sebral.“

„Nebo si prostě nenosí práci domů. Její bratr přece říkal, že je v bance od rána až do večera.“

Will vypnul televizi. „Našla jsi něco dole?“

„Aspirin,“ odpověděla Faith a ukázala na lahvičky ve spižírně. „Jak jsi to myslel, když jsi říkal, že se Olivie snažila Michaela chránit?“

„Vždyť jsme o tom mluvili u Pauliny. Měli tví rodiče dost času na tvého bratra, když ses dostala do maléru?“

Faith zavrtěla hlavou a uvědomila si, že jeho slova mají jasnou logiku. Olivie veškerou otcovu nevhodnou pozornost strhávala na sebe, aby její bratr mohl aspoň trochu normálně žít. Nebylo se co divit, že ho trápil pocit viny. Přežil.

Will se ze zadního okna podíval na opuštěný dům za Oliviiným obydlím. „Pořád myslím na ty závěsy na dveřích,“ řekl.

Faith také přistoupila k oknu. Měl pravdu. Všude byly zavřené okenice. Jedinou výjimkou byly dveře v přízemí s rozhrnutými závěsy.

„Doktore Tannere, na chvíli půjdeme ven,“ řekla Faith zvýšeným hlasem. „Za chvilku jsme zpátky.“

„Dobře,“ odpověděl Michael.

Stále se mu třásl hlas, a tak Faith dodala: „Zatím jsme nic nenašli. Pořád se jenom rozhlížíme.“

Chvíli vyčkávala, ale nedostala žádnou odpověď.

Will jí otevřel zadní dveře a vyšli spolu na verandu.

„Všechny šaty má ve velikosti 32. Je to normální?“ zeptal se Will.

„Snad jo,“ zamumlala Faith. Vzápětí si uvědomila, co řekla, a tak dodala: „Je to hrozně malé, ale ještě to není tak strašné.“

Znovu si prohlédla Oliviinu zahradu. Podobně jako u většiny městských parcel ani tahle nebyla nijak obrovská. Ostatní pozemky vypadaly podobně a byly od sebe oddělené ploty. Každých zhruba šedesát metrů se nacházel telefonní sloupek. Faith za Willem sešla ze schodů. Oliviina zahrada byla obehnaná plotem z drahého cedrového dřeva. Jednotlivá prkna byla plochá a opěrné sloupky stály zvenku. „Připadá ti ten plot nový?“ zeptala se Faith Willa.

Zavrtěl hlavou. „Nechávala ho mýt proudem vody. Čerstvý cedr je červenější.“

Došli na konec zahrady a zastavili se. Plaňky měly uprostřed hluboké škrábance. Will se k nim sklonil a řekl: „Vypadá to jako stopy po něčích botách. Jako by přes ten plot někdo lezl.“

Faith zvedla hlavu a ještě jednou se podívala na sousední dům. „Vypadá prázdný. Myslíš, že ho zabavila banka?“

„To se dá zjistit jenom jedním způsobem,“ řekl Will. Přistoupil k plotu a chytil se ho rukama. Když se ho chystal přelézt, zjistil, že Faith se k němu přidala. „Nechceš tu na mě počkat? Nebo to můžeme obejít,“ navrhl.

„Co si o mně myslíš?“ Faith se nahoře chytila planěk. Něco podobného dělali na policejní akademii, ale to bylo před několika lety a Faith na sobě tehdy neměla sukni. Předstírala, že si nevšimla, jak jí Will zezadu pomáhá. Doufala, že on bude dělat, že si nevšiml jejích bledě modrých bombarďáků.

Jako zázrakem se jí povedlo na plot vyškrábat a přepadnout na druhou stranu. Will se nejdřív ujistil, že slezla, a pak se přes plot přenesl s lehkostí desetiletého čínského gymnasty.

„Se nepředváděj,“ zamumlala Faith a šplhala po strmém kopci k prázdnému domu. Přízemí tvořila prosklená stěna s francouzským oknem na každém konci. Když se Faith přiblížila k domu, zjistila, že jedny dveře jsou otevřené. Zvedl se vítr a v jeho poryvu se zatřepotal kus bílého závěsu, který se dostal ven.

„Tak jednoduché to nebude,“ prohlásil Will. Očividně myslel na totéž, co Faith. Schovává se podezřelý uvnitř? Ukrývá své oběti právě tady?

Will rozhodným krokem vyrazil k domu.

„Mám zavolat posily?“ zeptala se Faith.

Will o tom nepřemýšlel. Vrazil loktem do dveří, otevřel je a strčil hlavu dovnitř.

„Ty jsi nikdy neslyšel o dostatečném důvodu pro vniknutí do cizího domu?“

„Co ten randál?“ zeptal se, i když všude bylo ticho. Podle zákona nesměli vejít do soukromého domu bez povolení k prohlídce, nebo pokud nehrozilo bezprostřední nebezpečí.

Faith se otočila a podívala se na dům Olivie Tannerové. Žena zřejmě nevyznávala záclony ani závěsy. Faith měla jako na dlani její kuchyň a místnost, v níž Olivie nejspíš spala. „Měli bychom zažádat o povolení k domovní prohlídce.“

Will už byl uvnitř. Faith na něho polohlasně zanadávala a vytáhla z kabelky pistoli. Vešla do suterénu a opatrně došlápla na bílý berberský koberec. Podle zařízení místnost kdysi pravděpodobně sloužila jako společenský sál. Stál tam kulečníkový stůl a bar se dřezem. Ze zdi trčely dráty v místě, kde bývalo domácí kino. Will zmizel. „Pitomec jeden,“ zabručela Faith a udělala další krok dovnitř. Otevřela dveře dokořán, až se dotkly stěny. Naslouchala tak pozorně, až měla pocit, že ji rozbolely uši.

„Wille?“ zašeptala. Když nedostala odpověď, opatrně vykročila dál. Srdce jí bušilo jako splašené. Sklonila se nad barem a podívala se za pult. Spatřila prázdnou krabici a vedle ní plechovku od limonády. Faith měla za zády komoru s pootevřenými dveřmi. Otevřela je hlavní pistole.

„Je prázdná,“ ozval se Will. Vyšel zpoza rohu a k smrti Faith vyděsil.

„Co děláš?“ vyjela na něho. „Vždyť tam mohl být.“

Will se tvářil nevzrušeně. „Musíme zjistit, kdo má do domu přístup. Realitní makléři, dodavatelé, kupci.“ Vytáhl z kapsy latexové rukavice a prohlédl zámek na francouzském okně. „Jsou tady stopy po nějakém nástroji. Někdo vypáčil zámek.“ Přistoupil k dveřím, na nichž visely laciné plastové žaluzie. Jeden list byl ohnutý dovnitř. Will otočil plastovou tyčkou, aby žaluzie změnily polohu a vpustily do místnosti přirozené světlo. Potom si dřepl a pozorně se zadíval na podlahu.

Faith schovala pistoli do kabelky. Srdce jí pořád zběsile bilo. „Příšerně jsi mě vyděsil, Wille. Příště už do takového domu nechoď beze mě.“

„Nemůžeš mít všechno.“

„Co to má znamenat?“ zeptala se, i když jí to došlo ještě dřív, než otázku vypustila z úst. Snažil se chovat agresivněji, aby měla radost.

„Koukni.“ Naznačil jí, aby k němu přistoupila. „Stopy.“

Faith spatřila načervenalý obrys páru bot, jenž se vyjímal na koberci. Na životě v Georgii bylo mimo jiné skvělé to, že ať pršelo nebo bylo sucho, na všem ulpíval červený hliněný prach. Podívala se otvorem v žaluziích ven. Měla skvělý výhled na Oliviin dům.

„Měla jsi pravdu, sledoval je,“ řekl Will. „Pozoroval je, zjistil, jaké mají zvyky a jaké jsou.“ Došel k baru, zotvíral všechny skříňky a zase je zavřel. „Z téhle plechovky od koly si někdo udělal popelník.“

„Nejspíš stěhováci.“

Will otevřel ledničku. Ozvalo se cinkání sklenic. „Doc Petersonova limonáda,“ řekl. Nejspíš rozeznal logo výrobce.

„Měli bychom odsud vypadnout, dřív než místo činu ještě víc kontaminujeme.“

Will s ní naštěstí souhlasil. Vyšel za Faith ven a zavřel dveře tak, jak je předtím našli.

„Připadá mi to trochu jiné,“ poznamenala Faith.

„V jakém směru?“

„To nevím,“ přiznala. „U Jackiiny matky ani u Pauliny v práci jsme nic nenašli. Leo prohledal její dům a taky na nic nepřišel. Náš podezřelý po sobě nenechává stopy. Jak to, že tu jsou dvě šlápoty? Proč byly otevřené dveře?“

„Přišel o první dvě oběti. Anna i Jackie mu utekly. Možná, že Olivie Tannerová byla na řadě. Třeba ji musel napřed někde schovat jako náhradu za ty dvě.“

„Kdo mohl vědět, že tenhle dům je prázdný?“

„Každý, kdo si jen trochu všímá.“

Faith se podívala zpátky na Oliviin dům a spatřila Michaela Tannera, jak stojí na zadní verandě. Představa, jak znovu cpe zadek přes plot, ji moc nelákala.

„Já to přelezu. Ty jdi okolo,“ řekl Will.

Zavrtěla hlavou a rozhodně vyrazila k plotu. Z téhle strany ho zdolá snáz, protože jsou tu opěrné sloupky. Mezi nimi leží dlouhé prkno, které použije jako schod. Faith se na plot vyhoupla snáz než předtím. Will se přes něj zase přenesl jediným pohybem, s oporou jedné ruky.

Michael Tanner postával se sepnutýma rukama u zadních dveří sestřina domu a sledoval, jak se k němu agenti blíží. „Stalo se něco?“ zeptal se.

„Nic, co bychom vám teď mohli říct,“ odpověděla Faith. „Budu potřebovat, abyste…“

Když stoupla na spodní schod, najednou jí podklouzla noha. Faith vyloudila legrační štěkavý zvuk, ale nijak veselá si nepřipadala. Zajiskřilo se jí před očima a zatočila se jí hlava. Okamžitě si přitiskla ruku na břicho a dokázala myslet jenom na to, co narůstá uvnitř.

„Není ti nic?“ zeptal se Will. Klečel vedle ní a rukou jí podepíral hlavu.

Z druhé strany byl Michael Tanner. „Dýchejte zvolna, dokud se to zase nesrovná,“ řekl a přejel jí rukama po páteři. Nejradši by ho uhodila a odehnala ho od sebe, ale pak si vzpomněla, že je lékař. „Hezky pomalu. Nádech a výdech.“

Faith se pokusila řídit jeho instrukcemi. Bez zjevného důvodu nemohla popadnout dech.

„Není ti nic?“ zopakoval Will.

Zavrtěla hlavou. Možná jí opravdu nic neschází. „Jenom jsem si vyrazila dech,“ vypravila ze sebe. „Pomoz mi vstát.“

Will ji chytil v podpaží a zvedl ji na nohy jako pírko. Je neuvěřitelně silný, napadlo Faith. „Měla bys přestat takhle padat,“ podotkl.

„Jsem úplně pitomá.“ Uvědomila si, že si pořád tiskne ruku na břicho. Přinutila se ji odtáhnout. Tiše stála na místě a naslouchala, jestli se jí v těle něco neozve. Očekávala, že asi pocítí nějakou křeč, která by naznačila, že něco není v pořádku. Nic necítila ani neslyšela. Ale byla v pořádku?

„Co je tohle?“ zeptal se Will a vytáhl jí něco z hlavy. V prstech držel konfetu.

Faith si rukama projela vlasy a ohlédla se. V trávě ležely maličké plastové tečky.

„Do háje,“ zavrčel Will. „Podobnou jsem viděl ve Felixově školní tašce. Nejsou to konfety. Tohle je z taseru.“

15

Sára netušila, proč je v nemocnici, když má volno. Vyprala jen polovinu prádla, kuchyň stále vypadala strašně a koupelna byla v tak zoufalém stavu, že se hrozivě zastyděla, sotva na ni pomyslela.

Přesto se vrátila do nemocnice a teď šla po schodech do šestnáctého patra, aby ji nikdo neviděl, jak se vkrádá na jednotku intenzivní péče.

Měla výčitky svědomí, že Annu pořádně neprohlédla, když ji přivezli na pohotovost. Zraněná absolvovala rentgen, magnetickou rezonanci, ultrazvuk a snímkování. Operovali ji skoro všichni chirurgové v nemocnici, ale ani jeden z nich neobjevil jedenáct pytlů na odpadky v jejím těle. Dokonce museli zavolat na infekční, aby provedli kultivaci, ale jejich snaha byla bezvýsledná. Někdo Annu mučil, řezal a trhal. Její nesčetné rány se nechtěly hojit, protože měla v těle plast. Když z ní Sára pytle vytáhla, v sále to začalo příšerně páchnout. Anna se pozvolna zevnitř rozkládala. Jako zázrakem neutrpěla toxický šok.

Samozřejmě to nebyla Sářina vina, ale ona vnitřně cítila, že něco pokazila. Zatímco celé dopoledne skládala prádlo a drhla nádobí, v myšlenkách se pořád vracela k předvčerejší noci, kdy Annu přivezli do nemocnice. Vymýšlela si paralelní svět, v němž toho pro pacientku udělala mnohem víc než jenom to, že ji předala jinému doktorovi. Musela si připomenout, že pouhé natažení kvůli rentgenu jí způsobovalo příšernou bolest. Sářinou povinností bylo ženu stabilizovat, aby ji mohla předat chirurgům, ne provést celkovou gynekologickou prohlídku.

Přesto si to vyčítala.

Zastavila se na podestě v šestém patře. Trochu se zadýchávala. V tak dobré kondici jako teď snad nikdy nebyla, ale běžící pás a stroje v posilovně jako příprava na skutečnou zátěž zdaleka nestačily. V lednu si slíbila, že bude aspoň jednou týdně chodit běhat ven. Posilovna poblíž jejího domu, kde byly televize, stroje a klimatizace, vylučovala jednu z největších výhod běhu v přírodě – čas strávený o samotě. Bylo velice snadné říct si, že chce být chvíli sama se sebou, ale splnit to bylo něco jiného. Uplynul leden, přešel únor a nastal duben, ale Sára poprvé vyběhla ven až teprve teď.

Chytila se zábradlí a do dalšího patra se o něj opírala. Než došla do desátého poschodí, příšerně ji bolela stehna. V šestnáctém se musela nejdřív zastavit, předklonit a vydýchat se, aby si sestry na jednotce intenzivní péče nemyslely, že úplně zešílela.

Sáhla do kapsy pro pomádu na rty, ale vzápětí se zarazila. Zpanikařila a zoufale začala prohledávat ostatní kapsy. Neměla u sebe dopis. Pořád ho s sebou nosila jako talisman, kterého se dotkla pokaždé, když si vzpomněla na Jeffreyho. Vždycky jí připomněl odpornou ženu, jež ho napsala a která měla na svědomí manželovu vraždu. A teď byl najednou pryč.

Sára se zoufale snažila vzpomenout si, kde dopis nechala. Co když ho omylem vyprala? Zběsile se jí rozbušilo srdce. Zalovila v paměti a nakonec si vzpomněla, že dopis položila na kuchyňskou linku, když se včera vrátila z pitvy Jacquelyn Zabelové.

Otevřela ústa a vydechla úlevou. Dopis má doma. Ráno ho dala na krbovou římsu. Zvláštní. Ležel na ní Jeffreyho snubní prsten a vedle stála urna s trochou jeho popela. Tyhle věci by neměly být pohromadě. Co ji to jen napadlo?

Otevřely se dveře a vyšla z nich sestra s krabičkou cigaret v ruce. Sára poznala Jill Marinovou, jež předešlého rána ošetřovala Annu.

„Nemáte dneska náhodou volno?“ zeptala se Jill.

Sára pokrčila rameny. „Nemůžu se toho tady nabažit. Jak jí je?“

„Infekce reaguje na antibiotika. To byla trefa. Kdybyste z ní nevytáhla ty pytle, byla by už mrtvá.“

Sára na její kompliment jenom pokývla a pomyslela si, že kdyby si jich všimla hned první den, Anna by měla mnohem větší šanci infekci zvládnout.

„Asi v pět ji odpojili od dýchacího přístroje.“ Jill Sáře otevřela dveře, aby jimi mohla projít. „Už přišly výsledky snímkování mozku. Všechno má dobré, až na poškozený oční nerv. S tím se nedá nic dělat. Uši má v pořádku, takže aspoň slyší. Všechno ostatní je bez problému. Neexistuje důvod, aby se neprobrala.“ Nejspíš si uvědomila, že žena má hodně důvodů nechtít se probudit, a tak dodala: „Víte, jak to myslím.“

„Máte už po službě?“

Jill provinile ukázala na cigarety. „Jdu na střechu ničit čerstvý vzduch.“

„Asi je zbytečné říkat, že vás to zabije, že?“

„Mnohem dřív mě zabije práce tady,“ opáčila sestra a pomalu se vlekla po schodech nahoru.

U Annina pokoje pořád hlídali dva policisté. Nebyli to ti samí jako včera, ale oba zasalutovali Sáře na pozdrav. Jeden z nich před ní dokonce odhrnul zástěnu. Sára se na něho vděčně usmála a vešla do pokoje. Na stolku u stěny byly krásně naaranžované květiny. Sára se na ně podívala, ale nenašla mezi nimi žádné přání.

Posadila se na židli a chvíli o květinách přemýšlela. Nejspíš propustili nějakého pacienta, který dal sestrám květiny, aby je rozdaly, jak uznají za vhodné. Vypadaly čerstvé, jako by je někdo ráno natrhal na zahradě. Možná je poslala Faith. Tuhle myšlenku však Sára okamžitě zaplašila. Faith Mitchellová jí nepřipadala nijak zvlášť sentimentální. Navíc nebyla ani moc chytrá, přinejmenším pokud šlo o její zdraví. Sára ráno zavolala Delii Wallaceové, a tak zjistila, že Faith se k ní zatím neobjednala. Brzy jí dojde inzulín. Buď bude muset riskovat, že zase omdlí, anebo přijde za Sárou.

Opřela se lokty o Anninu postel a zadívala se jí do obličeje.

Když neměla v krku zavedenou trubici, bylo lépe vidět, jak vypadala předtím, než se seběhly všechny ty hrůzy. Podlitiny v obličeji se začínaly hojit a vypadaly hůř než včera. Její kůže měla zdravější barvu, ale byla nateklá od tekutin, které jí pouštěli do žil. Anna byla tak vyzáblá, že se jí kosti zdravě obalí masem až za několik týdnů.

Sára ji vzala za ruku a pohladila ji po kůži. Měla ji pořád suchou. Vedle květin našla taštičku se zipem. Byla v ní lahev tělového mléka. Nemocnice podobný balíček obvykle dávaly pacientům. Obsahoval věci, o kterých se nějaký úřednický výbor patrně domníval, že by se nemocným mohly hodit – protiskluzové ponožky, pomádu na rty a tělové mléko, které páchlo dezinfekcí.

Sára si ho trochu vystříkla do dlaně a chvíli třela ruce o sebe, aby se mléko zahřálo. Potom vzala Anninu křehkou ruku do své. Cítila všechny kosti v jednotlivých prstech i křehké klouby. Anna měla tak suchou kůži, že se do ní mléko téměř okamžitě vpilo. Vytlačila si do dlaní další dávku. Vtom se pacientka pohnula.

„Anno?“ řekla Sára a pevně, konejšivě se dotkla její tváře.

Žena trošku pohnula hlavou. Z kómatu se nikdo zázračně neprobral. Byl to obvykle zdlouhavý proces. Nemocný jednoho dne otevřel oči a řekl něco možná nesrozumitelného, co navazovalo na rozhovor, který s někým zapředl kdysi dávno.

„Anno?“ zopakovala Sára. Snažila se mluvit klidně. „Potřebuju, abyste se probudila.“

Pacientka pohnula hlavou. Viditelně ji natočila k Sáře.

Sára řekla pevným hlasem: „Já vím, že je to těžké, má drahá, ale potřebuju, abyste se probudila.“ Anna pootevřela oči. Sára vstala a stoupla si přímo před ni, i když věděla, že ji žena nevidí. „Probuďte se, Anno. Už jste v bezpečí. Nikdo vám neublíží.“

Anna pohnula rty. Měla je tak suché, že jí začaly praskat.

„Tady jsem,“ řekla Sára. „Slyším vás, má drahá. Pokuste se probudit.“

Anně se strachem zrychlil dech. Začínalo jí docházet, co prožila. Uvědomovala si veškerou hrůzu i skutečnost, že nevidí.

„Jste v nemocnici. Vím, že nevidíte, ale slyšíte mě. Jste v bezpečí. Na chodbě hlídají dva policisté. Nikdo vám tu neublíží.“

Anna k ní napřáhla rozechvělé prsty a přejela jí po paži. Sára ji vzala za ruku a pevně ji stiskla. Snažila se jí nezpůsobit další bolest. „Už vám nic nehrozí,“ ujistila ji. „Nikdo vám už nic neudělá.“

Anna ji najednou sevřela pevněji. Sáru pronikavě zabolela ruka, jak jí stiskla kosti k sobě.

Pacientka byla vzhůru a plně vnímala. „Kde je můj syn?“ zeptala se.

16

Když se stiskne spoušť taseru, stlačený dusík uvnitř vymrští dvě elektrody s háčky, které vydávají asi 19 impulzů za sekundu. Půlmetrový vodič dokáže přivést do těla, na němž se háčky zachytí, až padesát tisíc voltů. Elektrický proud paralyzuje příčně pruhované svalstvo a naruší senzomotorické funkce. Will dostal zásah taserem při výcviku. Dodnes si nepamatoval, co se dělo těsně před a bezprostředně poté, co jím proud otřásl. Bezpečně věděl jenom to, že spoušť stiskla Amanda a přešťastně se pak usmívala, když se Will konečně postavil na nohy.

Podobně jako se do střelných zbraní vkládají patrony, do taseru se vkládají hlavice s dráty a elektrodami. Protože iniciátoři původní ústavy nemohli tušit, že podobný vynález někdy bude existovat, jednotlivec nemá nezadatelné právo taser držet, jako je tomu u střelných zbraní. Jakémusi mysliteli se podařilo výrobu taserů podmínit jistým dodatkem – všechny hlavice musí obsahovat plastové identifikační tečky, kterých z každé vystřelené hlavice vyletí několik stovek. Na první pohled se podobají karnevalovým konfetám. Jejich půvab spočívá v tom, že když se dají pod lupu, objeví se na nich sériové číslo, podle něhož se dá určit, z jaké hlavice pocházejí. Taser International si chtěl naklonit právníky, a tak vymyslel vlastní identifikační program. Stačí firmě zavolat, sdělit sériové číslo jediné konfety a oni člověku sdělí jméno a adresu osoby, na kterou je příslušná hlavice registrovaná.

Faith se to dozvěděla za necelé tři minuty.

„Do prdele,“ zašeptala. Pak si uvědomila, že má pořád u úst telefon, a dodala: „Ne, děkuju. Nic víc jsem nechtěla.“ Zaklapla mobil a sáhla po klíčku v zapalování, aby nastartovala. „Patronu koupila Paulina Sewardová. Udaná adresa patří prázdnému domu vedle Olivie Tannerové.“

„Jak kupující platil?“

„Dárkovým šekem American Express. Nebylo na něm žádné jméno. Nedá se zjistit.“ Významně se na něho podívala. „Patrony koupil před dvěma měsíci. To znamená, že Olivii Tannerovou sledoval minimálně tak dlouho. A protože použil Paulinino jméno, musíme předpokládat, že ji hodlal taky unést.“

„Ten prázdný dům je v majetku banky, ale ne té, kde pracuje Olivie.“ Will zavolal na číslo realitní kanceláře uvedené na ceduli v přední zahradě domu, zatímco Faith volala výrobci taseru. „Je prázdný skoro rok. Půl roku se na něj nikdo nepřišel podívat.“

Faith se otočila a začala couvat od domu. Will zamával Michaelu Tannerovi, který seděl ve svém fordu a oběma rukama svíral volant.

„Když jsem ty tečky viděl ve Felixově tašce, nepoznal jsem je,“ přiznal Will.

„Jak bys taky mohl? Vždyť v tašce vypadaly jako běžné konfety. Sériová čísla se dají rozluštit jedině s lupou.“ Faith ještě dodala: „Pokud chceš na někoho svádět vinu, tak na atlantskou policii za to, že to nepoznala hned na místě činu. Měli tam tým expertů. Určitě vysáli koberečky v autě. Jenomže zatím neprozkoumali obsah pytlíků, protože nezvěstná ženská pro ně není priorita.“

„Adresa kupujícího by nás dovedla do domu vedle Olivie Tannerové.“

„Když jsi koukal do Felixovy školní tašky, Olivie Tannerová už byla nezvěstná.“ Faith ještě jednou zopakovala: „Místo činu ohledávala atlantská policie. Podělali to oni.“ Zazvonil jí mobil. Podívala se na číslo volajícího a nezvedla ho. Vysvětlila Willovi: „Teď víme, že tečky z Felixovy tašky jsou ze stejné série jako ty v zahradě Olivie Tannerové. To nám stejně není k ničemu. Došli jsme jenom k závěru, že pachatel to nějakou dobu plánoval a umí dobře zahladit stopy. To jsme věděli už včera večer.“

Will si pomyslel, že toho vědí mnohem víc. Konečně mezi ženami našli souvislost. „Spojili jsme Paulinu s ostatními oběťmi. Věta Nebudu si odpírat ji pojí s Annou a Jackií. Tečky z taseru zase s Olivií.“ Zamyslel se, jestli mu neuniklo ještě něco dalšího.

Faith na tom byla stejně. „Tak si to projdeme od začátku. Co tedy máme?“

„Paulinu s Olivií unesl včera. Na obě použil taser se stejnou hlavicí.“

„Paulina, Jackie i Olivie trpěly poruchou příjmu potravy. U Anny to bude stejné, ne?“

Will pokrčil rameny. Nebylo to nepravděpodobné, ale přece jen to nevěděli jistě. „Jo, budeme tak uvažovat.“

„Žádná z nich neměla přátele, kteří by ji postrádali. Jackie měla sousedku Candy, ale ta se do svěřování zrovna nehrnula. Všechny tři byly atraktivní, hubené, měly tmavé vlasy a oči. A taky dobře placenou práci.“

„Kromě Jackie všechny žily v Atlantě,“ nadhodil Will. „Jak na ni přišel? Byla tu maximálně týden a přijela sem jenom vyklidit matčin dům.“

„Určitě se tu stavovala už dřív, když pomáhala matku stěhovat do pečovatelského domu na Floridě,“ napadlo Faith. „A nesmíme zapomenout na ten chat. Mohly se seznámit tam.“

„Olivie doma neměla počítač.“

„Třeba měla laptop a někdo jí ho ukradl.“

Will se podrbal na paži a vzpomněl si na noc, kdy sestoupil do temnice. Vybavil si všechny falešné stopy, po nichž se od té doby vydali a které je doháněly k šílenství. Všechny zdi, na něž stále naráželi. „Takhle to vypadá, jako by první byla Paulina.“

„Jenže ona byla čtvrtá.“ Faith o tom chvíli uvažovala. „Třeba si to nejlepší nechával na konec.“

„Jenže Paulinu neunesl z domova jako ty ostatní. Provedl to za bílého dne a před očima jejího dítěte, které sedělo v autě. V práci ji pohřešovali, protože měla mít důležitou schůzku. Ostatní ženy nikomu nescházely, tedy až na Olivii, ale u té stejně nebyl schopen zjistit, že bratrovi opravdu denně volala. To by jí pachatel jedině musel odposlouchávat telefon. A to nedělal.“

„A co Paulinin bratr?“ zeptala se Faith. „Pořád se vracím k tomu, že se ho bála tak, že před ním varovala syna. Nemáme o něm žádný záznam. Třeba si změnil jméno stejně jako Paulina, když jí bylo sedmnáct.“

Will vyjmenoval všechny muže, se kterými přišli během vyšetřování do styku. „Henry Coldfield je moc starý a má nemocné srdce. Rick Sigler se celý život nehnul z Georgie. Jake Berman – kdo ví?“

Faith zamyšleně zabubnovala prsty do volantu. Nakonec řekla: „Ještě Tom Coldfield.“

„Ten je asi tak starý jako ty. Když Paulina utekla, akorát by přicházel do puberty.“

„Máš pravdu,“ přitakala. „Kromě toho by ho prozradily psychologické testy u letectva.“

„Michael Tanner,“ navrhl Will. „Ten by věkem odpovídal.“

„Nechala jsem ho proklepnout. Kdyby na něco přišli, zavolali by mi.“

„Morgan Hollister.“

„Toho taky prověřují,“ řekla Faith. „Nepřipadalo mi, že by ho Paulinino zmizení nějak moc vzalo.“

„Felix povídal, že muž, který unesl jeho matku, měl na sobě oblek, jaký nosí Morgan od ní z práce.“

„Ale Felix by Morgana snad poznal, ne?“

„S falešným knírem?“ Will zavrtěl hlavou. „Nevím. Zatím ho nebudeme vylučovat. Jestli nezjistíme nic jiného, můžeme si s ním ještě k večeru promluvit.“

„Je dost starý na to, aby mohl být jejím bratrem. Ale kdyby jím opravdu byl, proč by s ním pracovala?“

„Lidi, kterým někdo ubližuje, dělají hlouposti,“ připomněl jí Will. „Musíme zavolat Leovi a zjistit, na co přišel. Kontaktoval michiganskou policii, když se pokoušel zjistit něco o Paulininých rodičích. Utekla z domova. Před kým?“

„Před svým bratrem,“ doplnila Faith. Zase byli tam, kde předtím. Opět jí zazvonil mobil. Nechala hovor spadnout do hlasové schránky, pak telefon otevřela a vytočila číslo. „Zjistím, jak je Leo daleko. Třeba je zrovna v terénu.“

Will se nabídl: „Zavolám Amandě a povím jí, že potřebujeme oficiálně převzít případ Pauliny McGheeové.“ Otevřel mobil ve chvíli, kdy mu pronikavě zazvonil. Co byl rozbitý, prováděl nezvyklé věci. Will si ho přitiskl k uchu a řekl do něj: „Haló?“

„Čau.“ Měla klidný, uvolněný hlas. Jako by mu do ucha vtékal teplý med. Okamžitě si vybavil pihu na jejím lýtku, kterou vždycky cítil v dlani, když jí přejel rukou po noze. „Jsi tam?“

Will se podíval na Faith. Cítil, jak mu po těle vyrazil studený pot. „Jo,“ odpověděl.

„Dlouho jsme se neviděli.“

Ještě jednou se podíval na Faith. „Jo,“ zopakoval. Od chvíle, kdy přišel domů a zjistil, že z kalíšku v koupelně zmizel Angiin kartáček na zuby, uplynulo asi osm měsíců.

„Co děláš?“ zeptala se.

Will polkl. Měl sucho v ústech. „Pracuju na jednom případu.“

„To jsem ráda. Říkala jsem si, že asi budeš mít fofr.“

Faith ukončila svůj hovor a upřeně sledovala silnici před sebou. Uši však špicovala Willovým směrem.

„Voláš kvůli tý svý kamarádce, co?“ zeptal se Will Angie.

„Lola pro tebe má nějaký informace.“

„To nemám v popisu práce,“ řekl jí. GBI případy nezačínala řešit. Jenom je dokončovala.

„Nějakej pasák udělal ze střešního apartmá drogový doupě. Povaluje se tam plno různýho svinstva, jen ho sebrat. Řekni to Amandě. Bude vypadat dobře v podvečerních zprávách, až bude stát před tou hromadou fetu.“

Will se snažil soustředit na to, co mu říká. Bylo slyšet jenom předení motoru maličkého mini. Faith ze všech sil natahovala uši.

„Jsi tam, brouku?“

„Nemám zájem,“ pronesl Will.

„Prostě jí to ode mě vyřiď. Je to střešní byt v Beeston Place, číslo dvacet jedna. Jméno domu je stejný jako adresa. Beeston Place dvacet jedna.“

„S tím ti nepomůžu.“

„Zopakuj mi to, ať vím, že si to budeš pamatovat.“

Willovi se tak potily ruce, že se začal bát, aby mu telefon nevyklouzl z ruky. „Beeston Place dvacet jedna.“

„Máš to u mě.“

Nedokázal odolat. „Já toho u tebe mám,“ řekl, ale bylo už pozdě. Angie zavěsila. Will si ještě chvíli tiskl telefon k uchu a řekl: „Dobře, ahoj,“ jako by se bavil s normálním člověkem. Navíc mu telefon vypadl z ruky, když se ho pokusil zaklapnout, a provázky se vytrhly zpod izolační pásky. Z telefonu zespodu trčely dráty, které až dosud zůstávaly skryté uvnitř. Will slyšel, jak Faith otevřela ústa a mlaskla. „Mlč,“ přikázal jí.

Poslechla ho. Oběma rukama pevně sevřela volant, a když naskočila zelená, odbočila. „Zavolala jsem na centrální dispečink. Leo je na North Avenue. Stala se tam dvojnásobná vražda.“

Rychle projela na červenou. Will si povolil kravatu, protože mu v autě najednou bylo horko. Znovu ho začínaly svědit paže a měl lehkou hlavu.

„Pokusím se přesvědčit Amandu, aby…“

„Volala mi Angie. Má nějaký tip.“ Vypustil slova z úst dřív, než je stihl zarazit. Zuřivě se snažil vymyslet, jak se vyhnout nutnosti prozradit jí ještě víc, ale nedokázal udržet jazyk za zuby. „Někdo udělal z apartmá v Buckheadu feťácké doupě.“

„Aha.“ Faith nic víc neřekla.

„Má k dispozici jednu holku, se kterou se znala, když dělala na mravnostním. Je to prostitutka a říká si Lola. Chce se dostat z vězení, a tak chce udat dealery.“

„Je to dobrý tip?“

Will jenom pokrčil rameny. „Nejspíš ano.“

„Pomůžeš jí?“

Znovu pokrčil rameny.

„Angie taky dělala u policie. To nezná nikoho na protidrogovém?“

Will ji nechal, ať si odpoví sama. Angie za sebou dost často pálila mosty. Zvesela založila oheň a pak do něj pořádně přilila oleje.

Faith došla ke stejnému názoru. „Můžu na příslušná místa zavolat místo tebe. Nikdo nebude vědět, že s tím máš něco společného.“

Pokusil se polknout, ale měl úplně sucho v ústech. Vadilo mu, že na něho Angie má takový účinek. Ještě víc mu vadilo, že Faith se na jeho utrpení může popásat. „Co ti Leo řekl?“ zeptal se.

„Nebere telefon, protože nejspíš ví, že mu volám já.“ Vzápětí jí zazvonil mobil. Faith se znovu podívala na číslo volajícího a nezvedla ho. Will si řekl, že nemá právo se vyptávat, obzvlášť když s ní sám odmítá probírat své vlastní hovory.

Několikrát si odkašlal, aby mohl promluvit, aniž by mu přeskakoval hlas. „Taser znamená vzdálenost. Kdyby se k nim dokázal dostat dost blízko, použil by paralyzér.“

Faith navázala na jejich předchozí rozhovor. „Co ještě máme?“ zeptala se. „Čekáme na výsledky DNA Jacquelyn Zabelové. Pak taky na to, až nám z IT dají vědět, jak to dopadlo s jejím laptopem a s počítačem v Paulinině kanceláři. Čekáme na zprávu, jestli se něco nenašlo v prázdném domě vedle Olivie Tannerové.“

Will zaslechl zřetelné zabzučení a Faith vytáhla telefon. Četla došlou zprávu a jednou rukou řídila. „Takže tady je výsledek šetření telefonátů Olivie Tannerové.“ Prolistovala zprávu. „Každé ráno kolem sedmé volala do Houstonu v Texasu.“

„Sedm hodin našeho času je v Houstonu šest,“ řekl Will. „Na žádné jiné číslo nevolala?“

Faith zavrtěla hlavou. „Celé měsíce. Nejspíš většinou telefonovala z mobilu.“ Schovala telefon zpátky do kapsy. „Amanda se snaží získat povolení k prohlídce její kanceláře v bance. Byli tam tak hodní, že nám dovolili projít účty jejich klientů, jestli u nich náhodou některá z pohřešovaných neměla konto. Neměla. Ale přístup do Oliviina počítače, telefonu ani elektronické pošty nám nechtějí povolit bez boje. Ohánějí se federálním zákonem o bankovnictví. Musíme se dostat na ten chat.“

„Pokud byla členkou nějaké online skupiny, měla by doma přípojku na internet.“

„Její bratr říkal, že je pořád v práci.“

„Třeba se stýkaly osobně. Jako Anonymní alkoholici nebo pletařský spolek.“

„To se ale těžko dá inzerovat na veřejné nástěnce. Nevylepíš tam vývěsku: Chceš umřít hlady? Přijď mezi nás!“

„Jak jinak se tedy mohly setkat?“

„Jackie je realitní makléřka, Olivie bankéřka, která neposkytuje hypotéky. Paulina je bytová návrhářka a Anna taky něco dělá. Asi to bude taky dost vynášet.“ Faith si zhluboka povzdechla. „Musíme na ten chat, Wille. Určitě se znají odtud.“

„Proč myslíš, že se musely znát?“ kontroval Will. „Stačí, že znaly únosce. Jaký člověk může mít kontakt na ženy, které pracují v tak odlišných oblastech?“

„Údržbář, technik od kabelovky, popelář, krysař…“

„Amanda tohle všechno nechává prověřit. Kdyby se někde něco objevilo, už bychom o tom věděli.“

„Omluv mě, že přestávám doufat, ale pátrají už dva dny a ještě se jim nepovedlo ani najít Jakea Bermana.“ Faith strhla volant stranou a zahnula do North Avenue. Na místě činu stála místo zátarasu dvě policejní auta. Faith s Willem z dálky viděli Lea, jak zuřivě mává rukama a řve na nějakého mladého chudáka v uniformě.

Faith znovu zazvonil telefon. Zastrčila ho do kapsy a vystoupila z auta. „Já teď zrovna nepatřím mezi Leovy oblíbence. Co kdybys s ním promluvil ty?“

Will souhlasil. Bylo to nejlepší, obzvlášť když Leo očividně zuřil jako býk. Když se k němu přiblížili, pořád ještě na mladého policistu řval. Za každým slovem následovala sprostá nadávka. Měl tak rudý obličej, že se Will začal obávat, jestli na něho nejde infarkt.

Nad hlavami se jim vznášela helikoptéra. Místní jí přezdívali Pták gheťák. Byla tak nízko nad zemí, že Willovi vibrovaly ušní bubínky. Leo počkal, až poodletí stranou, a pak se zeptal: „Co tady do prdele děláte?“

„Přijeli jsme kvůli případu pohřešované osoby, co jste nám předal,“ odpověděl Will. „Kvůli Olivii Tannerové. Na místě činu byly tečky z taseru. Pocházejí z hlavice registrované na Paulinu Sewardovou.“

„Do prdele,“ zamumlal Leo.

„Taky jsme v kanceláři Pauliny McGheeové našli důkazy, které ji pojí s mučírnou v lese.“

Lea přemohla zvědavost. „Vy myslíte, že to má na svědomí ona?“

Will o tom vůbec neuvažoval. „Ne, ale myslíme si, že ji unesl stejný muž, který unesl ty ostatní ženy. Potřebujeme vědět co nejvíc…“

„Já vám toho moc neřeknu,“ přerušil ho Leo. „Ráno jsem volal do Michiganu. Tvrdnul jsem kvůli tomu v kanclu, protože vaše partnerka je poslední dobou takový posraný sluníčko.“

Faith otevřela ústa, ale Will napřáhl ruku na znamení, že má mlčet. „Co jste zjistil?“

„Mluvil jsem s jedním veteránem, co dělá v recepci,“ odpověděl Leo. „Jmenuje se Dick Winters. U policie je třicet let a nakonec skončil u přepojování hovorů, věříte tomu? To je k posrání.“

„Pamatuje si na Paulinu?“

„Jo, pamatuje. Prej byla pěkná. Přišlo mi, že ten dědula na ni měl zálusk.“

Willa v tu chvíli vůbec nezajímalo, jestli nějaký oplzlý starý policajt kdysi neobtěžoval dospívající dívku. „Co s ní bylo?“

„Párkrát ji nachytal při krádeži v obchodě a taky když se opila a dělala bordel. Nikdy ji nezavřel. Pokaždý ji jen odvezl domů a řekl jí, ať kouká sekat dobrotu. To byla ještě nezletilá. Ale když jí přešla sedmnáctka, její eskapády se hůř zametaly pod koberec. Nějakej hokynář se nasral a udal ji za krádež. Starej polda teda zašel k ní domů, že pomůže její rodině, ale viděl, že tam něco není v pořádku. Schoval ptáka do trenek, protože zjistil, že taky má nějaký povinnosti. Holka měla problémy ve škole i doma. Řekla mu, že ji pohlavně zneužívají.“

„Řešila to sociálka?“

„Jo, ale milá Paulina zmizela dřív, než si s ní stihli promluvit.“

„Nevzpomíná si ten policajt na nějaká jména? Třeba rodičů? Kohokoli?“

Leo zavrtěl hlavou. „Vůbec na nic. Jenom na Paulinu Sewardovou.“ Luskl prsty a pokračoval: „Povídal, že měla bratra, co byl trochu mešuge. Víte, jak to myslím. Prostě takovej malej pošuk.“

„Jak… pošuk?“

„Byl divnej. Víte, jak to je. Je to takovej pocit.“

Will se musel znovu zeptat: „A ten policajt si nepamatuje, jak se jmenoval?“

„Všechny spisy jsou nepřístupný, protože byla nezletilá. Když k tomu připočítáte rodinnej soud, máte další zádrhel,“ řekl Leo. „Dostanete se do nich jenom s povolením od michiganský policie. Je to dvacet let starej případ. Před deseti lety v tamních archívech hořelo, povídal ten děda. Možná ani nezbyla žádná složka, do který byste se mohli podívat.“

„Bylo to přesně před dvaceti lety?“ zeptala se Faith.

Leo se na ni úkosem podíval. „Jo, na Velikonoce to bude přesně dvacet let.“

Will si to chtěl ujasnit. „Takže Paulina McGheeová neboli Sewardová, zmizela před dvaceti lety o Velikonoční neděli? Tenhle týden je Velikonoční neděle.“

„Ne,“ opravil ho Leo. „Před dvaceti lety byly Velikonoce v březnu.“

„Zjistil sis to?“ zeptala se ho Faith.

Leo pokrčil rameny. „Je to vždycky neděle po prvním úplňku po jarní rovnodennosti.“

Willovi chvilku trvalo, než pochopil, že Leo mluví anglicky. Připadalo mu, jako by se kočka učila štěkat. „Jste si jistý?“

„To si fakt myslíte, že jsem úplně blbej?“ zeptal se Leo. „Kurva, radši mi na to neodpovídejte. Staroch si byl jistej. Paulina zdrhla šestadvacátýho března. Na Velikonoční neděli.“

Will se to pokusil spočítat, ale Faith ho předběhla. „To bylo před dvěma týdny. Souhlasilo by to s dobou, kdy podle Sáry nejspíš unesl Annu.“ Znovu jí zazvonil mobil. „Ježíšmarjá,“ zasyčela a podívala se na číslo volajícího. Potom otevřela telefon a řekla do něj: „Co potřebujete?“

Výraz její tváře se postupně měnil. Rozčilení vystřídal úžas a pak nedůvěra. „Proboha,“ řekla a přitiskla si ruku na prsa.

Will se domníval, že mohlo jít jedině o jejího syna Jeremyho.

„Co je to za adresu?“ Faith otevřela ústa údivem. „Beeston Place.“

„O tom mi Angie říkala…,“ začal Will.

„Hned jsme tam,“ řekla Faith a zaklapla telefon. „To byla Sára. Anna se probudila a začala mluvit.“

„Co říkala o Beeston Place?“

„Tam bydlí – vlastně tam nebydlí sama. Má šestiměsíčního synka, Wille. Naposledy ho viděla právě doma ve svém střešním apartmá v Beeston Place dvacet jedna.“

Will skočil za volant, prudce posunul sedadlo řidiče vzad a vyrazil, ještě než Faith stihla zavřít dveře. Zuřivě řadil, prudce zahýbal za rohy a přeskakoval kovové pláty kryjící výkopové práce na vozovce. Na Piedmont Avenue krkolomně přejel středový pruh do protisměru, aby nemusel čekat na semaforech. Faith vedle něho tiše seděla a pevně se držela kliky na dveřích. Will viděl, jak při každém nadskočení a zatáčce zatíná zuby.

„Zopakuj mi, co ti řekla,“ vyzvala ho Faith.

Will teď nechtěl myslet na Angii. Nechtěl uvažovat o tom, že možná věděla, že v případu figuruje dítě. Miminko, jemuž unesli mámu a nechali ho o samotě v bytě, který se proměnil v drogové doupě.

„Mluvila o drogách,“ řekl. „Nic víc mi nepověděla. Jenom to, že se tam fetovalo.“

Faith mlčela. Will podřadil a širokým obloukem zahnul do Peachtree Street. Na tuto denní dobu tam nebyl velký provoz. V praxi to znamenalo, že tam stojí asi půlkilometrová kolona aut. Will znovu přejel do protisměru, odkud musel na poslední chvíli uhnout do úzkého odstavného pruhu, aby se vyhnul popelářskému vozu. Faith se dlaněmi zapřela o palubní desku, když prudce zahnul a smykem zastavil před bytovým domem Beeston Place.

Will z auta vyskočil, až se zahoupalo. Rozběhl se ke vchodu. Z dálky bylo slyšet houkání policejních vozů a sanitky. Za vysokým pultem seděl recepční a četl si noviny. Byl obtloustlý a velké břicho mu lezlo z uniformy.

Will vytáhl průkaz a strčil ho muži pod nos. „Potřebuju se dostat do střešního apartmá,“ prohlásil.

Recepční se na něho nepřátelsky usmál. Will podobný úsměv už hodně dlouho neviděl. „Važně, jo?“ pravil muž. Podle přízvuku pocházel z Ruska nebo Ukrajiny.

Faith k nim celá bez dechu doběhla a přimhouřenýma očima si přečetla jmenovku na jeho uniformě. „Tohle je důležité, pane Simkove. Máme za to, že nahoře je malé dítě v ohrožení života.“

Bezmocně pokrčil rameny. „Naverch nikdo nejde, pokud nět na seznamu. I vy tam nejste, tak…“

Ve Willovi se cosi zlomilo. Než si stihl uvědomit, co vlastně dělá, napřáhl obě ruce k Simkovovi, popadl ho zezadu za krk a praštil mu hlavou o mramorový pult.

„Wille!“ vydechla Faith. Překvapením se zajíkla.

„Dejte mi klíč,“ nařídil Will recepčnímu a zatlačil mu pevněji na hlavu.

„Kapsa,“ vypravil ze sebe Simkov. Ústa měl tak pevně přitisknutá k pultu, že mu o něj škrábaly zuby.

Will jím trhl k sobě a prohledal mu přední kapsy kalhot. V jedné našel kroužek s klíči. Hodil je Faith a pak se zaťatými pěstmi kráčel k otevřenému výtahu.

Faith stiskla tlačítko posledního patra. „Ježíšmarjá, Wille,“ zašeptala. „Už jsi mi dokázal, že dokážeš být tvrdý. Začni se trochu mírnit, ano?“

„Ten chlap hlídá dveře.“ Will nepříčetně zuřil, takže nedokázal zřetelně artikulovat. „Ví o všem, co se v tom domě děje. Má klíče od všech bytů, včetně Annina.“

Nejspíš pochopila, že si na drsňáka nehraje. „Dobře, máš pravdu. Ale teď trochu zvolníme, ano? Nevíme, co tam nahoře najdeme.“

Will cítil, jak se mu v pažích napínají všechny svaly. Dveře výtahu se otevřely v patře, kde se nacházelo Annino apartmá. Will vyskočil na chodbu a čekal, až Faith najde správný klíč, aby mohli odemknout. Když ho měla, Will ji zarazil a klíče si od ní vzal.

Do bytu nevešel klidně. Vytasil pistoli a s prásknutím otevřel dveře dokořán.

„Fuj.“ Faith se zvedl žaludek. Zacpala si rukou nos.

Will to cítil také. Z bytu se linul odporný sladký zápach spáleného plastu a cukrové vaty.

„Koks,“ řekla Faith a mávla si rukou před obličejem.

„Podívej,“ řekl Will a ukázal do předsíně. Na zemi se ve vyschlé kaluži žluté kapaliny válely zkroucené konfety. Tečky z taseru.

Před Willem se otevírala dlouhá chodba s dvojicí zavřených dveří na jedné straně. Vepředu byl obývák. Ležely tam převrácené pohovky s vytrhaným čalouněním. Všude se válely odpadky. V chodbě na břiše ležel obrovský muž. Paže měl rozhozené do stran a hlavu měl otočenou ke stěně. Jeden rukáv měl vyhrnutý a biceps mu svíralo gumové škrtidlo. Z paže mu trčela injekční jehla.

Will napřáhl pistoli před sebe a kráčel chodbou. Faith také vytáhla zbraň, ale Will jí naznačil, aby počkala. Podle zápachu poznal, že tělo se už začalo rozkládat, ale pro jistotu muži radši zkontroloval tep. Vedle mužovy nohy ležel zakázkový revolver se zlatou rukojetí. Vypadal jako laciná pistolka na hraní. Will ho odkopl stranou, i když věděl, že muž se po něm sotva napřáhne.

Pohybem ruky naznačil Faith, že může vejít, a vrátil se k prvním zavřeným dveřím. Počkal, až bude kolegyně připravená, a prudce je otevřel. Byla to šatna. Uvnitř ležely na hromadě kabáty. Will do nich kopl a podíval se pod šatstvo. Teprve potom přistoupil k druhým dveřím. Zase počkal na Faith a rozkopl je.

Oběma se zvedl žaludek z příšerného zápachu. Záchodová mísa přetékala a stěny obložené tmavým onyxem byly pomazané výkaly. Umyvadlo přetékalo temně hnědou tekutinou. Willovi po těle naskočila husí kůže. Zápach mu připomněl komoru, v níž pachatel držel Annu s Jackií.

Zavřel dveře záchoda a naznačil Faith, aby ho následovala do obýváku. Cestou museli překračovat rozbité sklo, jehly a kondomy. Našli bílé triko zmačkané do kuličky. Bylo zkrvavené. Vedle něj ležela podrážkou nahoru zavázaná teniska.

Z obýváku se vcházelo do kuchyně. Will se nejdřív podíval za roh, jestli se tam někdo neskrývá. Faith mezitím prohlédla převrácený nábytek a další rozbité sklo.

„Je to čisté,“ řekla.

„Tady taky,“ ozval se Will. Otevřel skříňku pod dřezem a hledal odpadkový koš. Byl v něm bílý pytel podobný těm, které měly oběti v tělech. Koš byl prázdný. Byl jedinou čistou věcí v celém bytě.

„Koks,“ odhadla Faith a ukázala na několik bílých krystalů na konferenčním stolku. Kolem se válely hadičky, jehly, stočené bankovky a žiletky. „To je svinčík. Nechce se mi věřit, že v tom žili lidi.“

Will dobře věděl, jak hluboko dokáže feťák klesnout a jakou spoušť po sobě dovede zanechat. Už viděl několik hezkých předměstských domů, které se během pár dní proměnily ve zchátralá pervitinová doupata. „Kam všichni zmizeli?“

Faith pokrčila rameny. „Mrtvola by je nevyděsila natolik, aby tu nechali takové množství kokainu.“ Podívala se na tělo. „Možná to byl hlídač.“

Ostatní místnosti prohledali společně. Byly tam tři ložnice. Jedna z nich sloužila jako dětský pokoj a měla stěny v různých odstínech modři. Následovaly dvě koupelny. Umyvadla i všechny záchody byly ucpané. Povlečení na postelích bylo zmuchlané a matrace otočené. Ze skříní kdosi vyházel veškeré šatstvo a odnesl všechny televize. Na stole v jednom volném pokoji ležela klávesnice s myší, ale počítač chyběl. Ten, kdo si byt přivlastnil, ho dočista vybílil.

Will zastrčil pistoli do pouzdra a zůstal stát na konci chodby. U dveří bytu čekali dva záchranáři a policista v uniformě. Naznačil jim, že mají vejít.

„Ten to má za sebou,“ prohlásil jeden záchranář, když zběžně prohlédl mrtvého u šatny.

„Můj partner zpovídá recepčního,“ řekl policista. „Vypadá to, že upadl a má od toho pěkný monokl,“ pokračoval odměřeně. Jeho slova patřila Willovi.

Faith také schovala zbraň. „Dole mají dost kluzké podlahy,“ dodala.

Policista spiklenecky přikývl. „Taky mi to tak na první pohled přišlo.“

Will se vrátil do dětského pokoje a prohrabal oblečky na maličkých ramínkách ve skříni. Pak se vrátil k postýlce a zvedl z ní matraci.

„Opatrně,“ varovala ho Faith. „Můžou tam být jehly.“

„Děti neunáší,“ řekl Will spíš sám pro sebe než k Faith. „Vždycky unese ženu, ale dítě nechá, kde je.“

„Paulinu z domu neodtáhl.“

„Paulina je jiný případ,“ připomněl jí. „Olivii unesl ze zahrady a Annu z předsíně. Viděla jsi přece ty tečky. Vsadím se, že Jackii Zabelovou unesl z domu její matky.“

„Třeba je Annino miminko u nějaké kamarádky.“

Will přestal hledat. Zoufalství ve Faithině hlase ho překvapilo. „Anna žádné kamarádky nemá. Žádná z nich nemá přátele, proto po nich taky jde.“

„Je to už minimálně týden, Wille.“ Faith se třásl hlas. „Jen se kolem sebe podívej. Je tu děsný bordel.“

„Chceš to rovnou předat technikům k ohledání?“ zeptal se jí. Ve vzduchu nechal viset nevyřčenou otázku: Chceš, aby tělíčko našel někdo jiný?

Faith zkusila jinou taktiku: „Sára povídala, že jí Anna řekla, že se jmenuje Lindseyová. Je korporátní právnička. Můžeme zavolat k ní do kanceláře a zjistit, jestli…“

Will opatrně zvedl plastový pytel se špinavými plenkami, který našel v kontejneru vedle přebalovacího pultu. I když byly plenky použité, rozhodně se z nich nelinul odporný zápach, který prosycoval celý byt.

„Wille…“

Zašel do přilehlé koupelny a podíval se tam do odpadkového koše. „Chci mluvit s tím recepčním.“

„Co kdybys…“

Will vyšel z místnosti dřív, než stihla dokončit větu. Vrátil se do obýváku a podíval se pod pohovky. Vytáhl polstrování z několika křesel, aby se podíval, jestli v nich není něco – anebo někdo – schované.

Policista zkoušel kokain. Byl ze svého objevu celý nadšený. „Vnikli jsme sem oprávněně. Musím to nahlásit,“ řekl.

„Počkejte s tím ještě chvilku,“ požádal ho Will.

„Máme tady zůstat?“ zeptal se jeden záchranář.

Faith odpověděla: „Ne.“ Will ve stejném okamžiku řekl: „Ano.“

„Nikam neodcházejte,“ objasnil jim.

Faith se muže zeptala: „Neznáte náhodou záchranáře Ricka Siglera?“

„Ricka? Jo, toho znám,“ odpověděl trochu překvapeně.

Will je neposlouchal. Vrátil se na první záchod a dýchal ústy, aby se z výkalů a moči nepozvracel. Vyšel ven, zavřel za sebou dveře a pokračoval zpátky ke konfetám u dveří bytu. Předklonil se, aby si je pořádně prohlédl. Byl si jistý, že leží v zaschlé moči.

Will vstal, vyšel z bytu a podíval se dovnitř. Annino apartmá zabíralo celé horní patro domu. Nebyly tam žádné další byty a žádní sousedé. Nikdo, kdo by ji mohl slyšet křičet nebo zahlédnout jejího únosce.

Vrah musel stát před jejími dveřmi jako teď on. Podíval se do chodby. Možná, že pachatel přišel po schodech anebo po nich sešel. Dům měl požární schodiště. Únosce se mohl skrývat na střeše. Anebo ho ten neschopný recepční pustil do domu a ještě mu přivolal výtah. Anna měla ve dveřích kukátko, takže se jím určitě nejdřív podívala, kdo k ní jde. Všechny čtyři ženy byly opatrné. Koho by pustila dovnitř? Doručovatele, uklízeče, možná i recepčního.

Blížila se k němu Faith. Tvářila se neproniknutelně, ale Will ji dobře znal a věděl, co si myslí. Měli bychom jet.

Ještě jednou se podíval do chodby. Ve stěně naproti bytu byly zhruba uprostřed ještě jedny dveře.

„Wille…,“ začala Faith, ale Will už kráčel k zavřeným dveřím. Když je otevřel, objevila se malá kovová dvířka vedoucí do odpadové šachty. Stály tam papírové krabice určené k recyklaci. Vedle nich byly kontejnery na sklo a prázdné plechovky. V koši na plast leželo miminko. Mělo pevně zavřené oči a pootevřená ústa. Chlapeček měl voskově bílou pleť.

Faith přistoupila k Willovi a vzala ho za paži. Nemohl se pohnout. Svět se najednou zastavil. Přidržel se kliky dveří, aby se mu nepodlomila kolena. Faith se ze rtů vydral tichý lkavý zvuk.

Dítě za ním otočilo hlavu a pomalu otevřelo oči.

„Panebože,“ vydechla Faith. Odstrčila Willa stranou, padla na kolena a napřáhla k chlapečkovi ruce. „Sežeň pomoc, Wille. Dojdi pro pomoc!“

Will se probral a svět se zase začal točit. „Tady!“ křikl na záchranáře. „Vezměte si všechno s sebou.“

Faith si chlapečka držela blízko u obličeje a dívala se, jestli není pořezaný nebo pohmožděný. „Neviňátko ubohé,“ zašeptala. „Už se neboj. Teď jsi u mě. Už to bude dobré.“

Will sledoval, jak dítě hladí po vláscích a líbá ho na čelíčko. Chlapeček přivřel oči. Měl úplně bílé rty. Will by rád něco řekl, ale slova mu uvízla v hrdle. Polévalo ho horko a chlad zároveň. Měl pocit, že se tam přede všemi rozpláče.

„Nic se neboj, broučku,“ mumlala Faith a hlas jí zadrhával obavami. Po tvářích jí stékaly slzy. Will ji jako matku neznal a nikdy ji neviděl s miminkem v náruči. Nad její něžnější stránkou mu usedalo srdce. Viděl, jak hluboce jí záleží na druhé lidské bytosti. Faith si dítě roztřesenýma rukama přitiskla na prsa.

„Nebrečí. Proč nebrečí?“ zašeptala.

Willovi se nakonec podařilo ze sebe vypravit: „Ví, že stejně nikdo nepřijde.“ Sklonil se a položil dlaň na chlapcovu hlavičku na Faithině rameni. Snažil se přitom nemyslet na dlouhé hodiny, které tam dítě strávilo o samotě, plakalo až do úplného vysílení a čekalo, jestli někdo nepřijde.

Záchranář překvapeně zalapal po dechu. Vzal si od Faith dítě a přivolal kolegu. Chlapeček měl plnou plenku a nafouklé bříško. Hlava mu visela na stranu.

„Je dehydratovaný.“ Záchranář se mu podíval do očí, jestli reagují. Rozevřel mu rozpraskané rty, aby mu zkontroloval dásně. „A podvyživený,“ dodal.

„Přežije to?“ zeptal se Will.

Muž zakroutil hlavou. „Nevím. Není na tom dobře.“

„Jak dlouho…“ Faith se zadrhl hlas. „Jak dlouho tu byl?“

„Nevím,“ opakoval muž. „Den, možná dva.“

„Dva dny?“ otázal se Will. Záchranář se určitě mýlí. „Jeho matka je nezvěstná minimálně týden, možná déle.“

„Kdyby tu byl déle než týden, už by byl mrtvý,“ odpověděl záchranář a opatrně dítě převrátil. „Má na zádech proleženiny. Byl moc dlouho ve stejné pozici.“ Polohlasně zaklel. „Nevím, za jak dlouho se tohle udělá, ale je na něm vidět, že mu někdo aspoň dával vodu. Bez té se nedá přežít.“

„Co když ta prostitutka…,“ začala Faith.

Nedořekla, ale Will věděl, co má na mysli. Lola se o Annina chlapce po únosu nejspíš starala. Pak ji sebrali a dítě osiřelo. „Jestli se o něho Lola starala, musela se pokaždé nějak dostat do domu a pak zase ven,“ poznamenal Will.

Dveře výtahu se otevřely a objevil se v nich druhý policista s recepčním Simkovem. Pod okem mu tmavla modřina a obočí měl natržené v místě, kde hlavou narazil do tvrdého mramorového pultu.

„Étot,“ ukázal vítězoslavně na Willa. „Étot po meně skočil.“

Will sevřel ruce v pěst. Zatínal zuby tak pevně, až měl dojem, že mu všechny popraskají. „Věděl jste, že tady to dítě je?“

Recepční se zase ironicky zašklebil. „Kak ja mam vědět o nějakém dítěťu? Možná nočnyj recepčnyj…“ Zarazil se a podíval se do otevřených dveří apartmá. „Gospodi,“ zamumlal a pak cosi řekl ve svém rodném jazyce. „Što oni tu provedli?“ zeptal se.

„Kdo?“ zeptal se ho Will. „Kdo tady byl?“

„On kaput?“ zeptal se Simkov a nepřestával zírat do zdevastovaného bytu. „Gospodi, tu éto vypadá. Éto smrad!“ Pokusil se vejít dovnitř, ale policista mu v tom zabránil a odstrčil ho zpátky.

Will chtěl recepčnímu dát ještě jednu možnost. Pečlivě mu svou otázku zopakoval: „Věděl jste, že je tady to dítě?“

Simkov pokrčil rameny, až se mu skoro dotkla uší. „Što ja do prdele vím, što tu bohatí provádějí? Ja dostanu osm dolarů v hodině i mam vědět, kak oni živut?“

„Bylo tu malé dítě,“ řekl Will. Zuřil tak, že ze sebe sotva vypravil slovo. „Malé dítě, které umíralo.“

„Dítě, i što? Što mně do étoho?“

Willa oslepila temná zuřivost. Uvědomil si, co dělá, až když na muži ležel a metodicky do něho bušil pěstmi. Nezarazil se. Nehodlal ustat. Myslel na to, že chlapeček ležel ve vlastních výkalech mezi odpadky, kam ho vrah strčil, aby tam zemřel hlady. Myslel na prostitutku, která se chtěla informacemi o něm vykoupit z vězení a na Angii… Na vrcholu té kupy kouřících výkalů stála Angie a tahala za Willovy provázky, jako to dělala vždycky. Zahrávala si s ním, takže měl pocit, jako by patřil na smetiště stejně jako darebáci okolo.

„Wille!“ vykřikla Faith. Napřahovala před sebe ruce, jako se to dělává, když člověk mluví s šílencem. Will ucítil pronikavou bolest v obou ramenou, jak ho oba policisté chytili za ruce a přitiskli mu je za záda. Prudce oddechoval jako vzteklý pes. Po tváři mu stékaly pramínky potu.

„No tak,“ řekla Faith a nespouštěla ruce dolů, když se k němu přiblížila. „Uklidni se. Hlavně se uklidni.“ Dotkla se ho oběma rukama a Will si uvědomil, že to ještě nikdy neudělala. Vzala jeho hlavu do dlaní a přinutila ho, aby se díval na ni místo na Simkova, který se svíjel na zemi. „Podívej se na mě,“ přikázala mu tiše, jako by chtěla, aby je nikdo neslyšel. „Podívej se na mě, Wille.“

Neochotně ji poslechl. Jasně modré oči měl rozšířené hrůzou. „Všechno je v pořádku,“ řekla mu. „To dítě bude žít. Ano? Slyšíš mě?“

Will přikývl. Ucítil, jak policisté povolili sevření. Faith mu dál tiskla dlaně na tváře.

„Ty jsi taky v pořádku,“ pokračovala stejným tónem, jakým mluvila na miminko. „Taky to zvládneš.“

Will udělal krok vzad, aby ho Faith musela pustit. Viděl na ní, že je skoro stejně vyplašená jako recepční. Will se také vyděsil. Hlavně proto, že by se do muže nejradši znovu pustil. Kdyby tam nebyli ti dva policisté a on tam zůstal se Simkovem sám, byl by ho holými pěstmi utloukl k smrti.

Faith se mu ještě chvíli dívala do očí. Pak se otočila k zakrvácené hromádce na zemi. „Vstaňte, vy blbče.“

Simkov zaúpěl a schoulil se do klubíčka. „Ja nemohu se hnout.“

„Držte hubu!“ Faith ho popadla za paži a pořádně jím škubla.

„Muj nos!“ vykřikl. Hlava se mu motala. Probral se, když prudce vrazil ramenem do zdi. „On přerazil mi nos!“

„Nic se vám nestalo.“ Faith se rozhlédla po chodbě. Očima hledala bezpečnostní kamery.

Will ji následoval. Byl rád, že žádnou neobjevil.

„Éto policejnoje násilí!“ vykřikl recepční. „Vy éto viděli. Vy moji svědci.“

Jeden z policistů za Willovými zády řekl: „Vždyť jste upadl, chlape. Vy si to nepamatujete?“

„Ja neupadl,“ nedal se recepční. Z nosu mu crčela krev. Prosakovala mu skrz prsty, jako by v nich ždímal nasáklou houbu.

Druhý záchranář dával dítěti kapačku. Aniž by zvedl oči, prohlásil: „Příště radši pořádně koukejte, kam šlapete.“

A tak se Will v jediném okamžiku stal policistou, jakým nikdy nechtěl být.

17

Když se Faith zastavila před zástěnou do pokoje na jednotce intenzivní péče, kde ležela Anna Lindseyová, ještě se jí třásly ruce. Dva policisté, kteří hlídali na chodbě, si povídali se sestrami za pultem. Každou chvíli zvedli oči, jako by jim bylo známo, co se přihodilo přede dveřmi Annina bytu, a oni nevěděli, co si o tom mají myslet. Will stál naproti Faith s rukama v kapsách a nevidomě zíral do chodby. Není v šoku? Faith netušila, jestli v něm také sama není.

Jak v soukromí, tak v práci se s rozzlobenými muži často setkávala, ale ještě nikdy se nestala svědkem výbuchu, jaký předvedl Will. V jednom okamžiku se dokonce začala bát, že recepčního zabije. Šokoval ji hlavně jeho obličej. Měl chladný, bezcitný výraz a soustředil se výhradně na to, jak jeho pěst dopadá muži do tváře. Faithina matka, stejně jako všechny ostatní matky na světě, vždycky říkala, ať je opatrná ve svých přáních. Faith chtěla, aby Will byl trochu agresivnější. Teď by dala cokoli za to, aby byl zase stejný jako předtím.

„Nikomu nic neřeknou,“ ujistila ho. „Ani policajti, ani záchranáři.“

„Na tom nezáleží.“

„Našel jsi to miminko,“ připomněla mu. „Kdoví, za jak dlouho by ho někdo…“

„Nech toho.“

Ozvalo se hlasité cinknutí a otevřely se dveře výtahu. Vyskočila z nich Amanda a rychle přelétla pohledem chodbu, aby se podívala, kdo tam je. Pravděpodobně chtěla eliminovat svědky. Faith se připravila na zdrcující výtky, okamžité suspendování a možná i ztrátu odznaku. Amanda se jich místo toho jenom zeptala: „Jste oba v pořádku?“

Faith přikývla. Will jenom koukal do země.

„Jsem ráda, že vám konečně narostly koule,“ řekla mu Amanda. „Do konce týdne jste suspendován bez nároku na plat, ale nemyslete si, že se budete jen tak válet. Budete dál makat jako šroub.“

„Ano, madam,“ zachraptěl Will.

Amanda vykročila ke schodišti. Oba ji následovali. Faith si všimla, že její nadřízená se nepohybuje se svou obvyklou elegancí ani nevyzařuje vyrovnanou autoritu jako jindy. Připadala jí stejně šokovaná jako oni dva.

„Zavřete dveře.“

Faith ji poslechla. Ruce se jí pořád třásly.

„Byt Anny Lindseyové zrovna prochází Charlie,“ sdělila jim Amanda. Její hlas se odrážel od stěn. Pokračovala změněným tónem: „Jestli něco najde, dá nám vědět. Je doufám jasné, že recepčního vyslýchat nebudete.“ Měla na mysli Willa. „Zítra ráno bychom měli dostat výsledky ohledání, ale vzhledem k tomu, jak to v bytě vypadalo, si nedělejte velké naděje. Na IT se zatím nepovedlo dostat do počítačů, které ženy používaly. Běží jim všechny programy na generování hesel. Možná bude trvat celé týdny nebo měsíce, než se nám něco povede získat. Tu stránku pro anorektičky spravuje hostitelská firma ve Frísku. Čert ví, kde to je. Někde v Evropě. Nechtějí nám poskytnout informace o registrovaných uživatelích, ale technikovi se povedlo na internetu najít statistiky té stránky. Za měsíc se jim přihlásí kolem dvou set uživatelů. Nic víc nevíme.“

Will mlčel, a tak se Faith otázala: „A co ten prázdný dům vedle Olivie Tannerové?“

„Stopy jsou od pánských bot značky Nike velikosti 45. Prodávají je ve dvanácti stech obchodech po celé zemi. V plechovce od koly za barem jsme našli cigaretové nedopalky. Pokusíme se z nich dostat nějakou DNA, ale nedá se určit, komu patří.“

„Co Jake Berman?“ zajímala se Faith.

„Co myslíte?“ Amanda se nadechla, jako by se potřebovala uklidnit. „Rozeslali jsme jeho kreslený portrét i fotografii po celém státě. Určitě se toho chytí novináři, ale požádali jsme je, aby aspoň čtyřiadvacet hodin počkali.“

Faith se v hlavě rojily desítky otázek, ale nenacházela na ně odpovědi. Před necelou hodinou stála v kuchyni Olivie Tannerové, ale vůbec si nedokázala vzpomenout, jak to v domě vypadalo.

Konečně se ozval Will. Tvářil se poraženecky a také tak i mluvil. „Měla byste mě vyhodit,“ řekl.

„Tak snadno vám to neprojde.“

„Myslím to vážně, Amando. Měla byste mě vyhodit.“

„Já to taky myslím vážně, vy přitroublý ignorante.“ Amanda si založila ruce v bok a konečně se zatvářila jako typická rozčilená Amanda, kterou Faith znala. „Dítě Anny Lindseyové je v bezpečí jenom díky vám. To je myslím velká výhra.“

Will se podrbal na paži a Faith si všimla, že má klouby prstů rozedřené do krve. Vzpomněla si, jak před bytem Anny Lindseyové držela jeho tvář v dlaních a nutila ho, aby se uklidnil. Nevěděla, jak by všechno zvládala, kdyby Will Trent přestal být mužem, s nímž v posledním roce sdílela skoro každý den svého života.

Amanda se Faith podívala do očí. „Nechte nás chvíli o samotě,“ požádala ji.

Faith otevřela dveře a vyšla na chodbu. Na jednotce intenzivní péče se všichni činili, ale dole na pohotovosti bylo mnohem rušněji. Policisté se postavili zpátky před dveře Annina pokoje a očima sledovali Faith, která prošla kolem.

„Jsou na ošetřovně číslo tři,“ informovala ji jedna sestra.

Faith nevěděla, proč jí to říká, ale na ošetřovnu zašla. Uvnitř našla Sáru. Lékařka stála vedle plastové postýlky a chovala Annino dítě.

„Už se probírá k životu,“ řekla Sára. „Ještě pár dnů to potrvá, ale bude v pořádku. Myslím, že nejen jemu nejvíc pomůže, až bude zase u mámy.“

Faith se v tu chvíli nedokázala zachovat jako člověk, a tak se přinutila zachovat aspoň jako policistka. „Řekla vám Anna ještě něco?“

„Nic moc. Má hodně velké bolesti. Co je vzhůru, dostává vyšší dávky morfinu.“

Faith chlapci přejela rukou po zádech. Cítila pod prsty jeho poddajnou kůži a maličké kůstky v jeho páteři. „Jak dlouho byl sám?“

„Ten záchranář měl pravdu. Řekla bych, že maximálně dva dny. Jinak bychom řešili úplně jinou situaci.“ Sára si dítě položila na druhé rameno. „Někdo mu dával vodu. Je dehydratovaný, ale viděla jsem už horší případy.“

„Co tady děláte?“ zeptala se Faith, aniž by uvažovala o tom, co říká. Otázka jí rezonovala v uších. Faith připadala příhodná, takže ji ještě jednou zopakovala: „Proč jste tady? Hlavně mě zajímá, co jste dělala u Anny?“

Sára dítě opatrně položila do postýlky. „Je to moje pacientka. Přišla jsem ji zkontrolovat.“ Zabalila chlapce do přikrývky. „A taky jsem ráno chtěla zkontrolovat vás. Na recepci u Delie Wallaceové mi řekli, že jste tam nevolala.“

„Neměla jsem čas, protože jsem zachraňovala mimina z odpadků.“

„Já nejsem váš nepřítel, Faith.“ Sára nasadila nepříjemný tón člověka, který se snaží mluvit rozumně. „Tady už nejde jenom o vás. Čekáte dítě a jste za něj zodpovědná.“

„O tom rozhoduju já.“

„Už na to rozhodování nemáte moc času. Nedovolte svému tělu, aby to udělalo za vás, protože pokud jde o to, jestli vyhraje cukrovka anebo to malé, mnohem větší šanci má cukrovka.“

Faith se zhluboka nadechla, ale nijak si nepomohla. Nakonec se přestala ovládat a spustila: „Do práce se mi navážet můžete, ale do soukromí opravdu ne.“

„Prosím?“ Sára měla tolik drzosti, aby nasadila udivený tón.

„Už nejste soudní patoložka, Sáro, a nejste vdaná za policejního náčelníka. Je mrtvý. Před vašima očima vyletěl do vzduchu. Nepřivoláte ho zpátky tím, že budete chodit na pitevnu a budete se vtírat do vyšetřování.“

Sára tam stála s ústy dokořán, na první pohled neschopná odpovědi.

Faith se překvapivě rozplakala. „Ježíšikriste, promiňte! Řekla jsem vám něco strašného.“ Přitiskla si ruku na ústa. „Nemůžu uvěřit, že jsem řekla…“

Sára zavrtěla hlavou a podívala se na zem.

„Je mi to hrozně líto. Strašně. Odpusťte mi to, prosím vás.“

Sáře chvíli trvalo, než odpověděla: „Předpokládám, že vám Amanda všechno dopodrobna vylíčila.“

„Našla jsem si to v počítači. Já…“

„Agent Trent to četl taky?“

„Ne,“ odpověděla Faith pevně. „Nečetl. Říkal, že mu do toho nic není, a měl pravdu. Mně taky ne. Neměla jsem to hledat. Mrzí mě to. Jsem hrozná, prostě příšerná, Sáro. Nemůžu uvěřit, co jsem vám řekla.“

Sára se sklonila nad dítětem a rukou se dotkla jeho obličeje. „To nic.“

Faith zoufale hledala slova. Chtěla o sobě říct něco hodně špatného. „Víte, o své váze jsem vám lhala. Přibrala jsem devět kilo, ne šest. Snídám koláčky s hrozně sladkou polevou. Někdy je i večeřím, ale zapíjím je dietní kolou. Vůbec necvičím, ale vůbec. Běhám, jenom když se při reklamě v televizi chci stihnout vyčurat. A přiznávám, že od té doby, co mám TiVo, nedělám už ani to.“

Sára pořád mlčela.

„Hrozně mě to mrzí.“

Žmoulala v ruce přikrývku a pevně jí ovíjela miminko jako kuklu.

„Mrzí mě to,“ zopakovala Faith. Cítila se tak bídně, že měla obavu, aby se nepozvracela.

Sára si své myšlenky nechávala pro sebe. Faith se pokoušela vymyslet, jak by z místnosti se ctí vyšla, když doktorka najednou řekla: „Věděla jsem, že to bylo devět kilo.“

Faith cítila, jak napětí mezi nimi začíná povolovat. Radši mlčela, aby něco nepokazila.

„Nikdo o něm se mnou nemluví,“ řekla Sára. „Ze začátku to bylo samozřejmě jinak, ale teď od nikoho neslyším ani jeho jméno. Jako by se báli, že mě to zbytečně rozruší. Jako by mě jenom jeho jméno mohlo vrátit do…“ Zavrtěla hlavou. „Jeffrey. Už si nevzpomínám, kdy jsem to naposledy řekla nahlas. Jmenoval se… Jeffrey.“

„To je hezké jméno.“

Sára přikývla a ztěžka polkla.

„Viděla jsem ho na fotkách,“ přiznala Faith. „Byl hezký.“

Sára se usmála. „To byl.“

„A dobrý policajt k tomu. Bylo to znát z toho, co o něm psali v hlášeních.“

„Byl to dobrý člověk.“

Faith se zoufale snažila vymyslet, co by řekla.

Sára ji však předběhla. „A co vy?“ zeptala se.

„Já?“

„Co otec?“

Faith ve svém zahanbení úplně zapomněla na Viktora. Přitiskla si ruku na břicho. „Myslíte tatínka mého dítěte?“

Sára se usmála.

„Hledal matku, ne partnerku.“

„Tak s tím Jeffrey nikdy neměl problém. Vždycky se o sebe dovedl dobře postarat.“ Její oči dostaly nepřítomný výraz. „To, že jsem ho potkala, byla ta nejlepší věc v mém životě.“

„Sáro…“

Sára prohledala zásuvky stolu a v jedné našla glukometr. „Změříme vám hladinu cukru,“ řekla.

Faith se ve své kajícnosti vůbec nevzpouzela. Napřáhla ruku a čekala, až jí lanceta probodne kůži.

Sára během procedury pokračovala: „Nesnažím se svého manžela vzkřísit. Věřte mi, že kdyby se to dalo zařídit jenom vetřením do případu, hned bych se zapsala na policejní akademii.“

Faith sebou trhla, když jí jehla zajela do prstu.

„Chci si znovu připadat užitečná,“ svěřila se jí Sára. „Chci mít pocit, že dělám něco víc, než je předepisování mastiček na vyrážky, které by stejně nejspíš samy zmizely, a sešívání gangsterů, aby se mohli zase vrátit na ulici a začít po sobě znovu střílet.“

Faith vůbec neuvažovala o tom, že by Sára pro své jednání mohla mít tak nezištné důvody. Projevil se na ní nehezký zvyk považovat všechny lidi automaticky za sobce. „Váš manžel mi připadal… prostě dokonalý,“ svěřila se Sáře.

Sára se zasmála a nanesla krev na testovací papírek. „Pořád věšel suspenzor na kliku dveří u koupelny, a když jsme se prvně vzali, podvedl mě. Zjistila jsem to, když jsem jednou přišla dřív z práce domů. K tomu měl nemanželského syna, o kterém až do svých čtyřiceti nevěděl.“ Přečetla si na displeji výsledky a ukázala je Faith. „Co myslíte? Je to jenom na džus, anebo na inzulín?“

„Na inzulín,“ odpověděla Faith. „V poledne mi došel,“ přiznala.

„To je mi jasné.“ Sára zvedla telefon a zavolala sestru. „Musíte si to hlídat.“

„Tenhle případ je…“

„Tenhle případ je otevřený, stejně jako všechny ostatní, na kterých jste pracovala v minulosti nebo na nich budete pracovat v budoucnosti. Agent Trent vás určitě může několik hodin postrádat, než si to vyřešíte.“

Faith si nebyla jistá, že by agent Trent v tuto chvíli mohl vůbec něco postrádat.

Sára znovu zkontrolovala miminko. „Jmenuje se Baltazar,“ řekla.

„Myslím, že jsme ho zachránili.“

Sára se zdvořile zasmála, ale promluvila vážně: „Jsem promovaná pediatrička, Faith. Mám červený diplom z Emoryské univerzity a skoro dvacet let se snažím pomáhat lidem, ať jsou živí či mrtví. Moje osobní důvody se vám líbit nemusí, ale o mých lékařských kvalitách nepochybujte.“

„Máte pravdu.“ Faith se kála ještě víc. „Omlouvám se. Mám za sebou opravdu náročný den.“

„Nevyrovnaná hladina cukru v krvi vám ho rozhodně nevylepší.“ Kdosi zaklepal na dveře. Sára k nim přišla a vzala si od sestry hrst inzulínových per. Zavřela dveře a řekla Faith: „Je třeba, abyste svůj stav začala brát vážně.“

„Já vím.“

„Odkládáním si nijak nepomůžete. Udělejte si dvě hodiny čas a zajděte za Delií, abyste se dala dohromady a mohla se soustředit na práci.“

„Udělám to.“

„Výkyvy nálad a náhlé záchvaty zlosti patří k příznakům vaší nemoci.“

Faith si připadala jako malá holka, kterou kárá matka, ale možná právě to teď potřebovala. „Děkuju.“

Sára položila ruce na postýlku. „Nechám to na vás.“

„Počkejte,“ zarazila se Faith. „K vám chodí i mladé holky, viďte?“

Sára pokrčila rameny. „Ne tak často, jako když jsem měla soukromou praxi. Proč se ptáte?“

„Co víte o Thinspu?“

„Nic moc,“ přiznala Sára. „Vím, že jde o propagaci anorexie. Většinou na internetu.“

„Tři z našich obětí s ním mají něco společného.“

„Anna je pořád hodně hubená,“ podotkla Sára. „Selhala jí játra i ledviny, ale myslela jsem, že to má na svědomí to, co prožila. Nenapadlo mě, že by si to mohla udělat sama.“

„Je možné, aby byla anorektička?“

„Ano, ale vzhledem k jejímu věku jsem o tom vůbec neuvažovala. Anorexií většinou trpí teenagerky.“ Sára si potom vzpomněla: „Pete něco podobného nadhodil během pitvy Jacquelyn Zabelové. Byla hodně hubená, ale bylo na ní vidět, že ji pachatel minimálně dva týdny trápil hladem a žízní. Domnívala jsem se, že původně vážila trochu méně, než by měla. Byla dost křehká.“ Sehnula se k Baltazarovi a pohladila ho po tváři. „Kdyby se Anna trápila hladem, měla by vážné komplikace při porodu.“

„Třeba to dokázala vydržet dostatečně dlouho, aby ho donosila a porodila,“ napadlo Faith. „Pořád si to pletu. Vyvolává se u anorexie zvracení?“

„To je bulimie. Anorexie znamená hladovění. Anorektičky někdy používají projímadla, ale nezvracejí. Máme pořád víc důkazů, že je to dané geneticky – některé vady na chromozómech určují, jestli žena bude mít sklon k anorexii. Pak už jenom stačí, aby se v jejím okolí vyskytly nějaké problémy, a porucha se spustí.“

„Například když ji někdo z rodiny pohlavně zneužívá?“

„Třeba. Někdy to způsobí šikana, jindy tělesná vada. Někdo to svaluje na vliv časopisů a filmových hvězd, ale je to mnohem složitější. V poslední době začínají přibývat i případy anorektických chlapců. Hrozně těžko se to léčí, protože je to podmíněné psychikou.“

Faith pomyslela na oběti. „Existuje nějaký typ osobnosti, který má k poruše větší sklony?“

Sára o její otázce chvíli uvažovala a pak odpověděla: „Můžu vám říct jenom to, že určitý počet mých pacientek, které jí trpěly, se v hladovění neskutečně vyžíval. Na to, aby v sobě člověk potlačil fyziologickou potřebu jíst, musí mít neskutečně silnou vůli. Těm ženám možná připadá, že svůj život nemají pevně v rukou. Jediné, o čem můžou rozhodovat, je to, jestli se nají, anebo ne. Tělo navíc na hladovění reaguje po svém – člověk má lehkou hlavu, dostavují se euforické stavy, v některých případech i halucinace. Můžete mít podobně povznesený pocit jako po požití opiátů. Je velice návykový.“

Faith se pokusila vzpomenout si, kolikrát žertovala o tom, že by chtěla mít dost silnou vůli, aby vydržela být týden anorektičkou.

„Největší potíž při léčbě je to, že u ženy je společensky mnohem přijatelnější být moc hubená než mít nadváhu,“ dodala Sára.

„Ještě jsem nepotkala ženskou, která by byla spokojená se svou váhou.“

Sára se posmutněle zasmála. „Já ano. Svou sestru.“

„Vaše sestra je světice?“

Faith si dělala legraci, ale Sářina odpověď ji překvapila. „Skoro. Je misionářka. Před pár lety si vzala kazatele a teď společně pomáhají v Africe léčit děti, které se narodily matkám s AIDS.“

„Ježíši, tak teď jste mě dostala, a to ji ani neznám.“

„Věřte mi, že má své mouchy,“ svěřila jí Sára. „Mluvila jste o třech obětech. Znamená to, že unesl další ženu?“

Faith si uvědomila, že o Olivii Tannerové se ještě neví. „Ano. Prosím vás, nechte si to pro sebe.“

„Samozřejmě.“

„Dvě z nich braly velké množství aspirinu. Ta, o které jsme se dozvěděli dneska, měla doma šest obrovských lahví. Jacquelyn Zabelová měla podobnou u postele.“

Sára přikývla, jako by začínala chápat. „Takže braly velké dávky aspirinu, aby se jim po něm zvedl žaludek a ony zvracely. To by vysvětlovalo, proč měla Zabelová žaludek samý vřed.“ Ještě dodala: „A také by to vysvětlovalo, proč krvácela, když ji Will našel. Měla byste mu to povědět. Hrozně se trápil, že ji nenašel včas.“

Will se teď trápil mnohem závažnějšími věcmi, ale Faith si i přesto vzpomněla: „Potřebuje číslo vašeho bytu.“

„Proč?“ Sára si vzápětí sama odpověděla: „Kvůli manželčinu pejskovi.“

„Přesně tak,“ přitakala Faith. Ta lež je to nejmenší, co pro Willa může udělat.

„Dvanáct. Je to v seznamu,“ řekla Sára a znovu oběma rukama uchopila postýlku. „Měla bych chlapce zavézt k matce.“

Faith jí otevřela dveře a Sára s postýlkou vyjela ven. Do vyšetřovny dolehl hluk z chodby a utichl, až když Faith dveře zavřela. Posadila se na stoličku u pultu a vytáhla si sukni nahoru, aby se podívala, jestli jí na nohou zůstalo místo, které by nebylo černomodré od předchozích vpichů. V cukrovkářském letáčku se psalo, že pacient má místa střídat. Faith se podívala na své břicho. Našla tam neporušený bílý tukový polštář a štípla se do něj.

Vzala inzulínové pero a přidržela si ho kousek od břicha, ale nezabodla si ho do něj. Za přeslazenými buchtami se uvnitř skrývalo maličké děťátko s miniaturními ručičkami, nožičkami, pusinkou a očičky. Nadechovalo se s každým jejím nádechem a čuralo každých deset minut, když se rozběhla na toaletu. Sářina slova jí leccos ozřejmila, ale když chovala Baltazara Lindseye v náruči, probudilo se v ní cosi, co nikdy předtím nepocítila. Jeremyho sice milovala, ale jeho narození pro ni nebylo žádnou oslavou. K patnáctiletým dívkám se koupání dětí moc nehodí, a dokonce i sestry v porodnici se na ni dívaly soucitně.

Tentokrát bude všechno jinak. Faith je už dost stará, takže mateřství u ní bude přijatelné. Bude moci v klidu chodit s miminkem v náruči po nákupním centru bez obav, že ji všichni budou považovat za starší sestru jejího vlastního dítěte. Bude s ním moci chodit k pediatrovi a vyplňovat všechny jeho dokumenty bez matčina písemného souhlasu. Na třídních schůzkách bude klidně moci poslat učitele do háje bez obav, že ji samotnou pošlou do ředitelny. Také může řídit auto.

Teď má možnost nic nepokazit. Může být dobrou matkou od začátku až do konce. Od začátku vlastně možná ne. Faith v duchu vyjmenovala všechno, co svému miminku tento týden provedla: zanedbávala ho, popírala jeho existenci, omdlela na parkovišti, uvažovala o potratu a vystavila ho infekcím, které určitě má Sam Lawson. Spadla ze schodů na verandu a riskovala jeho i svůj život, když se pokoušela Willovi zabránit, aby vtloukl východoevropského recepčního do drahého měkkého koberce přede dveřmi apartmá v Beeston Place.

A teď tu spolu jsou na jednotce intenzivní péče Gradyské nemocnice a ona se mu chystá blízko hlavy zabodnout jehlu.

Otevřely se dveře.

„Co to k čertu děláte?“ vyjela na ni Amanda. Vzápětí jí to došlo. „Proboha živého. Kdy jste mi to hodlala říct?“

Faith si shrnula halenku, i když na stud už bylo pozdě. „Hned po tom, co jsem vám chtěla oznámit, že jsem těhotná.“

Amanda se pokusila zabouchnout dveře, ale jejich hydraulický pant jí to nedovolil. „Do háje, Faith. S dítětem se nikdy nikam nedostanete.“

Faith se načepýřila. „S jedním jsem se dostala až sem.“

„Byla jste holka v uniformě, co vydělávala šestnáct tisíc dolarů ročně. Dneska je vám třiatřicet.“

„Vy narození mého dítěte asi slavit nebudete, co?“

Amanda se na ni chladně podívala. „Ví o tom vaše matka?“

„Říkala jsem si, že ji nechám, ať si užije dovolenou.“

Amanda se plácla dlaní do čela. Působilo by to komicky, kdyby v jejích rukou nespočíval Faithin osud. „Vy jste dvojka. Dyslektický pitomec, který neumí ovládat vztek, a obézní diabetička, která nemá ponětí o tom, co je to antikoncepce.“ Zabodla prst do vzduchu těsně před Faithiným obličejem. „Doufám, že jste se svým partnerem spokojená, mladá dámo, protože odteď už se Willa Trenta nezbavíte.“

Faith se snažila nebrat v potaz slovo obézní, které ji po pravdě zabolelo ze všeho nejvíc. „Existují mnohem horší věci než zůstat do konce života partnerkou Willa Trenta.“

„Měla byste děkovat Bohu, že ten jeho záchvat nenatočila žádná bezpečnostní kamera.“

„Will je dobrý policajt, Amando. To přece víte. Jinak by pro vás nepracoval.“

„No…“ Amanda se rychle zarazila. „Když zrovna naplno neventiluje svoje problémy z dětství, tak ano.“

„Je v pořádku?“

„Přežije to,“ odtušila Amanda, ačkoli nezněla zrovna přesvědčeně. „Poslala jsem ho vypátrat tu prostitutku. Tu Lolu.“

„Ona není ve vězení?“

„V tom bytě se našlo dost velké množství drog – heroin, pervitin, kokain. Angii Polaskiové se povedlo dostat Lolu ven, protože informovala policii.“ Amanda pokrčila rameny. Nemohla mít atlantský sbor pořád pod dohledem.

„Je to opravdu dobrý nápad nechat Willa pátrat po Lole? Víte přece, jak zuřil kvůli tomu, že to dítě zůstalo o samotě.“

Zase tu byla stará dobrá Amanda, která nepřipouští žádné otázky. „Hledáme dvě nezvěstné ženy unesené sériovým vrahem, který dobře ví, co s nimi. Musíme s tím případem pohnout, než se nám vymkne z ruky. Čas běží, Faith. Možná si vyhlíží další oběť.“

„Dneska jsem se měla sejít s Rickem Siglerem. S tím záchranářem, co ošetřil Annu.“

„Před hodinou jsem někoho poslala k němu domů. Byla u toho jeho manželka. Tvrdošíjně zapíral, že by znal nějakého Jakea Bermana. Nechtělo se mu ani přiznat, že na té silnici tehdy byl.“

To byl nejhorší způsob, jakým ho mohli vyslechnout. „Je gay a jeho žena o tom neví.“

„To je úplně normální,“ kontrovala Amanda. „Každopádně s policií odmítal mluvit a my bohužel nemáme dostatečnou pravomoc, abychom ho odtáhli na stanici.“

„Nemyslím, že je podezřelý.“

„Pro mě je podezřelý každý. Četla jsem pitevní protokol a viděla jsem, co musela Anna vytrpět. Pachatel rád experimentuje a nepřestane s tím, dokud ho nezastavíme.“

Faith posledních několik hodin fungovala díky vysoké hladině adrenalinu, která se při Amandiných slovech zase zvýšila. „Mám Siglera sledovat?“ zeptala se.

„Teď před jeho domem parkuje Leo Donnelly. Něco mi říká, že byste s ním celou noc v autě sedět asi nechtěla.“

„To máte pravdu, madam,“ přisvědčila Faith nejen proto, že Leo byl náruživý kuřák. Kdyby spolu hlídkovali, nejspíš by jí začal vyčítat, že kvůli ní upadl u Amandy v nemilost. A měl by pravdu.

„Někdo musí zajet do Michiganu a najít tam spisy o rodině Pauliny Sewardové. Urychleně jsme dostali povolení, ale vypadá to, že v databázích nejsou žádné informace starší patnácti let. Potřebujeme najít někoho, s kým se v minulosti znala, a musíme to udělat rychle. Rodiče, nebo ještě líp toho bratra, pokud to není náš záhadný pan Berman. Z pochopitelných důvodů nemůžu pročítání tamních záznamů svěřit Willovi.“

Faith odložila inzulínové pero na pult. „Zajedu tam.“

„Zvládáte tu svou cukrovku?“ Výraz Faithina obličeje nejspíš mluvil za vše. „Pošlu tam nějakého agenta, který je schopen práce,“ prohlásila Amanda a mávla rukou na znamení, že nehodlá poslouchat žádné námitky. „Nebudeme se o tom dál bavit, dokud z toho zase nebude nějaký průšvih, ano?“

„Moc mě to mrzí.“ Faith se za poslední čtvrthodinu naomlouvala víc než za celý život.

Amanda zavrtěla hlavou na znamení, že s ní přihlouplou situaci nehodlá rozebírat. „Recepční požádal o právníka. Hned ráno se s nimi máme sejít.“

„Zatkli jste ho?“

„Zatím jsme ho jen zadrželi. Je to cizinec. Zákon o imigraci nám umožňuje nechat ho čtyřiadvacet hodin ve vazbě a zkontrolovat mu papíry. Snad se nám povede převrátit jeho byt naruby a najít v něm něco konkrétnějšího, čím bychom na něho mohli.“

Faith proti spravedlnosti nehodlala protestovat.

„Co Annini sousedé?“ zeptala se Amanda.

„V domě je klid. Byt pod apartmá je už několik měsíců prázdný. Nikdo by si ničeho nevšiml, ani kdyby nahoře vybuchla atomovka.“

„A ten mrtvý?“

„Drogový dealer. Předávkoval se heroinem.“

„Copak Annu nepostrádali v práci?“

Faith jí pověděla to málo, co se jí podařilo zjistit. „Pracuje v právnické firmě Bandle a Brinks.“

„Ježkovy oči, čím dál tím líp. Víte, co je to za firmu?“ Amanda jí nedala čas odpovědět. „Specializují se na podávání žalob na obecní a místní úřady. Stačí, aby někde důsledně nefungovala policie nebo sociálka, cokoli, na čem můžou obec nachytat. Pak se na ni vrhnou a zažalují ji o celý roční rozpočet. Kolikrát už zažalovali stát a vyhráli víckrát, než je zdrávo.“

„Nebyli ochotní odpovídat a bez povolení nám nepůjčí žádné její spisy.“

„Jinak řečeno chovají se jako správní právníci,“ dodala Amanda a začala přecházet po místnosti. „My dvě si teď s Annou promluvíme a pak se vrátíme k ní domů a převrátíme to tam vzhůru nohama, dřív než si ta její právnická firma všimne, co děláme.“

„Kdy máme vyslechnout toho recepčního?“

„Zítra ráno přesně v osm. Vtěsnáte to do svého náročného programu?“

„Jistě, madam.“

Amanda se na Faith podívala jako rodič na nezdárné dítě a znovu zavrtěla hlavou. Byla otrávená a trochu znechucená. „Předpokládám, že otec o ničem opět neví.“

„Na experimenty jsem už trochu stará.“

„Gratuluju,“ pronesla Amanda a otevřela dveře. Bylo by to od ní hezké, kdyby cestou na chodbu neutrousila: „Káčo pitomá.“

Faith si až teď uvědomila, že zadržuje dech. Zhluboka si povzdechla a vůbec poprvé od doby, co začalo její trápení s cukrovkou, si jehlu zabodla do těla hned na první pokus. Ani to tolik nebolelo anebo možná byla natolik v šoku, že nic necítila.

Zírala na stěnu před sebou a pokoušela se znovu začít myslet na vyšetřování. Zavřela oči a vybavila si snímky z pitvy Jacquelyn Zabelové a z komory, v níž ji pachatel držel spolu s Annou Lindseyovou. V duchu si vyjmenovala zrůdnosti, které obě ženy prožily. Mučení, bolest. Znovu si přitiskla ruku na břicho. Je dítě v jejím lůně holčička? Do jakého světa se ji to Faith chystá přivést? Do světa, kde otcové znásilňují své dcery a kde mladým dívkám časopisy tvrdí, že jsou nedokonalé? Do světa, v němž člověka během jediného okamžiku nějaký sadista připraví o spokojený život a dítě a nachystá mu doživotní peklo?

Celá se otřásla. Vstala a vyšla na chodbu.

Policisté před závěsem do Annina pokoje se rozestoupili. Faith si zkřížila ruce na prsou a vešla dovnitř. Hned na prahu ji ovanula zima. Anna ležela v posteli a na kostnaté ruce chovala Baltazara. Rameno se jí ostře rýsovalo pod kůží stejně jako dívkám, jež Faith viděla v klipech na počítači Pauliny McGheeové.

„Právě vešla agentka Mitchellová,“ oznámila Anně Amanda. „Snaží se vypátrat, kdo vám tohle udělal.“

Anna měla kalná bělma očí, jako by trpěla šedým zákalem. Nevidomě se podívala směrem ke dveřím. Faith věděla, že v takových situacích jde etiketa stranou. V minulosti už případy znásilnění a týrání řešila, ale něco podobného ještě nezažila. Musela jednat jinak než v obvyklých případech. S oběťmi takovéhoto činu si přátelské fráze vyměňovat nemohla. Nemohla se ptát, jak se mají, protože odpověď byla nasnadě.

„Vím, že to pro vás vůbec není lehké, ale potřebujeme vám položit několik otázek,“ řekla.

Amanda Faith informovala: „Paní Lindseyová mi právě říkala, že dokončila hodně důležitý případ a vzala si několik týdnů volna, aby mohla být se svým dítětem.“

„Věděl ještě někdo jiný, že si berete volno?“ zeptala se Anny Faith.

„Nechala jsem vzkaz u recepčního. V práci to věděli – tedy moje sekretářka a mí partneři. S lidmi u nás v domě se nebavím.“

Faith měla pocit, jako by Anna Lindseyová kolem sebe měla vysokou zeď. Čišel z ní takový chlad, že bylo takřka nemožné se k ní dostat. Držela se tedy otázek, na něž hledali odpovědi. „Můžete nám popsat, co se dělo, když vás unesli?“

Anna si olízla suché rty a zavřela oči. Když promluvila, skoro šeptala: „Byla jsem doma a oblékala jsem Baltazara na procházku. Chtěla jsem s ním jít do parku. Nic víc si nepamatuju.“

Faith věděla, že po zásahu taserem může dojít k výpadku paměti.

„Co jste viděla, když jste přišla k sobě?“

„Nic. Pak už jsem vůbec nic neviděla.“

„Nevzpomínáte si na nějaké zvuky nebo vjemy?“

„Ne.“

„Poznala jste útočníka?“

Anna zavrtěla hlavou. „Ne, vůbec nic si nepamatuju.“

Faith chvíli čekala a pokoušela se potlačit pocit zmaru, který ji zaplavil. „Řeknu vám několik jmen. Chci, abyste mi sdělila, jestli vám některé z nich nepřipadá povědomé.“

Anna přikývla. Přejela rukou po přikrývce a vyhledala synova ústa. Začal jí mlaskavě cucat prst.

„Paulina McGheeová.“

Anna zavrtěla hlavou.

„Olivie Tannerová.“

Následovalo stejné gesto.

„Jacquelyn nebo Jackie Zabelová.“

Anna opět zakroutila hlavou.

Faith si Jackii nechala nakonec, protože byla s Annou v mučírně. Bylo to jediné, co věděli jistě. „Našli jsme vaše otisky na řidičáku Jackie Zabelové.“

Anna otevřela suché rty. „Ne,“ řekla pevně. „Neznám ji.“

Amanda se podívala na Faith a povytáhla obočí. Trpí žena poúrazovým výpadkem paměti? Anebo je v tom něco jiného?

„A co Thinspo?“ zeptala se Faith.

Anna ztuhla. „Ne,“ řekla rychleji a hlasitěji než předtím.

Faith se zase na okamžik odmlčela, aby ženě dala čas na rozmyšlenou. „Na místě, kde jste byla vězněná, jsme našli nějaké zápisníky. Opakuje se v nich jedna jediná věta: Nebudu si odpírat. Neříká vám to něco?“

Znovu zavrtěla hlavou.

Faith se snažila neznít prosebně. „Můžete nám říct něco o svém únosci? Nepáchl něčím, třeba naftou nebo benzínem? Nebo kolínskou? Neměl vousy nebo nějakou jinou fyzickou…“

„Ne,“ zašeptala Anna a osahávala své dítě, dokud nenašla jeho ručičku a nevzala ji do své. „Nemůžu vám nic říct. Nepamatuju si žádné podrobnosti, vůbec nic.“

Faith otevřela ústa, ale Amanda ji předběhla. „Tady jste v bezpečí, paní Lindseyová,“ řekla. „Na chodbě celou dobu, co tu jste, stojí dva ozbrojení policisté. Nikdo vám už neublíží.“

Anna se otočila ke svému dítěti a začala ho konejšit. „Ničeho se nebojím,“ řekla.

Faith zarazilo, s jakou jistotou to žena pronesla. Ačkoli pokud člověk přežil to, co ona, možná prostě věřil, že dokáže vydržet všechno.

„Máme za to, že pachatel vězní další dvě ženy a zachází s nimi stejně jako s vámi,“ řekla Amanda. „Jedna z nich má dítě, paní Lindseyová,“ zkoušela to dál. „Jmenuje se Felix, je mu šest let a moc si přeje být zase u matky. Jsem si jistá, že ať je ta žena kdekoli, určitě na něj myslí a doufá, že ho znovu obejme.“

„Tak to ať je silná,“ zamumlala Anna. Potom hlasitěji dodala: „Jak už jsem řekla mnohokrát, na nic si nevzpomínám. Nevím, kdo ani proč to udělal a kam mě odvezl. Vím jenom, že je to za mnou a už na to nechci myslet.“

Faith cítila, že Amanda je stejně frustrovaná jako ona.

„Potřebuju si odpočinout,“ řekla Anna.

„My počkáme,“ navrhla Faith. „Třeba bychom se mohly za několik hodin vrátit.“

„Ne.“ Anna se zatvářila nepřístupně. „Znám své právní povinnosti. Podepíšu prohlášení nebo udělám nějakou značku, nebo co vlastně slepci dělají, ale jestli se mnou chcete znovu mluvit, dohodněte si schůzku u mé sekretářky, až se vrátím do práce.“

„Ale Anno…,“ pokusila se Faith.

Anna otočila hlavu ke svému synovi. Policistky neviděla, protože byla slepá, ale svým chováním je chtěla vytěsnit z mysli.

18

Sáře se konečně podařilo uklidit byt. Nevzpomínala si, kdy to tam naposledy vypadalo tak hezky. Možná když si ho přišla prohlédnout s realitním makléřem, než se do něj nastěhovala. Milk Lofts kdysi bývaly mlékárnou, kterou zásobovali farmáři s obrovskými poli ve východní části dnešního města. Budova měla šest pater a v každém z nich se nacházely dva byty oddělené dlouhou chodbou s velkými okny na obou stranách. Hlavním obytným prostorem Sářina loftu byla velká otevřená místnost, která fungovala jako obývák s kuchyňským koutem. Jednu stěnu zabírala od podlahy až ke stropu okna, která se velice špatně myla. Když Sára shrnula žaluzie, měla hezký výhled na město. Všechny tři ložnice vzadu měly vlastní koupelnu. Sára spala samozřejmě v hlavní ložnici. Pokoj pro hosty byl prázdný. Třetí místnost využívala jako kancelář a šatnu.

Nikdy jí nepřipadalo, že by se hodila do loftu, ale když se přestěhovala do Atlanty, chtěla, aby se její nový život od toho starého pokud možno co nejvíc lišil. Místo aby si zvolila útulný bungalov ve starobylé ulici lemované stromořadím, rozhodla se pro obydlí, které spíš připomínalo prázdnou krabici. Atlantský realitní trh zrovna hrozivě stagnoval a Sára měla nechutně velkou sumu peněz k útratě. Když se do bytu nastěhovala, všechno v něm bylo zbrusu nové, ale i tak ho úplně celý přebudovala. Jenom za kuchyň vydala částku, z níž by mohla tříčlenná rodina žít celý rok. Když k tomu připočetla luxusní koupelny, začala se stydět za to, jak provětrala svou šekovou knížku.

V dosavadním životě byla na peníze vždycky opatrná a nikdy je zbytečně nevyhazovala. Jedinou výjimkou bylo nové BMW, které si každé čtyři roky kupovala. Po Jeffreyho smrti jí vyplatili jeho životní pojistku a penzijní připojištění. Kromě toho Sáře připadly jeho úspory a peníze, které získal, když prodal svůj dům. Sára všechno nechala v bance, protože měla pocit, že když začne utrácet jeho peníze, připustí, že navždycky odešel. Dokonce uvažovala o tom, že odmítne daňovou úlevu, na niž má jako vdova po zabitém policistovi nárok, ale její účetní se proti tomu vzepřel a Sára neměla chuť dohadovat se s ním.

Peníze, které každý měsíc posílala jako podporu Jeffreyho matce do Sylacaugy v Alabamě, pocházely z její vlastní kapsy, zatímco Jeffreyho peníze jí v bance vydělávaly nizoučký úrok. Sára si častokrát říkala, jestli by je neměla dát jeho synovi, ale to by bylo příliš složité, protože mladý muž vůbec nevěděl, kdo je jeho skutečný otec. Nemohla studentovi vysoké školy najednou převrátit život vzhůru nohama a věnovat mu sumu představující menší jmění.

A tak Jeffreyho peníze ležely v bance, stejně jako na krbové římse ležel jistý dopis. Sára prstem přejela po hraně obálky a zamyslela se nad tím, proč ho nevrátila do kabelky nebo si ho znovu nestrčila do kapsy. Místo toho ho během zuřivého úklidu jenom zvedla, aby pod ním otřela prach, a vrátila ho na římsu.

Na jejím opačném konci se leskl Jeffreyho snubní prsten. Sára ten svůj pořád nosila. Byl to kroužek z bílého zlata, který ladil s manželovým. Mnohem cennější pro ni však byl prsten, který Jeffrey nosil na vysoké škole. Byl to kus zlata s emblémem Auburnské univerzity. Jeho modrý kámen byl poškrábaný a Sáře padal z prstu, a tak ho nosila na dlouhém řetízku na krku jako voják identifikační cedulky. Nechtěla, aby ho někdo viděl. Vždycky si ho schovala pod triko, aby ho měla u srdce a pořád ho mohla cítit na těle.

Teď však vzala snubní prsten, políbila ho a vrátila ho na římsu. Za posledních několik dní Jeffreymu ve své mysli určila jiné místo. Jako by znovu držela smutek, ale tentokrát trochu s odstupem. Už se neprobouzela celá zničená, ale jenom neskutečně smutná. Smutná z toho, že když se převalí v posteli, Jeffrey neleží vedle ní. Smutná, protože se na ni už nikdy neusměje. Nikdy ho neobejme a neučítí ho uvnitř svého těla. Už jí však nepřipadalo, že nastal konec světa. Pohyby ani myšlenky už ji nestály nadlidské úsilí, netoužila už zemřít. Přestala mít pocit, že stojí v tunelu, na jehož konci není žádné světlo.

Nejenom to. Faith Mitchellová na ni dneska byla opravdu zlá a Sára to přežila. Nesložila se, nerozsypala se na tisíc kousků. Zůstala celá. Zvláštní bylo, že se po tom cítila ještě víc spjatá s Jeffreym. Cítila se silnější. Víc jako žena, do níž se zamiloval, než jako žena, která bez něho nepřežije jediný den. Zavřela oči a měla pocit, že na krku cítí jeho dech a že jí po něm přejíždějí jeho rty, až ji lehce mrazí v zádech. Představovala si, jak ji objímá v pase, a když položila ruku na jeho, překvapilo ji, že se dotýká jenom své vlastní horké kůže.

Ozval se zvonek a psi zpozorněli. Sára jim nařídila, aby byli zticha, přistoupila k domácímu telefonu a pustila dovnitř doručovatele pizzy. Její chrti Billy a Bob velice ochotně přijali Willovu fenku Betty. Když předtím uklízela, všichni tři psi se svalili na jednu hromadu na pohovce a občas z ní vykoukli, aby se podívali, co se děje, když Sára vešla do místnosti. Pokud jim připadala moc hlučná, vyčítavě se na ni podívali. Z pohovky se však nehnuli, ani když začala luxovat.

Sára otevřela dveře a počkala, až k nim přijde Armando, který jí pizzu nosil přinejmenším dvakrát týdně. Předstírala, že jí vůbec nevadí, že si tykají. Pokaždé mu dala velké spropitné, aby jí pořád nezdůrazňoval, že ji vidí častěji než vlastní děti.

„Máš se fajn?“ zeptal se Armando a vzal si od ní peníze.

„Skvěle,“ potvrdila Sára, ale myslela na to, co dělala předtím, než zazvonil. Skoro už zapomněla, jaké to je být s Jeffreym. Toužila si to znovu připomenout, vlézt si do postele a přivolat sladké chvíle v jeho náruči.

„Tak se měj, Sáro,“ řekl Armando a chystal se odejít. Najednou se zastavil. „Hele, dole se motá nějakej divnej chlápek.“

Bydlela uprostřed velkoměsta, takže to bylo docela přirozené.

„Je jenom normálně divnej nebo bych na něj měla zavolat policajty?“

„Já myslím, že to je policajt. Nevypadá na to, ale má odznak.“

„Díky,“ řekla Sára. Armando přikývl a vykročil k výtahu. Sára položila krabici s pizzou na kuchyňskou linku a přešla přes obývák. Otevřela okno a vyklonila se ven. O šest poschodí níž bez obtíží identifikovala tečku, která se podezřele podobala Willu Trentovi.

„Haló!“ vykřikla, ale Will nereagoval. Chvíli sledovala, jak přechází sem a tam, a v duchu se ptala, jestli ji vůbec slyšel. Zkusila to znovu a tentokrát zvýšila hlas, jako by byla na dostizích. „Hej!“

Will konečně zvedl hlavu a Sára mu řekla: „Šesté patro.“

Dívala se, jak cestou do domu míjí Armanda, který zalétl pohledem vzhůru a řekl něco o brzké shledané. Sára zavřela okno a doufala, že Will nic neslyšel, anebo aspoň ze slušnosti předstírá, že neslyšel. Zkontrolovala byt, jestli je všechno v pořádku a někde něco nehezky nevyčnívá. Uprostřed obýváku stály dvě pohovky. Na jedné leželi psi a na druhé polštáře. Sára je trochu naklepala a hodila je zpátky na pohovku, aby vytvořila ležérní dojem.

Kuchyň se po dvou hodinách otrocké dřiny leskla čistotou, a dokonce i měděná ochranná deska na stěně za sporákem byla nádherná, dokud si člověk neuvědomil, že se na ni musí použít dva různé druhy čistidel. Sára prošla kolem televize s plochou obrazovkou a polila ji hrůza. Zapomněla ji oprášit! Stáhla si rukáv košile a otřela ji, jak nejlépe dovedla.

Když otevřela dveře, Will už vystupoval z výtahu. Sára se s ním viděla jen několikrát, ale připadalo jí, že vypadá hrozně, jako by několik týdnů nespal. Všimla si, že má na levé ruce odřené klouby. Jako by jimi někomu pořádně rozbil ústa.

Jeffrey občas přišel domů s podobným zraněním. Sára se ho vždycky zeptala, kde k němu přišel, a on jí vždycky zalhal. Pokaždé si radši namluvila, že jí říká pravdu, protože jí představa, že její muž překračuje meze zákona, nebyla příjemná. Chtěla věřit tomu, že její manžel je ve všech ohledech dobrý člověk. Protože část jejího nitra chtěla témuž věřit i u Willa Trenta, byla ochotná přijmout jakoukoli lež, když se ho zeptala: „Co se vám stalo s rukou?“

„Praštil jsem jednoho člověka. Recepčního u Anny v domě.“

Sáru jeho upřímnost zaskočila. Chvíli jí trvalo, než ze sebe vypravila: „Proč?“

„Prostě jsem ujel,“ odpověděl znovu nejspíš pravdivě.

„Máte kvůli tomu problémy s nadřízenou?“

„Ani ne.“

Uvědomila si, že ho nechává stát za dveřmi. Ustoupila, aby mohl vejít dovnitř. „To děcko mělo ohromné štěstí, že jste ho našel. Další den by asi nepřežilo.“

„To je hezké, že mě omlouváte,“ prohodil Will a rozhlédl se po místnosti. Roztržitě se přitom podrbal na paži. „V životě jsem žádného podezřelého neuhodil. Vždycky jsem je dokázal vyděsit, takže si mysleli, že je možná praštím, ale doopravdy jsem to neudělal nikdy.“

„Matka mi říkala, že mezi nikdy a vždycky je velice tenká hranice,“ řekla Sára. Když se zatvářil nechápavě, vysvětlila mu: „Jakmile jednou provedete něco špatného, podruhé je to už snazší. Potřetí taky, a než se člověk naděje, dělá to pořád a vůbec z toho nemá výčitky svědomí.“

Celou věčnost na ni upřeně hleděl.

Sára pokrčila rameny. „Vždycky je to na vás. Jestli vám není příjemné, že jste tu hranici překročil, už to znovu nedělejte. Aby se vám to nezalíbilo.“

Chvíli se tvářil překvapeně a pak na něm bylo znát, že se mu ulevilo. Místo komentáře jenom řekl: „Doufám, že vás Betty moc neotravovala.“

„Ale vůbec ne. Není ani trochu uštěkaná.“

„To je pravda,“ souhlasil. „Nechtěl jsem vám ji takhle hodit na krk.“

„Mně to vůbec nevadí,“ ujistila ho Sára, i když musela přiznat, že Faith Mitchellová její motivaci dopoledne napadla právem. Opravdu se nabídla, že Willovi psíka pohlídá, aby se dozvěděla nějaké podrobnosti o jejich případu. Chtěla nějak přispět k pátrání. Znovu být užitečná.

Will stál uprostřed obýváku. Oblek měl zmačkaný a vestička mu na břiše plandala, jako by zhubl. Sáře připadal jako naprostý ztracenec.

„Posaďte se,“ vybídla ho.

Zdálo se, že váhá, ale nakonec se usadil na pohovku naproti psům. Nezaujal pozici, jaká je u mužů běžná – s roztaženýma nohama a pažemi rozhozenými na opěradle. Byl velký, ale zřejmě se snažil nezabírat moc místa.

„Jedl jste něco?“ zeptala se ho Sára.

Když zavrtěl hlavou, položila na konferenční stolek krabici s pizzou. Psy to velice zaujalo, a tak si k nim Sára sedla, aby se po jídle nevrhli. Počkala, až si Will kousek vezme, ale on jenom seděl naproti ní s rukama na kolenou.

„To je prsten vašeho muže?“ zeptal se.

Sára se ohromeně podívala na šperk, který ležel na naleštěné mahagonové římse. Dopis byl na opačném konci a Sára se na okamžik vyděsila, že by Will mohl uhodnout, co v něm je.

„Promiňte,“ omluvil se. „Jsem moc vlezlý.“

„Je jeho,“ odpověděla. Uvědomila si, že prstem tiskne prsten na své ruce a nervózně jím otáčí.

„A co ten…“ Will si položil ruku na hruď.

Sára po něm pohyb opakovala a nahmatala pod tenkou košilí Jeffreyho prsten z univerzity. Cítila se obnažená. „To je něco jiného,“ řekla. Do podrobností nehodlala zacházet.

Will přikývl a rozhlédl se po obýváku. „Našli mě v popelnici s kuchyňským odpadem,“ řekl náhle. Sáru překvapil. „Aspoň to stálo v mé složce,“ dodal na vysvětlenou.

Sára nevěděla, jak na jeho slova zareagovat, obzvlášť když se tomu zasmál, jako by na farním večírku řekl košilatý vtip.

„Promiňte. Nevím, proč vám to vlastně říkám.“ Vzal si z krabice kousek pizzy a zachytil rukou sýr, který z ní ukápl.

„To nic,“ ujistila ho Sára a položila ruku Bobovi na hlavu, aby přestal natahovat čenich ke konferenčnímu stolku. Vůbec nechápala, o čem Will mluví. Kdyby jí pověděl, že se narodil na Měsíci, vyšlo by to nastejno.

„Kolik vám bylo?“ zeptala se.

Nejdřív polkl a pak odpověděl: „Pět měsíců.“

Znovu se zakousl do pizzy a Sára přihlížela, jak žvýká. Pokusila si představit, jak vypadal, když mu bylo pět měsíců. V tom věku už se pokoušel sám sedět a začínal rozeznávat zvuky.

Ještě jednou si ukousl a zamyšleně žvýkal. „Strčila mě tam matka.“

„Do popelnice?“

Přikývl. „Někdo se vloupal do našeho domu, nějaký muž. Věděla, že ji chce zabít a mě nejspíš taky. Schovala mě do popelnice u kuchyňských dveří, aby mě nenašel. Asi jsem věděl, že musím být zticha.“ Křivě se pousmál. „Dneska jsem v Annině bytě prohlédl všechny koše. Celou dobu jsem myslel na to, jak jste říkala, že vrah ženám vrazil do těla pytle na odpadky jako nějaké poselství. Aby dal světu najevo, že jsou bezvýznamný odpad.“

„Vaše matka se vás ale snažila ochránit, ne někomu předat zprávu.“

„Jo, já vím,“ uznal.

„Dostali…?“ Nedokázala dát dohromady celou otázku.

„Jestli dostali jejího vraha?“ dokončil za ni Will a rozhlédl se po místnosti. „Chytili člověka, který vám zabil manžela?“

Neočekával na svou otázku odpověď. Chtěl jenom naznačit, že oboje vychází nastejno – nezáleží na tom. Sára cítila totéž od chvíle, kdy jí řekli, že muž, který připravil Jeffreyho vraždu, je mrtvý. „Tohle je jediné, co zajímá každého policajta, když se o něčem takovém dozví. Jestli chytili vraha,“ řekla.

„Oko za oko.“ Ukázal na pizzu. „Můžu si vzít ještě…“

Snědl už polovinu. „Samozřejmě,“ přisvědčila Sára.

„To byl dneska fakt dlouhý den.“

Sára se zasmála. Dlouhý den byl opravdu slabý výraz. Will se zasmál s ní.

Ukázala na jeho ruku. „Nemám se vám na to podívat?“

Pohlédl na rány, jako by si jich všiml až teď. „Co s tím můžete udělat?“

„Na stehy už je moc pozdě.“ Sára vstala a šla do kuchyňského koutu pro lékárničku. „Vyčistím vám to. Měl byste začít brát nějaká antibiotika, abyste do toho nedostal infekci.“

„Nemůžu mít vzteklinu?“

„Vzteklinu?“ Sára si svázala vlasy do ohonu gumičkou, kterou našla v zásuvce, a pověsila si na krk brýle na čtení. „V lidských ústech je dost nečistot, ale je velice neobvyklé, aby…“

„Myslím od krys,“ vysvětlil jí Will. „V té jámě, kde byly Anna s Jackií, jsem narazil na krysy.“ Znovu se podrbal na pravé paži a Sáře až teď došlo, proč to dělá. „Ty vzteklinu přece přenášejí.“

Sára se zarazila a sáhla do skříňky pro nerezovou misku. „Pokousaly vás?“

„Ne, jenom mi přeběhly po rukou.“

„Vám po rukou přeběhly krysy?“

„Byly jenom dvě. Možná tři.“

„Dvě nebo tři krysy vám přeběhly po rukou?“

„Hrozně mě uklidňuje, jak po mně všechno trochu hlasitěji opakujete.“

Zasmála se jeho poznámce, ale vyptávala se dál: „Chovaly se nějak nevypočitatelně? Nepokusily se vás napadnout?“

„Ani ne. Jenom se snažily utéct. Myslím, že se mě bály stejně jako já jich.“ Pokrčil rameny. „Jedna tam se mnou vlastně zůstala a koukala na mě. Pozorovala, co budu dělat. Ale nepřiblížila se ke mně.“

Sára si nasadila brýle a posadila se vedle něho. „Vyhrňte si rukávy,“ řekla.

Will si odložil sako a vyhrnul si levý rukáv košile, ačkoli se drbal na pravé paži. Sára se s ním nechtěla přít. Podívala se na škrábance na jeho předloktí. Nebyly příliš hluboké a nekrvácely. Nejspíš si to trošku přibarvil. „Myslím, že to bude v pořádku.“

„Určitě? Možná jsem právě proto dneska trochu vyváděl.“

Poznala, že napůl žertuje. „Řekněte Faith, ať mi zavolá, pokud začnete pěnit u úst.“

„Tak to vám zavolá možná už zítra.“

Položila si nerezovou misku do klína a pak do ní strčila Willovu levou ruku. „Asi to bude trochu pálit,“ řekla a nalila mu na rány peroxid vodíku. Will ani nemrkl, a tak ho Sára polila ještě jednou a pořádně.

Pokusila se ho zabavit, aby nemyslel na to, co mu dělá s rukou. Kromě toho byla opravdu zvědavá. „Co váš otec?“ zeptala se.

„Měl polehčující okolnosti.“ Nic víc neřekl. „Ale nebojte, sirotčince nejsou tak hrozné, jak to líčí Dickens.“ Aby změnil téma hovoru, zeptal se: „Vy jste z velké rodiny?“

„Mám jenom mladší sestru.“

„Pete povídal, že váš táta je instalatér.“

„To je pravda. Sestra nějakou dobu pracovala u něho ve firmě, ale teď je z ní misionářka.“

„To je hezké. Obě pomáháte lidem.“

Sára se pokoušela vymyslet další otázku, aby se jí trochu otevřel, ale nic ji nenapadalo. Nevěděla, jak se mluví s člověkem bez rodiny. Copak s ním může sdílet zkušenosti s tím, jak ji trápila sestra nebo jak se o ni pořád strachovali rodiče?

Will také nevěděl, co by řekl. Anebo se možná schválně odmlčel. Ozval se teprve, když se mu potrhanou kůži snažila co nejlépe zalepit několika proužky náplasti.

„Jste dobrá doktorka,“ řekl.

„To ještě nevíte, jak vytahuju třísky.“

Podíval se na svou ruku a sevřel prsty.

„Jste levák,“ řekla Sára.

„Je na tom něco špatného?“ zeptal se.

„Doufám, že ne.“ Zvedla levačku, jíž mu čistila rány. „Máma říká, že levorukost znamená, že jste chytřejší než všichni ostatní.“ Začala uklízet papírky od náplastí. „Když už mluvím o matce – zavolala jsem jí kvůli tomu, jak jste se ptal, který apoštol nahradil Jidáše. Jmenoval se Matěj.“ Zasmála se a zažertovala: „Takže až potkáte někoho s tímhle jménem, určitě to bude váš vrah.“

Will se zasmál s ní. „Tak to abych vyhlásil pátrání po nezvěstné osobě.“

„Naposledy byl viděn v dlouhém hábitu a sandálech.“

Will zavrtěl hlavou a nepřestával se usmívat. „Nezlehčujte to. Tohle je nejlepší vodítko, jaké mi za celý den někdo dal.“

„Anna nemluví?“

„Nemluvil jsem s Faith od…“ Mávl poraněnou rukou. „Kdyby na něco přišla, ozvala by se mi.“

„Je jiná, než jsem si myslela,“ řekla Sára. „Totiž Anna. Vím, že to zní divně, ale je hrozně chladná. Nedává najevo vůbec žádné emoce.“

„Hodně si vytrpěla.“

„Já vím, co chcete říct. Ale je v tom něco víc.“ Sára zavrtěla hlavou. „Anebo za to může moje ego. Doktoři nejsou zvyklí, aby se s nimi jednalo jako se služebnictvem.“

„Co vám řekla?“

„Když jsem jí přinesla jejího synka Baltazara, bylo to takové zvláštní. Neočekávala jsem žádná vyznamenání, ale myslela jsem si, že by mi aspoň mohla poděkovat. Jenom mi řekla, že můžu jít.“

Will si shrnul rukáv košile. „Žádná z těch žen nebyla zrovna sympatická.“

„Faith povídala, že Anna možná trpí anorexií.“

„Je to možné. Moc toho o té nemoci nevím. Jsou všechny anorektičky nepříjemné?“

„Samozřejmě že ne. Každá je jiná. Faith se mě ptala na to samé. Řekla jsem jí, že k takovému hladovění člověk musí mít silnou motivaci. Ale neznamená to, že je automaticky i nepříjemný.“ Sára se na okamžik zamyslela. „Ten váš vrah si je nejspíš nevybral, protože jsou anorektičky, ale protože nejsou lidské.“

„Na to by je musel znát a být s nimi v kontaktu.“

„Víte o nějaké další spojitosti kromě anorexie?“

„Všechny jsou svobodné. Dvě mají dítě. Jedna děti nesnáší. Jedna nějaké možná chtěla, ale není to jisté.“ Potom ještě dodal: „Bankéřka, právnička, realitní makléřka a bytová návrhářka.“

„Čím se ta právnička zabývá?“

„Korporátním právem.“

„Nemovitostmi ne?“

Zavrtěl hlavou. „Bankéřka taky nedělala hypotéky. Byla zodpovědná za komunální vztahy. Starala se o dobročinné spolky a zařizovala, aby v novinách byla fotografie prezidenta banky s dětmi s rakovinou a tak podobně.“

„Nechodí ty ženy do nějaké terapeutické skupiny?“

„Našli jsme nějaký chat, ale bez hesla se na něj nemůžeme dostat.“ Promnul si rukama oči. „Pořád se motáme v kruhu.“

„Připadáte mi unavený. Třeba vám to půjde líp, když se pořádně vyspíte.“

„Jo, měl bych jít.“ Ani se však nepohnul. Jenom tam seděl a koukal na ni.

Sáře připadalo, že v místnosti je najednou nepřirozené ticho. Vzduch jako by zhoustl a skoro se tam nedalo dýchat. Uvědomovala si, jak ji na prsteníku tlačí zlatý kroužek. Cítila, že se s Willem dotýkají stehny.

Will kouzlo okamžiku narušil jako první. Otočil se a sáhl pro sako, které měl přehozené přes opěradlo pohovky. „Opravdu bych už měl jít,“ řekl a vstal, aby se mohl obléknout. „Potřebuju zajít za jednou prostitutkou.“

Sára si byla jistá, že se přeslechla. „Promiňte?“

Zasmál se. „Je to naše svědkyně, jmenuje se Lola. Právě ona se starala o to miminko a dala nám echo o Annině bytu. Hledám ji celé odpoledne. Teď už je tma, takže nejspíš konečně vylezla z brlohu.“

Sára zůstala sedět na pohovce. Připadalo jí, že bude nejlepší, když si mezi sebou budou udržovat určitou vzdálenost, aby si Will nezačal něco špatného myslet.

„Zabalím vám s sebou tu pizzu.“

„To nemusíte.“ Přistoupil k druhé pohovce, zvedl z ní Betty a přitiskl si ji na prsa. „Děkuju, že jste si se mnou popovídala.“ Odmlčel se. „A to, co jsem vám říkal…“ Znovu hledal slova. „Možná bude nejlepší, když na to prostě zapomenete, ano?“

Zoufale se snažila vymyslet něco, co by neznělo jako vtip nebo – ještě hůř – jako pozvání. „Samozřejmě, to je jasné.“

Ještě jednou se na ni usmál a vyšel z bytu.

Sára se posadila zpátky na pohovku a sykla. Co se to tu stalo? Procházela v duchu jejich rozhovor a přemýšlela, jestli Willovi nedala nějaké znamení, nějaký nechtěný signál. Ale možná, že vůbec o nic nešlo. Třeba si jenom představuje, že v pohledu, který na ni vrhl, když spolu seděli na pohovce, bylo něco víc. Kromě toho tři minuty předtím, než Will dorazil, spřádala nestoudné myšlenky o manželovi. Přesto o všem dál přemýšlela a pokoušela se přijít na to, jak se do onoho nepříjemného okamžiku dostali. Pokud vlastně vůbec nastal.

Teprve když si vzpomněla, jak držela jeho ruku nad miskou a čistila mu poraněné klouby, uvědomila si, že Will Trent už na ruce nemá snubní prsten.

19

Kolik mužů na světě právě teď sedí v autě a hledá prostitutku? Pomyslel si Will. Stovky tisíc, možná dokonce milióny. Podíval se na Betty. Mezi těmi milióny byl možná jediný, kdo si na to s sebou vzal čivavu a posadil ji na sedadlo vedle sebe.

Přinejmenším v to doufal.

Podíval se na své ruce na volantu. Rozedřenou kůži měl polepenou kousky náplasti. Nevzpomínal si, kdy se naposledy doopravdy porval. Nejspíš ještě v dětském domově. Bydlel tam kluk, který ho pořád šikanoval a dělal mu ze života peklo. Will si to dlouho nechal líbit, ale jednoho dne toho už měl dost a Paul Campano skončil s vyraženými předními zuby. Vypadal jako halloweenská tykev.

Will znovu pokrčil prsty. Sára s těmi náplastmi dělala, co mohla, ale přesto mu pořád padaly. V dětství každou chvíli musel k doktorovi. Skoro z každé návštěvy si přinesl jizvu na těle. Připomínaly mu jména náhradních rodičů nebo vychovatelů, kteří mu ochotně zlomili nějakou kost, popálili ho anebo pořezali.

Nakonec o svých zraněních ztratil přehled anebo jenom nedokázal v hlavě udržet jedinou myšlenku, protože se pořád vracel k tomu, jak vypadala Sára Lintonová, když ji poprvé spatřil ve dveřích jejího bytu. Věděl, že má dlouhé vlasy, ale vždycky je nosila v ohonu. Tentokrát je měla rozpuštěné a po ramenou jí splývaly měkké kudrny. Měla na sobě džínsy a bavlněnou košili s dlouhým rukávem, v níž bylo dobře vidět všechny klady její postavy. Na nohou měla jenom ponožky. Boty ležely u dveří. Také hezky voněla. Ne parfémem, ale čistotou, laskavostí a krásou. Když mu ošetřovala ruku, musel se ze všech sil držet, aby se k ní nesklonil a nepřivoněl k jejím vlasům.

Will si vzpomněl na Čichače Toma, kterého před několika lety chytil v okrese Butts. Muž na parkovišti místního nákupního centra nabízel ženám peníze, když ho nechají přičichnout ke svým vlasům. Will si dodnes pamatoval, co se o případu psalo v novinách. Šerifův zástupce tehdy stál celý nervózní před televizní kamerou a dokázal ze sebe vypravit jenom: „Má problém s vlasy.“

Will měl také problém. Jmenoval se Sára Lintonová.

Podrbal Betty pod bradou a čekal, až na semaforu naskočí zelená. Čivava se velmi šikovně spřátelila se Sářinými psy, ale Will nebyl takový blázen, aby si myslel, že má u jejich paničky sebemenší šanci. Nikdo mu nemusel vysvětlovat, že není typem muže, který by Sáru Lintonovou zaujal. Za prvé bydlela v paláci. Will před několika lety svůj domek přestavěl, takže věděl, kolik stojí všechny Sářiny hezké věci, které si on nemůže dovolit. Jenom její kuchyňské spotřebiče stály kolem padesáti tisíc dolarů. To bylo dvakrát tolik, co Will utratil za celý dům.

Za druhé byla chytrá. Nedávala to okatě najevo, ale byla lékařka a hlupáky na medicínu neberou. Jinak by Will byl také doktor. Sára by hodně brzy zjistila, že je negramotný. Ještě štěstí, že už spolu nepřijdou do styku.

Anně už je lépe a brzy ji propustí z nemocnice. Jejímu miminku se také daří dobře. Neexistuje jediný důvod, proč by se Will měl se Sárou Lintonovou znovu setkat. Ledaže by se ocitl v Gradyské nemocnici, když má zrovna službu.

Možná ho někdo postřelí. Vlastně se obával, že přesně to Amanda udělá, když spolu odpoledne zůstali na schodech. Místo toho jenom řekla: „Dost dlouho jsem čekala, až se z vás stane chlap. Konečně jsem se dočkala.“ Nebyla to slova, která by člověk očekával od své nadřízené poté, co někoho ztloukl skoro do bezvědomí. Všichni ho omlouvali a kryli. Will si připadal jako jediný, kdo je přesvědčený, že se zachoval špatně.

Když naskočila zelená, rozjel se a zahnul do ošuntělé čtvrti. Začínala mu docházet inspirace ohledně míst, kde by mohl Lolu najít. Dělalo mu to starost. Nejen proto, že mu Amanda pověděla, ať se zítra neobtěžuje přijít do práce, pokud prostitutku nevystopuje. Lola o miminku určitě věděla. Rozhodně věděla o drogách a dění v bytě Anny Lindseyové. Možná viděla ještě něco jiného. Něco, co nechtěla prozradit, protože by ji to mohlo ohrozit na životě. Anebo patřila k chladným necitlivým lidem, kterým je jedno, že někde pomalu umírá malé dítě. Určitě už se rozneslo, že Will je policajt, který tluče lidi. Lola se ho možná bojí. Vždyť i on sám sobě v jedné chvíli nahnal strach.

Když přišel k Sáře, připadal si otupělý, jako by mu ani netlouklo srdce. Myslel na všechny muže, kteří na něj vztáhli ruku, když byl malý. Na všechno násilí, jehož byl svědkem. Na bolest, kterou musel vydržet. A teď se ukázalo, že je stejný jako oni, protože dokázal do krve ztlouct recepčního.

Sáře Lintonové o incidentu pověděl tak trochu schválně. Chtěl v jejích očích vidět zklamání. Potřeboval se ujistit, že by o něj nikdy nestála. Místo toho mu projevila… pochopení. Uznala, že pochybil, ale neodsoudila ho jako násilníka. Will se s takovým člověkem za celý život nesetkal. Sotva by si se Sárou rozuměl.

Měla pravdu, když mluvila o tom, že jakmile člověk udělá něco špatného, napodruhé už mu to nepřipadá tak hrozné. Will toho byl neustále svědkem v práci. Přicházel do styku s násilníky, kterým jejich čin jednou prošel, a tak to zkusili znovu. Možná, že posouvání hranic je typicky lidská vlastnost. Třetinu opilců za volantem policie zatkla, když podruhé vyrazili posilnění alkoholem. Přes polovinu brutálních násilníků tvořili lidé, které nedávno propustili z vězení. Za mříže se nejčastěji vraceli hlavně muži, již se chovali k ženám násilně.

Will už dávno pochopil, že v každé situaci může ovlivnit jedině sám sebe. Nebyl obětí. Nebyl otrokem vlastního vzteku. Mohl si vybrat, že bude hodný. Tohle řekla Sára. Od ní to znělo velice jednoduše.

A pak přišel ten podivný okamžik, kdy spolu seděli na pohovce a on na ni lačně zíral jako vražedník na svou oběť.

„Ty jsi ale pitomec,“ vynadal si nahlas a otřel si oči. Kdyby si ji tak mohl vymazat z hlavy! Myslet na Sáru Lintonovou byla hloupost. Stejně by to nakonec k ničemu nevedlo.

Will na chodníku spatřil několik žen. Všechny byly v nějakém převleku – některé vypadaly jako školačky, jiné jako striptérky. Byl tam i transsexuál upravený jako dokonalá předměstská manželka z padesátých let. Will stáhl okénko a ženy v duchu uvažovaly, která z nich by se mu měla jít nabídnout. Seděl v Porschi 911, které si přestavěl. Dával ho dohromady skoro deset let. Prostitutkám trvalo celou věčnost, než se dohodly, která půjde.

Nakonec se k němu přiloudala školačka. Nahnula se do auta, ale vzápětí stejně rychle ucukla. „Ani náhodou,“ prohlásila. „Ani mě nehne. Se psem nejdu.“

Will k ní napřáhl ruku s dvacetidolarovkou. „Hledám Lolu,“ řekl.

Ohrnula rty a rychle popadla bankovku. „Jo, ta kurva to s tvým psem klidně udělá. Je na Osmnáctý, u starý pošty.“

„Děkuju.“

Holka se už houpavě nesla zpátky ke kolegyním.

Will zavřel okénko a otočil se do protisměru. Viděl holky v zadním zrcátku. Školačka peníze předala svému ochránci, který je dal pasákovi. Will od Angie věděl, že holky u sebe peníze mívají jen výjimečně. Pasáci jim zajišťovali bydlení, stravu a oblečení. Jejich ovečky za to každou noc riskovaly život a zdraví, když lákaly každého, kdo u sebe měl příslušnou částku peněz. Bylo to moderní otroctví. Willovi to připadalo ironické, poněvadž většina pasáků, pokud ne všichni, byla černé pleti.

Odbočil do Osmnácté ulice a zpomalil. Auto se krokem sunulo k sedanu zaparkovanému pod lampou. Řidič seděl za volantem s hlavou zvrácenou vzad. Will několik minut počkal, dokud se z mužova klína nezvedne ženská hlava. Otevřely se dveře a žena se pokusila vystoupit, ale muž se po ní napřáhl a chytil ji za vlasy.

„Do háje,“ zamumlal Will a vyskočil z auta. Zamkl ho dálkovým ovládáním, rozběhl se k sedanu a prudce otevřel jeho dveře.

„Co to je, do hajzlu?“ zařval řidič. Nepouštěl ženiny vlasy.

„Nazdar, brouku,“ řekla Lola a napřáhla ruku k Willovi. Ten ji za ni bez rozmýšlení popadl a pomohl jí ven z auta. Řidiči v ruce zůstala jenom paruka. Zanadával a hodil ji na silnici. Potom se rozjel tak rychle, až se mu dveře auta samy zabouchly.

„Potřebuju s tebou mluvit,“ řekl Lole Will.

Sehnula se pro paruku, takže jí ve světle lampy bylo vidět na krk. „Mám práci,“ prohlásila.

„Až budeš příště potřebovat pomoc…,“ snažil se Will.

„Mně pomohla Angie, ne ty.“ Lola si stáhla sukni. „Koukáš na zprávy? Policajti v tom apartmá našli takovýho koksu, že by ses z toho zvencnul. Je ze mě hrdinka, vole.“

„Baltazar to přežije. To je to mimino.“

„Balta co?“ Nakrčila nos. „Dyť pomalu neměl šanci.“

„Starala ses o něho. Nebyl ti lhostejný.“

„No jo, no.“ Snažila se nasadit si paruku správně na hlavu. „Mám dvě děcka, víš? Obě se mi narodily v lochu. Stihla jsem si jich trochu užít, než mi je sebrala sociálka.“ Měla ruce kost a kůži a Will si vzpomněl na videoklipy, které objevili v Paulinině počítači. Rozdíl byl v tom, že dívky v nahrávkách hladověly, protože chtěly být hubené, kdežto Lola neměla na jídlo.

„Takhle,“ řekl a upravil jí paruku.

„Dík,“ odpověděla a chystala se vrátit ke svým kolegyním. Představovaly obvyklou směsici školaček a striptérek, ale všechny byly starší a měly hrubší rysy. Čím víc prostitutek se potulovalo po ulicích, tím drsnější měly podmínky. Lola a její kamarádky se za chvíli ocitnou na Dvacáté první ulici. Tam je tak beznadějná situace, že policejní dispečeři tam běžně vysílají sanitky, aby odvezly ženy, které v noci zemřely na chodníku.

„Mohl bych tě zavřít za maření vyšetřování,“ zkusil to Will.

Lola se ani nezastavila. „Ve vězení by to mohlo bejt docela fajn. Tady je v noci dost zima.“

„Věděla Angie o tom dítěti?“

Prostitutka se zastavila.

„Pověz mi to, Lolo.“

Pomalu se otočila a podívala se mu do očí. Nepřemýšlela nad pravdivou odpovědí, ale nad odpovědí, jakou chtěl Will slyšet.

„Ne.“

„Lžeš.“

Nepřestávala se tvářit neproniknutelně. „Je v pořádku, ne? Myslím to mimino.“

„Je s mámou, takže asi ano.“

Lola zalovila v kabelce a vytáhla z ní krabičku cigaret a sirky. Will počkal, až si zapálí a potáhne. „Byla jsem na jedný pařbě. Můj známej povídal, že v jednom pěkným bytovým baráku je fajn hnízdečko. Recepční je v pohodě a pouští lidi dovnitř i ven, jak chtějí. Většinou tam chodili samí lepší. Lidi, co na pár hodin potřebovali pobejt v příjemným prostředí, kde se jich nikdo na nic neptá. Zašli tam, trochu zapařili a druhej den to uklízečka dala do pořádku. Pracháči, co jim ty byty patřej, se vrátěj z dovolenky někde v Palm Beach a nemaj o ničem ani páru.“ Sundala si z jazyka kousek tabáku, který vypadl z cigarety. „Teďka se ale něco stalo. Simkov, to je ten recepční, někoho z baráku nasral. Řekli mu, že tam za dva tejdny končí, a on začal dovnitř pouštět horší klientelu.“

„Jako tebe?“

Bojovně vystrčila bradu.

„Kolik si účtoval?“

„Na to se musíš zeptat kluků. Já tam byla jen přes šukání.“

„Jakých kluků?“

Vyfoukla dlouhý oblak kouře.

Will se dál neptal. Věděl, že na ni nesmí moc tlačit. „Znala jsi ženu, které patřil byt, kam jsi chodila?“

„Nikdy jsem ji neviděla, nikdy jsem o ní neslyšela. Vůbec jsem ji neznala.“

„Takže jsi tam zašla, Simkov tě pustil nahoru a co bylo pak?“

„Nejdřív to bylo fajn. Většinou jsme chodili do jednoho bytu o pár pater níž. Tohle bylo apartmá a chodili tam lepší lidi. Bral se tam kvalitnější matroš. Koks, někdy herák. Pár dní nato se objevil crack. Pak pervitin. A pak už to bylo v háji.“

Will si vzpomněl, v jak příšerném stavu byt našli. „To bylo rychlé,“ podotkl.

„Jo, to víš. Feťáci zrovna moc ukázněný nejsou.“ Při té vzpomínce se uchechtla. „Párkrát se tam porvali. Namontovaly se do toho nějaký krávy. Pak se to rozkřiklo a…“ Pokrčila rameny, jako by chtěla říct: Co jiného bys čekal?

„Co to dítě?“

„Když jsem tam byla prvně, leželo ve svým pokojíčku. Máš děti?“

Will zavrtěl hlavou.

„To je dobře. Angie není zrovna mateřskej typ.“

Will se ani neobtěžoval s odpovědí, protože oba věděli, že je to naprostá pravda. „Co jsi udělala, když jsi ho našla?“ zajímal se.

„V tom bytě pro něj nebylo moc bezpečno. Bylo mi jasný, jak to dopadne. Začali tam chodit špatný lidi. Simkov tam pouštěl každýho. Odnesla jsem to mrně z bytu.“

„A strčila jsi ho mezi odpadky.“

Ušklíbla se. „Týpci v bytě se s odpadkama ven netahali.“

„Krmila jsi ho?“

„Jo,“ přitakala. „Dávala jsem mu, co jsem našla ve skříňkách v kuchyni. Přebalovala jsem ho. Se svejma dětma jsem to dělala taky tak, víš? Jak už jsem řekla – chvíli ti je nechaj, ale pak ti je seberou. Věděla jsem, jak se krměj a takový ty kraviny. Starala jsem se o něj dost dobře.“

„Proč jsi ho tam nechala?“ zeptal se Will. „Zatkli tě na ulici.“

„Můj pasák o ničem nevěděl. Chodila jsem si tam jen trochu užít. Nakonec mě vyslídil a řekl mi, ať se vrátím do práce, tak jsem ho poslechla.“

„Jak ses dostávala nahoru, abys dítě mohla nakrmit?“

Udělala výmluvné gesto. „Vyhonila jsem ho Simkovovi. Stačilo to.“

„Proč jsi mi neřekla, že jde o malé dítě, když jsi mi poprvé volala?“

„Myslela jsem si, že se o něj budu starat, až mě pustěj,“ přiznala. „Neprovedla jsem nic špatnýho, ne? Byla jsem na něj hodná. Dávala jsem mu jíst a přebalovala jsem ho. Je to sladkej klučina. Tys ho viděl, takže víš, že je k sežrání.“

Když Will sladkého klučinu viděl naposledy, byl dehydratovaný a měl namále. „Odkud se znáš se Simkovem?“

Pokrčila rameny. „Ota je můj stálej zákazník.“ Ukázala na ulici. „Seznámili jsme se tady v Milionářský uličce.“

„Nepřipadal mi zrovna spolehlivý.“

„Pomohl mi, když mě nechával chodit do toho bytu. Dost jsem si vydělala a měla jsem jistotu, že ten malej je v bezpečí. Co jinýho chceš slyšet?“

„Věděla o tom dítěti Angie?“

Zakašlala. Zvuk jí vycházel až z plic. Když si odplivla na chodník, Willovi se zvedl žaludek. „Na to se musíš zeptat jí.“

Lola si přehodila kabelku přes rameno a odkráčela ke kolegyním.

Will cestou k autu vytáhl mobil. Přístroj byl už na vyhození, ale spojit hovor ještě dokázal.

„Haló?“ ozvala se Faith.

Will se nechtěl bavit o odpoledních událostech, a tak jí nedal šanci začít. „Mluvil jsem s Lolou,“ řekl a převyprávěl Faith, co se od prostitutky dozvěděl. „Simkov jí dal tip, aby jí pomohl trochu si přivydělat. Určitě na tom nebyl škodný.“

„To by se možná dalo použít,“ odpověděla Faith. „Amanda chce, abych si s ním zítra promluvila. Uvidíme, jestli se jeho výpověď bude shodovat s tím, co ti řekla ta holka.“

„Co jsi o něm zjistila?“

„Nic moc. Bydlí v tom domě v přízemí. Na recepci má sedět od osmi do šesti, ale poslední dobou to nějak nezvládal.“

„Proto asi dostal tu dvoutýdenní výpověď.“

„Trestní rejstřík má čistý. Bankovní účet v pořádku, koneckonců nemusí platit nájem.“ Faith se odmlčela a Will slyšel, jak listuje v zápisníku. „V jeho bytě jsme našli nějaké porno, ale nebyly v něm žádné děti ani nic perverzního. Telefon je v pořádku.“

„Mně připadalo, že za příslušnou částku do domu vpustí každého. Dozvěděli jste se něco od Anny Lindseyové?“

Pověděla mu o jejich bezvýsledném rozhovoru. „Nechápu, proč nechce mluvit. Možná má strach.“

„Anebo si myslí, že když všechno vytěsní z hlavy a nebude o tom mluvit, přejde to.“

„To funguje, pokud je člověk emočně na úrovni šestiletého dítěte.“

Will se snažil nebrat si její slova osobně.

Faith mu řekla: „Podívali jsme se, kdo se motá kolem domu. Narazili jsme na chlapíka od kabelovky a pár doručovatelů. Se všemi jsem mluvila a vyzpovídala jsem i správce domu. Nikdo nic neví. Všichni mají čisté rejstříky a stoprocentní alibi.“

Will nasedl do auta. „A co sousedi?“

„Žádný nic neví. Navíc to jsou samí boháči a nechtějí se bavit s policií.“

Will podobný typ lidí znal. Odmítali se nechat do něčeho zatáhnout a nechtěli, aby se jejich jméno objevilo v novinách. „Znal někdo z nich Annu?“

„Je to stejné jako u ostatních žen. Pokud ji někdo znal, neměl ji rád.“

„Co výsledky z místa činu?“

„Mají přijít ráno.“

„A počítače?“

„Žádné. Navíc ještě nemáme povolení pátrat v bance, takže nemůžeme k Oliviinu telefonu, mobilu ani k jejímu počítači.“

„V tomhle je pachatel chytřejší než my.“

„Já vím,“ přiznala. „Začíná mi připadat, že ať se obrátíme, kam chceme, vždycky se dostaneme do slepé uličky.“

Rozhovor chvíli vázl. Will se snažil přijít na něco, čím by ho oživil, ale Faith ho předběhla.

„V osm ráno budu s Amandou vyslýchat toho recepčního a pak mám nějakou důležitou schůzku. Je to ve Snellville.“

Will nechápal, co tam Faith bude dělat.

„Zabere mi to asi hodinku. Doufejme, že do té doby najdeme Jakea Bermana. Taky si potřebujeme promluvit s Rickem Siglerem. Nějak ho nestíhám sledovat.“

„Je to běloch, těsně po čtyřicítce.“

„Amanda tvrdí totéž. Dneska někoho poslala k němu domů. Byla u toho jeho žena.“

Will zaúpěl. „Zapíral, že byl na místě činu?“

„Nejspíš se o to pokusil. Nepřiznal ani, že byl s Jakem Bermanem, takže to pořád víc zavání sexem,“ povzdechla si Faith. „Amanda ho nechala prověřit, ale je čistý. Žádná falešná jména, nemá několik bydlišť. Narodil se a vyrostl v Georgii. Do školy chodil v Conyers. Vůbec nic nenaznačuje, že by někdy jel do Michiganu, natož že by tam žil.“

„Na toho bratra jsme se upnuli stejně jenom proto, že Paulina McGheeová říkala synovi, že si má dávat pozor na strýce.“

„To je sice pravda, ale je to naše jediné vodítko. Pokud budeme dál narážet do zdí, oba brzy dostaneme otřes mozku.“

Will chvíli čekal. „Co to máš za schůzku?“ zeptal se.

„To je soukromá věc.“

„Aha.“

Pak už ani jeden neměl co říct. Jak to, že se Will snadno svěřoval Sáře Lintonové, ale s ostatními ženami nedokázal zapříst ani obyčejný rozhovor? Obzvlášť se svou kolegyní.

„Řeknu ti, o co jde, když mi povíš, co máš za problém,“ navrhla Faith.

Will se zasmál. „Asi bychom měli začít úplně od začátku. Myslím s vyšetřováním.“

Souhlasila. „Člověk nejlíp zjistí, jestli něco nepřehlédl, když začne znova.“

„Až se vrátíš z té schůzky, zajedeme ke Coldfieldovým. Pak si promluvíme s Rickem Siglerem u něho v práci, aby nebláznil kvůli manželce. Potom ještě jednou probereme všechny svědky. Každého, kdo s tím má aspoň vzdáleně něco společného. Kolegy, údržbáře, kteří u obětí něco spravovali, techniky. Každého, s kým přišly do styku,“ navrhl Will.

„To určitě neuškodí,“ souhlasila Faith. Nastala další odmlka, a tak se zeptala: „Není ti nic?“

Will zastavil před svým domem. Zatáhl ruční brzdu a zadoufal, že z nebe sjede blesk a na místě ho zabije.

Na příjezdové cestě stálo Angiino auto.

„Wille?“

„Ne,“ vykoktal. „Tak ráno.“

Ukončil hovor a zastrčil telefon do kapsy. V obýváku se svítilo, ale nade dveřmi byla tma. Will u sebe měl hotovost i kreditky. Může přespat v hotelu. Ve městě určitě bude nějaký podnik pro milovníky psů. Anebo Betty schová pod sako.

Betty se na vedlejším sedadle postavila a protáhla se. Nade dveřmi se rozsvítilo.

Will cosi zabručel a vzal psíka do dlaně. Vystoupil z auta, zamkl ho a vydal se po cestě k domu. Otevřel branku do zahrady a postavil Betty do trávy. Potom několik minut stál před svým vlastním domem a uvažoval, co má dělat. Nakonec si řekl, že se chová hloupě, a přinutil se vejít dovnitř.

Angie seděla na pohovce s nohama složenýma pod sebou. Dlouhé tmavé vlasy měla rozpuštěné, jak to Will měl rád. Byla oblečená do přiléhavých černých šatů, v nichž vynikala každá křivka jejího těla. Sára byla krásná, ale Angie byla sexy. Oči měla zvýrazněné tmavými stíny a rty si obtáhla rudou rtěnkou. Že by se kvůli němu snažila? Nejspíš. Vždycky vycítila, když se jí Will začínal vzdalovat. Podobala se žralokovi, který ve vodě ucítil krev.

Přivítala ho stejnými slovy jako předtím prostitutka: „Nazdar, brouku.“

„Nazdar.“

Angie vstala z pohovky, protáhla se jako kočka a přistoupila k němu. „Šlo ti to v práci?“ zeptala se a objala ho kolem krku. Will se od ní odvrátil, ale ona ho vzala za bradu, otočila mu hlavu zpátky a políbila ho na rty.

„Nech toho,“ řekl Will.

Znovu ho políbila, protože zásadně nedělala, co se jí řeklo.

Will se dál tvářil netečně a Angie ho nakonec pustila.

„Co to máš s rukou?“

„Někoho jsem zbil.“

Zasmála se, jako by řekl vtip. „Vážně?“

„Jo.“ Opřel se rukou o pohovku. Jeden proužek náplasti se mu odlepoval.

„Tak ty jsi někoho zbil.“ Najednou zvážněla. „Nebyl u toho nikdo?“

„Nikdo, kdo by mě udal.“

„To jsem ráda, brouku.“ Stála mu přímo za zády. „Faith z toho musela být úplně hotová.“ Přejela mu rukou po paži a zastavila se na jeho zápěstí. Tón jejího hlasu se změnil. „Kde máš prstýnek?“

„V kapse.“ Will si ho sundal, když šel k Sáře. Cestou do jejího bytu sám sebe přesvědčil, že to udělal, protože mu natékají prsty a zlatý kroužek ho škrtí.

Angie mu sáhla do kapsy kalhot. Will zavřel oči a pocítil, jak na něho doléhají události uplynulého dne i předchozích osmi měsíců. Angie byla jediná žena, s níž spal. Jeho tělo bylo vyhladovělé a téměř bolestně toužilo po jejím doteku.

Dotkla se ho přes tenkou látku uvnitř kapsy. Okamžitě zareagoval. Když mu vydechla do ucha, musel se chytit pohovky, aby neupadl.

Jemně mu skousla ucho. „Stýskalo se ti po mně?“

Will polkl, neschopen slova. Celá se k němu zezadu přitiskla. Zvrátil hlavu vzad a Angie ho políbila na krk. Když ho sevřela prsty, nemyslel na ni. Viděl před sebou Sáru, jak s ním sedí na pohovce a dlouhými štíhlými prsty mu ošetřuje ruku. Cítil vůni jejích vlasů. Na okamžik se totiž sklonil a nenápadně k nim přičichl. Sára voněla dobrotou, soucitem a laskavostí. Voněla vším, po čem vždycky toužil – a co nikdy nemůže mít.

„Co je?“ Angie se zarazila. „Nějak se mi ztrácíš.“

Will si s námahou zapnul kalhoty. Odstrčil manželku ramenem a přešel po místnosti.

„Máš zase svý dny nebo co?“ zeptala se.

„Věděla jsi o tom dítěti?“

Dala si ruku v bok. „O jakým dítěti?“

„Povídej si, co chceš, ale já chci vědět pravdu. Potřebuju slyšet pravdu.“

„Zbiješ mě, když ti to nepovím?“

„Budu tě nenávidět,“ odpověděl. Oba věděli, že nelže. „Jako by to byl jeden z nás. Vlastně jsem to byl já.“

Nasadila ostrý obranný tón. „Mamka ho hodila do popelnice?“

„Buď mohla udělat to, anebo ho prodat za speed.“

Pevně sevřela rty, ale pohledem neuhnula. „Trefa,“ řekla nakonec, protože Diedra Polaskiová přesně to udělala se svou holčičkou.

Will zopakoval otázku. Na ničem jiném mu už nezáleželo. „Věděla jsi, že v tom apartmá je malé dítě?“

„Lola se o něj starala.“

„Cože?“

„Není zlá. Snažila se o něj starat. Kdyby ji nesebrali…“

„Počkat.“ Will zvedl obě ruce, aby ji zarazil. „Ty si vážně myslíš, že ta šlapka se o to dítě starala?“

„Nic mu přece není. Volala jsem do nemocnice. Matka se synem jsou zase spolu.“

„Ty jsi tam volala?“ Will nechtěl věřit svým uším. „Ježíšikriste, Angie! Je to mimino. Kdybychom přišli o chvíli pozdějc, byl by mrtvej.“

„Ale vy jste to stihli a on žije.“

„Angie…“

„O mimino se vždycky někdo postará, Wille. Ale kdo se postará o takovou Lolu?“

„Tak ty si děláš starosti o nějakou zfetovanou kurvu, zatímco v odpadcích hladem umírá malý dítě?“ Nečekal na odpověď a vyhrkl: „To stačilo. Já už toho mám dost.“

„Co tím sakra myslíš?“

„Tím myslím, že už jsem s tebou skončil. Vodítko se ti přetrhlo.“

„Jdi do prdele.“

„Už se od tebe nenechám tahat za nos. Už mě nebudeš podvádět, utíkat uprostřed noci a za měsíc nebo za rok se vracet a dělat, že jedině ty mi můžeš pomoct s mýma problémama.“

„Když to říkáš, zní to hrozně romanticky.“

Will otevřel domovní dveře. „Koukej vypadnout z mýho domu i z mýho života!“ Angie se nehýbala, a tak k ní přistoupil a začal ji strkat ke dveřím.

„Co to děláš?“ Také se ho pokusila odstrčit, ale když neustupoval, vrazila mu facku. „Nesahej na mě!“

Popadl ji zezadu a zvedl ji do vzduchu. Angie jednou nohou kopla do dveří, které se zavřely.

„Vypadni,“ řekl Will a pokusil se dosáhnout na kliku, i když k sobě tiskl Angii.

Než se Angie stala vyšetřovatelkou, dělala pochůzkářku a věděla, jak skolit útočníka. Vykopla a zasáhla Willa do podkolenní jamky. Padl k zemi, ale nepustil ji, takže ji stáhl s sebou. Zápasili spolu na podlaze jako dva rozzuření psi.

„Přestaň!“ zaječela Angie a začala do něho kopat, bušit pěstmi a všemožně mu působit bolest.

Will ji převrátil na břicho a pevně ji přitiskl k dřevěné podlaze. Jednou rukou ji popadl za obě ruce a pevně je k sobě stiskl, aby se nemohla bránit. Bez rozmýšlení jí sáhl pod šaty a strhl z ní kalhotky. Když do ní zasunul prsty, zaťala mu nehty do hřbetu ruky.

„Debile,“ zasyčela, ale byla tak vlhká, že Will skoro necítil, jak se mu prsty pohybují v jejím těle. Nahmatal správný bod. Angie přitiskla tvář k zemi a začala mu spílat. Nikdy s ním neměla orgasmus. Patřilo to k jejím mocenským hrám. Vždycky z něho vymačkala poslední zbytky duše, ale nikdy mu nedovolila provést s ní totéž.

„Nech toho,“ poručila mu, ale nepřestávala narážet na jeho ruku. S každým pohybem se vzepjala. Will si rozepnul kalhoty a pronikl do ní. Pokusila se sevřít stehna a nepustit ho dovnitř, ale pevně se k ní přitiskl a přinutil ji, aby povolila. Zasténala a slastně se uvolnila. Nechávala ho pronikat stále hlouběji. Zvedl ji na kolena a zběsile do ní narážel. Přitom ji dráždil prsty, aby ji přivedl k vyvrcholení. Začala hlasitě sténat. Vydávala hluboké hrdelní zvuky, jaké od ní Will nikdy v životě neslyšel. Prudce do ní narazil. Vůbec nedbal, jestli ji někde na těle nepohmoždil nebo ji nezlomil vejpůl. Když konečně dosáhla orgasmu, sevřela ho tak pevně, až ho to skoro zabolelo. Will sám vyvrcholil tak prudce, že se na ni nakonec bez dechu zhroutil. Úplně všechno ho bolelo.

Převalil se na záda. Angie měla obličej zakrytý rozcuchanými vlasy a rozmazaný make-up. Lapala po dechu stejně jako Will.

„Ježíšikriste,“ zamumlala. „Ježíšikriste.“ Pokusila se napřáhnout ruku a dotknout se jeho tváře, ale prudce ji odstrčil.

Leželi vedle sebe na zemi a prudce oddechovali snad celé hodiny. Will se pokusil cítit výčitky svědomí nebo aspoň zlost, ale byl úplně vyčerpaný. Už toho měl dost. Měl plné zuby toho, jak ho Angie dohání do extrémů. Znovu si vzpomněl, co mu říkala Sára. Člověk se má ze svých chyb poučit.

Angie Polaskiová Willovi připadala jako ta největší chyba, jaké se za svůj bídný život dopustil. „Ježíši.“ Pořád nemohla popadnout dech. Převrátila se na bok a rukou mu zajela pod košili. Měla horké a zpocené dlaně. „Řekni jí, že děkuju,“ vypravila ze sebe nakonec.

Zíral na strop. Neměl odvahu se na ni podívat.

„Šukám, brouku, už třiadvacet let, ale něco takovýho jsem ještě nezažila.“ Sjela prsty po spodní hraně jeho žebra a nahmatala místo, kde měl svraštělou kůži po popálenině od cigarety. „Jak se jmenuje?“

Will pořád neodpovídal.

„Řekni mi, jak se jmenuje,“ zašeptala Angie.

Will se pokusil polknout. Zabolelo ho v krku. „Nijak.“

Angie se hrdelně, vědoucně zasmála. „Je to sestřička nebo policajtka?“ Znovu se zasmála. „Nebo štětka?“

Will mlčel. Snažil se Sáru vytěsnit z mysli. Chtěl na ni zapomenout, protože věděl, co bude následovat. Uhrál jeden bod a Angie jich teď musela získat deset.

Když se dotkla citlivého místa na jeho poškozené kůži, trhl sebou.

„Je normální?“ zeptala se ho.

Normální. V dětském domově tímhle slovem označovali lidi, kteří se od nich lišili. Měli rodiny a žili slušný život. Jejich rodiče je netloukli, nenutili k prostituci ani je neponižovali.

Angie špičkou prstu obkroužila jizvu. „Ví, jakej máš problém?“

Will se znovu pokusil polknout. Škrábalo ho v krku a dělalo se mu špatně.

„Ví, že jsi blbej?“

Připadal si jako její vězeň. Vtiskla prst do kulaté jizvy po zapálené cigaretě. Když už měl pocit, že to déle nevydrží, přestala a přiblížila ústa k jeho uchu. Rukou mu přejela nahoru po rukávu košile. Našla dlouhou jizvu po žiletce, která se mu táhla po paži.

„Vzpomínám si, jak ti tekla krev,“ řekla. „Jak se ti třásla ruka a jak ti žiletka rozřízla kůži. Pamatuješ?“

Zavřel oči. Zpod víček se mu vydraly slzy. Jak by mohl zapomenout? Když na to začal hodně myslet, znovu ucítil, jak mu po kosti přejíždí ostrý kovový hrot. Věděl, že aby přeťal tepnu, musí zajet hodně hluboko. Jedině tak se mu to opravdu mohlo podařit.

„Vzpomínáš, jak jsem tě držela v náruči?“ zeptala se Angie a Will měl pocit, jako by ho opravdu objímala, i když tomu tak teď nebylo. Tehdy ho přikryla celým svým tělem jako dekou. „To bylo krve.“

Stékala jí po pažích a po nohou až na podlahu.

Tehdy ho tiskla tak pevně, že sotva dýchal. Miloval ji tolik, protože věděl, že chápe, proč to dělá, proč musel zastavit šílenství, jež se kolem něho rozpoutalo. Angie věděla o každičké jizvě na jeho těle, o každičké popálenině i zlomenině, jako by patřily jí. Hluboko v sobě nosila všechna Willova tajemství. Opatrovala je jako oko v hlavě. Dala by za ně život.

Byla jeho život.

Ztěžka polkl. Pořád měl úplně sucho v ústech. „Jak dlouho?“

Položila mu ruku na břicho. Věděla, že ho zase dostala. Stačilo lusknout prsty a zase byl její. „Co jak dlouho, brouku?“

„Jak dlouho tě mám milovat?“

Neodpovídala. Will se jí chtěl zeptat znovu, když řekla: „To je nějaká country písnička, viď?“

Otočil se k ní a podíval se jí do očí. Hledal v nich záblesk laskavosti, který mu až dosud unikal. „Jen mi řekni, jak dlouho, abych mohl odpočítávat dny a věděl, kdy tohle skončí.“

Angie ho pohladila po tváři.

„Pět let? Deset?“ V hrdle ho bolelo, jako by polykal sklo. „Prostě mi to řekni, Angie. Za jak dlouho tě přestanu milovat?“

Přitulila se k němu a znovu mu zašeptala do ucha: „Nikdy.“

Odstrčila se rukama od podlahy, uhladila si sukni a našla své boty a kalhotky. Will zůstal ležet na zemi. Angie otevřela dveře a vyšla ven. Ani se neohlédla. Nevyčítal jí to. Zásadně nikdy se nedívala vzad. Věděla, co za sebou nechává, stejně jako vždycky věděla, co ji čeká.

Will nevstal, ani když zaslechl klapot jejích střevíců na schodech venku, ani když nastartovala auto. Nevstal, ani když Betty zaškrábala na psí dvířka, která jí zapomněl otevřít. Nehodlal se pohnout. Ležel na podlaze celou noc, dokud mu paprsky slunce na obzoru neoznámily, že je čas jít do práce.

DEN ČTVRTÝ

20

Paulina měla hlad, ale s tím si dovedla poradit. Věděla, proč ji bolí břicho. Svíravé křeče dobře znala. Její tělo se zoufale snažilo najít aspoň něco, z čeho by mohlo žít. Nebylo to nic nového, dokázala se s tím vypořádat. Něco jiného byla žízeň. Ta se oklamat nedala. Paulina se ještě nikdy nemusela takhle dlouho obejít bez vody. Byla zoufalá, ochotná udělat cokoli. Dokonce se vyčurala na podlahu a pokusila se moč vypít, ale jenom dostala větší žízeň. Nakonec zůstala klečet na zemi a zoufale kvílela.

Tak dost! Nesmí v temnici zůstat moc dlouho. Nesmí se tomu zase poddat. Nemůže to vzdát, schoulit se do klubíčka a začít tesknit po Felixovi.

Felix. Jedině kvůli němu se odsud chce dostat a bojovat. Ti hajzlové ji od jejího broučka neodloučí!

Ležela na boku s pažemi připoutanými k pasu. Nohy měla natažené. Nadzvedla trup a natáhla krk, aby se narovnala. Strnula a napnula všechny svaly v těle. Celá se potila a páska na očích ji dřela do obličeje. Zacílila. Řetězy na zápěstích jí zachřestily. Než si to mohla rozmyslet, trhla hlavou vzad a udeřila jí do stěny.

Krkem jí projela bolest a před očima se jí roztančily hvězdičky. Skutečné hvězdičky. Dopadla na záda a zalapala po dechu. Snažila se moc nesupět a silou vůle se udržet při vědomí.

„Co to děláš?“ zeptala se jí druhá žena.

Ta kráva posledních dvanáct hodin ležela na zádech jako mrtvola, na nic nereagovala a všechno jí bylo fuk. A najednou se začne vyptávat!

„Drž hubu,“ zavrčela Paulina. Na pitomosti nemá čas. Znovu se převalila na bok a celým tělem se opřela o stěnu. O kousek se posunula. Zatajila dech, pevně zavřela oči a znovu vrazila hlavou do zdi.

„Do prdele!“ zařvala. Měla pocit, že se jí hlava rozskočí bolestí. Znovu dopadla na záda. Na čele měla krev. Stékala jí pod pásku a pronikala jí do očí. Nemohla ji zastavit mrkáním ani si ji otřít. Jako by jí po víčkách lezl pavouk a snažil se jí dostat do bulv.

„Ne!“ vyjekla Paulina. Na okamžik měla halucinaci, v níž jí po obličeji lezli pavouci, zavrtávali se jí do kůže a kladli jí pod víčka vajíčka. „Ne!“

Prudce se posadila, až se jí náhlým pohybem zatočila hlava. Znovu začala zrychleně dýchat. Sklonila hlavu ke kolenům a dotkla se hrudí stehen. Musí se sebrat. Nesmí se poddat žízni. Nemůže zase klesnout na mysli, jinak se vrátí tam, kde byla.

„Co to děláš?“ zašeptala vyděšeně její neznámá společnice.

„Dej mi pokoj.“

„Uslyší tě a přijde sem.“

„Ale nepřijde,“ odsekla Paulina. Aby jí to dokázala, zařvala: „Pojď dolů, ty zmetku!“ Měla tak sucho v krku, že se rozkašlala námahou, ale to ji neodradilo. „Pokouším se utéct! Pojď sem a zaraž mi to, ty impotentní zmrde!“

Hodnou chvíli čekaly. Paulina odpočítávala vteřiny, ale na schodech se žádné kroky neozvaly. Nikdo nerozsvítil ani neotevřel dveře místnosti.

„Jak to víš?“ zeptala se jí neznámá. „Jak víš, co dělá?“

„Čeká, až se jedna z nás složí,“ odpověděla Paulina. „A já to rozhodně nebudu.“

Žena se jí vyptávala dál, ale Paulina jí nevěnovala pozornost a znovu se opřela o stěnu. Obrnila se a chystala se do ní znovu udeřit hlavou, ale nedokázala se k tomu přinutit. Teď si nesmí znovu ublížit. Možná později. Pár minut počká a pak se do toho dá znovu.

Převalila se na záda. Po tvářích jí stékaly slzy. Neotevřela ústa, protože nechtěla, aby žena věděla, že pláče. Neznámá už ji slyšela vzlykat a válet se ve vlastní moči. S tím je konec, dámo. Zavíráme.

„Jak se jmenuješ?“ zeptala se žena.

„Co je ti do toho?“ odsekla Paulina. Nechtěla se přátelit. Potřebovala se odtud jakýmkoli způsobem dostat. Pokud by to mělo znamenat, že se na svobodu probojuje jenom přes mrtvolu své spoluvězeňkyně, klidně to udělá. „Prostě drž hubu.“

„Když mi řekneš, co děláš, třeba ti pomůžu.“

„Nemůžeš mi pomoct, chápeš?“ Paulina se přetočila, aby k ženě ležela obličejem, i když kolem byla naprostá tma. „Poslouchej, ty krávo. Odsud se živá dostane jenom jedna z nás a ty to nebudeš. Rozuměla jsi? Když se něco sere, tak na jedinou hromadu, a až bude po všem, já jako hnůj rozhodně smrdět nebudu. Jasný?“

Neznámá mlčela. Paulina dopadla na záda a podívala se do tmy nad sebou. Sebrala veškerou sílu, aby zase mohla uhodit do stěny.

Žena tichounce zašeptala: „Ty jsi Hubená Atlanta, viď?“

Paulině se sevřelo hrdlo, jako by jí kolem něj někdo utáhl smyčku. „Cože?“

„Když se něco sere, tak na jednu hromadu, a já jako hnůj smrdět nebudu,“ zopakovala žena. „Říkáš to dost často.“

Paulina se kousla do rtu.

„Já jsem Mia Tři.“

Mia bylo slangové označení pro bulimii. Paulina přezdívku poznala, ale trvala na svém: „Vůbec nevím, o čem to žvaníš.“

„Ukázala jsi v práci ten e-mail?“ zeptala se Mia.

Paulina otevřela ústa a pokusila se nadechnout. Zkoušela si vzpomenout na další věci, které v zoufalství prozradila na anorektickém chatu, když jí divoce vířily hlavou a její prsty je nějakým záhadným způsobem vyťukaly do klávesnice. Mělo to podobný účinek jako projímadlo, s tím rozdílem, že místo střev si člověk vyprazdňoval hlavu. Když se někomu svěřil se svými hroznými myšlenkami a věděl, že je sdílí i někdo jiný, snáz se mu ráno vstávalo z postele.

Vystoupila z anonymity.

„Ukázala jsi jim ten e-mail?“ zopakovala Mia.

Paulina polkla, i když měla úplně vyprahlé hrdlo. Nechápala, že ta ženská chce mluvit o práci, když tu leží svázaná jako krůtí rolka. Na nějaké práci už nezáleželo. Nezáleželo už vůbec na ničem. E-mail patřil do jiného života, kde Paulina měla práci, o kterou nechtěla přijít, hypotéku a splacený leasing. Čeká je znásilňování, mučení a vražda a tu ženskou zajímá nějaký e-mail!

„Nezavolala jsem svému bratrovi Michaelovi. Třeba mě hledá,“ ozvala se Mia.

„Nenajde tě,“ ujistila ji Paulina. „Tady určitě ne.“

„Kde jsme?“

„Nevím,“ přiznala. „Probrala jsem se zavřená v kufru auta. Byla jsem svázaná. Vůbec nevím, jak dlouho jsem tam ležela. Pak se kufr otevřel a já začala řvát, ale znovu mě paralyzoval taserem.“ Zavřela oči. „A pak jsem se probrala tady.“

„Já jsem byla na zahradě,“ prozradila jí Mia. „Něco jsem zaslechla. Myslela jsem si, že je to asi kočka…,“ nedořekla. „Když jsem přišla k sobě, byla jsem taky v kufru. Nevím, jak dlouho mě tam měl. Přišlo mi to jako několik dní. Pokoušela jsem se počítat hodiny, ale…“ Dlouze se odmlčela. Paulina nevěděla, jak si to má vysvětlit. Mia se nakonec zeptala: „Myslíš, že nás našel přes chat?“

„Nejspíš,“ zalhala Paulina. Věděla, jak je našel. Na chatu to rozhodně nebylo. Byly tu kvůli ní. Do potíží je dostala její prostořeká ústa. Nehodlala Mie nic prozradit. Následovaly by další otázky a po nich by přišly výčitky, jimž by Paulina nedokázala čelit.

Teď by to nezvládla. Jako by v hlavě měla piliny. Do očí jí stékala krev a lechtala ji jako chlupaté nohy miliónů pavouků.

Paulina zalapala po dechu a snažila se znovu nezpanikařit. Myslela na Felixe. Voněl, když ho myla novým mýdlem, které v polední pauze vybrala v Colony Square.

„Pořád leží v sejfu, viď?“ zeptala se Mia. „Najdou ho tam a zjistí, že jsi čalouníkovi řekla, aby změřil výtah.“

„Ty si fakt myslíš, že na tom záleží? Ty nechápeš, kde jsme a co se s námi bude dít? Tak ten mail najdou, no a co? To je fakt ohromná útěcha. ‚Je po ní, ale měla pravdu.‘“

„Zaživa ti to nikdo neřekl.“

Chvíli jedna druhou litovaly. Paulina se pokusila rozpomenout, co o Mie ví. Moc toho nebylo. Na chatu se příliš nerozepisovala, ale když něčím přispěla, většinou to stálo za to. Stejně jako Paulina a pár dalších žen neměla ráda kňouraly a nenechávala sebou orat.

„Vyhladovět nás nemůžou,“ prohlásila Mia. „Vydržím devatenáct dní, než mi tělo vypoví službu.“

Její slova na Paulinu udělala dojem. „Já jsem na tom podobně,“ zalhala. Jejím maximem bylo dvanáct dní. Potom ji vždycky museli odvézt do nemocnice a vykrmit ji jako posvícenskou husu.

„Problém je s vodou,“ řekla Mia.

„Jo,“ souhlasila Paulina. „Jak dlouho dokážeš…“

„Nepít jsem nikdy nezkoušela,“ přerušila ji Mia. „Voda nemá žádné kalorie,“ dodala.

„Čtyři dny,“ řekla Paulina. „Někde jsem četla, že člověk bez vody vydrží jenom čtyři dny.“

„Vydržíme déle.“ Nebyly to marné naděje. Jestliže Mia Paulinu trumfne v hladovění, určitě přežije déle i bez vody.

V tom právě spočíval zásadní problém. Mia ji možná přežije. Jenomže nad Paulinou ještě nikdy nikdo nezvítězil.

Mia jí položila otázku, která se sama nabízela: „Proč nás ještě neojel?“

Paulina přitiskla hlavu na chladnou betonovou podlahu a pokusila se potlačit paniku, která v ní narůstala. V ojetí problém nespočíval. Děsila se toho ostatního – různých her, posměchu, lstí… Pytlů na odpadky.

„Musíme zeslábnout,“ uhodla Mia. „Chce mít jistotu, že se nebudeme bránit.“ Pohnula se a zachřestila řetězy. Paulině připadalo, že ji lépe slyší. Usoudila, že se k ní Mia otočila.

„Co jsi to předtím dělala? Proč jsi tloukla hlavou do stěny?“

„Když se mi povede vyrazit kus sádrokartonu, třeba se dostanu ven. Standardně platí pravidlo, že jednotlivé desky musí být jednačtyřicet centimetrů široké.“

Mia se ohromeně zeptala: „Ty máš v pase jednačtyřicet centimetrů?“

„Nemám, ty náno. Ale můžu se zkroutit a vysoukat se ven.“

Mia se zasmála své vlastní hlouposti. Pak řekla něco, při čem se jako idiot cítila pro změnu Paulina: „Proč do něj nekopeš nohama?“

Chvíli obě mlčely a Paulina cítila, jak v ní cosi bobtná. Bodlo ji v břiše. Upřímně se rozesmála nad svou neuvěřitelnou hloupostí.

„Ježkovy oči,“ povzdechla si Mia a také se rozesmála. „Ty jsi tak blbá.“

Paulina se zkroutila a otočila se přes rameno. Přitiskla nohy pevně k sobě, aby ji řetězy nepřevážily, a kopla. Sádrokarton povolil hned při prvním nárazu.

„Ty jsi ale blbá,“ vynadala si. Přetočila se k díře obličejem a začala vykousávat kusy rozlámaného materiálu. Věděla, že je jedovatý, ale bylo jí to jedno. Radši zemře s hlavou v jednačtyřiceticentimetrové díře, než aby tu čekala, až si pro ni ten hajzl přijde.

„Povedlo se?“ zeptala se jí Mia. „Prokoplas…“

„Drž hubu,“ okřikla ji Paulina a zakousla se do pěnové výplně mezi deskami. Ten mizera je zvukově odizoloval. To se dalo čekat, ale s tím se snadno popere. Zuřivě se prokousávala stěnou a rvala z ní kusy materiálu. Zoufale toužila cítit čerstvý vzduch ve tváři.

„Kurva!“ zařvala najednou. Přetočila se, takže měla pas u díry a mohla do ní strčit ruce. Sotva se skrz rozkopnutý sádrokarton dostaly. Odtrhla jimi kus pěny a narazila na něco pevného. Prohnula se v zádech a strčila ruku co nejdál. Nahmatala drátěná oka. „Do hajzlu!“

„Co je?“

„Je tam pletivo. Ten chcípák zajistil stěny, abychom se nedostaly ven.“

Paulina se znovu otočila nohama ke zdi a kopla do drátů. Narazila na tvrdý odpor. Pletivo nepovolilo a náraz ji odhodil několik centimetrů do místnosti. Připlížila se zpátky, aby to zkusila znova. Převalila se na břicho a zapřela se zpocenýma rukama o podlahu. Pak vymrštila nohy vzad a vší silou kopla. Ani teď nepochodila. Opět se odsunula kus od zdi.

„Ježíšikriste,“ vydechla a dopadla na záda. Oči se jí zalily slzami a zase ji v nich zašimraly pavoučí nohy. „Co budu dělat?“

„Dosáhneš tam rukama?“

„Ne.“ Paulina se rozplakala. S každým nádechem z ní vyprchávala naděje. Ruce měla příliš těsně připoutané k opasku. Pletivo bylo připevněné k zadní desce. Nedalo se na něj dosáhnout.

Paulina se otřásala pláčem. Celé roky ho neviděla, ale pořád věděla, jak uvažuje. Sklep byl jeho základnou, pečlivě připraveným vězením, kde je hodlal vyhladovět k povolnosti. Jenže to nebylo zdaleka to nejhorší. Někde má nachystanou temnou jámu v zemi, kterou vlastnoručně láskyplně vyhloubil. Sklep je měl zlomit a jáma zničit. Ten hajzl myslel úplně na všechno.

Jako vždycky.

Mie se k ní podařilo připlížit. Její hlas byl blízko, skoro nad Paulinou. „Zmlkni,“ nakázala jí a odstrčila ji stranou. „Zkusíme to pusou.“

„Co?“

„To pletivo je z tenkého drátu, ne?“

„Jo, ale…“

„Když s ním budeme kroutit sem a tam, praskne.“

Paulina zavrtěla hlavou. Byl to šílený nápad.

„Úplně bude stačit, když povolí jedno oko,“ řekla Mia, jako by to bylo naprosto jasné. „Vezmi ho do pusy a tahej tam a zpátky. Za nějakou dobu praskne a pak to můžeme prokopnout. Anebo to rozkoušeme očko po očku.“

„Nemůžeme…“

„Nechci slyšet žádný nemůžeme, ty posraná krávo!“ Mia sice měla spoutané nohy, ale povedlo se jí Paulinu kopnout do holeně.

„Jau! Proboha…“

„Začni počítat,“ přikázala jí Mia a připlížila se k díře ve zdi. „Až budeš u dvou set, vystřídáš mě.“

Paulina ji nehodlala poslechnout. Přece si od té kozy nenechá rozkazovat! Pak něco zaslechla. Bylo to skřípání zubů o kov. Hryzaly a kroutily jím. Dvě stě sekund. Úplně si rozedřou rty i dásně. Kdoví, jestli to vůbec bude fungovat.

Paulina se převalila a dřepla si.

Začala odpočítávat.

21

Faith se nikdy nepovažovala za ranní ptáče, ale když byl Jeremy malý, naučila se chodit do práce brzy. Jinak to dost dobře ani nešlo, když bylo potřeba nakrmit, obléct a zkontrolovat malého chlapce a nejpozději za dvě minuty čtvrt na osm ho poslat na autobusovou zastávku. Kdyby nebylo Jeremyho, Faith by možná chodila do postele pozdě, klidně až dlouho po půlnoci, ale většinou chodila spát spíš kolem desáté, a to i když Jeremy přišel do puberty a bděl minimálně.

Will ze svých vlastních důvodů také chodil do práce brzy. Když Faith zajela na parkoviště pod Východní radnicí, zjistila, že jeho porsche stojí na svém obvyklém místě. Zaparkovala a ještě chvíli zůstala v autě. Snažila se vrátit sedadlo řidiče do pozice, z níž by dosáhla na volant i pedály zároveň a nemusela se zbytečně na nic napichovat ani natahovat. Po několika minutách se jí konečně podařilo najít správnou polohu. Zauvažovala, jestli by neměla sedadlo nechat napevno přišroubovat, aby se s ním nedalo hýbat. Jestli Will bude ještě někdy chtít řídit její auto, pak jedině s koleny u uší.

Kdosi jí zaklepal na okénko. Když Faith vzhlédla, s údivem zjistila, že tam stojí Sam Lawson s kalíškem kávy v ruce.

Faith otevřela dveře a namáhavě vystoupila. Měla pocit, jako by přes noc přibrala dvanáct kilo. Ráno jen s vypětím sil našla něco na sebe. Zadržovala v těle tolik vody, že by jí klidně naplnila bazén ve Vodním světě. Ze Sama Lawsona se jí naštěstí motala hlava jenom jeden den. Vůbec nebyla nadšená, že ho vidí, obzvlášť když se potřebovala soustředit na to, co ji dnes čeká.

„Nazdar, brouku,“ řekl Sam a jako obvykle si ji mlsně prohlédl od hlavy až k patě.

Faith ze zadního sedadla vzala kabelku. „Dlouho jsme se neviděli.“

Napůl pokrčil rameny na znamení, že je pouhou obětí okolností. „Na,“ řekl a podal jí kalíšek. „Je bez kofeinu.“

Faith se ráno pokusila vypít trochu kávy. Stačilo k ní však přičichnout a okamžitě běžela do koupelny. „Promiň.“ Nechala kalíšek bez povšimnutí a kráčela pryč, aby se jí zase neudělalo zle.

Sam ji dohonil a hodil kávu do odpadkového koše. „Copak? Ranní nevolnost?“

Faith se rozhlédla. Bála se, aby je někdo nezaslechl. „Zatím o tom ví jenom moje šéfová.“ Pokusila si vzpomenout, kdy má člověk těhotenství oznámit svému okolí. Musela počkat několik týdnů, než si mohla být jistá, že dítě donosí. Už to nebude dlouho. Za chvíli by o svém těhotenství měla informovat své blízké. Má je všechny sezvat, uvařit matce a Jeremymu večeři a zavolat bratrovi přes hlasitý odposlech anebo by bylo lepší rozeslat jim e-mail, na pár týdnů odletět na Karibské ostrovy a počkat, až se s tím vyrovnají?

Sam jí luskl prsty před obličejem. „Vnímáš mě?“

„Moc ne.“ Faith sáhla po klice dveří ve stejné chvíli jako on. Nechala ho, aby jí je otevřel. „Mám plnou hlavu různých věcí.“

„Pokud jde o včerejší noc…“

„Předvčerejší.“

Zašklebil se. „Jasně, ale doopravdy jsem na to myslel až včera.“

Faith si povzdechla a stiskla tlačítko výtahu.

„Pojď sem.“ Stáhl ji do výklenku na druhé straně. Stál tam automat s třemi řadami ulepených koblih. Faith o nich velice dobře věděla.

Sam jí za ucho uhladil pramen vlasů. Odtáhla se. Takhle brzy po ránu neměla na intimity náladu. Automaticky zapátrala pohledem u stropu, jestli tam neuvidí bezpečnostní kameru.

„Choval jsem se jako blbec. Omlouvám se,“ řekl Sam.

Faith zaslechla, jak se dveře výtahu otevřely a pak zase zavřely. „To nic.“

„Žádný to nic.“ Sklonil se k ní, aby ji políbil, ale Faith se znovu odtáhla.

„Jsem v práci, Same.“ Nedodala, co se jí honilo hlavou, totiž že zrovna pracuje na případu, v němž jedna žena zemřela, další kdosi mučil a další dvě zůstávají nezvěstné. „Teď na to není vhodná doba.“

„To není nikdy,“ odpověděl. Tuhle větu jí říkal častokrát, když spolu před lety chodili. „Chci to s tebou znovu zkusit.“

„A co Gretchen?“

Pokrčil rameny. „To je moje opora.“

Faith zaúpěla a odstrčila ho od sebe. Vrátila se k výtahu a stiskla tlačítko. Když se Sam neměl k odchodu, řekla: „Jsem těhotná.“

„To si pamatuju.“

„Nechci se tě dotknout, ale ne s tebou.“

„To nevadí.“

Otočila se k němu čelem. „Snažíš se vyvolat nějaké duchy z minulosti, protože tvoje žena šla na potrat?“

„Pokouším se zase být součástí tvýho života, Faith. Vím, že to bude muset být tak, jak to chceš.“

Faith dělala, že jeho dvojsmyslnou narážku přeslechla. „Vzpomínám si, že jsme měli takový menší problém, tedy když nepočítám tvoje opilství, moji práci u policie a to, že tě nesnášela moje matka. Vadilo ti, že mám syna.“

„Žárlil jsem na to, kolik mu věnuješ pozornosti.“

V době, kdy spolu chodili, mu právě tohle vyčítala. Jeho doznání jí skoro vyrazilo dech.

„Dospěl jsem,“ řekl.

Dveře výtahu se otevřely. Faith se podívala do kabiny, jestli je prázdná, a podržela dveře, aby se nezavřely. „Teď se s tebou nemůžu vybavovat. Musím do práce,“ řekla. Nastoupila do výtahu a pustila dveře.

„Jake Berman bydlí v okrese Coweta.“

Faith zase strčila ruku do dveří. Málem o ni přišla. „Cože?“

Sam vytáhl z kapsy notes a při řeči cosi napsal. „Vystopoval jsem ho přes kostel, kam chodí. Slouží tam jako diákon a učí v nedělní škole. Mají skvělou webovku s jeho fotkou. Samej beránek a duha. Přesně podle Písma.“

Faith chvíli trvalo, než pochopila, co jí říká. „Proč jsi ho hledal?“

„Chtěl jsem vědět, jestli tě dokážu předběhnout.“

Faith se nelíbilo, kam rozhovor směřuje. Pokusila se situaci trochu zmírnit. „Poslouchej, Same, nevíme, jestli je to náš pachatel.“

„Vidím, že jsi nikdy nebyla na pánských záchodech v Mall of Georgia.“

„Same…“

„Nemluvil jsem s ním,“ přerušil ji. „Jenom jsem chtěl vědět, jestli se mi ho povede vypátrat, když to nikdo jinej nedokáže. Už mě přestává bavit, jak si se mnou rockdaleští policajti zahrávají. Mám mnohem radši, když to děláš ty.“

Faith dělala, že jeho poznámku neslyšela. „Počkej do poledne, ať si s ním stihnu promluvit.“

„Říkal jsem ti, že o něm nechci psát.“ Zazubil se na ni. „Byla to jen taková rozcvička.“

Faith se na něho podívala přimhouřenýma očima.

„Chtěl jsem vědět, jaká jseš profesionálka,“ prohlásil, vytrhl list z bloku a mrkl na ni. „Nic víc.“

Faith adresu popadla, aby si to náhodou nerozmyslel. Sam se jí díval do očí. Pak se dveře výtahu zavřely a Faith viděla jenom svůj odraz. Celá se potila, ale hned si pomyslela, že to může být jenom těhotenský nával. Vlasy se jí začínaly vlnit, protože i když byl teprve duben, teplota pořád stoupala.

Podívala se na adresu, kterou jí Sam napsal. Olemoval ji srdíčkem. Faith to rozčilovalo a zároveň jí to připadalo roztomilé. Nechtělo se jí věřit, že by Sam nehodlal o Jakeu Bermanovi psát. Atlantský maják asi dělá exkluzivní reportáž o ženatých křesťanech, kteří si to potají rozdávají s chlapy a uprostřed silnic nacházejí znásilněné zmučené ženy.

Je možné, aby Berman byl Paulininým bratrem? Když teď měla jeho adresu, nebyla si tím tak jistá. Jaká je pravděpodobnost, že se Jake Berman s Rickem Siglerem dali dohromady jenom kvůli sexu a oba se úplnou náhodou ocitli na silnici ve stejné chvíli, kdy Coldfieldovi přejeli Annu Lindseyovou?

Dveře výtahu se otevřely a Faith vystoupila v poschodí, kde měla kancelář. Na chodbě se nesvítilo, a tak cestou k Willovi stiskla všechny vypínače. Pode dveřmi Willovy kanceláře nebylo vidět žádné světlo, ale Faith na ně stejně zaklepala, protože podle jeho auta v garáži usuzovala, že je v práci.

„Dále.“

Faith otevřela dveře. Will seděl za psacím stolem s rukama sepnutýma před sebou. V kanceláři byla tma.

„Není ti nic?“ zeptala se ho Faith.

Will neodpovídal, a tak se zajímala: „Co se stalo?“

Faith zavřela dveře a rozložila skládací židli. Všimla si, že Will má na hřbetu ruky nové škrábance, které neutržil, když tloukl Simkova. Nezmínila se o nich, ale rovnou začala o případu: „Mám adresu Jakea Bermana. Bydlí v Cowetě. To je asi tři čtvrtě hodiny odsud, ne?“

„Když není zácpa.“ Napřáhl k ní ruku, aby se podíval na adresu.

Faith mu ji přečetla. „Lester Drive devatenáct set třicet pět.“

Nepřestával k ní napřahovat ruku. Faith se mu kdovíproč dokázala jenom dívat na prsty.

„Do prdele, Faith, nejsem přece úplný idiot. Adresu snad dovedu přečíst,“ vyjel na ni.

Faith se při jeho ostrém tónu naježily vlasy na krku. Will klel výjimečně a Faith ho ještě nikdy neslyšela říct slovo prdel. „Co se stalo?“ zeptala se.

„Ale nic. Jenom se chci podívat na tu adresu. Nemůžu vyslechnout Simkova, tak aspoň zajedu za Bermanem a sejdeme se tady, až se vrátíš z té své schůzky.“ Zatřepal rukou. „Dej sem tu adresu.“

Zkřížila ruce na prsou. V žádném případě mu kousek papíru nehodlala podat. „Vůbec nevím, co ti přelétlo přes nos, ale nejdřív by ses měl začít chovat jako normální člověk a probrat to se mnou, jinak opravdu začneme mít problémy.“

„Mám jenom dvě varlata, Faith. Jestli jedno chceš, musíš si říct Amandě nebo Angii.“

Angie. Když to jméno vyslovil, veškerá bojovnost ho přešla.

Faith nechala ruce založené na hrudi, opřela se na židli a zblízka si Willa prohlédla. Podíval se z okna, takže bylo vidět tenkou jizvu, která se mu táhla po tváři. Zajímalo by ji, kde k ní přišel. Proč mu někdo rozsekl čelist? O jizvě spolu také nikdy nemluvili.

Faith papír položila na stůl a přistrčila ho k němu. Will se na něj zběžně podíval. „Je na něm srdíčko,“ řekl.

„To je od Sama.“

Will lístek přeložil a schoval ho do kapsy vesty. „Chodíš s ním?“

Faith se nechtělo mluvit o sexu, a tak jenom pokrčila rameny. „Je to složité.“

Will přikývl, tak jako vždycky, když přišla řeč na něco osobního, co spolu nehodlali probírat.

Faith toho už měla dost. Co bude za měsíc, až se ještě víc zakulatí? A co za rok, až někde zkolabuje, protože si špatně vypočítala dávku inzulínu? Dokázala si snadno představit, jak Will omlouvá to, že zase přibrala, nebo jak jí pomáhá vstát a přitom ji nabádá, že má dávat pozor, kam šlape. Uměl skvěle předstírat, že nehoří, i když se mu čoudilo od kalhot.

Faith bezmocně rozhodila rukama. „Jsem těhotná,“ oznámila mu.

Will vytáhl obočí.

„Otcem je Victor. Navíc mám cukrovku. Proto jsem omdlela v garáži.“

Will dočista oněměl úžasem.

„Měla jsem ti to říct dřív. Kvůli tomu jedu do Snellville. Jdu k doktorce kvůli cukrovce.“

„Nemůže se o tebe starat Sára?“

„Odkázala mě na specialistku.“

„To znamená, že je to vážné.“

„Je to náročnější. S cukrovkou mám ztíženou situaci, ale dá se to zvládnout.“ Cítila potřebu dodat: „Aspoň podle Sáry.“

„Mám k té doktorce jet s tebou?“

Faith si představila, jak Will sedí v čekárně Delie Wallaceové s její kabelkou na klíně. „Ne, děkuju. To musím sama.“

„Ví Victor…“

„Ne. Víš to jenom ty a Amanda. Té jsem to řekla jenom proto, že mě nachytala, jak si píchám inzulín.“

„Ty si musíš píchat?“

„Jo.“

Měla pocit, že mu vidí do hlavy. Bylo zřejmé, že se mu v ní honí plno otázek, ale neví, jak by je formuloval.

„Jestli chceš jiného partnera…,“ začala Faith.

„Proč bych měl chtít jiného partnera?“

„Protože je to problém, Wille. Nevím, jak velký, ale kolísá mi hladina cukru v krvi, takže se mi mění nálady. Buď mám pocit, že bych ti nejradši ukousla hlavu, anebo bych se rozbrečela. Vůbec nevím, jak s tím budu schopná zvládat práci.“

„Určitě dobře,“ ujistil ji Will. Rozumný jako vždycky. „Já jsem to taky zvládl. Myslím s tím svým problémem.“

Byl neuvěřitelně přizpůsobivý. Mohla se mu přihodit sebevětší nepříjemnost a on jenom kývl hlavou a fungoval dál. Nejspíš se to naučil v dětském domově. Anebo ho vycepovala Angie Polaskiová. Pro přežití to byla rozhodně chvályhodná vlastnost. Ve vztahu však hrozivě rozčilovala.

Faith to navíc nemohla vůbec nijak ovlivnit.

Will se na židli narovnal. Podle svého zvyku udělal vtip, aby uvolnil napětí. „Kdybych do toho mohl mluvit, tak bych byl mnohem radši, kdybys mi ukousla hlavu, než abys brečela.“

„Budu si to pamatovat.“

„Musím se ti omluvit.“ Najednou zase zvážněl. „Za to, co jsem udělal Simkovovi. Nikdy jsem po nikom takhle neskočil. Vážně nikdy.“ Podíval se jí zpříma do očí. „Slibuju, že už to nikdy neudělám.“

Faith ze sebe dokázala vypravit jenom: „Děkuju.“ Willovo chování sice neschvalovala, ale sotva ho teď mohla osočovat, když viděla, jak se tím trápí.

Teď bylo na ní, aby odlehčila situaci. „Víš co, přestaneme si na chvíli hrát na hodného a zlého policajta, ano?“

„Jasně. Nás stejně líp vystihuje blbý policajt a náladový policajt.“ Sáhl do kapsičky na vestě a vrátil jí lístek s adresou. „Měli bychom zavolat do Cowety, aby nám ověřili, že je to opravdu Berman.“

Závitům Faithina mozku chvíli trvalo, než se začaly otáčet trochu jiným směrem. Podívala se na Samova tiskací písmena a přihlouplé srdce lemující adresu. „To by mě zajímalo, proč si Sam myslí, že toho chlapa vystopuje za pět minut, když naší divizi to trvá přes dva dny,“ poznamenala a vytáhla mobil. Nechtělo se jí obtěžovat s procedurou, a tak rovnou zavolala Amandině asistentce Caroline, která v budově radnice v podstatě bydlela. Zvedla telefon hned po prvním zazvonění. Faith jí sdělila Bermanovu adresu a požádala ji, aby agentovi v okrese Coweta dala za úkol prověřit, jestli je to skutečně Jake Berman, kterého hledají.

„Má ho rovnou předvést?“ zeptala se Caroline.

Faith o tom chvíli uvažovala, ale pak si řekla, že o tom nebude rozhodovat sama. „Mají Bermana předvést?“ zeptala se Willa.

Pokrčil rameny. „Jenom ho vyplašíme,“ řekl.

„Když mu na dveře zaklepe policajt, tak už stejně bude dost vyplašený.“

Will znovu pokrčil rameny. „Ať ho prověří nenápadně. Jestli je to on, zajedeme si tam pro něho. Dej tomu agentovi číslo mého mobilu. Vyrazíme, až vyslechneš Simkova.“

Faith jeho slova přetlumočila Caroline. Když ukončila hovor, Will k ní natočil monitor a řekl: „Tenhle e-mail jsem dostal od Amandy.“

Faith si k sobě přitáhla myš a klávesnici. Změnila barvy na monitoru, aby nepřišla o zrak, a přečetla si obsah zprávy. Přitom ho tlumočila Willovi: „IT technikovi se nepovedlo dostat do žádného počítače. Na chat pro anorektičky se prý nedá vstoupit bez hesla. Je záhadně zašifrovaný. Odpoledne bychom měli mít povolení k prohlídce kanceláře Olivie Tannerové, takže se dostaneme do jejího telefonu a počítače.“ Sjela myší dolů. „Hmm.“ Chvíli tiše četla a pak řekla: „Aha, možná máme něco na recepčního. Na klice únikových dveří v Annině patře se našel částečný otisk pravého palce.“

Will věděl, že Faith skoro celé včerejší odpoledne prohledávala dům, kde Anna Lindseyová bydlí. „Jak se dá dostat na schody?“

„Buď z vestibulu, nebo ze střechy,“ odpověděla Faith a začetla se do dalšího odstavce ve zprávě. „Na požárním žebříku vzadu na domě se našel další otisk, který je totožný s tím na dveřích. Pošlou je michiganské policii, aby je porovnala se svou databází. Pokud má Paulinin bratr záznam, měl by se objevit. Když budeme mít jméno, máme napůl vyhráno.“

„Měli bychom projít pokuty za parkování v Buckheadu. Nedá se tam zaparkovat prostě kdekoli. Policie hříšníky chytá opravdu důsledně.“

„Dobrý nápad,“ řekla Faith a otevřela svou e-mailovou schránku, aby poslala požadavek. „Rozšířím to na pokuty za parkování v místech, kde se oběti naposledy nacházely.“

„Sériového vraha, co si říkal Son of Sam, chytili díky pokutě.“

Faith naťukala zprávu do počítače. „Neměl bys tolik koukat na televizi.“

„Večer stejně nemám co dělat.“

Podíval se na čerstvé drápance na svých rukou.

„Jak dostal Annu Lindseyovou z domu?“ zeptal se. „Nemohl si ji jen tak přehodit přes rameno a slézt s ní po požárním žebříku.“

Faith nejdřív odeslala e-mail a pak odpověděla: „Nad vchodem na schody byl alarm. Kdyby dveře někdo otevřel, spustil by se.“ Potom dodala: „Možná s ní sjel výtahem a prošel s ní vestibulem.“

„Na to se musíme zeptat Simkova.“

„Recepční tam nesedí čtyřiadvacet hodin denně,“ připomněla mu Faith. „Vrah mohl počkat, až Simkov odejde a pak ji svézt dolů výtahem. Simkov měl sice i po směně dohlížet na pořádek v domě, ale nedá se říct, že by byl nějak oddaný zaměstnanec.“

„Oni tam neměli ještě jednoho recepčního, aby ho střídal?“

„Půl roku ho marně hledali,“ odpověděla Faith. „Jak se zdá, je dost těžké najít člověka, kterému by se chtělo osm hodin denně sedět na zadku za pultem. Proto si toho taky od Simkova nechali tolik líbit. Byl ochotný dělat na dvě směny.“

„Co nahrávky z bezpečnostních kamer?“

„Každých osmačtyřicet hodin je přemazávají a znovu na ně nahrávají,“ odpověděla Faith. „Až na ty ze včerejška, ty jim nějak chybějí.“ Amanda se postarala, aby nahrávky s Willem, jak Simkovovi mlátí hlavou o pult, zmizely.

Will se zatvářil provinile, ale nedalo mu to, aby se nezeptal: „Našli jste něco u Simkova v bytě?“

„Obrátili jsme ho vzhůru nohama. Jezdí ve starém Monte Carlu, ze kterého teče olej a žádný sklad si nikde neplatí.“

„Takže on rozhodně není Paulinin bratr.“

„Soustředíme se na něj tolik, že všechno ostatní jde stranou.“

„Dobře, tak bratra na chvíli vynecháme. Co Simkov?“

„Není chytrý. Totiž – není to ani žádný hlupák, ale vrah si vybírá ženy, které dokáže ovládnout. Netvrdím, že je to génius, ale určitě je lovec. Simkov je trapný ňouma, který má pod matrací pornografické časopisy a nechává si ho vyhonit od šlapek, které chodí do prázdných bytů,“ prohlásila Faith.

„Na profily tě nikdy moc neužilo.“

„To máš sice pravdu, ale na všech ostatních frontách jsme na mrtvém bodě. Takže si rozebereme pachatele,“ řekla Faith, ačkoli s tímto návrhem obvykle přicházel Will. „Jaký je vrah?“

„Chytrý,“ připustil Will. „Nejspíš pracuje pro panovačnou ženu anebo mezi takovými ženami žije.“

„To se dneska dá říct pomalu o každém muži na téhle planetě.“

„O tom mi vyprávěj.“

Faith se usmála. Brala jeho slova jako vtip. „Co asi dělá?“

„Něco, co mu umožňuje zůstat v anonymitě. Nejspíš má pružnou pracovní dobu. Sledování žen a zjišťování, jaké mají zvyky, zabere dost času. Bude mít práci, ve které si může přicházet a odcházet, kdy chce.“

„A teď znovu ta samá nudná otázka: Co ty ženy? Co mají společného?“

„Jsou to anorektičky nebo bulimičky.“

„Chodí na chat.“ Faith rovnou dodala: „Ale ani FBI nedokáže zjistit, na koho je ta stránka registrovaná. Nikdo nebyl schopný rozluštit Paulinino heslo. Jak na něj mohl přijít pachatel?“

„Třeba ji sám zaregistroval, aby si mohl vytipovat oběti.“

„Jak mohl odhalit jejich skutečnou totožnost? Na internetu je každá vysoká, hubená a blonďatá. A dvanáctiletá a nadržená k tomu.“

Will si pohrával se snubním prstenem a zíral z okna. Faith nemohla odtrhnout oči od jeho poškrábaných rukou. V žargonu soudních znalců se jim říkalo zranění v sebeobraně. Will musel stát za někým, kdo mu zatínal nehty hluboko do kůže.

„Jaké to bylo včera večer se Sárou?“ zeptala se.

Will pokrčil rameny. „Jenom jsem si k ní došel pro Betty. Líbí se jí Sářini psi. Má dva chrty.“

„Včera ráno jsem je viděla.“

„To je vlastně pravda.“

„Sára je milá,“ řekla Faith. „Je mi opravdu sympatická.“

Will přikývl.

„Měl bys ji pozvat na rande.“

Zasmál se a zavrtěl hlavou. „To by asi nešlo.“

„Kvůli Angii?“

Přestal si pohrávat s prstenem. „Ženy jako Sára Lintonová…“ V očích se mu zablesklo cosi, čemu Faith nerozuměla. Očekávala, že bude dělat jakoby nic, ale Will pokračoval zastřeným hlasem: „Všude mám nějaké šrámy, Faith. Nemyslím jenom to, co je vidět, ale i jiné věci. Hodně špatné věci.“ Krátce zavrtěl hlavou, spíš jenom sám pro sebe než kvůli ní. Nakonec dodal: „Angie o mně všechno ví. Kdežto taková Sára…“ Hlas mu znovu odumřel. „Jestli ti je sympatická, tak ji nechtěj seznamovat se mnou.“

Faith ze sebe jenom dokázala vypravit: „Wille.“

Nuceně se zasmál. „Měli bychom o tom přestat mluvit, než se z toho jednomu z nás spustí mléko.“ Vytáhl mobil. „Bude osm. Amanda už na tebe určitě čeká ve výslechové místnosti.“

„Půjdeš se podívat?“

„Zavolám pár lidem z Michiganu a budu je otravovat tak dlouho, dokud nezpracují otisky ze schodiště v Annině domě. Zavoláš mi, až budeš mít po tom vyšetření? Jestli Sam našel toho správného Jakea Bermana, můžeme si s ním promluvit společně.“

Faith na vyšetření úplně zapomněla. „Jestli to opravdu je on, měli bychom ho okamžitě sebrat.“

„Jestli to bude on, zavolám ti. Jinak jeď k doktorce a pak začneme od začátku, jak jsme se domluvili.“

Faith vyjmenovala, co je čeká: „Coldfieldovi, Rick Sigler, bratr Olivie Tannerové.“

„To by nás mělo dostatečně zaměstnat.“

„Víš, co mi opravdu vadí?“ Když zavrtěl hlavou, řekla mu: „Že jsme ještě nedostali hlášení z Rockdale.“ Rozhodila rukama na znamení, že ví, že je to choulostivá záležitost. „Jestli začneme úplně od začátku, budeme muset udělat právě to – dostat původní protokol z místa činu od prvního policajta, co tam dorazil, a bod po bodu ho projít. Vím, že Galloway povídal, že ten chlap je na rybách v Montaně, ale jestli si udělal dobré poznámky, nebudeme s ním vůbec potřebovat mluvit.“

„Co tam chceš najít?“

„Nevím, ale docela mi vadí, že nám to Galloway nenafaxoval.“

„Nemá to zrovna pod kontrolou.“

„To je sice pravda, ale zatím nám všechno z nějakého důvodu tajil. Sám jsi to řekl. Nikdo nedělá hlouposti jen tak.“

„Zavolám k němu do kanceláře a zkusím to za jeho zády vytáhnout ze sekretářky.“

„Taky by sis měl nechat prohlédnout ty škrábance.“

Will se podíval na svou ruku. „Já myslím, že ty sis je už prohlédla dost,“ řekl.

Faith ještě nikdy nepracovala přímo s Amandou. Výjimkou byl včerejší rozhovor s Annou Lindseyovou v nemocnici. Dosud se jejich interakce omezovala na rozhovory přes Amandin psací stůl. Šéfová obvykle seděla se sepjatýma rukama před sebou jako přísná učitelka a Faith se vrtěla na židli a podávala jí hlášení. Občas kvůli tomu zapomínala, že Amanda se na svou pozici vydrápala v době, kdy ženy v uniformě mohly maximálně vařit nadřízeným kávu a psát hlášení. Nesměly u sebe ani nosit služební zbraň, protože pánové od policie měli za to, že kdyby se dostaly do situace, v níž by měly zastřelit zločince, bály by se, že si zlomí nehet a neudělaly by nic.

Amanda se stala první policistkou, která jim dokázala, že pravý opak je pravdou. Zrovna si v bance vybírala výplatu, když dovnitř vtrhl ozbrojený zloděj, který si hodlal předčasně vybrat nějaké peníze. Jedna úřednice zpanikařila a zloděj ji udeřil pažbou pistole. Amanda ho skolila jedinou ranou přímo do srdce. Říkalo se tomu K 5 podle označení kruhu na cvičném terči, který místu na těle odpovídal. Amanda jednou Faith prozradila, že si potom zašla na manikúru.

Ota Simkov, který pracoval jako recepční v domě, kde bydlela Anna Lindseyová, by o tom možná měl vědět. Ale třeba by mu to stejně k ničemu nebylo. Zakrslý ničema se choval arogantně, i když byl narvaný do příliš malé oranžové vězeňské uniformy a sandálů, které nosily stovky zadržených před ním. Potlučený obličej měl samou modřinu, ale nesl se vzpřímeně a měl pěkně narovnaná ramena. Když Faith vešla do výslechové místnosti, změřil si ji pohledem jako farmář, který si na trhu prohlíží krávu.

Simkovův právník Cal Finney se významně podíval na hodinky. Faith ho nesčetněkrát viděla v televizi. Inzeroval v ní své služby ve spotu, který ji dost rozčiloval. Ve skutečnosti byl stejně hezký jako na obrazovce. Za jeho hodinky by Jeremy mohl bez problémů vystudovat.

„Omlouvám se za to zpoždění,“ řekla Faith Amandě, protože věděla, že ona je nejdůležitější. Posadila se naproti Finneymu a všimla si, jak na ni Simkov nepokrytě znechuceně zírá. Nepatřil k mužům, kteří respektují ženy. Třeba ho to Amanda naučí.

„Nejdřív vám chci poděkovat za vaši ochotu s námi mluvit, pane Simkove,“ začala Amanda. Pořád mluvila přívětivě, ale Faith znala její styl práce a věděla, že Simkov má potíže. Amandě pod rukama ležela složka. Pokud se Faith mohla řídit zkušeností, znamenalo to, že ji v určitém okamžiku otevře a rozpoutá hotové peklo.

„Rády bychom vám jenom položily několik otázek ohledně…,“ začala Amanda.

„Vy jděte do háje, dámo,“ vyštěkl Simkov. „Vy ptejte mojeho právníka.“

„Doktorko Wagnerová,“ řekl Finney. „Jistě víte, že jsme dnes ráno podali žalobu na město kvůli policejní brutalitě.“ Rychle otevřel kufřík, vytáhl z něj štos papírů a hodil ho na stůl.

Faith zrudla, ale Amanda se tvářila jakoby nic. „To vím, pane Finneyi. Ale váš klient je obviněný z maření úředního výkonu v obzvlášť otřesném případě. S jeho vědomím byla unesena jedna nájemnice v domě, kde pracuje. Byla znásilněna a mučena. Stěží si zachránila holý život. Určitě jste to viděl v televizních novinách. Pachatel na místě nechal její malé dítě a odsoudil je tak k jisté smrti. Opět s vědomím pana Simkova. Oběť zůstane do smrti slepá. Jistě chápete, že jsme poněkud frustrovaní z toho, že váš klient není vstřícný při podávání informací o tom, co se přesně dělo v domě, který měl hlídat.“

„Ja ničevo nevím,“ tvrdil Simkov. Měl velice silný přízvuk. „Ja chci odsud pryč,“ řekl svému právníkovi. „Proč oni mě tu drží jako vězně? Ja brzy bohatyj.“

Finney mu nevěnoval pozornost a místo toho se zeptal Amandy: „Kolik času potřebujete?“

„Jenom chvilku.“ Z Amandina úsměvu bylo patrné, že chvilka bude dlouhá.

Finney se nenechal oklamat. „Máte deset minut. Ptejte se výhradně na případ Anny Lindseyové.“ Simkovovi poradil: „Pokud teď budete spolupracovat, přihlédnou k tomu u soudu.“

Muže vidina peněz pochopitelně nalákala. „Da, dobrá. Kakije otázky?“

„Povězte mi, pane Simkove, jak dlouho žijete v této zemi?“ zeptala se Amanda.

Simkov se podíval na právníka. Ten přikývl na znamení, že má odpovědět.

„Dvacet sedm let.“

„Mluvíte velice dobře anglicky. Popsal byste svou angličtinu jako plynnou nebo by vám lépe vyhovovalo, kdybychom přivedli tlumočníka, abychom vám usnadnili komunikaci?“

„Ja skvěle mluvím po anglicky.“ Simkov vypnul hruď. „Ja stále čtu amerikanskije knihy i noviny.“

„Pocházíte z bývalého Sovětského svazu, je to tak?“ zeptala se Amanda.

„Z Ukrajiny,“ prohlásil. „Proč vy mě vyptáváte? Ja žaluju vas. Vy by měli odpovídat moje otázky.“

„Abyste mohl zažalovat vládu, musíte být občanem Spojených států.“

Finney zaskřehotal: „Pan Simkov je legálním rezidentem naší země.“

„Vy sebrali moju zelenou kartu,“ dodal Simkov. „Ona byla u mně v peněžence. Ja viděl, kak vy na ni koukáte.“

„O tom nepochybuji.“ Amanda otevřela složku a Faith poskočilo srdce. „Děkuji vám, že jste mi to připomněl. Ušetřil jste mi tak trochu času.“ Nasadila si na nos brýle a začala číst z jednoho listu ve složce: „Zelené karty vydané mezi rokem 1979 a 1989 bez vyznačeného data ukončení platnosti je nutno do sto dvaceti dnů od tohoto oznámení vyměnit za nové. Osoby s platným trvalým pobytem na území Spojených států musí vyplnit novou žádost, označenou kódem I-90, která nahrazuje povolení k trvalému pobytu. Stávající zelená karta jim pak bude vyměněna. Pokud tak neučiní, jejich trvalý pobyt v zemi bude ukončen.“ Amanda list odložila. „Nečetl jste to už někdy, pane Simkove?“

Finney k ní napřáhl ruku. „Můžu se podívat?“

Amanda mu oznámení podala. „Pane Simkove, obávám se, že Úřad pro imigraci a státní občanství nemá žádný záznam o tom, že byste vyplnil žádost I-90, na jejímž základě by byl obnoven váš status osoby trvale žijící na území tohoto státu.“

„Éto blbost,“ oponoval Simkov, ale očima nervózně zalétl k právníkovi.

Amanda Finneymu podala další list papíru. „Tady je fotokopie zelené karty pana Simkova. Jak vidíte, není na ní uvedeno datum ukončení platnosti. Porušil zákonné podmínky pro udělení statutu trvalého rezidenta. Obávám se, že ho budeme muset předat příslušným úřadům.“ Roztomile se usmála. „Dnes ráno mi také volali z ministerstva obrany. Netušila jsem, že teroristé používají zbraně sovětské výroby. Vy jste ve své vlasti byl kovodělník, viďte, pane Simkove?“

„Ja byl podkovář,“ odsekl. „Ja koval koně.“

„Ale máte specializaci v obrábění kovů.“

Finney polohlasně zaklel. „Vy jste neskuteční, víte to?“

Amanda se opřela na židli. „Nevzpomínám si, že byste ve svých reklamách inzeroval, že se vyznáte v imigračním právu, pane Finneyi.“ Vesele zapískala jako ve znělce v jeho televizních spotech.

„Snad si nemyslíte, že vám kvůli jedné formalitě projde zbití člověka? Jen se na něho podívejte!“ Finney ukázal na svého klienta a Faith musela v duchu uznat, že má pravdu. Simkov měl v místě, kde mu Will rozdrtil chrupavku, zkřivený nos. Sotva dokázal pootevřít pravé oko. Měl pochroumané dokonce i ucho. Na boltci se mu skvěla řada několika zubatých stehů, protože mu ho Will roztrhl vedví.

„Váš podřízený ho zmlátil jako psa a vám to připadá v pořádku?“ otázal se Finney, i když žádnou odpověď neočekával. „Pan Simkov do této země utekl před komunistickým režimem, aby začal úplně od nuly. Domníváte se, že vaše chování vůči němu odpovídá ústavě?“

Amanda měla odpověď na všechno. „Ústava je pro nevinné lidi.“

Finney zacvakl kufřík. „Svolám tiskovou konferenci.“

„Velice ráda veřejnosti sdělím, že si ho pan Simkov nechával vyhonit od šlapky, která chtěla, aby ji pustil nahoru, aby mohla nakrmit šestiměsíční dítě,“ řekla Amanda a naklonila se nad stůl. „Víte, co by mě zajímalo, pane Simkove? Jestli jste ji s tím dítětem nechal o samotě o pár minut déle, pokud to udělala ústy a polkla.“

Finney si její slova chvilku rovnal v hlavě. „Nebudu popírat, že tenhle člověk je pitomec, ale i pitomci mají svá práva,“ poznamenal.

Amanda se na Simkova ledově usmála. „Jenom pokud jsou to občané Spojených států.“

„To je neuvěřitelné, Amando,“ řekl Finney znechuceně. „Tohle se vám jednoho dne nevyplatí. Uvědomujete si to?“

Amanda zrovna upřeně zírala na Simkova, a tak právníka neposlouchala.

Finney se obrátil k Faith: „A vám to připadá v pořádku? Vůbec vám nevadí, že policista zbil svědka?“

Faith to samozřejmě vadilo, ale na vytáčení nebyl vhodný čas. „Je to zvláštní agent, ne pochůzkář.“

„To je skvělé. Z Atlanty se stává nové Guantanamo.“ Otočil se k Simkovovi. „Nenechte se jimi manipulovat, Oto. Máte svá práva,“ řekl mu.

Simkov nepřestával zírat na Amandu, jako by si myslel, že ji nějakým způsobem zlomí. Těkal očima sem a tam, protože jí ve tváři četl odpor. Nakonec krátce přikývl. „Dobrá, tak ja stáhnu žalobu. Vy zrušte to druhoje.“

Finney právě tohle nechtěl slyšet. „Jako váš právník vám radím…“

„Už nejste jeho právník,“ skočila mu do řeči Amanda. „Říkám to správně, pane Simkove?“

„Da,“ přitakal Simkov, zkřížil si ruce na prsou a zadíval se přímo před sebe.

Finney znovu polohlasně zaklel. „Ještě jsme neskončili.“

„Já bych řekla, že ano,“ prohlásila Amanda a vzala do rukou štos papírů se žalobou.

Finney ještě jednou zaklel. Tentokrát jeho nadávka patřila i Faith. Potom odešel z místnosti.

Amanda žalobu hodila do koše. Faith poslouchala, jak jednotlivé listy v letu šustí. Byla ráda, že tam není Will, protože měla výčitky kvůli tomu, že recepčního málem zabil. Finney měl pravdu. Willovi prošlo napadení svědka kvůli pouhé formalitě. Kdyby s ním Faith včera nebyla na chodbě, možná by teď na věc měla jiný názor.

Když si vybavila Baltazara Lindseye, jak leží v koši na recyklovaný odpad jen pár kroků ode dveří matčina bytu, dokázala Willovo chování jenom omlouvat.

„Takže to budeme brát tak, že zločinci táhnou za jeden provaz, pane Simkove?“ zeptala se Amanda.

Simkov vděčně přikývl. „Vy žena, s kterou nět žerty.“

Amandě jeho slova polichotila. Bylo na ní vidět, že je šťastná, že zase vede výslech. Vysedávání na schůzích a celodenní řešení rozpočtů ji nejspíš k smrti nudilo. Nebylo divu, že se vyžívala v terorizování Willa.

„Povězte mi o tom pochybném podniku, který jste provozoval v bytech,“ začala Amanda.

Pokrčil rameny a rozhodil přitom rukama. „Ti boháči stále na cestách. Ja někdy jejich byt pronajal. Šli dovnitř. Trochu tam…“ Rukama naznačil souložení. „Ota za to měl trochu děněg. Druhý den přišla uklízečka i všichni spokojeni.“

Amanda přikývla, jako by jeho podnikání bylo naprosto pochopitelné. „Co se stalo s bytem Anny Lindseyové?“

„Ja myslel, proč si tože nevydělat? Pitomec pan Regus z 9A něco tušil. On nekouří. On jednou vrátil ze služebnoj cesty i viděl propálenyj koberec. Ja tože viděl – tam skoro nic. Ni kakoj problem. Ale pan Regus problem udělal.“

„A vás vyhodili.“

„S dvoutýdennou dobou i dobrým doporučením.“ Znovu pokrčil rameny. „Ja uže mam novuju rabotu. V domu kousek od Phipps Plaza. Dvacet četyre hodin. Moc nóbl místo. Ja střídám s jedním chlapem. On ve dne, ja v noci.“

„Kdy jste si poprvé všiml, že Anna Lindseyová zmizela?“

„Vždy v sedm hodin ona jede dolů s miminem. Pak jeden den nejede. Ja podívám do schrány na vzkazy – tam mi bydlící nechávají většinou stížnosti, jako že nemůžu otevřít okno, nemůžu zapnout televizi. Éto nět moja rabota, víte? Ale tam vzkaz od paní Lindseyové, že ona bere dva týdny dovolenou. Ja myslím ona musela odjet. Obvykle mi poví, kam jedou, ale možná ona myslí, že tu nebudu, až se vrátí, tak éto jedno.“

To souhlasilo s tím, co jim řekla Anna Lindseyová. „Komunikovala s vámi obvykle prostřednictvím vzkazů?“ zeptala se Amanda.

Simkov přikývl. „Ona mě nemá ráda. Ja prý lajdák.“ Znechuceně ohrnul ret. „Ona přinutí celé družstvo, što mě koupili uniformu, i ja vypadám kak opice. Ja musim jí povídat ano, madam i ne, madam kak malé dítě.“

To odpovídalo profilu, jaký si o oběti udělali.

„Jak jste zjistil, že zmizela?“ zeptala se Faith.

„Ja nevidím ji jet dolů. Ona obvykle jde posilovat, nakupovat, s miminem ven. Vždy chce pomoc s kočárkem ven i do výtahu.“ Pokrčil rameny. „I tak ja myslím: ona jistě odjela.“

„Takže jste se domníval, že paní Lindseyová bude dva týdny pryč, což se příjemně shodovalo s dobou, kdy vám měla vypršet výpovědní lhůta,“ řekla Amanda.

„Da, tak,“ přisvědčil.

„Komu jste zavolal?“

„Jednomu pasáku. Tomu, što pak mrtvý v bytě.“ Simkov se na chvíli přestal chovat arogantně. „On ne tak zlý. Říkají mu Freddy. Ja neznám jeho opravdové meno, ale on ke mně vždy slušnyj. Nět kak někteří jiní. Ja povím dvě hodiny, on zůstane dvě hodiny. On platí uklízečku. Tak éto je. Jiní drzí. Oni zkouší smlouvat i neodejdou, kdy dohodnuto. Ja éto jim vrátím. Když volný byt, nevolám. Freddy jednou tam filmuje hudební klip. Ja sleduju televizi, jestli neuvidím, no tam ničevo. Možno on nenašel agenta. Muzika velmi tvrdý byznys.“

„A večírek u Anny Lindseyové se jednou zvrhl,“ shrnula to stručně Amanda.

„Da, zvrhl,“ přitakal Simkov. „Freddy dobryj kluk, tak ja nejdu nahoru kontrolovat. Vždy, kak ja ve výtahu, někdo řekne: ‚Pane Simkove, koukněte prosím na éto v mém bytu‘ nebo ‚Mohl byste mi polít květy?‘ nebo ‚Mohl byste ven s mým psem?‘. Éto není moja rabota, ale oni mě tak chytí, co ja můžu povědět? ‚Jdi v prdel‘ Nět, éto nejde. Tak ja sedím za pultem i povím jim, že nevazmožno něco udělat, protože moja rabota je sedět za pultem, nět chodit s jejich štěněty. Vy víte?“

„V tom bytě byl hrozný nepořádek,“ řekla Amanda. „Nechce se mi věřit, že to tam dokázali tak poničit za jediný týden.“

Simkov pokrčil rameny. „Takyje lidé. Nectí vůbec ničevo. Serou v roh kak psi. Ja nepřekvapen. Oni zvířata, što udělají cokoli, aby droga byla v jejich žíle.“

„A co to dítě?“ zeptala se Amanda.

„Ta štětka – Lola. Ja myslel, že ona tam chodí za byznysem. Byl tam Freddy. U Loly pro něho slabost. Ja nevěděl, že on kaput. Ani že oni zničili byt paní Lindseyové. Eto evidentnoje.“

„Jak často tam Lola chodila?“

„Ja nepočítal. Párkrát v dnu, i ja myslím ona dá si trochu do nosa.“ Přejel si rukou pod nosem a popotáhl na znamení, že se domníval, že Lola do bytu chodí šňupat kokain. „Ona ne špatná. Charošaja žena na scestí kvůli špatným okolnostem.“

Simkov si nejspíš neuvědomoval, že k těm okolnostem sám patří. „Nevšiml jste si za poslední dva týdny v domě něčeho neobvyklého?“ zeptala se Faith.

Ani se na ni pořádně nepodíval a zeptal se Amandy: „Proč éta děvočka mě vyptává?“

Faith byla na okaté ignorování zvyklá, ale věděla, že tohoto člověka je třeba držet na uzdě. „Mám dojít pro svého partnera, aby vám to vysvětlil?“

Odfrkl si, jako by si myslel, že mu na dalším bití nesejde, ale na její otázku odpověděl: „Što vy míníte neobvyklým? Eto Buckhead. Neobvyklé tam vše.“

Annu Lindseyovou byt musel stát zhruba tři milióny dolarů. Rozhodně nežila v ghettu. „Nepotulovali se po okolí nějací cizí lidé?“ nedala se Faith.

Simkov mávl rukou. „Cizí lidé všude. Éto velkyj gorod.“

Faith myslela na vraha. Nějak se do domu musel dostat, když Annu paralyzoval taserem a vynesl ji z bytu. Simkov jim nehodlal usnadnit situaci, a tak se rozhodla trochu blafovat. „Dobře víte, o čem mluvím, Oto. Jestli budete dělat cavyky, zavolám svého partnera, aby vám ještě trochu zmaloval ten váš ošklivý obličej.“

Znovu pokrčil rameny, ale tentokrát trochu jinak než předtím. Faith čekala. Simkov nakonec řekl: „Ja někdy idu na cigaretu za dom.“

Požární schodiště vedoucí na střechu se nacházelo v zadním traktu budovy. „Co jste tam viděl?“

„Auto,“ odpověděl. „Stříbrné, četyre dveře.“

Faith se snažila zůstat klidná. Jak Coldfieldovi, tak rodina z Tennessee viděli z místa nehody odjíždět bílý sedan. Bylo to za soumraku, takže si mohli splést stříbrnou barvu s bílou. „Nevšiml jste si poznávací značky?“

Zavrtěl hlavou. „Ja viděl žebřík, co vede ke schodišti, i on uvolněný. Ja jel na střechu.“

„Nelezl jste po žebříku?“

„Ne, ja jel výtahem. Něvazmožno lézt po žebříku. Éto dvacet tři pater. U mě špatné koleno.“

„Co jste na střeše viděl?“

„Tam plechovka od limonády. Ona jako popelník, plná špačků od cigaret.“

„Kde byla?“

„V kraju střechy, hned vedle žebříku.“

„Co jste s ní udělal?“

„Ja skopl ju dolů,“ řekl a zase pokrčil rameny. „Ja koukal, kak ona spadla na zem. Výbuch kak…“ Dal ruce k sobě a pak jimi rozhodil. „Dost efekt.“

Faith se byla za domem podívat a celý ho prohledala odshora až dolů. „Ale my jsme za domem žádné nedopalky ani plechovku nenašli.“

„Ja éto chtěl zrovna povědět. Druhý den tam ničevo. Někdo uklidil.“

„A to stříbrné auto?“

„Tože pryč.“

„Jste si jistý, že se kolem domu nepotloukal nějaký podezřelý muž?“

Zhluboka si povzdechl. „Ne, dámo. Ja uže řekl. Jenom éta limonáda.“

„Jaká limonáda?“

„Étu plechovku myslím. Ona od Doc Petersonovy limonády.“ Stejnou našli i v přízemí domu vedle obydlí Olivie Tannerové.

22

Will cestou do Cowety přemítal, jak moc bude Faith zuřit, až zjistí, že ji oklamal. Nebyl si jistý, co ji rozzlobí víc – jestli to, že jí do telefonu bezostyšně lhal, když tvrdil, že Sam nenašel toho pravého Jakea Bermana, anebo to, že teď jede na jih, aby si s ním promluvil sám. Kdyby jí Will prozradil, že skutečný Jake Berman si spokojeně žije v Lester Drive, Faith by určitě nešla k doktorce. Chtěla by za každou cenu jet s ním a Will by jí to nedokázal rozmluvit. Mohl by jí argumentovat leda tím, že je těhotná, má cukrovku a už tak má dost práce, takže není nutné, aby ještě riskovala při výslechu svědka, ze kterého se může docela dobře vyklubat podezřelý.

S tím by u Faith v žádném případě nepochodil.

S pomocí Amandiny asistentky Caroline pak poměrně snadno získal o Bermanovi informace. Hypotéka byla vedená na jméno jeho ženy, stejně jako všechny kreditní karty, účty za kabelovou televizi a inkaso. Lydie Bermanová byla učitelka. Jake Berman už vyčerpal veškeré dávky v nezaměstnanosti a pořád neměl práci. Před osmnácti měsíci vyhlásil osobní bankrot, a zbavil se tak dluhů kolem půl miliónu dolarů. Možná, že se nedal tak snadno vystopovat právě proto, že se pokoušel skrýt před věřiteli. Když se k tomu připočetlo zatčení za pohoršování na veřejnosti, které ho stihlo před několika měsíci, bylo docela pochopitelné, že se snaží nebýt moc vidět.

Avšak stejně tak se mohl skrývat, protože byl podezřelým, kterého hledají.

Porsche nebylo na dlouhé vzdálenosti příliš pohodlné. Když Will dorazil do Lester Drive, bolela ho záda. Dopravní situace byla horší než obvykle, protože dálnici zablokoval převrácený traktor s návěsem a skoro hodinu se tam doprava ani nehnula. Will nechtěl být sám se svými myšlenkami. Než dorazil do Cowety, věděl, co hrají na všech stanicích, které se daly naladit v autorádiu.

Will zastavil vedle neoznačeného Chevroletu Caprice na kraji Lester Drive. Z otevřeného kufru auta trčelo držadlo sekačky na trávu. Muž za volantem na sobě měl montérky a kolem krku mu visel tlustý zlatý řetěz. Will poznal Nicka Sheltona, terénního agenta oblasti číslo dvacet tři.

„Jak to jde?“ zeptal se Willa Nick a ztišil rádio, které hlasitě vyhrávalo. Will se s ním už několikrát setkal. Byl to typický venkovan, ale také dobrý vyšetřovatel, který věděl, co dělá.

„Je Berman v domě?“ zeptal se ho Will.

„Pokud neutekl zadem, tak jo,“ odpověděl Nick. „Nebojte se. Připadal mi spíš jako lenoch.“

„Mluvil jste s ním?“

„Převlíkl jsem se za zahradníka, co hledá práci.“ Nick Willovi podal vizitku. „Řekl jsem mu, že si účtuju sto dolarů měsíčně, a on se mi poděkoval s tím, že se o svůj mizernej trávník dokáže postarat sám.“ Posměšně si odfrkl. „To mi řekl chlap, co na sobě ještě v deset dopoledne má pyžamo.“

Will se podíval na navštívenku s obrázkem sekačky na trávu a květin. „Hezká,“ řekl.

„To falešný telefonní číslo se docela hodí, když jde o ženský.“ Nick se znovu zasmál. „Když mě váš Jake poučoval o konkurenčních cenách, pořádně jsem si ho prohlídl. Určitě je to on.“

„Pustil vás do domu?“

„Tak blbej není,“ řekl Nick. „Mám tu s váma počkat?“

Will se na okamžik zamyslel. Kdyby o svém podniku řekl Faith, dostalo by se mu od ní pravdivého varování: Nepouštěj se do neznámé situace úplně sám. „Jestli vám to nebude vadit,“ řekl Nickovi. „Jenom tady čekejte a hlídejte, ať mi neustřelí hlavu.“

Oba se hodně nahlas zasmáli. Možná proto, že Will nežertoval.

Vytáhl okénko a rozjel se ulicí. Caroline se mu snažila usnadnit situaci, a tak Bermanovi zavolala, než Will vyjel. Předstírala, že je operátorkou společnosti, která provozuje místní kabelovou televizi. Berman jí slíbil, že bude doma a pustí dovnitř technika, který provádí celkovou modernizaci, aby nedocházelo k přerušení vysílání. Existovalo mnoho lstí, jimiž se dali lidé udržet doma. Trik s kabelovou televizí byl nejlepší. Lidé dokázali oželet leccos, ale kvůli kabelové televizi byli schopní několik dní nechat úplně všeho a čekat, až se objeví technik.

Will zkontroloval čísla na dopisní schránce, jestli souhlasí s čísly na papírku, který Faith dostala od Sama Lawsona. S pomocí internetové mapy, jež obsahovala velké šipky směřující k jeho cíli, a zastávek v několika obchodech po cestě se mu podařilo projet městečkem a jenom několikrát špatně odbočit.

Než vystoupil z auta, pro jistotu si ještě potřetí zkontroloval číslo domu. Znovu se zadíval na srdce, které Sam vykroužil kolem adresy. Opět zauvažoval, proč to muž, který není otcem Faithina dítěte, udělal. Will se s reportérem setkal jenom jednou, ale vůbec mu nebyl sympatický. Victor byl docela fajn. Will s ním několikrát mluvil po telefonu a jednou vedle něho seděl během neskutečně nudného ceremoniálu při předávání policejních cen. Amanda trvala na tom, že tam musí být přítomný její tým, a to hlavně proto, aby jí vůbec někdo zatleskal, až ji vyvolají. Victor si tehdy chtěl povídat o sportu, ale ne o americkém fotbalu ani baseballu, kterým Will jako jediným věnoval pozornost. Hokej byl pro Seveřany a fotbal pro Evropany. Nechápal, jak je možné, že se o ně Victor vůbec zajímá, a moc si spolu tedy nepopovídali. Kdoví, co na tom člověku Faith viděla? Když si Will před několika měsíci cestou k soudu všiml, že Viktorovo auto nestojí na příjezdové cestě před jejím domem, docela si oddechl.

I když rozhodně nebyl povolaný k tomu, aby posuzoval vztahy ostatních lidí. Ještě teď ho nepříjemně bolelo celé tělo ze včerejšího zážitku s Angií. Byl to druh bolesti, kvůli které člověk touží zalézt do postele a prospat celý týden. Will ze zkušenosti věděl, že by si tím nijak nepomohl, protože jakmile se zase postaví na nohy a začne normálně žít, Angie se vrátí a on bude opět tam, kde předtím. Jeho život se pohyboval v neměnných cyklech.

Dům Bermanových byla rozlehlá přízemní stavba na velkém pozemku. Bylo vidět, že v něm někdo bydlí, ale příliš se o něj nestará. Tráva na zahradě byla vysoká a záhony zarůstaly plevelem. Na příjezdové cestě stála notně špinavá zelená Toyota Camry. Kola měla pokrytá blátem a podle vrstvy špíny na karosérii bylo znát, že ji nikdo hodně dlouho nemyl. Na zadním sedadle byly dvě dětské sedačky a na čelním skle byly napatlané kulaté cereálie. Na bočním okně visely dvě žluté kosočtvercové cedule, na nichž nejspíš stálo Dítě v autě. Will položil ruku na chladič. Byl studený. Podíval se na mobil, kolik je hodin. Blížila se desátá. Faith už nejspíš bude u doktorky.

Will zaklepal na dveře a čekal. Do myšlenek se mu znovu vkradla Faith. Bude zuřit, obzvlášť pokud se Will tváří v tvář setká s vrahem. I když zatím to vypadalo, že se nesetká vůbec s nikým. Dveře zůstávaly zavřené. Will na ně znovu zaklepal. Když se dál nic nedělo, poodstoupil od domu a podíval se do oken nahoře. Na všech byly vytažené rolety a v některých oknech se svítilo. Možná, že se Berman sprchuje. Anebo je mu naprosto jasné, že za ním přijela policie kvůli výslechu. Nickovo přestrojení za venkovského zahradníka sice bylo dost věrohodné, ale přece jenom na konci ulice stál už asi hodinu. V takhle malé obci si už nejspíš všichni volají, že je tam podezřelý chlap.

Will zaklepal na přední dveře. Byly zamčené. Obešel dům a podíval se do oken. Na konci předsíně se svítilo. Zrovna vykročil k dalšímu oknu, když zevnitř zaslechl zvuk, jako by někdo bouchl dveřmi. Sáhl po zbrani a ucítil, jak mu vstávají vlasy vzadu na krku. Něco tam nehrálo. Will si bolestně uvědomoval, že Nick Shelton sedí v autě a v klidu poslouchá rádio.

Naprosto zřetelně zaslechl, jak někdo zavírá okno. Oběhl dům a ještě zahlédl, jak ze zahrady utíká nějaký muž. Jake Berman měl na sobě jenom kalhoty od pyžama a sportovní boty, které si stihl nazout. Od pasu nahoru byl nahý. Ohlédl se přes rameno, proběhl kolem důmyslných houpaček a pokračoval k drátěnému plotu, který jeho zahradu dělil od sousedů.

„Do háje,“ zabručel Will a vyrazil za ním. Běhal dobře, ale Berman byl rychlý. Prudce zabíral rukama do vzduchu a nohy mu jenom kmitaly.

„Policie!“ vykřikl Will. Špatně odhadl výšku plotu, takže se mu za něj zachytila noha. Dopadl na zem, ale okamžitě se rychle zvedl. Viděl, jak Berman pádí podél zahrady vedlejšího domu a míří na ulici. Rozběhl se za ním. Využil toho, že je za rohem a rovnou přeběhl přes silnici, aby zkrátil vzdálenost mezi Bermanem a sebou.

Ozvalo se skřípění pneumatik a objevil se vůz Nicka Sheltona. Berman se mu vyhnul, rukou se odrazil od jeho kapoty a utíkal k další zahradě.

„Kruci,“ zaklel Will. „Policie! Stůjte!“

Berman jeho výzvy neuposlechl. Byl však sprintér, ne maratonec. Pokud Will měl nějakou doopravdy dobrou vlastnost, pak to byla výdrž. Chytil druhý dech, zatímco Jake Berman zpomalil a pokusil se otevřít dřevěná vrata sousedovy zahrady. Rychle se ohlédl, a když spatřil Willa, znovu se rozběhl. Byl však už příliš zadýchaný a Will z pomalejších pohybů jeho nohou usuzoval, že se za chvíli vzdá. Přesto nehodlal nic riskovat. Když se k němu dostatečně přiblížil, skočil po něm a prudce ho strhl na zem, až si oba vyrazili dech.

„Pitomče!“ zařval Nick Shelton a kopl Bermana do boku.

Will si vzhledem k včerejšímu incidentu s recepčním v Annině domě myslel, že tentokrát bude mírnější, ale srdce mu bilo tak prudce, až se mu dělalo zle. Mnohem horší bylo, že vysoká hladina adrenalinu mu do hlavy vháněla samé příšerné myšlenky.

Nick Bermana ještě jednou nakopl. „Před zákonem se neutíká, ty hovado.“

„Nevěděl jsem, že jste policajti…“

„Drž hubu.“ Will se ho pokusil spoutat, ale Berman se začal svíjet a snažil se mu vykroutit. Nick se ho chystal znovu kopnout, ale Will Bermanovi prudce vrazil koleno do zad, až se mu prohnula žebra. „Nechte toho,“ přikázal mu.

„Nic jsem neprovedl!“

„A proto jste utíkal?“

„Šel jsem se proběhnout,“ vykřikl Berman. „Každý den chodím touhle dobou běhat.“

„V pyžamu, jo?“ zeptal se ho Nick.

„Jdi do prdele.“

„Lhaní policii je trestný čin.“ Will vstal a jediným trhnutím Bermana zvedl ze země. „Za to je pět let ve vězení. Ale pánských záchodků tam mají dost.“

Berman zesinal. Seběhlo se k nim několik sousedů. Will si všiml, že se netváří moc nadšeně a už vůbec ne vstřícně vůči Bermanovi.

„Nic to není,“ pokusil se je uklidnit zatčený. „Jenom takové nedorozumění.“

„Protože tenhle pitomec nechápe, že policii stejně neuteče,“ prohlásil Nick.

Will si nedělal nejmenší starosti s etiketou. Trhl Bermanovýma rukama vzhůru a v předklonu ho vedl přes ulici.

„Můj právník se o tomhle dozví.“

„A nezapomeňte mu říct, jak jste před náma zdrhal jako vyděšená školačka,“ podotkl Nick.

Will Bermana postrčil do ulice a nepřestával mu držet ruce vysoko, aby muž musel kráčet shrbený. „Mohl byste to nahlásit vašim?“ zeptal se Nicka.

„Vy chcete kolonu aut?“

„Chci, aby před jeho dům přijelo policejní auto se sirénou na plné pecky a spuštěným majákem, aby všichni v okolí věděli, že tu je.“

Nick mu zasalutoval a odběhl ke svému vozu.

„Děláte chybu,“ řekl Berman.

„A vy jste ji udělal, když jste ujel z místa činu.“

„Cože?“ Berman se otočil a na tváři se mu zračil nefalšovaný údiv. „Jakého činu?“

„Ze silnice 316.“

Nepřestával se tvářit udiveně. „Tak kvůli tomu jste mě tu honili?“

Buď byl dokonalý herec, anebo vůbec netušil, co se děje. „Před čtyřmi dny jste byl na tři sta šestnáctce svědkem dopravní nehody. Jednu ženu tam přejelo auto. Mluvil jste s mou kolegyní.“

„Nenechal jsem tu holku bez pomoci. Přijela tam sanitka. Všechno, co jsem viděl, jsem řekl tomu policajtovi v nemocnici.“

„Dal jste mu falešné telefonní číslo a adresu.“

„Já jenom…“ Berman se rozhlédl a Will nevěděl, jestli se mu nepokusí znovu utéct. „Odvezte mě odsud,“ zaprosil zatčený. „Vezměte mě na stanici, prosím vás. Odvezte mě tam a nějak to vyřešíme.“

Will ho otočil a pro jistotu mu položil ruku na rameno pro případ, že by se rozhodl znovu zkusit utéct. S každým krokem byl podrážděnější. Berman mu pořád víc připadal jako ubohá pokroucená karikatura lidské bytosti. Dva dny toho pitomce marně hledali a Will ho nakonec musel honit přes polovinu jeho čtvrti.

Berman se otočil. „Co kdybyste mi sundal ta pouta, abych…“

Will ho otočil zpátky tak rychle, že ho musel zachytit, aby nespadl tváří na zem. V otevřených dveřích nejbližšího domu stála sousedka a sledovala je. Podobně jako ostatní se ani ona netvářila vysloveně pohoršeně kvůli tomu, že Bermana odvádějí v poutech.

„Nesnášejí vás, protože jste gay anebo protože se přiživujete na manželce?“ zeptal se Will.

Berman se znovu otočil. „Kde jste ksakru přišel na…“

Will do něho zase prudce strčil, takže tentokrát ztratil rovnováhu. „Je deset dopoledne a vy jste ještě v pyžamu,“ řekl a vedl Bermana vysokou travou v jeho zahradě. „Vy doma nemáte sekačku?“

„Nemůžeme si dovolit zahradníka.“

„Kde máte děti?“

„Ve školce.“ Zase se pokusil otočit. „Co je vám do toho?“

Will ho postrčil na příjezdovou cestu. Nesnášel ho hned z několika důvodů. Jedním z nich byla skutečnost, že má milující rodinu a nenamáhá se kvůli ní ani posekat trávu nebo umýt auto.

„Kam mě vedete?“ zeptal se Berman. „Povídal jsem, abyste mě odvezli na stanici.“

Will mlčel a dál ho postrkoval k domu. Jakmile zpomalil nebo se pokusil otočit, pořádně mu trhl rukama vzhůru.

„Jestli jsem zatčený, musíte mě odvézt do vězení.“

Došli k zadním dveřím domu. Berman celou dobu nezavřel ústa. Byl zvyklý, že ho druzí poslouchají a mnohem víc než postrkování ho dráždilo, že ho Will ignoruje. Will ho mlčky tlačil do dvora domu.

Stiskl kliku zadních dveří, ale byly zamčené. Podíval se na Bermana, z jehož nadutého výrazu pochopil, že si nejspíš myslí, že má navrch. Okno, jímž vyklouzl z domu, bylo zapadlé. Will ho vysunul, aby ho otevřel. V laciném mechanismu to zapraštělo.

„Nebojte se, počkám na vás,“ řekl Berman.

Kde je Nick Shelton? Nejspíš stojí před domem a myslí si, že Willovi prokazuje službu, když ho nechává s podezřelým o samotě.

„Fajn,“ zabručel Will, otevřel jedno pouto a přicvakl Bermana ke grilu. Pak se zvedl na rukou a nasoukal se oknem do domu. Dostal se do kuchyně vyzdobené samými husami – byly na borduře tapet, na utěrkách i na koberci pod jídelním stolem.

Vyhlédl z okna a spatřil Bermana, jak si uhlazuje pyžamové kalhoty, jako by si je zkoušel v obchodě.

Will rychle prošel dům. Našel v něm jenom to, co očekával: dětský pokoj s palandami, velkou rodičovskou ložnici s přilehlou koupelnou, obývák a pracovnu s knihovnou, v jejíchž policích se nacházela jedna jediná kniha. Will nedokázal přečíst její název, ale poznal fotografii Donalda Trumpa na obalu a usoudil, že to bude návod, jak rychle zbohatnout. Jake Berman si ho očividně nevzal k srdci. I když možná vlastně ano, když vyhlásil bankrot.

Dům neměl sklep a garáž byla prázdná. Stály v ní jenom tři krabice s věcmi z Bermanovy původní kanceláře. Obsahovaly sešívačku, úhledné psací potřeby a plno papírů s grafy a tabulkami. Když Will otevřel skleněné dveře vedoucí na dvůr, zjistil, že Berman sedí pod grilem s jednou rukou nad hlavou.

„Nemáte právo prohledávat mi dům.“

„Snažil jste se z něj utéct. To mi jako důvod úplně stačí.“

Berman mu nejspíš uvěřil. Vysvětlení připadalo rozumné i samotnému Willovi, i když věděl, že jedná protiprávně.

Přitáhl si ke grilu zahradní židli a posadil se na ni. Ještě bylo chladno a pot, který se Willovi vyrazil po těle, když Bermana honil, ho začínal studit.

„Tohle není fér,“ řekl Berman. „Chci vidět váš odznak, vaše jméno a…“

„Chcete slyšet moje pravé jméno nebo si mám taky nějaké vymyslet jako vy?“

Berman pochopil, že bude lepší mlčet.

„Proč jste utíkal, Jakeu? Kam jste chtěl běžet v tom pyžamu?“

„Tak dalece jsem o tom neuvažoval,“ zabručel Berman. „O tom teď nechci mluvit. Je toho na mě i tak dost.“

„Máte dvě možnosti – buď mi povíte, co se tehdy v noci stalo, nebo vás takhle odvezu do vězení.“ Will pro jistotu ještě upřesnil: „A nemám na mysli váš cowetský country klub. Šoupnu vás rovnou do atlantského lochu a nedovolím vám zažádat o převezení.“ Ukázal na Bermana, který prudce oddechoval hrůzou a zlostí. Bylo patrné, že svému tělu věnuje velkou pozornost. Byl pevný, měl dobře viditelné břišní svaly, široká ramena a svalnaté paže. „V Atlantě se vám vaše pěkné tělo bude hodit.“

„Nejde náhodou jenom o tohle? Že jste homofobní debil?“

„Mně je úplně jedno, koho kouříte na záchodě,“ opáčil Will a schválně nasadil takový tón, aby se zdálo, že pravý opak je pravdou. Každý měl nějaké citlivé místo a tím Bermanovým byla jeho sexuální orientace. Willovi v tuto chvíli byla proti srsti skutečnost, že hajzl připoutaný ke grilu podvádí svou manželku a očekává, že se za to o něho bude vzorně starat. Jako vystřižené z talk show Oprah Winfreyové.

„Chlapci tam u nás jsou vždycky hrozně rádi, když dorazí čerstvé masíčko,“ prohlásil.

„Polibte mi prdel.“

„Líbat vám ji ani moc nebudou, spíš vám to do ní rovnou pořádně naperou. A kromě ní i jinam, že se až budete divit, kam všude vám ho můžou strčit.“

„K čertu s váma.“

Will ho chvíli nechal trucovat a pokusil se ovládnout své vlastní emoce. Soustředil se na to, kolik času zbytečně ztratili hledáním tohoto ubohého pitomce, místo aby šli po skutečných stopách. Všechno to Bermanovi vyjmenoval: „Snažil jste se vyhnout zatčení, lhal jste policii, zbytečně jste ji zdržoval a mařil jste vyšetřování. Za tohle všechno byste mohl dostat deset let, Jakeu, a to by vás ještě soudce musel mít rád. O tom ale pochybuju, protože máte záznam v rejstříku a chováte se jako arogantní idiot.“

Berman si nejspíš konečně uvědomil, že se dostal do průšvihu. „Mám děti,“ vysoukal ze sebe prosebně. „Dva syny.“

„Jo, něco se o nich psalo v zatýkacím protokolu, když vás sebrali v tom nákupním centru.“

Berman se podíval na beton pod sebou. „Co ode mě chcete?“

„Pravdu.“

„Já už nevím, co je vlastně pravda.“

Očividně se zase litoval. Will by ho nejradši kopl do obličeje, ale věděl, že tím by ničeho nedosáhl. „Měl byste pochopit, že nejsem váš terapeut, Jakeu. Mně vaše krize svědomí nezajímá a je mi úplně jedno, že máte děti a podvádíte svoji ženu…“

„Já ji miluju!“ Berman poprvé projevil jiné citové hnutí než sebelítost. „Já svoji ženu miluju.“

Will přestal tlačit a snažil se ovládnout svůj vztek. Buď se může rozčilovat, anebo získá informace. Musí si vybrat, proč sem vlastně přijel.

„Býval jsem někdo,“ řekl Berman. „Měl jsem práci, každý den jsem jezdil do kanceláře.“ Podíval se na dům. „Bydlel jsem na pěkném místě a jezdil jsem mercedesem.“

„Měl jste stavební firmu?“ zeptal se Will, i když to věděl od Caroline, která to zjistila z Bermanových daňových přiznání.

„Stavěl jsem mrakodrapy,“ řekl Berman. „Pak přestal být zájem o stavební práce. Nakonec jsem měl štěstí, že mi vůbec zbyla košile na hřbetě.“

„Proto je všechno psané na vaši ženu?“

Pomalu přikývl. „Úplně o všechno jsem přišel. Před rokem jsme se sem přestěhovali z Montgomery. Chtěli jsme začít nový život, ale…“ Pokrčil rameny, jako by nemělo smysl pokračovat.

Willovi připadalo, že Berman má dost silný přízvuk. „Vy pocházíte z Alabamy?“

„Poznal jsem se tam se svou ženou. Chodili jsme na stejnou univerzitu. Lydie studovala anglickou literaturu. Než jsem přišel o práci, měla ji spíš jako koníček. Teď učí ve škole a já jsem většinu dne s dětmi.“ Zadíval se na prolézačky a houpačky, které se mírně pohupovaly ve větru. „Hodně jsem cestoval,“ pokračoval. „Tak jsem to ze sebe vždycky dostal. Když jsem byl pryč, vyřešil jsem si to a pak jsem se mohl vrátit domů a v klidu být s manželkou, chodit do kostela. Fungovalo to tak skoro deset let.“

„Před šesti měsíci vás zatkli.“

„Řekl jsem Lydii, že jde o omyl. Že po nákupním centru se potuluje plno teploušů, co se snaží balit heterosexuály. Že policajty to zrovna popadlo a udělali zátah. Mysleli si, že jsem teplý, protože… Už ani nevím, co jsem jí napovídal. Asi protože jsem byl hezky ostříhaný. Chtěla mi věřit, tak to vzala.“

Will si řekl, že by mu nikdo nemohl vyčítat sympatie k partnerce, které její muž lže a podvádí ji. „Povězte mi, co se stalo na tři sta šestnáctce.“

„Viděli jsme tu nehodu. Na silnici byli nějací lidé. Měl jsem se jim víc snažit pomoct. Ten muž, co byl se mnou… Vlastně ani nevím, jak se jmenoval. Měl lékařské vzdělání. Snažil se pomoct té přejeté ženě. Jenom jsem stál na silnici a snažil jsem si vymyslet, co nalžu ženě. Kdybych se znovu dostal do potíží, už by mi nejspíš nevěřila, ať bych jí napovídal, co bych chtěl.“

„Jak jste se s ním seznámil?“

„Šel jsem do baru na fotbal. Viděl jsem ho, jak jde do kina. Byl hezký a byl sám. Věděl jsem, proč tam jde.“ Zhluboka si povzdechl. „Šel jsem za ním na záchod. Dohodli jsme se, že zajedeme někam, kde budeme mít větší soukromí.“

Jake Berman nebyl žádný začátečník. Will se ho neptal, proč se jel dívat na fotbal do baru vzdáleného čtyřicet minut jízdy od domova. Coweta byl venkov, ale Will cestou z dálnice minul minimálně tři sportbary a v centru města jich bylo určitě ještě víc.

„Vy nevíte, že je nebezpečné sedat do auta s cizím člověkem?“ pokáral Bermana.

„Asi jsem se cítil osamělý,“ přiznal muž. „Prostě jsem chtěl s někým být a nepřetvařovat se. Povídal, že pojedeme jeho autem a podíváme se po nějakém místě v lese, kde bychom spolu mohli být trochu déle než pár minut na záchodě.“ Chraplavě se zasmál. „Myslete si, co chcete, ale smrad moči moc velké afrodiziakum není.“ Podíval se Willovi do očí. „Není vám zle z toho, co vám tu vykládám?“

„Ne,“ odpověděl po pravdě Will. Slyšel už bezpočet vyprávění o nesmyslných schůzkách a bezhlavém sexu. Bylo úplně jedno, jestli se mu svěřovali muži nebo ženy. Ve všech případech převládaly podobné emoce a Will pokaždé sledoval stejný cíl – získat informace, které potřeboval k rozřešení případu.

Jake očividně pochopil, že mu Will zpověď nehodlá nijak ulehčit, a tak pokračoval: „Jeli jsme po té silnici a ten chlapík, co jsem s ním byl…“

„Rick.“

„Jo, Rick.“ Zatvářil se, jako by byl radši, kdyby jméno neznal. „Rick řídil. Měl rozepnuté kalhoty.“ Jake se znovu začervenal. „Odstrčil mě a povídal, že se na silnici něco stalo. Zpomalil a já viděl dost ošklivou nehodu.“ Odmlčel se a vážil svou míru viny. „Řekl jsem mu, ať jede dál, ale povídal, že je záchranář a nemůže odjet z místa nehody. To je asi nějaká profesní povinnost.“ Znovu udělal odmlku a Will měl pocit, že se snaží vzpomenout si, co se přesně seběhlo.

„Já nespěchám,“ ujistil ho.

Jake přikývl a ještě chvíli vzpomínal. „Rick vystoupil, ale já jsem zůstal v autě. Na silnici stáli starší manželé. Muž si tiskl ruku na prsa. Seděl jsem v autě a koukal jsem na to jako na film. Žena začala telefonovat, asi volala sanitku. Bylo to divné, protože si držela ruku před pusou, takhle.“ Dal si dlaň před ústa, jako to dělala Judith Coldfieldová, když se usmála. „Jako by někomu říkala něco tajného, ale nikdo tam nebyl, tak…“ Pokrčil rameny.

„Vystoupil jste z auta?“

„Jo,“ odpověděl Berman. „Nakonec jo. Slyšel jsem, jak k nám jede sanitka. Šel jsem k tomu starci. Myslím, že se jmenuje Henry.“ Will přikývl. „Jo, Henry. Byl na tom dost špatně. Myslím, že byli oba v šoku. Judith se příšerně klepaly ruce. Můj společník, Rick, ošetřoval tu nahou ženu. Moc jsem ji neviděl. Nebo spíš jsem se na ni nemohl koukat. Vzpomínám si, že když tam dorazil jejich syn, jenom na ni vyděšeně zíral.“

„Počkat,“ řekl Will. „On tam byl syn Coldfieldových?“

„Jo.“

Will se v duchu vrátil k výslechu v ženském domově. Proč Tom opomněl tak důležitou věc? Měl plno příležitostí promluvit i v přítomnosti své dominantní matky. „V kolik hodin tam přijel?“

„Asi pět minut před sanitkou.“

Will si připadal jako hlupák, když po Bermanovi všechno opakuje, ale potřeboval mít ve věci jasno. „Tom Coldfield na místo dorazil dřív než sanitka?“

„I než policajti. Ti se vlastně ukázali, až když sanitky odjely. Vůbec nikdo tam nebyl. Bylo to ukrutné. Čekali jsme tam s tou umírající holkou asi dvacet minut. Nikdo jí nejel na pomoc.“

Willovi do skládačky zapadl další díl. Nebyl důležitý kvůli případu, ale vysvětloval, proč se k nim Max Galloway choval otevřeně nepřátelsky, když po něm chtěli informace. Detektiv dobře věděl, že sanitka oběť odvezla předtím, než dorazila policie. Faith měla od začátku pravdu. Z Rockdale jim faxem nepřišel žádný protokol, protože tamní policisté se báli o krk. Dlouhý dojezdový čas na místo činu byl bonbónkem pro místní televizní stanice a vždycky se stal hlavní zprávou dne. Pro Willa to znamenalo poslední kapku. Ještě do večera nechá Gallowayovi odebrat odznak. Kdoví, jaké další důkazy jim zatajil, anebo dokonce zneužil.

„Heleďte,“ ozval se Berman. „Tak chcete to slyšet, nebo ne?“

Will si uvědomil, že se příliš ponořil do vlastních myšlenek. Vrátil se k Bermanově vyprávění. „Takže se ukázal Tom Coldfield,“ řekl. „A pak přijely sanitky?“

„Nejdřív jen jedna. Naložili do ní tu přejetou ženu. Henry povídal, že počká, protože chce jet s manželkou a všichni se do jedné sanitky nevejdou. Chvíli se kvůli tomu dohadovali, ale Rick jim řekl: ‚Hlavně už jeďte,‘ protože věděl, že ta žena je na tom dost špatně. Dal mi klíče od svého auta a vlezl do sanitky, aby ji mohl ošetřovat za jízdy.“

„Za jak dlouho dorazila druhá sanitka?“

„Tak za deset, možná za patnáct minut.“

Will si to rychle spočítal. Uběhlo skoro tři čtvrtě hodiny a policie pořád nikde. „A co bylo pak?“

„Naložili Henryho s Judith. Jejich syn jel za nimi a já jsem zůstal sám na silnici.“

„A policie pořád nikde?“

„Jakmile odjela druhá sanitka, zaslechl jsem sirény. Auto tam zůstalo – myslím to, co v něm jeli Coldfieldovi. Na místě činu, ne?“ Zase se podíval na houpačky na dvoře, jako by v duchu viděl své syny, jak na nich dovádějí ve slunečních paprscích. „Nejdřív jsem chtěl Rickovo auto odvézt ke kinu a nechat ho tam. Nikdo by mě nepoznal. Kdybych nejel do nemocnice a neřekl vám svoje jméno, těžko byste mě našli.“

Will pokrčil rameny, ale věděl, že Berman má pravdu. Kdyby jim nesdělil své pravé jméno, Will by tu s ním teď neseděl.

Jake pokračoval: „Tak jsem nasedl do auta a jel jsem zpátky ke kinu.“

„Směrem k policejním autům?“

„Přijížděla z protisměru.“

„Proč jste si to rozmyslel?“

Jake pokrčil rameny a do očí mu vstoupily slzy. „Asi už mě ty útěky unavovaly. Pořád jsem utíkal… Ode všeho.“ Volnou rukou si zakryl oči. „Rick mi říkal, že ji vezou do Grady, tak jsem vyjel na dálnici a jel tam taky.“

Odvaha ho krátce poté očividně opustila, ale Will si to nechal pro sebe.

„Je ten děda v pořádku?“ zajímal se Berman.

„Je.“

„Ve zprávách říkali, že ta žena taky.“

„Uzdravuje se,“ potvrdil Will. „Ale to, co prožila, ji bude pronásledovat do konce života. Nikdy se toho nezbaví.“

Berman si hřbetem ruky otřel oči. „Měl bych se z toho poučit, co?“ Vzápětí se zase začal litovat. „I když vám je to stejně jedno.“

„Víte, co se mi na vás nelíbí?“

„Prozraďte mi to.“

„Podvádíte svoji ženu. Je jedno s kým, prostě ji podvádíte. Jestli chcete být s někým jiným, tak to udělejte, ale dejte jí volnost. Ať může mít vlastní život a být s někým, kdo ji opravdu miluje, rozumí jí a chce s ní zůstat.“

Berman smutně zavrtěl hlavou. „Vy to nechápete.“

Will usoudil, že Jake Berman je naprosto nepoučitelný. Vstal a odpoutal ho od grilu.

„Příště buďte opatrný a nesedejte si k cizím lidem do auta.“

„S tím už jsem skončil. Myslím to vážně. To už nikdy neudělám.“

Mluvil tak sebejistě, že mu to Will skoro uvěřil.

Will musel nejdřív vyjet z Bermanovy čtvrti, aby si mohl zavolat. V jeho ulici neměli skoro žádný signál. I teď byl dost slabý a Will musel zastavit na krajnici, aby mohl hovor uskutečnit. Vytočil Faithino číslo a poslouchal, jak telefon vyzvání. Když se ozvala hlasová schránka, zavěsil a podíval se na hodiny. Bylo čtvrt na jedenáct. Faith je nejspíš ještě pořád u doktorky ve Snellville.

Tom Coldfield se nezmínil, že byl na místě činu. Také jim lhal. Will už začínal mít lhářů po krk. Unavovali ho. Otevřel telefon a vytočil informace. Spojili ho s navigační věží na letišti Charlieho Browna, kde mu další operátor sdělil, že Tom si odskočil zakouřit. Will mu chtěl nechat vzkaz, ale operátor mu navrhl, že mu řekne číslo Tomova mobilu. Za několik minut už Will poslouchal, jak se Tom Coldfield snaží překřičet řev tryskového motoru.

„Jsem rád, že voláte, agente Trente.“ Zahulákal do mobilu. „Nechal jsem vzkaz vaší kolegyni, ale neozvala se mi.“

Will si strčil prst do ucha, jako by tím mohl eliminovat hluk letadla, které startuje na opačném konci města. „Vzpomněl jste si na něco?“

„Vůbec ne,“ odpověděl Tom. Rámus ustal a on pokračoval už normálním hlasem: „Jenom jsme si večer s rodiči povídali, jak daleko asi jste ve vyšetřování.“

Ozval se ohlušující řev tryskového motoru. Will čekal, až utichne. Připadalo mu to šílené. „V kolik hodin končíte v práci?“

„Asi za deset minut. Pak musím u mámy vyzvednout děti.“

Will si řekl, že zabije dvě mouchy jednou ranou. „Co kdybychom se u vašich sešli?“

Tom počkal, až utichne další motor. „Jasně. Měl bych tam být nejpozději za tři čtvrtě hodiny. Stalo se něco?“

Will se podíval na hodiny na palubní desce. „Tak za tři čtvrtě hodiny,“ řekl.

Ukončil hovor dřív, než Tom mohl pokračovat ve vyptávání. Bohužel mu nestihl sdělit adresu svých rodičů. Najít jejich bydliště by však nemělo být nijak složité. Clairmont Road se táhla z jedné strany okresu DeKalb na druhou, ale v její blízkosti existovalo jediné místo, kam se stěhovali senioři – v sousedství Vládní nemocnice pro veterány. Will zařadil, vyjel zpátky na silnici a zamířil k dálnici.

Cestou přemýšlel, jestli by neměl zavolat Amandě a povědět jí, že je Max Galloway zase vypekl. Jenže šéfová by se zajímala, kde je Faith, a Will jí nechtěl připomínat, že jeho partnerka má zdravotní problémy. Amanda nesnášela slabost v jakékoli podobě a byla naprosto neúprosná ohledně jeho handicapu. Nedalo se odhadnout, co by mohla Faith provést za to, že má cukrovku. Will jí nehodlal dávat do ruky další zbraň.

Ale mohl by zavolat Caroline a ta by informace předala Amandě. Vzal mobil do dlaně a zadoufal, že se mu nerozpadne. Vytočil číslo Amandiny asistentky.

Caroline se vždycky dívala, kdo jí volá, protože se ohlásila: „Dobrý den, Wille.“

„Můžu vás ještě o něco poprosit?“

„Jistě.“

„Judith Coldfieldová zavolala na 112 a na místo dorazily dvě sanitky ještě před rockdaleskou policií.“

„To není správné pořadí.“

„To není,“ souhlasil Will. Gallowayovo lhaní znamenalo, že si nebude moci promluvit s proškoleným policistou, který jako první zajistil místo činu. Místo toho se bude muset spolehnout, že si Coldfieldovi přesně vzpomenou, co viděli. „Potřebuju, abyste mi zjistila, jak to šlo chronologicky za sebou. Amandu bude určitě zajímat, proč přijeli tak pozdě.“

„Ale já kvůli těm dojezdovým časům budu muset zavolat právě do Rockdale,“ namítla Caroline.

„Tak zkuste projít záznamy o hovorech, které uskutečnila Judith Coldfieldová ze svého mobilu.“ Kdyby se zjistilo, že rockdaleští lhali, Amanda by proti nim měla další zbraň. „Máte její číslo?“

„Čtyři sta čtyři…“

„Moment,“ řekl Will. Napadlo ho, že by si telefonní číslo Judith Coldfieldové měl uložit. Konečky prstů podržel volant, vytáhl diktafon, který neustále nosil v kapse, a zapnul ho. „Můžete,“ řekl.

Caroline mu nadiktovala Judithino číslo. Will vypnul diktafon a znovu si přitiskl mobil k uchu, aby jí poděkoval. Na uchovávání osobních informací svědků a podezřelých míval svůj vlastní systém, ale Faith si postupem času vzala na starost všechno, co se týkalo papírování, a Will bez ní byl najednou ztracený. Až začnou pracovat na dalším případu, bude s tím muset něco udělat. Nelíbilo se mu, že je na ní tak závislý, obzvlášť teď, když je těhotná. Až se miminko narodí, zůstane s ním minimálně týden doma.

Pokusil se dovolat Judith na mobil, ale dostal se jenom do hlasové schránky. Nechal jí vzkaz a pak znovu zavolal Faith a vzkázal jí, že je na cestě ke Coldfieldovým. Doufal, že se mu ozve a sdělí mu jejich přesnou adresu na Clairmont Road. Nechtělo se mu znovu volat Caroline, protože by se mohla začít vyptávat, proč si to všechno někam nepoznamenal. Kromě toho to v mobilu začalo podivně praskat. Bude ho muset co nejdřív opravit. Opatrně ho položil na vedlejší sedadlo. Přístroj držel pohromadě už jenom jeden kousek provázku a rychle se rozpadající pruh izolační pásky.

Will nechal potichu hrát rádio a zamířil do města. Neprojel centrum po vnitřní spojce, ale odbočil na dálnici číslo 85. U sjezdu do Clairmontu byla větší zácpa než obvykle, a tak se vydal delší trasou kolem letiště Peachtree-DeKalb. Vedla tak kulturně rozmanitými oblastmi, že ani Faith by nedokázala rozluštit vývěsky nade dveřmi některých obchodů.

Ještě chvíli se musel probojovávat hustým provozem, než se konečně ocitl v cíli. Zajel k nejbližším domům naproti nemocnici pro veterány, jež od ulice odděloval plot s bránou. Věděl, že v tomto případě bude nejlepší postupovat metodicky. Hlídač u brány byl zdvořilý, ale Coldfieldovy na seznamu rezidentů neměl. Will nepochodil ani u druhého komplexu, ale když dorazil k třetímu, který vypadal nejlépe, usmálo se na něho štěstí.

„Henry a Judith,“ zazubil se muž u brány, jako by to byli jeho staří přátelé. „Henry je myslím někde venku, ale Judith by měla být doma.“

Will čekal, zatímco hlídač volal do obytného komplexu, aby ho pustili dovnitř. Rozhlédl se po hezky udržovaném okolí domů a pocítil závist. Neměl děti ani žádnou rodinu, která by stála za řeč. Důchodového věku se obával a od první výplaty si střádal na stáří. Nerad riskoval, a tak na trhu s cennými papíry neinvestoval do akcií. Připadaly mu nejisté. Většinu svých těžce vydělaných peněz vkládal do krátkodobých obligací a městských dluhopisů. Děsila ho představa, že by měl skončit úplně sám v depresivním státním domově důchodců. Rád by si užíval penze jako Coldfieldovi. Bydleli v místě s přátelským hlídačem u brány, hezky udržovanými zahradami a klubem seniorů, kde se daly hrát karty a jiné stolní hry.

Protože však znal své štěstí, předpokládal, že Angie dostane nějakou příšernou zdlouhavou chorobu a bude skomírat tak dlouho, dokud Will neutratí veškeré úspory za její léčbu, a pak si klidně umře.

„Tak pojďte, mladý muži,“ řekl mu s úsměvem hlídač a odhalil pod hustým šedým knírem řadu pravidelných bílých zubů. „Hned za branou se dejte doleva, pak zase doleva, potom doprava a dostanete se do Taylor Drive. Je to číslo 1693.“

„Díky,“ řekl Will. Pochytil jenom název ulice a číslo. Muž mu ukázal, kam má zahnout nejdřív, a tak projel branou a odbočil tím směrem. Potom už mohl jenom hádat.

„Do pytle,“ zabručel a šoural se krokem okolo rozlehlého jezera uprostřed obytného komplexu. Kolem stály jednopatrové domky. Všechny vypadaly úplně stejně. Na střechách měly tytéž šindele. Ke každému patřila garáž na jedno auto. Všechny posekané trávníky zdobily shluky umělých kachen a zajíčků.

Venku se procházeli různí senioři. Když na něho zamávali, oplatil jim to, aby to vypadalo, že ví, kam jede. Nakonec zastavil před postarší ženou ve sportovní soupravě světle fialové barvy. V rukou držela hůlky, jako by měla běžky.

„Dobré dopoledne,“ pozdravil ji Will. „Nevíte, kde je Taylor Drive 1693?“

„Ale tam přece bydlí Henry a Judith!“ zvolala lyžařka. „Vy jste jejich syn?“

Will zavrtěl hlavou. „To ne.“ Protože nechtěl nikoho vyděsit, dodal: „Jsem jenom jejich kamarád.“

„Máte moc pěkné auto.“

„Děkuju.“

„Do toho bych se určitě nevešla,“ řekla. „A i kdyby ano, asi bych se z něj nevydrápala.“

Will se s ní zdvořile zasmál a v duchu si tento druh společenství vyškrtl ze seznamu míst, kde by chtěl strávit stáří.

„Nepracujete náhodou u Judith v ženském domově?“ zeptala se sportovkyně.

Willa se od doby, kdy se učil vést výslech na akademii GBI, nikdo tolik nevyptával. „Ano,“ zalhal.

„Tohle jsem si pořídila v tom jejich obchůdku,“ pochlubila se a ukázala na svou soupravu. „Vypadá úplně jako nová.“

„Je moc hezká,“ ujistil ji Will, i když barva oděvu se nepodobala vůbec ničemu, co se nachází ve volné přírodě.

„Řekněte Judith, že mám doma pár hloupůstek a ráda jí je dám, jestli si pro ně pošle auto.“ Vědoucně se na něho podívala. „To víte, v mém věku toho člověk už moc nepotřebuje.“

„Jistě.“

„Takže,“ řekla žena a potěšeně kývla hlavou. „Jeďte tady doprava.“ Will sledoval, kam ukazuje. „A Taylor Drive je vlevo odtud.“

„Děkuju.“ Zařadil, ale žena ho zastavila.

„Ale příště bude mnohem jednodušší, když hned za branou pojedete doleva, pak zase doleva a potom…“

„Děkuju,“ zopakoval Will a rozjel se. Jestli promluví ještě s někým, kdo tady bydlí, rozskočí se mu hlava. Pomalu se sunul vpřed a doufal, že jede správným směrem.

Zazvonil mu telefon. Když zjistil, že mu volá Faith, málem se rozplakal úlevou.

Opatrně rozbitý mobil otevřel a přitiskl si ho k uchu. „Jak to dopadlo u doktorky?“ zeptal se.

„Dobře,“ odpověděla. „Poslyš, zrovna jsem mluvila s Tomem Coldfieldem…“

„Že se sejdete? Já taky.“

„Jake Berman bude muset počkat.“

Willovi se sevřela hruď. „Já už jsem s ním mluvil.“

Faith mlčela. V telefonu bylo hrobové ticho.

„Promiň, Faith. Jenom jsem si říkal, že bude lepší, když…“ Will nevěděl, jak dokončit větu. Telefon mu málem vypadl z ruky a začalo v něm praskat. Počkal, až zvuk ustane, a pak zopakoval: „Promiň.“

Faith odkládala výčitku bolestně dlouho. Když konečně promluvila, hovořila úsečně, jako by se jí slova zadrhávala v hrdle. „Já se k tobě kvůli tvému handicapu nechovám jinak než k ostatním,“ prohlásila.

Nebyla to pravda, ale Will věděl, že by nebylo dobré to teď zdůrazňovat. „Berman mi pověděl, že Tom Coldfield byl na místě činu.“ Když na něho nezačala křičet, pokračoval: „Myslím, že Judith mu zavolala, protože Henry dostal infarkt. Tom za nimi jel svým autem do nemocnice. Policajti se objevili, až když všichni odjeli.“

Faith se nejspíš rozmýšlela, jestli na něho má zařvat, anebo se zachovat profesionálně. Jako vždy zvítězila profesionalita. „Tak proto nás Galloway tahal za nos. Bál se, že se to na rockdaleskou policii provalí.“ Pak se zaměřila na další problém, který měli. „A Tom Coldfield nám neřekl, že byl na místě činu.“

V telefonu to zase zapraskalo a Will musel počkat, až zvuky utichnou. „Já vím,“ řekl.

„Je mu něco po třicítce, takže věkem je blíž spíš mně. Neměl by Paulinin bratr být starší?“

Will to s ní chtěl radši probrat osobně než po svém rozbitém telefonu. „Kde jsi?“ zeptal se.

„Před Coldfieldovic domem.“

„Prima,“ odpověděl Will. Překvapilo ho, že se tam dostala tak rychle. „Jsem za rohem. Budu tam za dvě minuty.“

Will ukončil hovor a hodil telefon na vedlejší sedadlo. Z krytu vyčuhoval červený drátek. To nebylo dobré znamení. Will se podíval do zpětného zrcátka. Blížila se k němu fialová lyžařka. Pohybovala se rychle, a tak radši přidal plyn, aby jí ujel.

Cedule s názvy ulic tu měly větší písmena vyvedená bílou barvou na černém podkladu. Tahle kombinace byla pro Willa přímo vražedná. Co nejdřív změnil směr a ani se nepokoušel přečíst první písmeno na ceduli. Faithino mini bude mezi cadillaky a buicky, jimž holdují důchodci, velice dobře vidět.

Will dojel na konec ulice, ale mini tam nespatřil. Zahnul do další ulice a málem tam srazil lyžařku. Pohybem ruky mu naznačila, aby stáhl okénko.

Příjemně se usmál a zeptal se: „Co si přejete?“

„Tamhle to je,“ řekla žena a ukázala na domek na rohu. Stál před ním sádrový panáček v žokejském úboru s čerstvě nabíleným obličejem. Vedle schránky ležely dvě velké kartónové krabice. Obě byly popsané černým fixem. „Nejedete s tím svým mrňavým autíčkem pro ty bedny, viďte?“

„Ne, madam.“

„Judith povídala, že její syn odpoledne přijede s náklaďákem.“ Žena se podívala na oblohu. „Neměl by s tím moc dlouho otálet,“ dodala.

„Určitě tu za chvíli bude,“ ujistil ji Will. Žena se tentokrát nesnažila v rozhovoru pokračovat. Zamávala mu a kráčela pryč.

Will se podíval na krabice před domem Judith a Henryho Coldfieldových a vzpomněl si na odpadky, které Jacquelyn Zabelová vyskládala před matčiným obydlím. I když krabice a černé pytle, které Jackie nechala u chodníku, do odpadu nepatřily. Charlie Reed povídal, že těsně předtím, než dorazili Will a Faith, odtud odehnal náklaďák organizace Pomoc bližnímu. Měl na mysli konkrétní firmu, anebo její název použil tak, jako jiní lidé říkají všem plenkám pampersky a chlorovému čističi savo?

Celou dobu hledali fyzické pojítko mezi oběťmi. Jednu věc, kterou by všechny ženy měly společnou. Možná, že na ni Will právě narazil.

Dveře domku se otevřely a vyšla z nich Judith. Opatrně našlapovala, aby nespadla ze dvou schodů vedoucích na předzahrádku. V rukou nesla obrovskou krabici. Will vystoupil z auta, přiskočil k ní a chytil krabici, aby jí neupadla.

„Děkuju,“ řekla Judith. Námahou se zadýchala a obě tváře měla červené. „Celé dopoledne se to všechno snažím dostat ven. Henry mi vůbec nepomáhá.“ Kráčela k obrubníku. „Dejte ji k těm ostatním. Tom je odpoledne odveze.“

Will krabici postavil na zem. „Jak dlouho dobrovolničíte v ženském domově?“ zeptal se.

„Ježíši…“ Judith se nad tím cestou k domu zamyslela. „Nevím. Co jsme se sem přestěhovali. Bude to už pár let. Bože, jak ten čas letí.“

„Když jsme tam za vámi s Faith byli, viděli jsme takový letáček. Byl na něm seznam firem, které vás sponzorují.“

„Jenom chtějí, aby jim jejich peníze něco přinesly. Nedělají charitu, protože je to správné. Pro ně to je publicita.“

„Na tom letáčku bylo logo jedné banky.“ Will si ještě teď vybavoval obrázek jelena v jeho spodní části.

„Ale jistě. Buckhead Holdings. Přispívají nejvyššími částkami. Čistě mezi námi – i tak je to málo.“

Will cítil, jak mu po zádech stéká pramínek potu. Olivie Tannerová v Buckhead Holdings pracovala jako ředitelka oddělení pro komunální vztahy. „Co nějací právníci?“ zeptal se. „Nevypomáhají ženskému domovu zdarma?“

Judith otevřela dveře domu. „Několik firem nám pomáhá. U nás bydlí jenom ženy a plno z nich potřebuje pomoct s žádostí o rozvod nebo vykázáním partnera. Některé se dostaly do křížku se zákonem. Je to všechno velice smutné.“

„Nejsou mezi nimi náhodou Bandle a Brinks?“ nadhodil Will jméno společnosti, v níž pracovala Anna Lindseyová.

„Ano,“ odpověděla Judith s úsměvem. „Ti nám pomáhají hodně.“

„Neznáte náhodou nějakou Annu Lindseyovou?“

Zavrtěla hlavou a zašla do domu. „Nebydlela u nás v domově? Je mi to hloupé říkat, ale máme tam tolik žen, že kolikrát ani nemám čas si s každou z nich individuálně promluvit.“

Will za ní zašel dovnitř a rozhlédl se. Interiér domu vypadal přesně tak, jak se dalo odhadnout při pohledu zvenku. Byl tam velký obývák, z něhož byl výhled na terasu a jezero uprostřed obytného komplexu. Kuchyně se nacházela ve stejné části domu jako garáž a na opačné straně byly ložnice. Všechny místnosti měly zavřené dveře do předsíně. Willovi připadalo dost zvláštní, že celý dům vypadá, jako by v něm vybuchlo obrovské velikonoční vejce. Úplně všude seděli nebo stáli zajíčci v pastelových oblecích a podlaha byla posetá košíčky s plastovými vajíčky v trávě ze zeleného hedvábí.

„Přicházejí Velikonoce,“ poznamenal Will.

Judith se rozzářila. „To je moje druhé nejoblíbenější roční období.“

Will si povolil kravatu. Celý se potil. „Pročpak?“

„Kvůli zmrtvýchvstání, znovuzrození Páně. Lidstvo se očistilo od svých hříchů. Odpuštění je mocný dar, který přináší úplnou proměnu. Každý den to vidím na těch nebohých zlomených ženách v domově. Touží po spáse, ale neuvědomují si, že ji nezískají zadarmo. Člověk si vykoupení musí zasloužit.“

„A ony si ho nezaslouží?“

„Vzhledem k vaší práci bych řekla, že odpověď na tuhle otázku znáte líp než já.“

„Takže některé ženy ho nejsou hodny?“

Judith se přestala usmívat. „Většina lidí se domnívá, že jsme se od biblických dob posunuli, ale já myslím, že v naší společnosti jsou ženy pořád odstrkované.“

„A považované za odpad?“

„To je trochu drsné přirovnání, ale svůj osud si všichni volíme sami.“

Willovi po zádech stékal čůrek potu. „Měla jste vždycky tak ráda Velikonoce?“

Judith jednomu zajíčkovi pod krkem upravila motýlka. „Částečně to bude asi tím, že Henry měl volno jenom o Velikonocích a na Vánoce, jinak byl pořád v práci. Vždycky to pro nás byla výjimečná událost. Vy nejste rád se svou rodinou?“

„Je Henry doma?“ zeptal se Will.

„Ještě ne.“ Otočila hodinkami na zápěstí. „Pořád chodí pozdě. Hrozně snadno zapomíná na čas. Až Tom vyzvedne děti, máme jít do klubu.“

„Henry taky pracuje v domově?“

„Kdepak.“ Judith se tiše zasmála a zašla do kuchyně. „Henry si nadšeně užívá důchodu. Hodně mi pomáhá Tom. Je to od něho hezké. Sice si stěžuje, ale je hodný.“

Will si vzpomněl, že když Toma poprvé uviděl v charitním obchodě, pokoušel se spravit sekačku na trávu. „Pracuje většinou v obchodě?“

„Kdeže! Tam to nesnáší.“

„Co tedy dělá?“

Judith vzala houbu a otřela s ní kuchyňskou linku. „Od všeho trošku.“

„Například?“

Přestala utírat. „Například když nějaká žena potřebuje právní pomoc, pomůže jí ji vyhledat. Nebo když některé dítě něco rozlije, popadne mop a utře to po něm.“ Pyšně se usmála. „Říkala jsem vám, že je to hodný kluk.“

„Máte pravdu,“ přitakal Will. „Co ještě dělá?“

„Tak porůznu.“ Odmlčela se a zamyslela se. „Například koordinuje dary. Umí velice dobře telefonovat. Když mluví s někým, kdo by možná byl ochotný dát trochu víc, zajede k němu pro věci a ve většině případů přiveze ještě šek na pěknou sumičku. Rád vyjíždí mimo domov a baví se s lidmi. Na letišti jenom celý den kouká do čtverečků na obrazovce. Nedáte si trochu vody s ledem nebo limonády?“

„Ne, děkuju,“ odmítl Will. „Neslyšela jste někdy jméno Jacquelyn Zabelová?“

„Je mi nějak povědomé, ale nejsem si jistá odkud. Je takové dost neobvyklé.“

„A co Paulina McGheeová? Nebo Paulina Sewardová?“

Usmála se a položila si ruku na ústa. „Ne.“

Will se přinutil mluvit pomalu. Při výslechu bylo pravidlem číslo jedna zůstat klidný. Napjatý člověk nemohl postřehnout, jestli není neklidný ten druhý. Judith při poslední otázce ztuhla, a tak ji zopakoval.

„Paulina McGheeová nebo Paulina Sewardová?“

Judith zavrtěla hlavou. „Vůbec nic mi to neříká.“

„Jak často Tom jezdí pro dary?“

Judith nasadila falešně veselý tón. „Víte, že vlastně nevím? Někde tu mám kalendář. Obvykle si to do něj značím.“ Otevřela zásuvku v lince a začala v ní cosi hledat. Očividně byla nervózní. Will věděl, že zásuvku otevřela jenom proto, aby se mu nemusela dívat do očí. Vesele dál vykládala: „Tom je hrozně hodný, že si na to najde čas. V kostele vede klub mládeže a celá naše rodina jednou měsíčně dobrovolně pomáhá v kuchyni vařit polévku.“

Will se nehodlal nechat zmást. „Jezdí pro ty dary sám?“

„Ano, tedy pokud to není gauč nebo nějaká jiná velká věc.“ Zavřela zásuvku a otevřela další. „Vůbec ten kalendář nemůžu najít. Celé roky mě mrzelo, že nemám manžela doma, a teď mě dohání k šílenství, že tu je, protože nevrací věci na jejich místo.“

Will se podíval z okna. Co Faith zdrželo? „Máte tu vnoučata?“

Judith otevřela další zásuvku. „Spí vzadu.“

„Tom povídal, že se tu se mnou sejde. Proč nám neřekl, že byl na místě činu, když jste přejeli Annu Lindseyovou?“

„Cože?“ Zatvářila se nejistě, ale pak řekla: „No, zavolala jsem mu, aby přijel kvůli Henrymu. Myslela jsem, že dostal infarkt a Tom by u toho možná chtěl být…“

„Ale Tom nám neřekl, že tam byl,“ zopakoval Will. „A vy taky ne.“

„Já jsem…“ Odevzdaně mávla rukou. „Chtěl být s otcem.“

„Všechny ty unesené ženy byly hodně opatrné. Jen tak někomu by neotevřely. Musely tomu člověku důvěřovat a musely určitě vědět, že přijede.“

Judith přestala hledat kalendář. Ve tváři se jí jasně zračilo, co si myslí. Věděla, že se někde stala hrozná chyba.

„Kde je váš syn, paní Coldfieldová?“ zeptal se Will.

Do očí jí vstoupily slzy. „Proč se mě na něj tak vyptáváte?“

„Protože se tu se mnou měl sejít.“

„Povídal, že musí jet domů. Nechápu…“ Judith skoro šeptala.

Willovi najednou něco došlo. Faith mu do telefonu řekla, že s Tomem Coldfieldem už mluvila. K jeho rodičům nedorazila, protože ji Tom poslal do jiného domu.

Will velice vážně řekl: „Potřebuju vědět, kde Tom zrovna je, paní Coldfieldová.“

Přitiskla si ruku na ústa a z očí jí vytryskly slzy.

Na stěně byl připevněný telefon. Will popadl sluchátko a začal vytáčet číslo Faithina mobilu. Nestihl to. Najednou ucítil příšernou bolest v zádech. Takovou křeč v životě neměl. Chytil se rukou za rameno, aby nahmatal stažený sval, ale ucítil jenom chladný ostrý kov. Podíval se dolů a zjistil, že mu z hrudi trčí zkrvavený hrot obrovského nože.

23

Faith seděla před domem Thomase Coldfielda, tiskla si k uchu mobil a naslouchala vyzvánění Willova telefonu. Povídal, že dorazí za dvě minuty, ale nakonec se z nich vyklubalo deset. Ozvala se jí hlasová schránka. Will se nejspíš ztratil. Dokolečka to tam objíždí a hledá její auto, protože je to starý umíněnec a nebude se přece nikoho ptát na cestu. Kdyby Faith měla lepší náladu, vydala by se ho hledat, ale bála se, že kdyby se spolu ocitli o samotě, mohla by mu říct něco hodně ošklivého.

Jakmile si vzpomněla, že jí lhal a vyrazil za jejími zády za Jakem Bermanem, musela pevně sevřít volant, aby vztekem neprorazila palubní desku. Pokud je pro něho Faith přítěží, nemohou spolu dál pracovat. Jestli se Will domnívá, že Faith nezvládá práci v terénu, pak nemá smysl, aby dál byli partnery. Faith si od něho nechá líbit ledacos, ale pokud jim to spolu má dál klapat, musí jí důvěřovat. Sám není bez chyby. Například nedokáže rozeznat něco tak prostého, jako je rozdíl mezi pravou a levou stranou.

Faith se znovu podívala na hodinky. Dá Willovi ještě pět minut a pak půjde do domu.

Doktorka jí neřekla potěšující zprávy, i když to od ní Faith naivně očekávala. Sotva se k Delii Wallaceové objednala, její zdravotní stav se značně zlepšil. Ráno se neprobudila zbrocená studeným potem. Pořád měla zvýšenou hladinu cukru, ale nepřesáhla únosnou hranici. Jasně jí to myslelo a soustředila se. Delie Wallaceová to pak všechno jedním rázem pohřbila. Sára Faith v nemocnici nechala udělat nějaký test, ze kterého bylo patrné, jak jí hladina cukru v posledních týdnech kolísala. Nedopadl moc dobře. Vyplynulo z něj, že se Faith bude muset objednat k dietologovi. Doktorka Wallaceová jí pověděla, že si až do smrti bude muset přesně dávkovat každé jídlo včetně svačiny. Možná, že stejně umře předčasně, protože jí cukr zběsile kolísá. Doktorka Wallaceová jí pověděla, že by udělala nejlépe, kdyby si vzala pár týdnů volno a pořádně si nastudovala, jak se o sebe má správný diabetik starat.

Jenomže doktorům se to mluví! Jako by stačilo lusknout prsty a vzít si dva týdny dovolené. Co kdyby si vyrazila na Havaj nebo Fidži? Zavolá Oprah Winfreyové a požádá ji, aby jí prozradila, jak se jmenuje její kuchař.

Špatné zprávy naštěstí vyvažovaly i nějaké dobré. Faith viděla své dítě. Vlastně ho přímo neviděla, protože zatím připomínalo spíš tečku, ale slyšela tlukot jeho srdce a na ultrazvuku sledovala, jak se maličká skvrnka v jejím těle zvolna pohybuje nahoru a dolů. Delie Wallaceová sice tvrdila, že je ještě moc brzo, ale Faith by přísahala, že viděla maličkou ručičku.

Ještě jednou vytočila Willovo číslo a téměř okamžitě se dovolala do jeho hlasové schránky. Že by se mu mobil konečně odporoučel? Faith nedokázala pochopit, proč si nekoupí nový. Možná si k němu vytvořil citovou vazbu.

Každopádně ji zdržuje. Faith otevřela dveře a vystoupila z auta. Tom Coldfield bydlel jenom deset minut jízdy od místa, kde se jeho rodičům stala nepříjemná nehoda. Jeho dům stál uprostřed pustiny a nejbližší soused byl daleko. Tomův dům tvarem připomínal krabici, což bylo pro moderní předměstské stavby typické. Faith se mnohem víc zamlouval její starý domek se sedlovou střechou, zprohýbanými podlahami a příšerným obložením z imitace dřeva v obýváku.

Když jí každý rok vrátili přeplatek na dani, vždycky si říkala, že s obložením něco provede. Jeremy však zvláštním řízením osudu zrovna tou dobou něco nutně potřeboval. Jednou už si myslela, že se jí to konečně podaří, ale ten malý mizera si zlomil ruku, když se pokoušel dokázat kamarádům, že se skateboardem seskočí ze střechy na matraci, kterou našli v lese.

Faith si přitiskla ruku na břicho. Obložení bude pokoj hyzdit až do její smrti.

Cestou k domu zalovila v kabelce a vytáhla z ní průkaz. Měla na sobě jedny ze svých nejhezčích šatů a boty na podpatku, protože si kdovíproč myslela, že by před Delií Wallaceovou měla vypadat slušně. Byla to hloupost, protože pak stejně celou dobu strávila v tenké košilce.

Otočila se a podívala se na prázdnou silnici. Will pořád nikde. Nechápala, proč mu to tak dlouho trvá. Tom jí do telefonu řekl, že Willovi vysvětlil, jak se k němu dostane. A i když Will nerozezná pravou od levé, zorientovat se dokáže. Už by tu dávno měl být. Kromě toho by určitě měl zvedat telefon. Možná, že mu zase zavolala Angie. Faith teď měla vůči Willovi takové pocity, že doufala, že jeho manželka je jako vždycky nepříjemná.

Faith zazvonila. Trvalo dlouho, než jí přišla otevřít Tomova manželka. Nechala ji čekat, i když musela vědět, že Faith už skoro čtvrt hodiny parkuje před domem.

„Dobrý den.“ Objevila se před ní hubená hranatá žena. Nebyla ani trochu hezká. Podivně, nuceně se na Faith usmála. Blond vlasy jí zplihle visely do čela a tmavé odrosty prozrazovaly jejich skutečnou barvu. Ve tváři měla uštvaný výraz, jaký má každá matka malých dětí.

„Jsem zvláštní agentka Faith Mitchellová,“ představila se Faith a natáhla k ženě ruku s průkazem.

„Darla Coldfieldová.“ Nemluvila, ale spíš dýchavičně šeptala. Působila velice křehkým dojmem. Prsty si žmoulala límec fialové halenky. Faith si všimla, že spodní lem má otrhaný a místy i prodřený.

„Tom povídal, že se tu se mnou sejde.“

„Každou chvíli by měl dorazit.“ Žena si nejspíš uvědomila, že blokuje dveře. Ustoupila stranou. „Pojďte přece dál,“ řekla.

Faith vstoupila do černobíle vydlážděné předsíně. Všimla si, že dlaždice jsou i v kuchyni a obýváku. Byly jimi obložené dokonce i jídelna a pracovna na druhé straně ode dveří.

Naoko Darle pochválila hezký domov. Její kroky se cestou do obýváku odrážely od stěn chodby jako kanonáda. Pokoj byl zařízený v mnohem mužštějším stylu, než by Faith čekala. Stála tam pohovka z hnědé kůže a křeslo stejné barvy. Na podlaze ležel černý koberec bez jediného smítka nebo odstávajícího chlupu. Nikde se neválely žádné hračky. To bylo zvláštní, protože Coldfieldovi měli dvě děti. Možná, že do pokoje nesmějí. Kde vlastně tráví čas? Dům jí nepřipadal pohodlný. Navíc tam bylo horko, a to i přes venkovní chlad. Faith cítila, že se začíná potit. Do domu okny dopadalo sluneční světlo, ale přesto se všude svítilo.

„Dáte si čaj?“ zeptala se jí Darla.

Faith se znovu podívala na hodinky. Kde je ten Will? „Určitě.“

„Sladíte? Nebo radši bez cukru?“

Faith trochu nepřirozeně odpověděla: „Bez cukru. Bydlíte tady dlouho?“

„Osm let.“

Dům připomínal spíš prázdný sklad. „Máte dvě děti, že?“

„Chlapce a dívku.“ Darla se nejistě usmála. „Máte partnera?“

Faith její otázka připadala zvláštní. „Mám syna,“ řekla.

Darla se usmála a přitiskla si ruku na ústa. Gesto nejspíš pochytila od své tchyně. „Myslela jsem partnera v práci. Kolegu.“

„Mám,“ odpověděla Faith a podívala se na rodinné fotografie na krbové římse. Byly stejné jako ty, které jim v ženském domově ukazovala Judith Coldfieldová. „Co kdybyste Tomovi zavolala a zeptala se ho, kde je tak dlouho?“

Darla se přestala usmívat. „Nechci ho rušit,“ řekla.

„Jsem od policie a budu jedině ráda, když ho vyrušíte.“

Darla pevně sevřela rty. Faith jí z tváře nedokázala vůbec nic vyčíst. Žena v ní neměla žádný výraz. „Manžel nemá rád, když se na něj spěchá.“

„A já zase nerada čekám.“

Darla ji opět obdařila mdlým úsměvem. „Přinesu vám ten čaj,“ řekla.

Měla se k odchodu, ale Faith ji požádala: „Můžu si u vás odskočit?“

Darla se znovu otočila. Zkřížila ruce na prsou a nepřestávala se tvářit bezvýrazně. „Na chodbě vpravo.“

„Děkuju.“ Faith následovala její instrukce. Ozvěna jejích podpatků na dlažbě se chodbou rozléhala jako víření bubnů. Minula spižírnu a dveře, které nejspíš vedly do sklepa. Darla Coldfieldová jí z nějakého důvodu naháněla hrůzu, ale Faith nedokázala přijít na to proč. Možná, že instinktivně nesnáší ženy, které se neustále podřizují svým manželům.

V koupelně šla rovnou k umyvadlu a opláchla si obličej studenou vodou. I tady bylo rozsvíceno. Faith stiskla všechny vypínače, ale vůbec nic se nestalo. Vrátila je tedy do původní polohy a znovu je stiskla. Světla zářila dál. Faith se podívala vzhůru. Všechny žárovky byly snad stowattové.

Faith několikrát zamrkala. Koukat přímo na rozsvícenou žárovku nebylo zrovna nejchytřejší. Zachytila se skříně s ručníky, aby neupadla. Čekala, až ji přejde závrať. Možná na Willa radši počká tady, než aby seděla na pohovce s Darlou Coldfieldovou, pila čaj a pokoušela se o společenskou konverzaci. Koupelna byla skoro nezařízená, ale hezká. Měla tvar písmene L. V rohu stála skříň na prádlo a ručníky. Ve vedlejší místnosti se nejspíš nacházela prádelna. Přes stěnu bylo slyšet tiché vrčení sušičky.

Faith byla zvědavá, a tak skříň otevřela. Panty dveří zavrzaly. Faith se na okamžik zarazila a čekala, že do koupelny vejde Darla Coldfieldová a vyčiní jí za její neomalenost. Když se nic takového nestalo, podívala se dovnitř. Skříň byla hlubší, než by čekala. Úzké police byly plné úhledně složených ručníků. Vedle nich leželo několikeré povlečení se závodními auty, které nejspíš patřilo dětem.

Kde vlastně jsou? Možná si hrají venku. Faith zavřela skříň a vyhlédla z okénka. Zadní zahrada byla prázdná. Nestála tam ani houpačka a na žádném stromě nebyl domek na hraní. Možná, že děti zrovna spí, aby byly čerstvé, až přijedou na návštěvu dědeček s babičkou. Faith Jeremyho nikdy nedávala spát, když věděla, že přijdou rodiče. Vždycky doufala, že ho utahají a on druhý den vydrží déle v posteli.

Posadila se na toaletu vedle umyvadla a dlouze si nahlas povzdechla. Hlava se jí pořád trochu motala. Nejspíš to bude horkem. Anebo hladinou cukru? Když byla u doktorky, měla ji vysokou.

Položila si kabelku na klín a chvíli v ní hledala glukometr. Na zdi v ordinaci jich visela široká škála. Většina z nich byla levná anebo zadarmo, protože doopravdy se platilo za speciální testovací proužky, které se do nich vkládaly. Každý výrobce dodával jiný typ, takže jakmile si člověk vybral jeden glukometr, musel ho používat už napořád. Pokud ho v koupelně neupustil na zem a nerozbil ho.

„Do háje,“ zabručela Faith a sehnula se, aby glukometr sebrala. Vypadl jí z ruky a točil se na místě u zdi. Vydával tichý, ale dobře slyšitelný zvuk.

Faith ho zvedla, aby se podívala, jak moc ho poničila. Displej pořád ukazoval nulu, protože v přístroji nebyl proužek. Faith si ho přitiskla k uchu a zaposlouchala se, jestli zvuk opět neuslyší. Sehnula se a pokusila se zopakovat pohyb, po kterém glukometr začal rezonovat. Zvuk se ozval znovu, ale připomínal spíš hvízdání jako někde na hřišti. Hlasité a horečné.

Nevycházelo z glukometru.

Že by kočka nebo nějaké zvíře, které se dostalo do teplovodních trubek? Jeremymu se takhle jednou o Vánocích zabil tarbík, který vlezl do sušičky. Faith ji tehdy radši prodala sousedce, než by rozemletou mrtvolku tahala ven. Pokud šlo o tohle zvíře, bylo naživu a nejspíš nehodlalo hned tak zemřít. Faith se sehnula potřetí a přiblížila ucho k topnému žebříku vedle záchodové mísy.

Zvuk byl jasnější, ale stále tlumený. Faith si klekla a přitiskla ucho přímo na žebřík. Které zvíře vydává takové zvuky? Zní to skoro jako slova.

Pomoc!

Nebylo to zvíře. Nějaká žena volala o pomoc.

Faith natáhla ruku po kabelce a vytáhla z ní sametový váček, v němž nosila pistoli, když si ji nemohla připnout k pasu. Potily se jí ruce.

Najednou někdo hlasitě zaklepal na dveře. Byla to Darla. „Není vám nic, agentko Mitchellová?“ zeptala se.

„Vůbec ne,“ zalhala Faith pokud možno normálním hlasem. Nahmatala mobil a snažila se nevšímat si toho, že se jí rozklepaly ruce. „Už se Tom vrátil?“

„Ano.“ Darla zmlkla. Její krátká odpověď zůstala viset ve vzduchu.

„Darlo?“ Nedostala žádnou odpověď. „Darlo, jede sem můj partner. Bude tu každou chvíli.“ Faith tak prudce bušilo srdce, až ji bolelo na hrudi. „Darlo?“

Z druhé strany někdo znovu zaklepal na dveře, tentokrát důrazněji. Faith upustila telefon a vzala pistoli do obou rukou. Byla ochotná vystřelit na kohokoli, kdo vejde do koupelny. Zbraň neměla obvyklou bezpečnostní pojistku. Vystřelila, jenom když se kohoutek natáhl až úplně dozadu. Faith namířila doprostřed dveří a připravila se, že bude muset trhnout kohoutkem, jak nejdál to půjde.

Nic. Dveře zůstávaly zavřené, nikdo se v nich neobjevil. Klika se ani nepohnula. Faith se rychle podívala na zem a očima hledala mobil. Ležel za záchodovou mísou. Nepřestávala mířit na dveře. Rychle se sehnula a sebrala telefon ze země.

Dveře zůstávaly zavřené.

Faith se tak potily ruce, že jí prsty klouzaly po tlačítkách telefonu. Vyťukala nesprávné číslo a sykla nadávku. Uprostřed druhého pokusu zaslechla, jak jí za zády vrzly dveře skříně.

Rychle se otočila. Mířila Darle přímo na hrudník. Ve zlomku vteřiny viděla úplně všechno. Tajné dveře v zadní stěně skříně, pračku ve vedlejší místnosti a taser v Darlině ruce.

Uskočila stranou a stiskla spoušť. Ani se neobtěžovala mířit. Háčky taseru ji těsně minuly. Když se odrazily ode zdi, ve světle žárovek se zaleskly tenounké kovové drátky.

Darla tam stála s nepoužitelným taserem v ruce. Nad jejím levým ramenem ze zdi odpadl kus sádrokartonu.

„Ani hnout,“ varovala ji Faith a nepřestávala jí mířit na hruď. Přitom se za sebou snažila nahmatat kliku dveří. „Opravdu, ani hnout.“

„Je mi to líto,“ zašeptala Darla.

„Kde je Tom?“ Když neodpovídala, Faith na ni zařvala: „Kde je Tom, do prdele?“

Darla jenom zavrtěla hlavou.

Faith prudce otevřela dveře koupelny a couvala ven. Pořád na Darlu mířila.

„Je mi to moc líto,“ zopakovala Darla.

Faith zezadu popadly dvě silné paže. Útočník měl pevné tělo a obrovskou sílu. Určitě je to Tom! Zvedl ji ze země a Faith znovu bez rozmyslu stiskla spoušť. Trefila se do stropu. Darla pořád stála ve skříni. Faith tentokrát zacílila, aby se do ní trefila. Podle kulky by se pak dalo zjistit, že pochází z její pistole. Jenže minula. Darla se skrčila, ustoupila vzad a zavřela za sebou tajné dveře.

Faith ještě několikrát vystřelila, zatímco Tom ji pozadu vlekl do předsíně. Držel jí zápěstí jako ve svěráku. Faith cítila příšernou bolest. Byla si jistá, že jí zpřelámal všechny kosti v ruce. Snažila se pistoli udržet co nejdéle, ale s Tomem se rovnat nemohla. Nakonec zbraň upustila a začala ho vší silou kopat. Chytala se přitom všeho, co bylo v dosahu – dveřních zárubní, stěny, kliky na dveřích do sklepa. Příšerně ji bolely všechny svaly v těle.

„Braň se,“ zamumlal Tom. Měl rty tak blízko u Faithina ucha, že měla pocit, jako by jí mluvil v hlavě. Cítila, jak na zápas reaguje jeho tělo. Její strach mu dělal dobře.

Faith se najednou rozzuřila. Pevně se rozhodla, že se nevzdá. Anna Lindseyová, Jacquelyn Zabelová, Paulina McGheeová, Olivie Tannerová. Faith Mitchellová nebude jeho další obětí. Neskončí na pitevním stole. Neopustí svého syna ani nepřijde o své miminko.

Vykroutila se mu, otočila se a začala ho drápat do obličeje. Vrazila mu prsty do očí. Rvala se s ním každičkou částí svého těla. Rukama, nohama i zuby. Nevzdá se. Zabije ho holýma rukama, jestli to bude třeba.

„Pusťte mě ven!“ vykřikl kdosi ve sklepě. Překvapilo je to. Faith se na okamžik přestala rvát a Tom se také zarazil. Dveře se otřásly. „Pusťte mě ven, do hajzlu!“

Faith se probrala jako první. Znovu kolem sebe začala kopat, máchat rukama a dělat všechno pro to, aby se osvobodila. Tom ji dál svíral silnýma rukama jako v kleštích. Osoba ve sklepě bušila do dveří a pokoušela se je prorazit. Faith otevřela ústa a z plných plic zařvala: „Pomoc! Pomozte mi!“

„Tak dělej!“ vykřikl Tom.

Na konci chodby stála Darla a v rukou držela nově nabitý taser. U nohou jí ležela Faithina pistole.

„Dělej!“ nařídil manželce znovu Tom. Jeho hlas se ztrácel v bušení na dveře sklepa. „Vystřel na ni!“

Faith dokázala myslet jenom na dítě, které nosí pod srdcem. Na maličké prstíčky a tichý tlukot srdíčka v uzounkém hrudníčku jejího miminka. Úplně se uvolnila a povolila všechny svaly v těle. Tom nečekal, že se vzdá. Když na něho plnou vahou dolehla, zapotácel se a oba dopadli na zem. Faith se vymrštila přes chodbu a sáhla po zbrani, ale Tom ji strhl zpátky jako rybu na udici.

Dveře do sklepa se rozletěly, až z nich třísky létaly na všechny strany. Do předsíně téměř upadla jakási žena a chrlila ze sebe jednu sprostou nadávku za druhou. Ruce měla připoutané k pasu a nohy měla v řetězech, ale přesto místností prolétla jako blesk a prudce vrazila do Toma.

Faith využila okamžiku překvapení a popadla pistoli. Otočila se a namířila na těla svíjející se na podlaze.

„Ty svině!“ zavřeštěla Paulina McGheeová. Klečela Tomovi na hrudi a skláněla se nad ním. Ruce sice měla pevně připoutané k opasku, ale podařilo se jí jimi sevřít muži krk.

„Chcípni!“ zařvala a vyprskla z rozedraných úst spršku krve. Rty měla úplně rozedřené a oči se jí zuřivě leskly. Celou vahou tlačila Tomovi do hrdla.

„Přestaňte,“ zachraptěla Faith. V břiše pocítila ukrutnou bodavou bolest, jako by se jí v něm něco přetrhlo. Namířila pistoli na Paulinu. V zásobníku jí zůstala aspoň polovina nábojnic a Faith je byla ochotná v případě nutnosti použít. „Slezte z něho,“ přikázala Paulině.

Tom se vymrštil a snažil se odstrčit Paulininy ruce. Ta však ještě přitlačila, zapřela se o něho koleny a přenesla celou váhu svého těla na jeho krk.

„Zabte ho,“ zaprosila Darla. Krčila se vedle dveří koupelny a na zemi vedle ní ležel taser. „Zabte ho… Prosím vás.“

„Nechte toho,“ varovala Faith Paulinu. Ze všech sil se snažila, aby se jí ruka se zbraní nechvěla.

„Nechte ji to udělat,“ prosila Darla. „Prosím vás, jen ať to udělá.“

Faith zaúpěla a namáhavě vstala. Přitiskla pistoli Paulině k hlavě a co nejklidněji a nejpevněji řekla: „Okamžitě toho nechte, nebo zmáčknu tu podělanou spoušť, jako že je Bůh nade mnou.“

Paulina vzhlédla a zadívala se jí zpříma do očí. Faith se přinutila nasadit co nejrozhodnější výraz, ačkoli ve skutečnosti by nejradši padla na kolena a modlila se, aby nevyhasl život, který jí klíčí v břiše.

„Okamžitě ho pusťte,“ přikázala Paulině.

Ženě chvíli trvalo, než ji poslechla. Jako by doufala, že když ještě trošku přitlačí, jednou provždy Toma sprovodí ze světa. Nakonec se posadila na podlahu, ale nepřestávala svírat ruce v pěst. Tom se převalil na bok a rozkašlal se, až se celý třásl.

„Zavolejte sanitku,“ řekla Faith. Nikdo se ani nepohnul. V hlavě jí vířily myšlenky a zamlžovaly se jí oči. Musí zavolat Amandě. Musí najít Willa. Kde vlastně je? Proč ještě nepřijel?

„Nejste nějaká divná?“ zeptala se jí Paulina a ošklivě se na ni podívala.

Faith se motala hlava. Svezla se ke stěně a snažila se neomdlít. Ucítila vlhko mezi nohama. Znovu ji bodlo v břiše, skoro jako před porodem. „Zavolejte sanitku,“ zopakovala.

„Svinstvo…,“ zabručel Tom Coldfield. „Všechny jste jenom obyčejné svinstvo.“

„Drž hubu,“ zasyčela Paulina.

Tom zachraptěl: „Odveďte ode mě tu ženu… A zamkněte ji na devět západů…“

„Drž hubu,“ ucedila znovu Paulina mezi zaťatými zuby.

Tomovi se z hrdla vydral bublavý zvuk. Smál se. „Abšalóme, jsem vykoupen.“

Paulina si namáhavě klekla. „Ty půjdeš rovnou do pekla, ty úchylnej hajzle.“

„Nechte ho,“ varovala ji Faith a znovu pozvedla zbraň. „A přineste mi telefon.“ Podívala se přes rameno na Darlu. „Přineste mi z koupelny mobil.“

Otočila hlavu, právě když se Paulina zase sklonila nad Tomem.

„Nechte ho,“ zopakovala.

Paulina se na Toma Coldfielda groteskně zazubila. Místo aby mu oběma rukama znovu sevřela hrdlo, plivla mu do obličeje. „V Georgii mají trest smrti, ty debile. Proč myslíš, že jsem se sem přestěhovala?“

„Počkat,“ řekla vyjeveně Faith. „Vy ho znáte?“

Paulině z očí šlehala čirá nenávist. „Jasně, že ho znám, ty náno blbá. Je to můj bratr.“

24

Will ležel na boku u Judith Coldfieldové v kuchyni a sledoval, jak žena vzlyká do dlaní. Svědil ho nos. Vadilo mu to, což bylo legrační, protože měl v zádech zabodnutý kuchyňský nůž. Aspoň se domníval, že je kuchyňský. Pokaždé, když se pokusil otočit hlavu, aby se na něj podíval, ucítil tak hroznou bolest, že málem omdlel.

Nijak moc nekrvácel. Nejnebezpečnější bylo, když se nůž v ráně pohnul. Uvolnil žílu či tepnu, na kterou tlačil, a rána zase začala krvácet. Willovi stačilo, aby si představil kovovou čepel, jak tlačí na svaly a šlachy, mezi které je zaražená, a zatočila se mu hlava. Celý se potil a začínala mu být zima. Největší práci mu kupodivu dalo udržet hlavu nad zemí. Měl úplně napjaté krční svaly a při každém úderu srdce měl pocit, že se mu rozskočí hlava. Když se na okamžik uvolnil, příšerně ho rozbolelo rameno a chtělo se mu zvracet. Will do té doby netušil, kolik částí těla má s ramenem spojených.

„Je to hodný kluk,“ řekla Judith do dlaní přitisknutých na obličeji. „Vůbec nemáte představu, jak je hodný.“

„Povězte mi to. Povězte mi, proč si myslíte, že je hodný.“

Jeho otázka ji velice překvapila. Konečně se na něho podívala. Možná si uvědomila, že mu hrozí smrt. „Bolí vás to?“

„Docela ano,“ přiznal Will. „Potřebuju zavolat své partnerce. Chci vědět, jestli se jí nic nestalo.“

„Tom by jí určitě neublížil.“

Její ujišťování Willa pořádně vyděsilo. Faith byla dobrá policistka a dokázala si s lecčím poradit. Výjimkou byly situace, ve kterých to prostě nešlo. Před několika dny omdlela. Na parkovišti u soudu se skácela k zemi jako hruška. Co když se jí to stane znovu? Co když omdlí, a až se probere a otevře oči, uvidí jenom další temnici? Další mučírnu, kterou někde vyhloubil Tom Coldfield.

Judith si hřbetem ruky otřela oči. „Nevím, co mám dělat…“

Willovi nepřipadalo, že od něho chce nějaké rady. „Paulina Sewardová před dvaceti lety odešla z Ann Arbor v Michiganu. Bylo jí sedmnáct,“ řekl.

Judith se odvrátila.

Will se rozhodl zariskovat. Zkusmo řekl: „V hlášení o pohřešované osobě se psalo, že odešla z domova, protože ji zneužíval bratr.“

„To není pravda. Paulina jenom… Jenom si to vymyslela.“

„Četl jsem to,“ zalhal Will. „Viděl jsem černé na bílém, co jí provedl.“

„Vůbec nic jí neudělal,“ odporovala Judith. „Paulina si to všechno udělala sama.“

„Sama si ubližovala?“

„Ano. A vymýšlela si. Od chvíle, co se narodila, s ní byly jenom potíže.“

Jak to, že mu to nedošlo? „Paulina je vaše dcera?“

Judith znechuceně přikývla.

„Jaké potíže máte na mysli?“

„Nechtěla jíst,“ řekla Judith. „Schválně hladověla. Pořád jsme s ní běhali po doktorech. Dali jsme za to všechny peníze a ona se nám odvděčila tím, že zašla na policii a navykládala tam o Tomovi samé hrozné věci. Hrůza, prostě hrůza.“

„Řekla jim, že jí ubližoval?“

Na okamžik zaváhala, ale pak neznatelně přikývla. „Tom byl vždycky hrozně milý a Paulina byla prostě moc…“ Judith zavrtěla hlavou a marně hledala vhodná slova. „Navymýšlela si o něm strašné věci. Prostě strašné. Věděla jsem, že to nemůže být pravda.“ Judith se zase vracela ke svým předešlým slovům: „I jako malá pořád lhala. Neustále se snažila ubližovat druhým. Hlavně Tomovi.“

„Ale on se tak doopravdy nejmenuje.“

Dívala se mu přes rameno, nejspíš na rukojeť nože. „Tom je jeho prostřední jméno. To první je…“

„Matěj?“ zkusil to Will. Znovu přikývla a Will si na okamžik vzpomněl na Sáru Lintonovou. Když spolu mluvili, žertovala. Ale zároveň měla pravdu. Až potkáte někoho s tímhle jménem, určitě to bude váš vrah.

„Po Jidášově zradě se apoštolové museli rozhodnout, kdo jim pomůže šířit příběh Kristova zmrtvýchvstání místo něho.“ Konečně se na Willa podívala. „Zvolili si Matěje. Byl to boží člověk a skutečný učedník našeho Pána.“

Will zamrkal, aby se zbavil potu, který mu stékal do očí. „Všechny ženy, ať nezvěstné nebo mrtvé, měly něco společného s vaším ženským domovem,“ řekl. „Jackie vám dala věci po matce. Olivie Tannerová pracovala v bance, která vás sponzorovala. Firma Anny Lindseyové zadarmo pomáhala vašim klientkám. Tom je musel osobně znát.“

„To nemůžete vědět.“

„Tak mi řekněte, jak jinak by je znal.“

Judith se mu pátravě zadívala do očí a zatvářila se zoufale. „Paulina,“ řekla nakonec. „Možná, že byla…“

„Paulina je nezvěstná, paní Coldfieldová. Před dvěma dny ji někdo unesl z parkoviště u supermarketu. Ten někdo v jejím autě nechal jejího šestiletého syna.“

„Ona má dítě?“ Judith ohromeně otevřela ústa. „Paulina má dítě?“

„Felixe, vašeho vnuka.“

Přitiskla si ruku na prsa. „Ale doktoři tvrdili, že nebude… Nechápu to. Jak se jí mohlo narodit dítě? Vždyť říkali, že nikdy nebude schopná donosit…“ Nepřestávala nevěřícně potřásat hlavou.

„Trpěla vaše dcera poruchou příjmu potravy?“

„Snažili jsme se jí pomoct, ale nakonec…“ Judith zavrtěla hlavou, jako by všechno bylo marné. „Tom si z ní dělal kvůli její váze legraci, ale všichni mladší bratři pošťuchují své starší sestry. Nikdy jí nechtěl nijak ublížit. V žádném případě nechtěl…“ Zarazila se a potlačila přiškrcený vzlyk. Na chvíli se přestala tvářit jistě, protože si připustila, že její syn by mohl být stvůrou, kterou jí Will popsal. Stejně rychle se však zase vzpamatovala a zavrtěla hlavou. „Ne, já vám nevěřím. Tom by nikdy nikomu neublížil.“

Will se roztřásl po celém těle. Neztratil zatím mnoho krve, ale jeho mysl nedokázala delší dobu vytěsňovat bolest. Stačilo, aby mu poklesla hlava nebo aby se pokusil zbavit potu v očích, a dostavila se s nesnesitelnou prudkostí. Vábila ho sladká náruč temnoty a zapomnění. Na chvilku zavřel oči. Pak ještě jednou. Potom sebou trhl a probral se. Zaúpěl příšernou bolestí.

„Potřebujete pomoc,“ řekla Judith. „Měla bych k vám někoho zavolat.“ Vůbec se k tomu však neměla. Znovu se rozezněl Willův mobil, ale Judith jenom upřeně zírala na telefon na stěně.

„Povězte mi o té mučírně.“

„O žádné mučírně nic nevím.“

„Bavilo vašeho syna kopat díry do země?“

„Mého syna baví chodit do kostela. Miluje svoji rodinu a moc rád pomáhá druhým.“

„A co jedenáctka?“

„Co s ní?“

„Toma nějak přitahuje. Je to kvůli jeho jménu?“

„Prostě se mu líbí.“

„Jidáš zradil Ježíše. Než se k apoštolům přidal Matěj, bylo jich jedenáct.“

„V Bibli se vyznám.“

„Vnímáte Paulinu jako zradu? Připadala jste si celá, až když se vám narodil syn?“

„Vůbec nevím, o čem to mluvíte.“

„Tom je posedlý jedenáctkou,“ vysvětlil jí Will. „Vytrhl Anně Lindseyové jedenácté žebro a do dělohy jí strčil jedenáct pytlů na odpadky.“

„Dost!“ vykřikla. „Už nechci nic slyšet.“

„Pouštěl jim do těla elektřinu. Mučil je a znásilňoval.“

„Snažil se je spasit!“ zavřeštěla.

Její slova se od stěn malé místnosti odrážela jako ozvěna.

Judith si zděšeně přitiskla ruku na ústa.

„Vy jste to věděla,“ řekl Will.

„Nic jsem nevěděla.“

„Určitě jste to viděla v televizních novinách. Uváděli tam jména některých žen. Musela jste je znát z ženského domova. Viděla jste Annu Lindseyovou na silnici, když ji Henry srazil. Zavolala jste Tomovi, aby se o ni postaral, ale kolem bylo moc lidí.“

„Ne.“

„Judith, víte dobře, že…“

„Znám svého syna,“ nedala se. „Jestli s těmi ženami měl něco společného, tak jenom proto, že se jim snažil pomoct.“

„Judith…“

Vstala a Will na ní viděl, že má vztek. „Tyhlety lži nebudu poslouchat. Já jsem ho opatrovala, když byl maličký. Chovala jsem ho…“ Rukama naznačila jak. „Tiskla jsem ho k sobě a slibovala jsem mu, že ho budu chránit.“

„A k Paulině jste se tak nechovala?“

Judith nasadila kamennou tvář. „Jestli Tom nepřijede, budu to s vámi muset vyřídit sama,“ prohlásila a vytáhla z dřevěného držáku nůž. „Je mi úplně jedno, jestli mě zavřou na doživotí. Nedovolím, abyste zničili mého syna.“

„Jste si jistá, že to dokážete? Vrazit někomu nůž do zad není stejné jako vrazit mu ho do břicha.“

„Nedovolím vám, abyste mu ublížil.“ Držela nůž zvláštním způsobem. Svírala ho v obou rukou. „Nedovolím, slyšíte?“

„Položte ten nůž.“

„Jakým právem mi říkáte, co mám dělat?“

„Stojí za vámi moje šéfová a míří vám na hlavu pistolí.“

Zalapala po dechu, až se zajíkla. Rychle se otočila a spatřila Amandu, jak stojí venku u okna. Judith bez varování napřáhla ruku s nožem a vrhla se k Willovi. Okno se roztříštilo a Judith padla na zem. Nepřestávala pevně svírat nůž. Na zádech jí začala prosakovat kulatá rudá skvrna.

Will zaslechl, jak někdo rozkopl dveře. Dovnitř vběhli nějací lidé, začali v těžkých botách dupat po podlaze a vykřikovat rozkazy. Už to nevydržel. Hlava mu klesla na zem a celým tělem mu projela ostrá bolest. Rozmazaně spatřil Amandiny vysoké podpatky. Klekla si vedle něho. Pohybovala ústy, ale Will neslyšel, co mu říká. Chtěl se jí zeptat na Faith a její miminko, ale náruč temnoty byla příliš lákavá.

O TŘI DNY POZDĚJI

25

Na Paulinu McGheeovou byl bolestný pohled, i když jí na klíně seděl syn. Ústa měla úplně rozedraná od drátěného pletiva, které překousala, a tak jenom mumlala. Rty měla pevně sevřené a sešité drobounkými stehy, takže trochu připomínala Frankensteinovo monstrum. Přesto nebylo jednoduché s ní soucítit. Možná proto, že Faith hojně častovala výrazem čůza. Mluvila hůř než leckterý muž.

„Co vám asi tak mám vykládat, vy čůzo? Svoji rodinu jsem dvacet let neviděla,“ prohlásila.

Will se vedle Faith zavrtěl. Ruku měl zafixovanou v pevném závěsu a očividně trpěl bolestí, ale trval na tom, že se výslechu musí zúčastnit. Faith chápala, že chce slyšet nějaké odpovědi, ale bohužel se záhy ukázalo, že od Pauliny žádné nedostanou.

„Tom za posledních třicet let bydlel v šestnácti různých městech,“ řekl jí Will. „Ve dvanácti z nich jsme přišli na případy unesených žen, které se nikdy nevrátily. Vždycky byly v páru. Dvě najednou.“

„Snad vím, co je to pár, do hajzlu.“

Will otevřel ústa, ale Faith sáhla pod stůl a položila mu ruku na koleno. Jejich obvyklá taktika nefungovala. Paulina McGheeová byla bojovnice. Měla železnou vůli k životu a byla ochotná jít přes cokoli či kohokoli, jen aby se zachránila. Olivii Tannerovou zkopala do bezvědomí jenom proto, aby se ze sklepa dostala jako první. Kdyby ji Faith včas nezarazila, uškrtila by vlastního bratra. S empatií se k ní dostat nedalo.

Faith to riskla. „Přestaňte plácat nesmysly, Paulino. Víte, že z téhle místnosti můžete kdykoli odejít. Rozhodla jste se tu zůstat z nějakého důvodu, nebo ne?“

Zraněná žena se podívala na Felixe a pohladila ho po vlasech. Na okamžik se zdála téměř lidská. Její dítě ji dokázalo změnit a Faith najednou chápala, že její tvrdá slupka je jenom obranou proti světu. Paulina za ni pouštěla jenom svého syna. Jakmile s ním usedla ke stolu, usnul jí v náruči. Pořád si strkal palec do úst a Paulina mu ho odtud několikrát vyndala, ale nakonec to vzdala. Faith chápala, proč syna nechtěla spustit z očí, ale výslech nepatřil k příležitostem, jichž by se měly účastnit děti.

„Vy byste mě opravdu zastřelila?“ zeptala se Paulina Faith.

„Cože?“ otázala se Faith, i když velice dobře věděla, o čem je řeč.

„V té předsíni,“ řekla Paulina. „Kdybych ho zabila. Chtěla jsem ho zabít.“

„Jsem policistka,“ odpověděla Faith. „Mám v popisu práce chránit životy lidí.“

„I takové životy?“ zeptala se nevěřícně Paulina. „Vždyť přece víte, co ten hajzl má na svědomí.“ Vystrčila bradu směrem k Willovi. „Vy jste neslyšela svého kolegu? Můj bratr zabil minimálně čtyřiadvacet žen. Vážně si myslíte, že si zasluhuje soud?“ Políbila Felixe na hlavu. „Měla jste mě ho nechat zabít. Oddělat ho jako podělaného psa.“

Faith neodpovídala. Hlavně nevěděla, co by řekla. Tom Coldfield odmítal vypovídat. Svými zločiny se nevychloubal ani nenavrhoval, že policii prozradí, kde zahrabal těla, když ho nechají žít. Byl odhodlaný nastoupit do vězení a nejspíš čekat, až na něho přijde řada v cele smrti. Chtěl jenom chléb, vodu a svou Bibli. Její okraje pokrývala změť nečitelných poznámek.

Faith posledních několik nocí špatně spala a pořád myslela na krátký okamžik v předsíni. Někdy si představovala, že Paulině dovolila bratra zabít. Jindy se viděla, jak na ni střílí. Ani jeden scénář se jí nezamlouval, a tak se musela spokojit s vědomím, že ji ze smíšených pocitů vyléčí jenom čas. Pozvolna se od případu odpoutávala i díky tomu, že už nespadal výhradně do její a Willovy pravomoci. Tom Coldfield své zločiny spáchal v několika státech, a tak jeho případ převzala FBI. Faith Paulinu směla vyslechnout jenom proto, že byla také žena a kolegové se domnívali, že si spolu budou rozumět. Jenomže se zcela zmýlili.

Anebo ne?

„Jak dlouho jste v tom?“ zajímala se Paulina.

„Deset týdnů,“ odpověděla Faith. Když do domu Toma Coldfielda dorazili záchranáři, začínala šílet. Dokázala myslet jenom na své dítě. Bála se, aby se mu nic nestalo. I když na kardiotokografu slyšela tlukot jeho srdce, nepřestávala vzlykat a prosila záchranáře, aby ji odvezli do nemocnice. Byla přesvědčená, že se museli splést, protože se určitě stalo něco hrozného. Jediná, kdo ji dokázal přesvědčit, že všechno je v naprostém pořádku, byla kupodivu Sára Lintonová.

Mělo to i určitou výhodu. Celá její rodina teď věděla, že je těhotná, protože sestry v Gradyské nemocnici o ní celou dobu, kterou strávila na pohotovosti, mluvily jako o té hysterické těhotné policajtce.

Paulina Felixovi uhladila vlasy. „Když jsem ho čekala, hrozně jsem ztloustla. Vypadala jsem příšerně.“

„Není to legrace,“ přiznala Faith. „Ale stojí to za to.“

„To bych řekla.“ Paulina syna políbila sešitými rty do vlasů. „On je to jediné, na co můžu být pyšná,“ řekla.

Faith o Jeremym často říkala totéž. Teprve teď, když viděla Paulinu McGheeovou, si uvědomila, jaké má štěstí. Má matku, která ji miluje i přes všechny její nedostatky. Pak Zekeho, i když se odstěhoval do Německa, aby se na ni nemusel dívat. Má také Willa a nakonec i Amandu. Paulina je na všechno sama a jediný, koho má, je malý chlapec, který ji zoufale potřebuje.

„Když se mi narodil Felix, hodně jsem na ni myslela. Na Judith,“ řekla Paulina. „Proč mě tak nenáviděla?“ Podívala se na Faith, jako by od ní očekávala odpověď.

„Já nevím,“ odpověděla Faith. „Nedovedu si představit, jak někdo může nenávidět vlastní dítě. Vlastně jakékoli dítě.“

„Některé děti jsou pěkní hajzlíci, ale vaše vlastní…“

Paulina se odmlčela na tak dlouho, že se Faith v duchu ptala, jestli se zase nevrátili na úplný začátek.

„Potřebujeme zjistit, proč se tohle všechno stalo, Paulino. Já to potřebuju vědět,“ ozval se Will.

Zase se zahleděla z okna a přitiskla si syna k srdci. Pak promluvila tak tiše, že Faith musela našpicovat uši, aby ji vůbec slyšela. „Můj strýc mě zneužíval.“

Faith s Willem mlčeli, aby mohla pokračovat.

„Poprvé ve třech, pak čtyřech a pak skoro v pěti letech,“ svěřila jim Paulina. „Nakonec jsem to řekla babičce, protože jsem si myslela, že mi pomůže. Jenže ta mrcha to obrátila proti mně, jako bych byla nějaký nástroj ďábla.“ Hořce se pousmála. „Matka věřila jim, ne mně. Vždycky stála na jejich straně.“

„Co bylo pak?“

„Odstěhovali jsme se. Po každém průšvihu jsme se stěhovali. Táta v práci zažádal o přeložení, prodali jsme dům a začali jsme znovu od nuly. V jiném městě, jiné škole, ale se stejným průšvihem na krku.“

„Kdy to začalo s Tomem?“ zeptal se Will.

„Když mi bylo patnáct.“ Paulina znovu pokrčila rameny. „Měla jsem kamarádku Alexandru McGheeovou. Když jsem si měnila příjmení, vzala jsem si to její. Než jsme se přestěhovali do Ann Arbor, bydleli jsme pár let v Oregonu. Tehdy to s Tomem doopravdy začalo. Až tam to bylo opravdu zlé.“ Mluvila chladně, bez emocí. Jako by jim neodhalovala nejpříšernější okamžiky svého života, ale vyprávěla jim nějakou trivialitu, kterou kdesi zaslechla. „Byl mnou úplně posedlý. Jako by do mě byl zamilovaný. Všude za mnou chodil, čichal mi k šatům, pokoušel se dotýkat mých vlasů a…“

Faith se snažila nedat najevo znechucení. Při představě, kterou jí vnukla Paulinina slova, se jí zvedl žaludek.

„Alex k nám najednou přestala chodit,“ pokračovala Paulina. „Byly jsme nejlepší kamarádky. Chtěla jsem vědět, jestli jsem neřekla něco špatného nebo jí něco neprovedla…“ Hlas jí odumřel. „Tom jí ubližoval. Nevím jak. Aspoň jsem to nevěděla ze začátku. Celkem brzo jsem to zjistila.“

„Co se přihodilo?“

„Pořád všude psala jednu větu. Pořád dokola. Na knížky, na podrážky bot, na hřbet ruky.“

„Nebudu si odpírat,“ uhodl Will.

Paulina přikývla. „Bylo to cvičení, které mi zadal jeden doktor v nemocnici. Měla jsem to psát, abych sama sebe přesvědčila, že nemám hladovět, jako kdyby se tím, že miliónkrát napíšu jednu blbou větu, mohlo všechno vyřešit.“

„Věděla jste, že Tom nutí Alex tu větu psát?“

„Byla mi podobná,“ přiznala Paulina. „Proto se mu tak líbila. Měl ji jako náhradu za mě. Měla stejnou barvu vlasů, byla stejně vysoká a vážila podobně jako já, ale vypadala trochu tlustší.“

Právě tyto vlastnosti Toma přitahovaly na všech současných obětech. Všechny se podobaly jeho sestře.

„Zeptala jsem se ho, proč ji k tomu nutí,“ řekla Paulina. „Byla jsem na něho naštvaná. Zařvala jsem na něho a on mě prostě praštil. Nedal mi facku, ale vrazil mi ránu pěstí. Když jsem upadla, začal mě mlátit.“

„Co bylo pak?“ zeptala se Faith.

Paulina se nevidomě zadívala z okna, jako by v místnosti byla sama. „Byly jsme s Alex v lese. Chodily jsme tam po škole kouřit. Ten den, co mě Tom zbil, jsem se tam s ní sešla. Nejdřív mi nechtěla nic prozradit, ale pak se sesypala a řekla mi, že Tom ji tahá do našeho sklepa a tam s ní dělá nějaké věci. Moc špatné věci.“ Zavřela oči. „Nechala si to od něho líbit, protože jí vyhrožoval, že když nebude poslušná, začne to dělat mně. Snažila se mě chránit.“

Otevřela oči a kupodivu se pronikavě zadívala na Faith. „Bavily jsme se o tom, co budeme dělat. Řekla jsem jí, že povědět to našim je úplně zbytečné, že nic neudělají, a tak jsme se rozhodly, že s tím půjdeme na policii. Znala jsem tam jednoho policajta. Jenomže Tom nás v tom lese nejspíš sledoval. Dělal to pořád. U mě v pokoji schoval chůvičku pro mimina. Poslouchal nás a…“ Pokrčila rameny. Faith si velice snadno představila, co Tom asi dělal, zatímco poslouchal, o čem se sestra s kamarádkou baví.

Paulina pokračovala: „Takže nás v tom lese našel. Praštil mě zezadu do hlavy kamenem. Co udělal s Alex, nevím. Nějakou dobu jsem ji neviděla. Myslím, že ji zpracovával a snažil se ji zlomit. To bylo asi nejhorší. Nevěděla jsem, jestli není mrtvá, jestli ji nebije nebo nemučí. Anebo jestli jí nedal pokoj a ona se schovává, protože se ho bojí.“ Polkla. „Ale bylo to jinak.“

„Jak?“

„Zase ji držel dole ve sklepě. Chystal se s ní provádět hrozné věci.“

„To ji tam nikdo neslyšel?“

Paulina zavrtěla hlavou. „Táta byl pryč a máma…“ Udělala stejné gesto. Faith si byla jistá, že se nikdy nedozví, kolik toho Judith Coldfieldová věděla o synových sadistických sklonech.

„Nevím, jak dlouho to trvalo, ale Alex nakonec skončila tam, kde já,“ řekla Paulina.

„Kde to bylo?“

„Pod zemí,“ odpověděla. „Byla tam tma. Měly jsme zavázané oči. Do uší nám strčil vatu, ale stejně jsme se slyšely. Svázal nás. Ale… věděly jsme, že jsme v podzemí. Má to tam určitou chuť, víte? V puse máte takovou vlhkou hliněnou pachuť. Vykopal jámu. Muselo mu to zabrat několik týdnů. Vždycky si všechno rád plánoval do posledního detailu, aby měl dokonalý přehled.“

„Byl s vámi potom celou dobu?“

„Nejdřív ne. Nejspíš si ještě zajišťoval alibi. Pár dní nás tam nechal. Byly jsme svázané, takže jsme se nemohly pohnout. Nic jsme neviděly a skoro nic neslyšely. Nejdřív jsme křičely, ale…“ Zavrtěla hlavou, jako by mohla hroznou vzpomínku zaplašit. „Nosil nám vodu, ale jídlo ne. Mohly jsme tam být tak týden. Mně nic moc nebylo, protože už jsem bez jídla vydržela déle, ale Alex… Tu zlomil. Pořád brečela a prosila mě, abych jí nějak pomohla. Když přišel Tom, chtěla jsem po něm, aby ji nějak umlčel, abych ji nemusela poslouchat.“ Znovu zmlkla a ponořila se do myšlenek. „A pak jednoho dne přišla změna. Začal nás zpracovávat.“

„Co s vámi prováděl?“

„Nejdřív jenom mluvil. Hrozně žral bibli. To mu do hlavy vtloukla máma. Pořád mu tvrdila, že je náhradou za Jidáše, který zradil Ježíše. Vykládala mu, jak jsem ji zradila. Že mě nosila, aby ze mě bylo hodné dítě, ale já se místo toho úplně zkazila. Že ji kvůli mé prolhanosti nenávidí její rodina.“

Faith zopakovala poslední větu, kterou slyšela od Toma Coldfielda. „Abšalóme, jsem vykoupen.“

Paulina se otřásla, jako by se jí slova zařízla do duše. „To je z Bible. Amnón znásilnil svou vlastní sestru a pak ji zapudil jako děvku.“ Zkroutila potrhané rty do něčeho, co se podobalo úsměvu. „Abšalóm byl Amnónův bratr. Zabil ho za to, že sestru znásilnil.“ Chraplavě se zasmála. „Škoda, že jsem neměla ještě jednoho bratra,“ poznamenala.

„Byl Tom vždycky tak posedlý náboženstvím?“

„Normálním náboženstvím ne. Překrucoval si Bibli podle toho, co měl zrovna v úmyslu. Proto mě s Alex držel v podzemí. Prý abychom se mohly znovu narodit jako Ježíš.“ Podívala se na Faith. „Sílené hovadiny, co? Dokázal nám celé hodiny přednášet o tom, jak jsme špatné. Vykládal nám, že nás spasí. Občas na mě sáhl, ale neviděla jsem…“ Znovu se otřásla po celém těle. Felix se zavrtěl a Paulina ho zase něžně uspala.

Faith cítila, jak jí prudce tluče srdce. Vzpomněla si na svůj zápas s Tomem a na jeho horký dech ve svém uchu, když jí řekl: „Braň se.“

„Co dělal, když domluvil?“ zeptal se Will.

„Co myslíte?“ otázala se Paulina sarkasticky. „Nevěděl sice, o co jde, ale dělalo mu dobře, když nám ubližoval.“ Polkla a do očí jí vstoupily slzy. „Bylo to pro nás obě poprvé. Bylo nám teprve patnáct. Tehdy holky s kluky moc nespaly. Nebyly jsme žádní andílci, ale šlapky taky ne.“

„Prováděl vám ještě něco jiného?“

„Trápil nás hladem. Ne jako ty ostatní ženy, ale úplně to stačilo.“

„A ty pytle na odpadky?“

Jedinkrát krátce přikývla. „Byly jsme pro něj odpad. Obyčejné svinstvo.“

Přesně to Tom prohlásil v předsíni svého domu. „To vás ani Alex nikdo nepostrádal, když vás držel v té mučírně?“

„Všichni si mysleli, že jsme utekly. To holky přece dělávají, ne? Prostě zdrhnou z domova. Když jejich rodiče navíc řeknou, že stejně jenom dělají problémy, pořád lžou a nedá se jim věřit, tak vlastně celkem o nic nejde.“ Nedala jim možnost něco poznamenat. „Vsadím se, že Tomovi stál, když policajtům lhal, že vůbec netuší, kde jsme.“

„Kolik mu bylo, když se tohle stalo?“

„Byl o tři roky mladší než já.“

„Takže dvanáct,“ doplnil Will.

„Ještě ne,“ opravila ho Paulina. „Tohle se stalo ještě před jeho narozeninami, takže mu bylo teprve jedenáct. Dvanáct mu bylo až za měsíc. Máma uspořádala oslavu. Ten hajzlík byl venku na kauci a ona pro něho uspořádala narozeninovou oslavu!“

„Jak jste se z té díry dostaly?“

„Pustil nás. Pohrozil nám, že nás zabije, když to někomu řekneme. Ale Alex to řekla svým rodičům a ti jí věřili.“ Posměšně si odfrkla. „Bodejť by ne.“

„Co bylo dál s Tomem?“

„Zatkli ho. Zavolali k nám policajti a máma s ním jela na stanici. Ani si pro něho nedojeli. Prostě k nám zavolali a řekli mámě, ať ho tam přiveze.“ Odmlčela se, aby se vzpamatovala. „Nechali ho vyšetřit u psychiatra. Pořád se mluvilo o tom, že ho zavřou do vězení pro dospělé, ale byl malý a psychiatři vykřikovali, že potřebuje pomoc. Když chtěl, působil mladším dojmem. Mnohem mladším, než ve skutečnosti byl. Tvářil se, že je z toho celý vedle, že nechápe, proč o něm všichni najednou říkají takové ošklivé věci.“

„K jakému závěru dospěly soudy?“

„Udělali mu nějakou diagnózu. Nevím jakou. Nejspíš že je psychopat.“

„Máme jeho spis od letectva. Věděla jste, že byl v armádě?“

Když Paulina zavrtěla hlavou, Faith jí pověděla: „Sloužil tam šest let. Pak ho radši propustili, aby nemusel před vojenský soud.“

„Co to znamená?“

„Mezi řádky jsem vyčetla, že letectvo jeho úchylku nejspíš nechtělo léčit anebo nevědělo, jak na to. A tak mu nabídli čestný odchod ze služby a on ho přijal.“ Vojenský spis Toma Coldfielda byl psaný speciálním žargonem, který dokázal rozšifrovat jenom zkušený veterán. Faithin bratr Zeke jako vojenský lékař dokázal všechno spolehlivě rozklíčovat. Definitivně ho ujistila skutečnost, že Toma nepovolali zpátky do služby, když vypukla válka v Iráku. A to ani v době nejtužších bojů, kdy byly na nové rekruty téměř nulové požadavky.

„Jak to s ním bylo v Oregonu?“

Paulina odměřeně odpověděla: „Měl jít do státní nemocnice, ale máma přemluvila soudce. Povídala, že máme na Východě rodinu, že bychom si ho chtěli odvézt a dát ho do nemocnice tam, aby mohl být nablízku lidem, kteří ho mají rádi. Soudce souhlasil. Nejspíš byli šťastní, že se nás zbavili. Trochu jako u toho letectva. Sejde z očí, sejde z mysli.“

„Poslala ho matka na léčení?“

„Ale kdepak,“ zasmála se Paulina. „Zase udělala totéž, co předtím. Povídala, že Alex a já lžeme, že jsme utekly a ublížil nám nějaký cizí chlap, ale my se to snažíme svalit na Toma, protože ho nenávidíme a chceme, aby nás lidi litovali.“

Faith se udělalo zle od žaludku. Jak může matka být tak slepá k utrpení vlastního dítěte?

„Tehdy si vaše rodina změnila příjmení na Coldfield?“ zeptal se Will.

„Po těch věcech s Tomem jsme si ho změnili na Seward. Nebylo to jednoduché, protože jsme měli účty v bance a museli jsme vyplnit plno papírů, aby to bylo legální. Táta se začal vyptávat, co se děje. Nelíbilo se mu to, protože musel něco dělat. Zajít k soudu, nechat vystavit kopie rodných listů, vyplnit pár žádostí. Zrovna všechno měnili na jméno Seward, když jsem utekla z domova. Myslím, že když se odstěhovali z Michiganu, vrátili se zase k příjmení Coldfield. V Oregonu se po Tomovi nikdo nesháněl. Pro ně byl uzavřenou kapitolou.“

„Ozvala se vám pak Alex McGheeová?“

„Spáchala sebevraždu.“ Paulina to řekla tak chladně, až Faith zamrazilo v zádech. „Asi to neunesla. Některé ženské jsou prostě takové.“

„Jste si jistá, že váš otec nevěděl, co se děje?“ zeptal se Will.

„Spíš to nechtěl vědět,“ odpověděla Paulina. To se však nedalo nijak potvrdit. Když se Henry Coldfield dozvěděl, co se stalo jeho ženě a synovi, dostal silný infarkt a zemřel v sanitce při převozu do nemocnice.

„Copak si nikdy nevšiml…,“ naléhal Will.

„Pořád někam jezdil. Býval pryč několik týdnů, někdy i celý měsíc. A i když byl doma, vlastně byl pořád pryč. Buď pilotoval letadlo, nebo jel na lov nebo na golf. Prostě si dělal, co chtěl.“ Paulina mluvila čím dál rozzlobeněji. „Měli spolu takovou úmluvu, víte? Ona se starala o domácnost a nechtěla po něm, aby jí pomáhal. A on si dělal, co chtěl, pokud odevzdal výplatu a na nic se neptal. Uměli si to zařídit, co?“

„Otec vám nikdy neublížil?“

„Ne. Na to byl moc málo doma. Vídali jsme ho o Vánocích a Velikonocích, jinak ne.“

„Proč o Velikonocích?“

„Nevím. Matka jim vždycky přikládala velkou důležitost. Barvila vajíčka a všude věšela pentle a různé ozdoby. Vždycky vykládala Tomovi, jak se narodil, jak moc pro ni znamená a že hrozně chtěla syna. A jak si díky němu připadá celá.“

„Proto jste utekla o Velikonocích?“

„Utekla jsem, protože Tom na zahradě kopal další jámu.“

Faith ji chvíli nechala uspořádat si myšlenky. „To bylo v Ann Arbor?“

Paulina přikývla a její oči dostaly nepřítomný výraz. „Vůbec jsem ho nepoznala.“

„Když vás unesl?“

„Seběhlo se to hrozně rychle. Byla jsem tak šťastná, že vidím Felixe. Myslela jsem, že se mi ztratil. A pak mi pomalu došlo, že tam stojí Tom, ale to už bylo pozdě.“

„Poznala jste ho?“

„Já jsem ho cítila. Nedokážu to popsat. Prostě jsem podvědomě věděla, že je to on.“ Na chvilku zavřela oči. „Cítila jsem ho, ještě když jsem se probrala v tom sklepě. Nevěděla jsem, co se mnou dělal, když jsem omdlela. Vůbec nevím, co prováděl.“

Faith se při tom pomyšlení málem otřásla. „Jak vás našel?“

„Řekla bych, že vždycky věděl, kde jsem. Uměl dobře stopovat lidi. Sledoval je a zjišťoval, jaké mají zvyky. A já jsem mu to asi dost usnadnila, když jsem začala používat Alexino příjmení.“ Nevesele se zasmála. „Asi před rokem a půl mi zavolal do práce. Věříte tomu? Jaká je pravděpodobnost, že to vezmu a na druhé straně se ozve Tom?“

„Věděla jste, že je to on?“

„Vůbec ne. Kdybych to tušila, popadla bych Felixe a rychle bych zmizela.“

„Co po vás chtěl?“

„Už jsem vám to řekla. Byl to neosobní telefonát.“ Nevěřícně potřásla hlavou. „Povídal mi o ženském domově. Že berou hmotné dary a dávají bianko potvrzení. Máme hodně bohatých klientů, kteří dávají nábytek do charity, aby si ho mohli odepsat z daní. Necítí se pak tak provinile, že vyhazují sedací soupravu za padesát tisíc dolarů a kupují si novou za osmdesát.“

Faith si to vůbec nedovedla představit. „Takže jste se rozhodla, že svým klientům o tom domově dáte vědět?“

„Byla jsem dost naštvaná na Pomoc bližnímu. Když mají přijet, řeknou vám jenom přibližný čas, například mezi desátou a polednem. Takhle dlouho ale nikdo nemůže čekat. Mí klienti jsou milionáři. Nemůžou celé dopoledne vysedávat doma, jestli se neobjeví nějaký přiblblý bezdomáč. Tom povídal, že jejich zařízení sdělí přesný čas, kdy přijede, a pak tam taky bude. Vždycky to tak fungovalo. Byli přátelští a čistí, což hodně znamená, to mi věřte. Všem jsem je doporučila.“ Uvědomila si, co právě řekla. „Úplně všem.“

„Včetně žen na internetu?“

Paulina mlčela.

Faith jí pověděla, co za posledních několik dnů zjistili. „Firma Anny Lindseyové jim začala před půl rokem poskytovat právní služby. Banka Olivie Tannerové se vloni stala jejich nejvýznamnějším sponzorem. Jackie Zabelová tam zavolala, aby si odvezli věci po její matce. Všechny se o tom domově někde dozvěděly.“

„Já jsem… To mě vůbec nenapadlo.“

GBI se stále nepodařilo dostat na chat. Stránka byla příliš dobře zabezpečená a FBI neměla dál zájem zjišťovat heslo, protože pachatel už seděl za mřížemi. Faith však potřebovala informace. Musela je slyšet od Pauliny.

„Dala jste to na chat, viďte?“

Paulina pořád neodpovídala.

„Povězte mi to,“ naléhala Faith a její prosba kupodivu zaúčinkovala.

„Jo, dala jsem to tam.“

Faith zadržovala dech. Pozvolna vydechla. „Jak mohl Tom vědět, že všechny trpí poruchou příjmu potravy?“

Paulina vzhlédla. Do tváří se jí vrátila trocha barvy. „Jak to víte vy?“

Faith o její otázce chvíli přemýšlela. Věděli to, protože prozkoumali životy všech žen stejně důkladně jako Tom Coldfield. Všude je sledoval a pozoroval je i v těch nejintimnějších okamžicích. Žádná z nich o tom neměla nejmenší tušení.

„Je ta druhá v pořádku? Ta, co jsem s ní byla zavřená,“ řekla Paulina.

„Ano.“ Olivie Tannerová byla natolik v pořádku, že se odmítla bavit s policií.

„Je pěkně drsná.“

„To vy taky,“ podotkla Faith. „Možná by vám pomohlo, kdybyste si s ní promluvila.“

„Nepotřebuju pomoc.“

Faith se s ní nehodlala dohadovat.

„Věděla jsem, že mě Tom jednoho dne najde,“ řekla Paulina. „Trénovala jsem, abych dokázala vydržet bez jídla. Abych to přežila.“ Vysvětlila jim: „Když trápil mě a Alex, vždycky ubližoval té, která křičela hlasitěji, která se sesypala jako první. Rozhodla jsem se, že já to nebudu.“

„Vašeho otce vůbec nezajímalo, proč vaše matka chce změnit příjmení a pořád se stěhovat?“ podivil se Will.

„Pokaždé mu řekla, že chce Tomovi dát novou příležitost. Že je to příležitost pro všechny.“ Nevesele se zasmála a obrátila se k Faith. „Důležití jsou jenom kluci,“ řekla. „Maminky obskakují jenom synáčky. Dcery se můžou jít klouzat. Ženské doopravdy milují jenom syny.“

Faith si přitiskla ruku na břicho. V posledních dnech to dělala skoro automaticky. Celou dobu si myslela, že to malé bude chlapec. Další Jeremy, který jí bude kreslit obrázky a vyzpěvovat z plných plic. Bude se pyšně chlubit kamarádům, že jeho máma je policistka. Mladý muž, který ctí ženy. Další dospělý, jenž od své neprovdané matky ví, jaké to je být příslušnicí něžného pohlaví.

Teď doufala, že se jí narodí dcera. Všechny ženy, s nimiž se během vyšetřování setkala, se začaly nenávidět ještě dávno předtím, než se jich zmocnil Tom Coldfield. Byly zvyklé odpírat svému tělu všechno od potravy přes vřelost po něco tak podstatného, jako je láska. Faith své dceři chce ukázat jinou cestu. Chce, aby z ní vyrostla silná žena, která zná svou cenu. A rozhodně nechtěla, aby se kterékoli z jejích dětí setkalo s někým tak zahořklým nebo pokřiveným, jako je Paulina McGheeová.

„Judith je v nemocnici,“ řekl Paulině Will. „Kulka těsně minula srdce.“

Ženě se rozšířily nosní dírky a do očí jí vstoupily slzy. Faith napadlo, jestli nemá aspoň minimální potřebu nějakým způsobem k matce najít vztah.

„Vezmu vás za ní, jestli chcete,“ nabídla se.

Paulina se posměšně zasmála a vztekle si otřela slzy z očí. „Ať vás to ani nenapadne. Nikdy se mě nezastala ani mi nepomohla. Takže já se taky rozhodně nebudu obtěžovat.“ Nadzvedla si syna na rameni. „Potřebuju ho odvézt domů,“ dodala.

„Mohla byste přece jen…,“ pokusil se Will.

„Jen co?“

Nevěděl, co by jí odpověděl. Paulina vstala a šla ke dveřím. Jednou rukou podržela Felixe a druhou sáhla po klice.

„Nejspíš se vám ozve FBI,“ informovala ji Faith.

„FBI mi může políbit prdel.“ Paulině se podařilo otevřít dveře. „A vy taky.“

Faith sledovala, jak kráčí chodbou a nadzvedává si syna v náruči. Zahnula k výtahům. „Bože, tu je vážně těžké litovat,“ uklouzlo Faith.

„Udělala jsi, co bylo správné,“ ujistil ji Will.

Faith si zase vzpomněla, jak stála u Toma Coldfielda v předsíni a mířila Paulině na hlavu. Tom se svíjel na zemi. Chránit podezřelé je na akademii neučili. Učili je rychle vystřelit několik kulek přímo doprostřed hrudi.

Výjimkou ovšem byla Amanda Wagnerová. Ta dokázala jediným výstřelem zranit natolik, aby podezřelý padl k zemi, ale přitom ho nezabít.

„Kdybys to měla vrátit zpátky, nechala bys ji Toma zabít?“ zeptal se Will.

„Nevím,“ přiznala Faith. „Vůbec jsem o tom nepřemýšlela. Dělala jsem jenom to, co mě učili ve škole.“

„Když si vezmu, co Paulina prožila…,“ začal Will, ale pak se zarazil. „Není moc milá.“

„Je to chladnokrevná potvora.“

„Překvapuje mě, že jsem se do ní nezamiloval.“

Faith se zasmála. Když Willa vyvedli z ošetřovny v nemocnici, všimla si, že tam čeká Angie. „Jak se má paní Trentová?“ zeptala se.

„Dohlíží na to, aby mi zaplatili léčebné výlohy.“ Will vytáhl telefon. „Řekl jsem jí, že nejpozději ve tři budu doma.“

Faith nijak nekomentovala jeho nový telefon ani ostražitý výraz jeho obličeje. Angie Polaskiová zase vládla jeho životu. Faith si na ni bude muset zvyknout, asi jako se člověk naučí snášet nepříjemnou švagrovou nebo šéfovu nesnesitelnou dceru, která se chová jako děvka.

Will odstrčil židli. „Asi bych měl jít.“

„Mám tě hodit domů?“

„Půjdu pěšky.“

Bydlel jenom o několik bloků odtud, ale byl krátce po operaci. Faith otevřela ústa, aby zaprotestovala, ale Will ji zarazil.

„Jsi dobrá policajtka, Faith. Jsem rád, že jsi moje partnerka.“

Sotva ji mohl víc překvapit. „Vážně?“

Sklonil se k ní a políbil ji do vlasů. Než stihla zareagovat, řekl jí: „Jestli někdy přistihneš Angii, jak na mě sedí jako Paulina na svém bratrovi, nedávej jí žádnou výstrahu, ano? Rovnou stiskni spoušť.“

EPILOG

Sára ustoupila, aby ze sálu mohli vyvézt pacienta. Čelně se srazil s motorkářem, který si myslel, že červená platí jenom pro auta. Motorkář byl po smrti, ale řidič měl velkou šanci přežít, protože se připásal. Sáru neustále překvapovalo, kolika lidem připadají bezpečnostní pásy zbytečné. V Atlantě viděla za rok skoro stejný počet mrtvých jako na pitevně v Grantu za několik let.

Na sál přišla Mary, aby tam uklidila, než přivezou dalšího pacienta. „Skvělá práce. Zachránila jste ho,“ řekla.

Sára se usmála. Do Grady se obvykle dostávaly jenom nejhorší případy, takže pochvalu za záchranu lidského života tam neslýchala moc často.

„Jak se má ta hysterická těhotná policajtka? Ta Mitchellová?“

„Faith,“ upřesnila Sára. „Myslím, že dobře.“ Nemluvila s Faith od chvíle, co ji před dvěma týdny dopravili na pohotovost helikoptérou. Pokaždé, když si Sára řekla, že by měla vzít telefon a zavolat jí, jak se jí vede, něco ji zarazilo. Faith se jí také neozvala. Nejspíš jí bylo hloupé, že ji Sára viděla v tak nedůstojné situaci. Na to, že si Faith Mitchellová nebyla jistá, jestli si chce dítě nechat, dost vyváděla, když se bála, že o něj přišla.

„Nemáte už padla?“ zeptala se Mary.

Sára se podívala na hodiny. Před dvaceti minutami jí skončila směna. „Nechcete s tím pomoct?“ zeptala se sestry a ukázala na kusy obvazů a gázy, které před několika minutami poházela po zemi, když se pacientovi snažila zachránit život.

„Jen jděte domů,“ řekla Mary. „Vždyť tu jste celou noc.“

„Vy taky,“ připomněla jí Sára, ale nenechala se dvakrát pobízet k odchodu.

Kráčela chodbou k lékařskému pokoji a uhýbala projíždějícím vozíkům. Pacienti tam zase byli nacpaní jako sardinky. Sára se sehnula a protáhla se pod pultem na sesternu, aby jim co nejrychleji unikla. V televizi nad pultem byla naladěná stanice CNN. Případ Toma Coldfielda zůstával aktuální.

Sáru dost překvapovalo, že ačkoli média události věnují velkou pozornost, nepřihlásilo se víc lidí, aby veřejnosti sdělili svou verzi událostí. Neočekávala, že Anna Lindseyová se bude chtít zaprodat, ale připadalo jí zvláštní, že v době okamžitých filmových smluv a exkluzivních pozvání do televize obě další přeživší ženy mlčí jako hrob. Sára ze zpráv vydedukovala, že případ je barvitější, než je GBI ochotná prozradit, ale nepodařilo se jí najít nikoho, kdo by jí řekl pravdu.

Nikdo jí rozhodně nemohl vyčítat, že se ji pokusila odhalit. Faith nebyla schopná komunikace, když ji přivezli na pohotovost, ale Willa Trenta si tam nechali přes noc na pozorování. Kuchyňský nůž, který mu Judith zabodla do těla, nezasáhl žádnou důležitou tepnu, ale šlachám se nevyhnul. Než se zase bude moci naplno hýbat, čeká ho několik měsíců fyzioterapie. Sára za ním ráno zašla, aby z něho nestoudně tahala informace. Choval se jinak než předtím a pořád si vytahoval přikrývku nahoru, až si ji nakonec podivně cudným způsobem nacpal pod bradu, jako by si myslel, že Sára v životě neviděla odhalený mužský hrudník.

Za několik minut se objevila Willova žena. Sára okamžitě pochopila, že chvilka rozechvění s Willem Trentem u ní na pohovce byla čirým výplodem její fantazie. Angie Trentová měla nebezpečný typ krásy a přitažlivosti, kvůli němuž byli muži schopní zacházet do krajností. Sára si vedle ní připadala méně zajímavá než nemocniční tapety. Omluvila se a odešla tak rychle, jak jí to slušnost dovolovala. Muži, kterým se líbí krasavice jako Angie Trentová, se nezajímají o ženy Sářina typu.

Při tomto poznání se jí ulevilo, i když byla trochu zklamaná. Představa, že by mohla přitahovat nějakého muže, jí byla příjemná. Ne že by toho chtěla nějak využít. Sára už nikdy nebude schopná dát druhému člověku své srdce tak, jako Jeffreymu. Neznamenalo to, že není schopná lásky. Neuměla se už jenom nikomu tak zcela odevzdat.

„Nazdar!“ Z lékařského pokoje vyšel Krakauer, zrovna když Sára zašla dovnitř. „Máš po šichtě?“

„Ano,“ odpověděla Sára, ale doktor si to už rázoval po chodbě a upřeně zíral před sebe. Dělal, že si nevšímá pacientů, kteří se ho k sobě snaží přivolat.

Sára došla ke své skříňce a odemkla ji. Vytáhla z ní kabelku a hodila ji na lavici za sebou. Rozepnul se jí zip a Sára spatřila hranu obálky zaklíněné mezi peněženkou a klíči.

Dopis. Vysvětlení a omluvy. Žadonění o odpuštění. Úleva od pocitu viny.

Co mohla mít žena, která zapříčinila Jeffreyho smrt, na srdci?

Sára obálku vyndala a promnula ji mezi prsty. Byla v místnosti sama. Sama se svými myšlenkami, sama s výčitkami a nesouvislými slovy. S dětinskou obhajobou.

Co k tomu říct? Lena Adamsová pracovala pro Jeffreyho. Byla jednou z jeho vyšetřovatelek v Grantu. Přes deset let ji kryl, tahal ji z průšvihů a žehlil její chyby. A ona ho za to ohrozila na životě a zapletla ho s lidmi, kteří ze sportu zabíjeli. Lena mu bombu do schránky nedala. Ani o ní nevěděla. Neexistoval soud ani zákon, který by ji za její činy odsoudil, ale Sára věděla – věděla to velice dobře –, že Lena je Jeffreyho smrtí vinna. Kvůli ní se zapletl s těmi krvelačnými žoldáky. Právě ona ho předhodila jeho vrahům. Jeffrey Lenu jako obvykle chránil a stálo ho to život.

Právě proto na jeho smrti nesla stejnou vinu jako ten, kdo do schránky nastražil bombu. Podle Sáry dokonce větší, protože se neměla čeho bát. Věděla, že ji nemohou z ničeho obvinit a za nic potrestat. Nesejmou jí otisky, nebude se muset ponižovat při fotografování, nebudou ji šacovat. Neskončí na samotce, kde ji nemohou zabít ostatní vězeňkyně. Do paže jí nezabodnou smrticí injekci. Nebude z cely smrti vyhlížet Sáru, jestli čeká, až Lena Adamsová za své zločiny konečně zaplatí životem.

Prošla jí chladnokrevná vražda. Nikdy ji za ni nestihne trest.

Sára roztrhla papírový roh, strčila do díry palec a přejela jím po celé délce obálky. Dopis byl na žlutém policejním papíře. Obsahoval tři očíslované listy. Každý byl z jedné strany popsaný modrou propisovačkou.

Jeffrey také rád používal žlutý policejní papír. Jako většina jeho kolegů. Mají jich po ruce celé štosy a pokaždé, když je podezřelý připravený sepsat doznání, dostane od nich čerstvý arch. Přisunou mu ho přes stůl, sundají víčko z nové propisovačky a sledují, jak se z něj slova přenášejí na papír a podezřelý se mění ve zločince.

Soudní poroty také mají rády doznání napsaná rukou na žlutém papíře. Dobře ho znají a připadá jim méně formální než výpověď napsaná na počítači, i když ta stejně vždycky někde existuje jako podklad. Kdoví, jestli někde není schovaný přepis textu, který se velkými tiskacími písmeny vlní po stránkách, jež Sára drží v rukou? Protože to je doznání. Věděla to tak jistě, jako že stojí v lékařském pokoji Gradyské nemocnice.

Záleží na tom však? Změní Lenina slova něco? Vrátí Sáře Jeffreyho a její starý život?

Po třech a půl letech dobře věděla, že vrátit se nemůže vůbec nic. Prosby, prášky ani tresty nejsou nic platné. Okamžik se nedá zachytit a vzpomínky znovu nenastolí stav dokonalého štěstí. Zůstane jenom prázdnota. Obrovská díra v Sářině životě, kterou kdysi vyplňoval jediný muž na světě, jehož milovala.

Zkrátka ať jí Lena napsala cokoli, Sáře to klid nepřinese. Možná, že když to ví, bude to pro ni snazší.

Posadila se na lavici a dopis si stejně přečetla.